Пашек Мірко

Карнавал у Марокко

Мірко Пашек

КАРНАВАЛ У МАРОККО

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Ілюстрації та художнє оформлення Г. С. Ковпаненка

Авторизований переклад з чеської ДМИТРА АНДРУХОВА

Перекладено за виданням: Mirko Pasek. Karneval v Maroku. Mlada fronta. Praha, 1965.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

1

Навесні 1932 року «Менара» вийшла з Бордо і за сприятливої погоди взяла курс до берегів Африки. Це був невеликий, старий, пошарпаний пароплав, і він тим важче прокладав собі шлях серед морських хвиль, що трюми його були заповнені новісінькими машинами марки «сітроен», гарними й лискучими, як щойно виловлена риба, а на палубах і в каютах аж кишіло пасажирів, котрим, за невеликим винятком, бракувало як блиску, так і краси. Машин було тридцять шість, а пасажирів триста двадцять дев'ять разом з паном Рене Дантоном та Отою Скалою.

Те, що пан Дантон ніколи не чув про Оту Скалу, а Ота Скала ніколи не чув про пана Дантона, — річ цілком зрозуміла: перший походив з Нормандії, а другий — із Чесько-Моравської височини, і ні той, ні той нічим у світі не прославився. Дивніше те, що вони не знали один одного в обличчя ще майже тридцять шість годин після того, як сіли на пароплав, хоч займали ту саму каюту третього класу і Ота Скала спав над паном Дантоном. Оце вже справді дивно… Але каюта була така темна, така тісна, — шість двоповерхових нар, і в перші години в ній копошилося стільки людей, — що Ота навряд чи звернув увагу на свого долішнього сусіду. Те саме можна сказати й про пана Дантона. Крім того, Ота ліг спати о десятій, а пан Дантон — тільки опівночі: він дуже любив свіже повітря і в місячні ночі охоче милувався зорями над морем. Зате — чи, може, саме завдяки тому, — він заснув одразу, тільки-но ліг. А Ота Скала ворочався ще години дві.

О сьомій він уже не спав. Злізаючи з нар, наступив на простирало пана Дантона й щось промимрив, вибачаючись. Та це було зайве, бо пан Дантон іще спав, закутавшись у ковдру аж по вуха…

Проти вчорашнього дня «Менару» хитало набагато відчутніше. Підлога в умивальні свідчила, що вночі декому було недобре. Ота глянув на віконце й побачив за ним клапоть сірого моря, яке здіймалося щораз вище, ніби хотіло помінятися місцем з небом.

Коли він вийшов на палубу, море розіслалося перед ним аж до обрію: над усякі сподівання, воно було не таке грізне, як здавалося знизу. Поблискуючи, мов сталь, море котило довгі, розмірені хвилі, і коли Ота примружив очі, йому раптом уявилося, що це не океан, а звичайнісінька хвиляста бляха, тільки неймовірно велика.

Було ще рано, і на палубі Ота Скала не зустрів нікого, крім закутаних у брудне ганчір'я арабів, що непорушно сиділи на носі пароплава біля свого багажу, самі схожі на клунки. Ніс пароплава підіймався й знову опускався, описуючи в повітрі дивовижні криві; Ота на мить задивився на арабів, намагаючись одгадати, чи є в цьому русі щось закономірне, систематичне, чи це тільки безладний танок. Але він так нічого й не одгадав, бо в голові йому запаморочилося, замлоїло під грудьми.

«Зараз почнеться…» — подумав він і приготувався до того, що в наступну мить йому виверне всі нутрощі, як отим в умивальні. На превеликий подив, він помилився. Нудити його перестало, голова теж не наморочилась. Проте він усе-таки завагався, чи йти йому снідати. Вирішив, що з порожнім шлунком і лежачи легше витримає хитавицю, й мерщій повернувся до каюти.

Вилазячи на свої нари, Ота знову ненароком наступив на ковдру папа Дантона й знову попросив пробачення. Пан Дантон саме продер очі й з півтемряви свого лігва люб'язно відповів. Так дійшло до знайомства, яке спричинилося потім. до багатьох незвичайних, здебільшого вельми неприємних речей.

Саме знайомство відбулося, однак, напрочуд буденно: пан Дантон поскаржився на негоду, Ота погодився з ним, щось промимривши собі під ніс. Відтак пан Дантон з гідністю відрекомендувався, і Ота Скала вважав своїм обов'язком зробити те саме.

— Скала? — перепитав знизу пан Дантон. — Ви італієць?

— Ні, — похитав Ота головою і ліг на бік. — Ні. Чехословак.

— О! — здивувався пан Дантон. — О! — Було видно, що це йому майже нічого не сказало. Проте, мабуть, щоб приховати збентеженість, він почав розповідати про своє ім'я. Мовляв, воно у нього дуже відоме й славетне, хоч він сам, на жаль, до цієї популярності зовсім не причетний. — Я хоч Дантон, — хихикнув він, — але чесно признаюся, що не родич тому знаменитому Дантону, якому Робесп'єр відтяв голову.

— Знаю, гільйотиною під час Великої революції, — озвався Ота згори.

Нари внизу зарипіли — жартівливий пан Дантон заворушився. Потім трохи здивованим хрипким голосом виразив щиру радість, що цей чужинець так добре знає французьку історію.

— Даруйте, мосьє, але хто ви? — запитав він з цікавістю, якої навіть не, думав приховувати. — Я маю на увазі, який у вас фах… Бізнес, metier[1], — додав для ясності, коли Ота забарився з відповіддю. — Точніше, яке у вас ремесло? Якщо, звісно, це не таємниця.

Ота Скала сказав, що тут нема ніякої таємниці. Проте не квапився відповідати. На той час він ніде не працював, а щодо ремесел, то за останні роки змінив їх стільки, що й сам до ладу не знав, ким себе тепер вважати. «Хоч з торбою йди», — казали колись про таких у нього на батьківщині.

Але чи була в цьому його провина? Хоч скільки він про це думав, завжди доходив висновку: не було. Йому здавалося, що він просто народився в лихі часи і в поганім краї. Лихі часи — то 19141–1932 роки, а поганий край — Східна Чехія, точніше, Бржежанки на Височині. Батько його робив напилки, як майже всі малоземельні селяни в їхньому селі, але хлопець прагнув чогось кращого, кваліфікованішого, отож і вивчився в Броді на слюсаря. Це було його перше ремесло. Та коли вже він вивчився, майстер звільнив його, щоб не платити платні, і Ота сів у хаті поруч батька виготовляти напилки; не пощастило уникнути їх. То було його друге ремесло, хоча сам він це за ремесло не вважав. Ота шукав пристойної слюсарської роботи, проте нічого путящого не знаходив. Хотів уже податися до Праги чи кудись далі від дому, копи саме якийсь підприємець одкрив біля шосе авторемонтну майстерню. Клієнтів не бракувало, і шеф почав шукати собі помічника. Ота найнявся до нього, набувши так третього ремесла, хоча й без свідоцтва. Оскільки він тепер був автомеханік, а ті, як відомо, пішки, не ходять, то склав із п'яти старих поламаних мотоциклів сяку-таку чмихавку. На ній регулярно їздив до Брода спершу до дівчини, а потім на змагання з боксу.

Бо та дівчина, Юлька, мала брата, який подавав надії у місцевій команді боксерів і одного разу пригрозив, що перестріне Оту в темному місці й розвалить йому голову, коли той не дасть спокій його сестрі. Він і справді перестрів Оту, але сутичка між ними скінчилася дивно: Юлька втратила залицяльника, зате команда боксерів здобула надійного бійця другої напівсередньої ваги. Хлопці домовилися, «що поміряються силою», коли Ота стане гідним супротивником Юльчиного брата. Через два роки Ота й справді став таким, і між ними відбувся двобій, не за Юльку (вона давно вже працювала в Празі), а за честь. Наслідок — перемога Оти в третім раунді, хоча й не дуже радісна. Коли на другий день Ота запізнився на роботу, до того ж одне око у нього зовсім не розплющувалось, а друге розплющувалося тільки наполовину, шеф розсердився й одразу вигнав його з роботи, сказавши, щоб ішов у боксери-професіонали, якщо такий гарячий до бійки.

Ота й пішов би, долучивши таким чином до своїх трьох ремесел четверте, але для професіонала був ще дуже мало обстріляний. Отож він знову виготовляв напилки, боксував, слухав батькові докори… Потім продав мотоцикл і покинув бокс, щоб мати дома спокійна в кишені гроші. Через два місяці грошей лишилося тільки на дорогу до Франції, куди його тягло уже давно. Він часто чув од тренера, ніби у Франції можна легко прожити якщо не за рахунок боксу, то працею рук, бо там потрібні вмілі, кваліфіковані, чесні, руки.

Так вийшло, що в двадцять один рік Ота опинився у німецькому містечку Келі на французькому кордоні, де вивчав німецьку мову і мив у готелі посуд, і це можна назвати ще одним його ремеслом. Заробивши на квиток, щоб проїхати декілька кілометрів далі, він перетнув кордон і кинув якір у Страсбурзі — знову мив посуд, бо й у Франції слюсар, майстер напилків, автомеханік чи боксер нікому не був потрібен. Посуд тут був такий самий масний і бридкий, але середовище куди приємніше, ніж у Келі, вже хоча б тому, що знання німецької мови скрізь відчиняло перед Отою двері й у нього з'явилася надія стати офіціантом. І звичайно, ще й тому, що в хазяїна готелю була дочка, Бланш, якій подобалися кучері боксера з Бржежанок і яка потай ретельно навчала його французької мови. Дізнавшись про це, пап а так лютував, що Ота волів зникнути із Страсбурга: він міг це собі дозволити, бо вже мав деякі заощадження і досить пристойно калічив мову Вольтера.

Опинився він аж у центральній Франції на шахтах в Епінаку, де дуже потрібен був досвідчений ремонтник. Так Ота долучив до своєї колекції ремесел ще одне й досить славне, бо ремонтник — людина, яка розуміється на всьому.

І Ота справді на всьому розумівся, чи, може, тільки вдавав, що розуміється; те, до чого брався, він вивчав доти, поки справді не починав розуміти. Був бляхарем, інструментальником, електротехніком, механіком… виконував здебільшого ті роботи, з якими раніше не стикався. Але у нього все виходило, отож незабаром Ота впевнився, що він — майстер на всі руки, і дуже цим пишався.

В Епінаку Ота Скала прожив два роки, гордий і задоволений. Навесні третього року посварився з бригадиром, чистим директом[2] поклав його на землю, зрозумівши з того, що його боксерський хист іще не пропав.

Але пишався він цим, на жаль, усього кілька секунд. Коли бригадир полетів у куток майстерні і, чіпляючись руками, звалив на себе купу мотлоху, впав навзнак і глухо застогнав, Оту пойняв страх од власної сили, і він накивав п'ятами.

Таким фіналом своїх успіхів у Епінаку він уже не пишався. Щось казало йому, що він дав маху, до того ж виявився поганим боксером, маючи надто гарячу голову й надто легко піддаючись паніці.

Ні, тікати йому не треба було. Ні в якому разі. Треба було підійти до тієї руїни в кутку й хлюпнути на неї водою. Треба було сказати: «Друзі до смерті! Тепер ви принаймні бачите, що жартувати зі мною не можна!..» Або щось подібне. А він замість цього послав туди двох горілчаних братів, які вчасно нагодились, і забрав своє манаття…

І ось тепер він гойдався на пароплаві, плив до Марокко й гомонів з якимсь паном Дантоном, котрого ще не бачив в обличчя, знав тільки на ім'я, і мав відповісти на запитання:

— Яке ремесло? Який бізнес?

— Автомеханік, — сказав він нарешті. Йому здавалося, що з усіх ремесел це найблагородніше, найславетніше і справді інтернаціональне. Одне слово, ремесло всіх ремесел.

— О! — вигукнув невидимий пан Дантон. — Це прекрасно! Це чудово! Знаменито!

Потім запала тиша, тиша пароплава, де насправді немає тиші, бо металеві стіни стугонять од гуркоту машин і натиску хвиль. Серед глибокого, безперервного гудіння, яке розхитувало стареньке тіло «Менари», серед гуркоту турбін іноді виринав високий звук — це хвилі били в борт пароплава і з плеском відкочувалися назад. Вони облизували «Менару» й хилили її на один бік. Потім на другий. Хитавиця. Сюди — туди. Ліворуч — праворуч. Уперед — назад. Краще заплющити очі й ні про що не думати. Усе минуле, здається, лишилося далеко позаду…

Ота Скала заплющив очі й спробував ні про що не думати. Забув про пана Дантона. Але не забув про пароплав; навіть у сні, який незабаром здолав його, відчував це безперервне погойдування…

2

Ота прокинувся з думкою, яка засіла в голові ще до того, як він заснув: «Усе минуле, здається, лишилося далеко позаду…»

Це була правда. З тієї хвилини, коли він вийшов на палубу пароплава й побачив, як берег тане вдалині, минуле видавалося йому схожим на цей берег: «Adieu! Прощайте!» — Тепер він був сам, а довкола — море.

Він знав про це й зараз, іще не зовсім прокинувшись: «Менара» гойдалася дужче, ніж уранці, і чути було лункий гуркіт — так гуде метал, коли по ньому вдарити кулаком; це гув залізний пароплав під ударами хвиль. Щасливий Ота був десь серед Атлантичного океану, плив кудись за обрій, до країни, про яку знав дуже мало. Всміхнувся. Може, зрештою, це не така вже й дурниця, його втеча з Епінака.

— Вставайте, вже обід!

Хтось смикав Оту за руку й гукав хрипким голосом.

Ота згадав про пана Дантона, якого ще ніколи не бачив в обличчя, про нового друга, який пливе разом з ним до Марокко, і відчув подвійне щастя, що він не зовсім самотній.

— Зараз, — озвався він, — зараз.

Злізаючи, Ота, вже не соромлячись, став на долішні нари і вперше побачив пана Дантона — той стояв біля нар. Невисока постать, ледь помітна в сутіні каюти. Лампочка, яка блимала під стелею, кидала тьмяне світло на його рідке попелясте волосся і на кінчик носа, здавалося, неймовірно довгого, мов патичок, що стримить із пташиної хатки. Більш нічого Ота не побачив, тільки обриси дрібненького чоловічка. І, звичайно, його неймовірно великі зуби. Вони блиснули, коли Дантон усміхнувся.

Потім вони йшли коридором, який хитався, пан Дантон попереду, наче провідник.

— Ви спали як убитий, — сказав він, не обертаючись. — Чотирьом нашим сусідам уже стало погано. Вам ні? Чудово. Ох і наїмося ми з вами сьогодні! Бо хто ж прийде обідати? Хіба що ми, бувалі моряки, ха-ха! — Плечі його здригнулися від сміху.

Вони були вже в їдальні, пан Дантон обернувся, сів і вказав на стілець напроти. Сідаючи, Ота Скала подумав, що чим менше йому видно пана Дантона, тим краще.

Це був непоказний чоловічок з курячою головою. Зрізане підборіддя, здавалося, поступалось місцем перед носом, яким пан Дантон водив на всі боки, гучно втягуючи запахи кухні.

— Вип'ємо з такої нагоди, друже!

Він захихикав і вищирив порцеляново-білі зуби, які, безперечно, робили честь дантистові, своєму творцеві, але в роті пана Дантона видавалися успадкованими від когось набагато більшого, грізнішого, найімовірніше, від короля людожерів.

Ота опустив очі:

— Я, мабуть, не їстиму.

— Чого?

— Мені погано.

— Пусте, — недбало махнув рукою пан Дантон. — Їжте і мовчіть. Це головне.

Він заходився їсти, але не мовчав. Навпаки, здавалося, що жування пробуджує в ньому балакучість, так само як лоскотання викликає у людини сміх. Розправляючись із закускою, пан Дантон пояснив, що за фахом він годинникар. І досить знаменитий.

— Знаменитий! — повторив виразно, вкинув у рот шматок сардинки й на мить замріявся. — Знаменитий, мосьє! Але я мав із цього мало користі. Зрештою, цілком можливо, що в цьому була і моя вина. Людині ні до чого ідеали, а тим паче надто висока думка про себе. Це величезна помилка, друже. Взяти, наприклад, мене. Коли двадцять років тому я попав до Марокко, то думав, що, маючи таке ремесло, зроблю небачену кар'єру. Словом, я був ідеаліст, тобто дурень.

Він доїв закуску й закурив сигарету, яку потім тримав у долоні так, наче стояв на варті біля порохового погреба й боявся, що надійде офіцер.

— Точніше кажучи, я не знав тамтешньої ситуації, — раптом заявив він дуже категорично. — Як це розуміти? Зараз усе поясню. Ви не повірите, друже, як мало годинників було тоді в тій країні. В усій Касабланці можна було нарахувати ледве півдюжини будильників, та й то хіба в родинах наших генералів. А хто там був ще, крім нашої армії? Тільки цей набрід, який і досі не має уявлення навіть про господа бога, не кажучи вже про час. Та ми їх таки навчили розуму!

Пан Дантон розглянувся по їдальні, самовдоволено всміхаючись. Здавалося, що заслуги в підкоренні Марокко він приписував годинникарському цеху, точніше, шістьом деренчливим будильникам, які допомагають французькому генералітетові весь час бути пильним.

Стіни в їдальні були голі, пофарбовані в ясно-сірий колір, як на військовому кораблі. Море за вікнами повільно здіймалось, а потім так само повільно опускалося, поступаючись місцем небу. За довгими столами сиділи порізно щонайбільше тридцять пасажирів. То були все чоловіки і тільки одна бліда жінка, яка тримала на руках рум'янощокого хлопчика. Хлопчик їв, а жінка дивилася на нього, і вираз зачудування та захоплення на її обличчі змінювався радістю й огидою. Видно, їй було недобре, їжа викликала у неї огиду, але водночас жінка раділа й дивувалася апетитові дитини. Чоловіки гучно плямкали й перегукувалися. Може, вони були знайомі, а може, тільки виявляли радість, що здатні їсти, тимчасом як більшість пасажирів голодні і страждають. Оті здалося, що вони комівояжери.

Він копирсався в страві, силував себе щось проковтнути. Зрештою, пан Дантон мав слушність — з повним шлунком легше. Пан Дантон уже кинув сигарету й заходився біля баранини зі смаженою картоплею, яка хрумтіла у нього на величезних зубах, наче він гриз горіхи і при тому розповідав про курячу ферму в Сеттаті недалеко від Марракеша, якою тепер керує разом із сестрою та зятем.

— Нині, звичайно, годинників у Марокко достобіса. — Хрум-хрум. — Але дайте мені з ними спокій! — Хрум, — Курочка, друже, — хрум-хрум-хрум, — це боже створіння. Страшенно миле, розумне створіння! Можете мені повірити, я знаю їх, як свої п'ять пальців. Особливо леггорнки, — хрум, — знаєте, такі білі, — хрум, — вони так гарно несуться. І коли я вам кажу, що багато людей мали б повчитися в курей чемного поводження, то це свята правда. — Хрум! — Пан Дантон проковтнув пережоване, набрав на виделку нову порцію картоплі і раптом застиг, полохливо, немов винувато всміхаючись. — Ще одна дуже цікава деталь: чому кури щокроку кивають головою? Чи звернули ви коли-небудь увагу, як вони це роблять?

Він почав витягувати свою курячу голову й знову втягувати її так віртуозно, що Ота й справді побачив перед собою курку з великими вухами й порцеляновою щелепою.

Ота засміявся і сказав, що він таки звертав на це увагу, але ніколи не замислювався, чому воно так.

За хвилину вони вийшли на свіже повітря, тримаючись під руки, як давні друзі. Море ще дужче розхвилювалося й гнало до пароплава наїжені, спінені гребені хвиль. На обрії ліворуч бовваніла земля, скелястий мис, що стирчав з океану, мов уламок вежі, оповитий туманом. Пан Дантон сказав, що це мис Фіністерр, кінець чи початок Піренейського півострова і взагалі Європи, але Оті було важко уявити собі, що за ним, за цим кінцем чи початком, лежить сонячна земля, де аж кишить людей, птахів і звірів. Бо здавалося, що він іще самотніший, ніж палуба, яка стрибала на хвилях.

Пароплав танцював поволі, але безнастанно і страшенно вперто. Кілька пасажирів гуляло вздовж поручнів, але жоден не дивився на мис, усі дивились собі під ноги. Якась смуглява дівчина, втративши рівновагу, важко впала на опору вентилятора і обняла її, наче коханого. То була арабка в європейському вбранні, яке їй зовсім не пасувало. У неї було блискуче, смоляне волосся і широкий, ясно-червоний рот. Ота її знав. Учора він зустрів дівчину в порту й звернув на неї увагу саме через це вбрання, яке так спотворювало її… І ще, звичайно, тому, що вона сміялася так весело, як сьогодні, і їй, певно, було байдуже, який у неї вигляд, головне, що вона подобалася сама собі.

Коли Ота і пан Дантон проходили повз неї, дівчина глянула йому в очі. Ота на це не звернув ніякісінької уваги, бо раптом відчув, що йому стає зле, і кинувся до поручнів.

— Стійте! — крикнув пан Дантон. — Це не допоможе! Дихайте глибоко й дивіться не на море, а на небо! На небо!

Ота слухняно перевів погляд на небо й побачив клуби диму, якай здіймався з труби пароплава й повисав у повітрі, схожий на нескінченну стрічку, що з'єднує пароплав з небом. Здавалося, хтось невидимий веде «Менару» на поводку, мов песика… Це було безглузде й страшенно смішне порівняння, але, очевидно, саме воно й допомогло Оті.

— Бачите! — переможно сказав пан Дантон. — Завжди слухайтесь мене, я вам добре раджу. А тепер ходімо трохи швидше і — як солдати: раз-два, раз-два! Вдих-видих! Якнайбільше повітря в груди!

Вони марширували, глибоко дихаючи, і це було весело, зовсім як на тренуванні. Ота згадав про бокс і почав розповідати, який з нього був боєць. Пан Дантон чудувався, але вважав, що ремонтувати автомобілі — ремесло все-таки краще, бо воно значно надійніше. Потім і сам розповів, що їздив до Франції на виставку курей і, скориставшись з нагоди, вставив собі нові зуби.

— Розумієте, у Марокко дантистів — як собак, але Париж є Париж.

Він зупинився, вищирив зуби й нетерпляче ждав похвали — як учень, що приніс гарний табель.

— Прекрасно, — сказав Ота. — Зразу видно Париж. Елегантність вищого класу.

Потішений пан Дантон витяг із кишені дзеркальце й замилувався своєю паризькою красою.

Потім вони знову ходили, карбуючи крок, по палубі, й смуглява дівчина знову засміялася, цього разу Оті просто в очі. Пан Дантон свиснув:

— Ф'ю! Здається, вам щастить у коханні.

Ота знизав плечима. Щодо цього він, мабуть, не міг нарікати: дівчатам подобався його каштановий чуб, а може, й ямочка на підборідді.

— Але будьте обережні з ними, а надто з цими перевдягненими! — по-змовницькому застеріг його пан Дантон. — Це самі повії. Вони кожному моргають і з кожним ладні піти, особливо з білим.

Ота не знав, що відповісти, проте йому здавалося, що пан Дантон трохи перебільшує. Ця дівчина, приміром, явно всміхалася тільки йому, Оті, а не панові Дантону, хоча той мав нові паризькі зуби і теж був білий.

Думки Оти раптом урвалися, бо йому зробилося справді недобре, і він почав блювати, спершись на поручні й на пана Дантона, який тримав його, обнявши за плечі. Потім з допомогою пана Дантона він дошкандибав до своїх нар. Нарешті Ота лежав, слухав заспокійливий голос пана Дантона і почував себе так, наче був зв'язаний з цим добродієм на життя і смерть, наче він — квола дитина, довірена сильному і мудрому чоловікові з найкращими зубами, які будь-коли народилися під Ейфелевою вежею. Тільки коли Ота почав засинати, заколисаний пароплавом, пан Дантон зник з його думок і натомість з'явилися тополі. Їх було дві, високі й стрункі, — стояли, як завжди, біля батькової хати в Бржежанках, і він, Ота, як завжди, здирався на ту, що росла ліворуч. Тополя гойдалася під вітром, і що вище він дерся, то дужче вона хиталася… аж Оті стало неприємно, аж у нього запаморочилася голова.

Він раптом прокинувся і побачив поруч себе заклопотане обличчя пана Дантона.

— Годі, друже! Прокиньтесь, а то у вас буде надто довга ніч. Ходімо вип'ємо по чарці.

Після першої чарки Ота відчув себе краще, після другої — зовсім добре. Він засміявся і вдячно глянув на свого ангела-охоронця з курячою головою. Щось ніби шептало йому, що морській хворобі кінець, але для певності Ота замовив собі ще третю чарку, і йому стало весело, бо він плив до Марокко і мав друга, на якого можна було покластися.

Пан Дантон дивився на Оту маленькими, блискучими очима, тримаючи в долоні сигарету, і щоразу, коли він затягувався, Оті здавалося, ніби той цілує кінчики власних пальців.

— А тепер поговорімо про щось інше, щоб знову не накликати цього лиха, — сказав пан Дантон.

І вони гомоніли про всяку всячину — які в Марокко сигарети, яка там погода, яке дороге життя. Потім сиділи мовчки, як давні добрі друзі, аж поки ці приємні хвилини спокою порушив пан Дантон:

— А чому ви, власне, вирішили податися до Марокко? Просто так чи з якоюсь певною метою?

Це було цілком природне запитання, і все ж Ота не міг на нього відразу відповісти. Справді, чого він туди їде, коли ще тиждень тому навіть не думав про це? Ясна річ, тому, що побив бригадира і втік. Але навіть тоді він зовсім не думав про Марокко. Подався просто до моря, бо ніколи його не бачив. Так опинився в Бордо… а там виявилося, що тільки дивитися на море для нього мало. Несподівано виникло почуття свободи… І якась туманна думка, що якби він поїхав кудись далі, йому було б краще. Десь там, далеко, було блакитне небо, й під ним росли пальми. Так Ота собі уявляв, і ця картина вабила його; це він знав цілком напевно… А тут, у порту, були пароплави, й досить було полізти рукою в кишеню, взяти трохи заощаджених грошей, купити квиток і сісти на один із них. Словом, це було дуже спокусливо й легко, і тому він це зробив. Те, що «Менара» пливла до Марокко, зрештою — чистісінький випадок; коли б вона пливла до Алжіру, він сів би на неї й тоді… Але про таке важко розповідати, це здається малоймовірним.

— Чому, чому… — повторив він. — Просто так. Кажуть, у Марокко для кмітливої. людини великі можливості.

Це був, звичайно, вихід із становища, бо пан Дантон сів ближче до нього.

— Великі?! — Він сплеснув руками. — Дурниці! Мало сказати, що великі — вони величезні, просто безмежні, друже! Таких людей, як ви, нам треба не десять чи сто, а тисячі! І навіть коли б їх було десять тисяч, ми проковтнули б їх, мов цукерку. Сильні. руки і мудра голова — це скарб, який не пропаде ніде, а тим паче в Марокко. Мудра голова і сильні руки, друже! — повторив пан Дантон, постукавши себе вказівним пальцем по лобі. Але одразу ж замовк, наче збирав докупи думки, які цим рухом сполохав: — Мабуть, ви хочете стати на ноги, правда ж? — І запитливо подивився на Оту.

— Ні, — відповів той цілком щиро: про таке він і справді навіть гадки не мав.

— Але чому ж? Ви — автомеханік! А чи знаєте, голубе, що це в нас означає? За два роки у вас може бути авторемонтна майстерня, мов фортеця. Якщо, звісно, ви маєте дещо для початку.

Ота почервонів.

— Дещо маю. Але небагато.

— Скільки? — поцікавився пан Дантон.

Ота Скала глянув йому в очі, проте мовчав. Пан Дантон пригладив долонями волосся й щиро зареготав:

— Ви мені не вірите? Що ж, цілком вас розумію… Тоді слухайте, що я вам скажу. Отут Сеттат і моя ферма, власне, ферма моєї сестри. — Він нігтем накреслив на столі хрестик. — Отут біжить шосе. Остання майстерня ось тут, у Каса. Далі довго нема нічого, і нарешті аж у Марракеші. Посередині, як бачите, нуль — а ось тут є місце, де щось мало б бути. Що це таке, ви здогадуєтесь так само добре, як ї я: авторемонтна майстерня. І де це місце, тепер ви теж знаєте: одразу біля моєї ферми. Власне, біля ферми моєї сестри. — Пан Дантон підвів обличчя, яке раптом споважніло: — І щоб ви знали все, скажу: про це діло я думаю давно, бо бачу тут золоте дно. Бачу його вже десять років! Тільки мені бракувало підходящої людини. Тепер я її знайшов, і це, друже мій, ви. Одначе у мене вже немає потрібної суми. Я був зібрав її, але Париж любить гроші, ви знаєте це й без мене. — Він примружив око й заклацав зубами. — Одне слово, це коштувало б десять-дванадцять тисяч.

— Більше, — сказав Ота. — Ділянка, приміщення, обладнання…

— Ділянка хай вас не турбує, ділянка у мене є. Приміщення обійдеться дешево — його збудують тубільці. Ні, вважайте, десять, щонайбільше дванадцять тисяч… Що ж до мене, то я міг би вкласти в це чотири тисячі.

— Я теж чотири, — сказав Ота.

— Більше ні?

— Ні. Більше в мене нема.

— Жаль, — розчаровано мовив пан Дантон.

З тієї хвилини, як він почав малювати нігтем на столі план, він невпізнанно змінився. Здавалося, його пойняла якась пристрасть чи гарячка. Слова про золоте дно явно мали під собою грунт. Ота це відчув. У ньому щось стрепенулося, наче струна, що сама починає бриніти в тон камертонові. Що не кажи, а це все-таки була чудова нагода, і вона трапилася йому ще до того, як він ступив на марроканську землю. Ще на пароплаві! Він мимохіть потягся до чарки. Вона була порожня, але пан Дантон тієї ж миті покликав стюарда, ляснувши пальцями, й замовив коньяк.

— Я частую, — промимрив він. — Чорт! Вірите, я тепер дуже шкодую, що їздив до Франції і вставив ці зуби… Але, з другого боку, якби я не поїхав, ми з вами не зустрілися б… Отже, чотири плюс чотири дорівнює вісім… Цього мало, мало… Хіба… — Він затнувся.

— Хіба що? — вигукнув Ота. Він уже сп'янів, і щоки у нього палали.

— Хіба що загітувати мою сестру! — проголосив пан Дантон, випив і поставив чарку так, що вона аж дзенькнула. — А знаєте, юначе, у нас є надія! І велика.

Він раптом пожвавішав. Підвівся, пройшовся, заклавши руки за спину, біля столу, повернувся, знову сів.

— І не тільки надія. У нас є навіть певність! Мюгетта — це моя сестра — завжди мріяла про буфет, ресторан… Курочки, хоч вони й казкові створіння, все-таки здихають і смердять. До цього таки дійде. До ресторану, я маю на увазі. Скажіть самі: де краще відкрити буфет, як не біля авторемонтної майстерні! Ти приїжджаєш, просиш промити карбюратор чи ще щось там зробити, а сам тим часом біля стойки хильнеш чарчину-другу. Звичайно, хильнеш, чому б не хильнути! Тільки спочатку треба відкрити авторемонтну майстерню. Майстерня має заробити на ресторан, а не навпаки. Все дуже просто, я вже хтозна-відколи торочу їй про це. Сестрі Мюгетті… Але тепер, коли я приведу підходящого чоловіка, — вас, зрозуміло, — коли я вас поставлю перед нею, перед Мюгеттою… — Пан Дантон заплямкав губами, взяв чарку, присунув до неї другу, аж дзенькнуло, й переможно звів очі: — Що вона тоді скаже, друже?.. Нічого. Ані словечка. Витягне чотири тисячі й пристане до спілки. — Він грюкнув кулаком по столу. Широка, щаслива усмішка розповзлася на його маленькому обличчі. — Отак, друже! Справу вирішено, я вам за це ручаюся!.. Звичайно, якщо ви захочете до нас пристати, — адже нас буде троє.

— Чому б не хотіти! — випалив Ота. Вони потиснули один одному руку.

— І звичайно… — додав пан Дантон, — звичайно, якщо ви справді ці гроші маєте. Не подумайте чогось поганого, але молоді люди іноді вміють тільки хвалитись…

Ота почервонів.

— Ви хочете їх побачити?

— Так, хотів би, — сказав пан Дантон чемно, однак наполегливо.

Ота озирнувся. Поки вони розмовляли, їдальню заповнили люди, і навпроти тепер сиділа група засмаглих пасажирів у баскських беретах. Ліворуч випивали двоє, яких Ота подумки назвав комівояжерами, бо вони поводилися на пароплаві, наче вдома; праворуч якийсь зморщений дід чистив ножем нігті, злодійкувато озираючись, немовби чинив бозна-яке неподобство.

— Не обов'язково тут, — мовив пан Дантон і підвівся.

Море все ще було неспокійне, хоча сонце вже висіло над самим обрієм, наче великий апельсин. Воно поволі сідало і нарешті долішнім краєм торкнулося обрію. Тут сонце на мить зупинилось, викликавши у тих, хто на нього дивився, дивне враження, ніби воно от-от покотиться по океану. Проте сонце тільки хвилинку перепочило, а тоді почало занурюватись у воду тихо, без сичання, хоча й було розпечене.

Коли від нього лишився тільки окраєць, пан Дантон обернувся до Оти.

— Гарне видовище? Я дуже люблю дивитися на захід. Удома, на фермі, в нас є плаский дах, на який я майже щовечора сходжу, закуривши сигарету. Певна річ, там вид на сонечко не такий казковий, як тут, а все одно я втішаюся ним, бо загалом я людина скромна і не позбавлена фантазії. А коли сонечко сяде й довкола западе ніч, я дивлюся на шосе, по якому мчать авто. Це гарна картина. Кожне має двоє велетенських очей і гуде, гуркоче, що тут мав би бути ресторан і авторемонтна майстерня. Проте у нас поки що нема нічого, крім курячої ферми, і авто мчать далі. Хе-хе! І тоді у мене теж стають велетенські очі, і я бачу авторемонтну — біленьку — майстерню, з кольоровою вивіскою… Отак-то воно, друже, хоча ця мрія — моя таємниця, про яку я розповідаю тільки вам, бо іншим соромлюся. А втім, можливо, й даремно. Можливо, саме це і є сучасна поезія, як ви гадаєте?

— Можливо, — відповів Ота. — На віршиках я не розуміюся, хоча думаю, що відчую, коли трапиться щось гарне. А щодо грошей…

Він засунув руку в нагрудну кишеню. Вони стояли в сутіні за рятувальним човном, але з вікон їдальні першого класу падав сніп світла, в якому пан Дантон міг виразно побачити ріжки чотирьох папірців по тисячі франків, які лежали в потертім Отинім гаманці.

— Дякую, — сказав він задоволено. — Справу залагоджено.

— Ба ні, не залагоджено, — заперечив Ота. — Тепер покажіть свої. Не сердьтесь, але я хочу, щоб усе було справедливо. Тобто щоб була рівність.

— Атож, атож, — широко всміхнувся пан Дантон. — Як тільки дістанемося до Сеттата, ви побачите їх у банку й зможете навіть помацати. Тут я таких грошей, звісно, не маю; не міг же я взяти з собою до Парижа всю свою готівку. Від неї, мабуть, небагато б лишилося. — Він зареготав, постукуючи пальцями по брезенту, напнутому на човні. — Але тепер, коли ми зайшли так далеко, я хотів би дати вам одну пораду. У своїх і в ваших інтересах: ради бога, прошу вас, будьте обережніші й не носіть гроші весь час при собі. Отак у кишені. Тут аж кишить голодранцями, і кожен з них злодій. Ви не повірите, яка спритна в них рука. Покладіть кудись…

— Куди?

— Куди вони не дістануться або не наважаться. Скажімо, у валізу. Мабуть, у вас є валіза, яка замикається?

Ота не відповів ні «так», ні «ні». Валіза у нього, звичайно, була, але те, що казав цей курячий чоловік — нісенітниця. Залишити гроші внизу, в каюті, навіть під десятьма замками й піти до їдальні або на палубу означало те саме, що довірити охороняти їх господу богу. Будь-хто може поцупити їх.

— З вашою валізою із пароплава ніхто не втече, — озвався пан Дантон, ніби читаючи його думки. — Бо куди ж тікати? Пішки через океан до Америки?

— Теж правда, — промимрив Ота й, попрощавшись, пішов униз.

Класти гроші в валізу він, звісно, не збирався, просто хотів побути на самоті й дати лад своїм думкам. За день сталося багато всяких подій, аж надто багато, проте все заступила думка про авторемонтну майстерню. Це буде велике, прекрасне діло… Звичайно, якщо воно стане реальністю. Та це вже не залежить од нього, Оти. Чи, може, залежить, але тільки на половину, власне, на третину.

У нього трохи боліла голова. Він повернув до умивальні. Та, роздягнувшись до пояса і з приємністю підставивши потилицю під холодну воду, раптом згадав про гаманець, який залишив у кишені піджака на вішалці. Миттю обернувся. Піджак висів на вішалці. Ота підбіг до нього й засунув руку в кишеню. Гаманець був на місці. Ота розкрив його. Гроші теж були цілі. Ота задоволено сплюнув.

Це була досить неприємна хвилина, і викликав її пан Дантон.

3

Прокинувшись над ранок, Ота, ще напівсонний, помацав під подушкою, чи гаманець на місці. Досі він ніколи його туди не ховав, а от учора ввечері заховав. І це теж через пана Дантона та його баляси. Найімовірніше, той просто лякав його… А втім, важко сказати…

Стискаючи в пальцях клятий гаманець, Ота втупився в бляшану стелю. З арабами йому вже доводилося стикатися, і він мав тут певний досвід, але не знав, добрий то досвід чи поганий, і в цьому полягала трудність. Позаминулої зими на шахти в Епінак їх приїхала ціла армія, всі худі, жовті від холоду, як усохле листя, ї всі схожі один на одного, хоч у декого було подерте пальто, в інших тільки ковдра, накинута на плечі, деякі ж поверх ковдри надягли свої білі, брудні бурнуси, а голови обмотали ганчір'ям. А проте вони були, мов яблука з одного дерева: Ібрагім схожий на Алі, Алі — на Юсуфа, Юсуф — на Ібрагіма. Ота ніяк не міг. Їх розрізнити, хоч і жив у сусідньому бараку й зустрічався з ними більше, ніж хто інший.

Було їх сто п'ятдесят і одна трирічна дитина, Селім. Ніхто не міг збагнути, як із малим хлопцем араби пройшли непомітно на пароплав, — казали, що батько хлоп'яти, Алі, проніс його в клунку з манаттям, загорненого, як ляльку. Тільки аллахові відомо, як Селім не задушився. Безперечно, його було б дуже шкода, бо то була чудова дитина — зовсім малесенька, але розумна людинка. Його залишали в бараці, бо не знали, що з ним робити, і, поки батько був на роботі, Селім сидів на порозі, бавився камінцями або котушкою ниток. Зовсім сам. Нічого не хотів, нічого не вимагав, здається, навіть голоду не відчував, хоча їв тільки вранці і ввечері, коли Алі був удома. Та щоразу, коли хтось заходив, Селім підводив голову і всміхався, наче був страшенно щасливий.

Мабуть, саме тому Ота Скала так часто туди ходив; це було приємно — приносити щастя. Він давав Селімові побавитися своїм годинником, учив його говорити по-чеському, але згодом облишив, бо через півроку засвоїв від арабів трохи їхніх слів і хотів навчитися більше. Просто так, для забави, адже то страшенно дивна мова, до того ж араби, — це були алжірці, — раділи, коли він озивався до них їхньою мовою. За рік Ота вмів краще по-арабському, ніж вони по-французькому, й написав про це додому довгого листа… Селім весь час бавився його годинником, і араби всміхалися, а найбільше батько Алі. Важко було сказати, що це люди з Африки, хіба що видавали їх мова та колір шкіри. У всьому іншому між європейцями й арабами майже не було різниці, тільки платили їм менше — вони працювали за дві третини того, що одержували інші. Але Оту це не обходило; він платню не визначав і, крім, того, одержував повну тарифну ставку, як усі білі.

Якось Ота сфотографувався в капітанському кашкеті. Цього кашкета з білим верхом, галунами й величезним якорем йому надів фотограф у Діжоні, щоб більше пасувало до керма, яке стояло в ательє, і до чайок, намальованих на декорації. Вийшла чудова фотографія керманича, який веде пароплав у відкритому океані. Ота був такий радий, що замовив аж дев'ять фотокарток. Одну послав додому, другу подарував Жермені, за якою упадав, третю дав Селімові, щоб хлопець мав чим бавитися вдень, коли до нього ніхто не підходить і коли нема дядькового годинника.

Але через тиждень сталася дивовижна річ: повернувшись увечері додому, Ота знайшов на столі свою фотографію з виколотими очима. Це була саме та фотографія, яку він подарував Селімові, — в Жермені він був упевнений. Ота побіг до арабського барака, проте алжірці, в тому числі й Алі, витягли ножі, й очі у них так грізно поблискували, а зуби так люто скреготали, що він одступив. Подумав, що вони збожеволіли.

Тільки вранці довідався, що дирекція шахти знизила ал-жірцям платню. От вони й лютували і не хотіли розмовляти з білим, хто б він не був, навіть Ота. Це було трохи сумно, а більше смішно. Неначе він у тому винен! Вони таки божевільні!

Ота міг усе їм пробачити. Але на другий день у нього пропав годинник, і коли він обережно заглянув крізь вікно до арабської халабуди, то побачив, як Селім підніс годинник до вуха, щоб почути цокання. Оту це страшенно обурило. Для Селіма йому не шкода було годинника, він, може, й подарував би його хлоп'яті, коли б Алі прийшов і гарно попросив. А так? Ота вдерся до барака й знову побачив блиск очей, зубів і ножів.

Він одступив, але сказав, що заявить про це, сказав по-арабському, щоб вони зрозуміли. Проте не заявив. Уранці його покликали до контори й дуже люб'язно повідомили, що зрізують платню і йому. Ота, звичайно, сказав як міг, що він про те думає. Та це не вплинуло, була криза, і на місце одного можна було взяти десятьох. Тоді він пішов до бригадира, який добре ставився до нього, й вилив йому душу. Адже він чех, отже, його не можна валити в один гамуз із арабами. Бригадир — загалом порядна людина — мав, на жаль, своєрідне поняття про географію: він сказав, що, наскільки йому відомо, Ота походить з «la Boheme», що по-французькому означає Чехія. Ота кивнув головою. Тоді бригадир повагом потер підборіддя й зауважив, що, в такому разі, Ота «un bohemien», що по-французькому означає циган. І його можна валити в один гамуз із арабами. Ця жахлива несправедливість збурила Оті кров, і все закінчилося його чудовим директом, панікою і втечею. Селімові лишився годинник, бригадирові — спогад про те, який на смак knock-out[3], а Оті — чотири з половиною тисячі франків, котрі він устиг одкласти, і кілька фотографій у капітанському кашкеті.

Вп'явшись очима в бляшану стелю, низьку — як рукою сягнути, — Ота Скала розмірковував: правду каже пан Дантон чи бреше? Але він так і не дійшов якогось певного висновку, бо одна думка казала «так», друга — «може», а третя — «ні». Було ще темно, в каюті чулося хропіння, в якому голос пана Дантона вирізнявся особливо високо, фальцетним відтінком. Ота встав і пішов на палубу, ближче до моря.

Воно було спокійне, як ставок, по блідому небу пливли білі клапті, наче хтось подер бурнуси всіх арабів, які були на палубі, й для забави розвісив їх у повітрі. Араби непорушно сиділи серед своїх клунків, самі схожі на ті клунки.

Дивлячись на них, Ота закурив сигарету й вирішив докладніше розпитати пана Дантона про діло, яким вони захопилися.

В цю хвилину зійшло сонце й заграло у волоссі подружжя Перрейрів.

Ясна річ, Ота їх не знав і не відав, що цей чоловік на верхній палубі — Раймундо Перрейра, а тінь позаду — його дружина. Він звернув на них увагу через те, що Раймундо Перрейра нахилив голову і в його чорному, блискучому, немов лакованому, волоссі сонце утворило яскраву білу пляму. За хвилину Перрейра підвів голову, й Ота кілька секунд розмірковував, чому той здається йому таким примітним. Спершу він ладен був повірити, що справа тільки в його лакованому волоссі. Потім зрозумів, що це не так: причина була у вусиках.

Вусики пана Перрейри стирчали під самісіньким носом і були рівненькі, як олівчик, тільки кінчики ледь-ледь загнулися вгору. В цьому не було нічого особливого, і все-таки… Все-таки це викликало в Оти дивне враження, ніби нагорі стояв чоловік з двома ротами, один із яких, верхній, усміхається незалежно від того, що робить нижній: хмуриться, плаче, здригається від болю чи від люті… Це було схоже на машкару, надіту на обличчя там, де її ніхто ніколи не носить.

За чоловіком з вусиками ворухнулася тінь, скісне проміння сонця замерехтіло в ясному волоссі й утворило ореол. Це був чудовий ореол, набагато кращий за німб на іконах. Здавалося, довкола обличчя жінки поблискують дрібненькі шовкові вогники. Та навіть не це було найгарніше: світло вогників падало на обличчя і вкривало його ніжним, прозорим сяйвом, яке стерло всі тіні й залишило тільки щось схоже на видиво, котре іноді постає в людини перед очима. Щось нематеріальне, ніжне, недоторканне. Ніби слід подиху на склі, який за мить безповоротно зникне.

Зненацька жінка ступнула крок уперед, ореол довкола її голови зник, і тепер перед Отою стояла звичайна білявка. Але на її обличчі зостався відбиток сяйва… принаймні Оті так здалося. Він знав, що це безглуздя, що світло не залишає слідів, коли воно щезає. Знав, що Есе це тільки гра сонця, про яку жінка, певне, й не здогадувалась. Проте це було надзвичайно гарно, і враження лишилося. Це була найчарівніша жінка, яку він будь-коли бачив у своєму житті.

Він довго дивився на неї, сховавшись за вентилятором. Бачив, як вона сперлася на поруччя біля чоловіка з вусиками і як той узяв її під руку. Отже, вони справді були близькі, хоч зовсім не підходили одне одному. Чому вона вибрала саме його?..

Ота був здивований. Коли за хвилину вони пішли, — чоловік з вусиками усе ще тримав її за лікоть, — Ота Скала дивився їм услід, відчуваючи безпорадну злість. Йому було шкода її.

Він подивився на океан. І подумав, що якби у них вийшло з авторемонтною майстернею, то, він, чого доброго, зміг би й оженитися. Не зразу, а, скажімо, через два-три роки, може, раніше, а може, пізніше… Взяв би її гарненько під руку, — власне, вона взяла б його, — і вони пішли б до вівтаря. Певно, в Марокко є церкви, а якщо нема, то якась ратуша там усе-таки знайдеться…

Йому стало ніяково. Це були безглузді й незвичні думки. Найголовніше незвичні. З ним ще ніколи не траплялося, щоб він думав отак про якусь дівчину. І взагалі ніколи, навіть мимохідь, він не думав про одруження, хоч гуляв не з одною дівчиною. Серед них були вродливі, багаті, як, наприклад, Бланш із Страсбурга… І ось тепер він здалеку побачив незнайому жінку, і у вухах наче органи грають. Дивина! Таж він її, по суті, не бачив навіть так, як бачать людину через вулицю — взагалі не бачив її всю, а тільки від пояса й вище! Хтозна, може, в неї огидно тонкі ноги або, навпаки, страшенно товсті. Таке буває дуже часто…

Він засміявся. Еге ж, таке буває… Але він, можливо, їй це пробачив би. Можливо. Певно сказати цього він не міг.

А може, це зіпсувало б усе враження й ілюзія розвіялася 6. І, певно, так було б краще. Як тільки людина починає дуріти, вона повинна вміти зупинити себе. Ще дякувати богові, що ця дівчина зайнята, може, навіть і заміжня. Бо, чого доброго, він іще почав би бігати за нею по пароплаву, а тоді й по всьому Марокко, умовляв би її: «Дівчино, станьте моєю дружиною, дуже прошу! Я вас люблю, і в мене є велика авторемонтна майстерня. Заживемо з вами як у раю!» Ота засміявся, перевів дух і знову засміявся. На цьому все скінчилось. Він більше не думав про ту жінку. Дивився на гру гостроносих дельфінів, які вистрибували з хвиль і знову пірнали, блискучі й гладенькі, ніби виточені… Потім до нього знов повернулася думка про авторемонтну майстерню — «його майстерню», як він уже називав її в думці, — і Ота зосереджено почав обмірковувати, де що розмістити.

Якось вийшло так, що свою майстерню, весь той будиночок він уже бачив перед собою, наче реальну річ, у якій нічого не можна змінити. Це був побілений одноповерховий будинок з пласким дахом і гранчастою башточкою, де він, Ота, мав свою кімнатку. На башточці сяяли неонові написи: «Автосервіс», «Ремонтні роботи», «Бензин»; унизу були широкі ворота, що вели до прямокутного приміщення з великими вікнами; з того приміщення видніли пальми вздовж шосе, під пальмами — червона бензоколонка з білою кулею… Це стояло в нього перед очима, незмінне й непорушне, мов на фотографії; написи весь час горіли, бо — дивна річ — зовні своє королівство він завжди бачив у нічному освітленні, хоч усередині був день, а за вікнами зеленіли пальми, наче наліплені на голубому небі.

Він не знав, чому воно так, але зовсім не дивувався. Коли вчора пан Дантон уперше заговорив про авторемонтну майстерню, звідкись виринула ця картина, така чітка й конкретна, що просто не можна було в ній сумніватися. Крім того, картина була приємна і цілком його задовольняла. Нічого іншого й нічого більшого він собі навіть не бажав. Тільки щоб були машини, багато машин, фрезерних, свердлувальних верстатів, автоген — усе, як годиться в майстерні. Інакше він не зміг би працювати як слід, робити великий ремонт, а це було б прикро…

Він схилився на поручні, Ніс «Менари» краяв море, наче то була не вода, а сир. Грона бризок злітали вгору, на мить зблискували веселкою, щоб потім знову впасти, злитись із спіненою масою, яка тікає назад, квапливо облизуючи борти судна. І знову, й знову бризки злітали великими, розтріпаними гронами, й здавалося, що вони весь час одні й ті ж… так само, як здавалося, що ніс судна розтинає весь час одну й ту саму хвилю або той самий клапоть океану.

Ота пильно дивився на цю гру бризок, наче, хотів закарбувати її у своїй пам'яті, але всі його думки снували навколо майстерні. Дванадцять тисяч франків — жалюгідно мало, щоб обладнати її як слід. «Кажуть, у Марокко дешеве життя? Що з того! Всі промислові вироби доводиться везти через море. Зрештою і машина з других рук буде дорожча, ніж у Франції. Це безсумнівно, бо машина — річ дорога. І хай пан Дантон не малює мені все в рожевих барвах… Так, я, мабуть, почну з малого. Спершу робитиму тільки дрібний ремонт і до більшого перейду тільки тоді, коли як слід обладнаю майстерню. Коли зароблю на машини. Це може бути скоро, але краще на таке не розраховувати. Ні, я не поспішатиму й не обкрадатиму людей. Бо поганої репутації позбутися важко, навіть коли б… Ні, ні, я на таке не піду. Навіть коли б вони хтозна-як хотіли — пан Дантон і та його сестра».

Ота випростався, сповнений рішучості. Сонце підбилося вже високо, починало припікати, і він здивувався, що простояв тут у задумі майже годину.

Ота подався до їдальні. Може, ще застане там пана Дантона й одразу скаже: «Викиньте з голови думки про швидке збагачення. Мала рибка — теж риба; головне ж — солідна фірма». Пан Дантон, можливо, почне викручуватись або скаже: «Ваша правда, друже!», а потім усе робитиме по-своєму. Чи, може, не він, а його сестра.

Ота зупинився. Сестра йому не сподобалася з самого початку. Якась потвора — певне, дуже енергійна. Все це випливало з того, що розповідав пан Дантон: «Моя ферма — тобто ферма моєї сестри». Мабуть, сестра дає йому відчути, що хазяйка вона. Від цього важко відвикнути — вона захоче втручатися і в справи майстерні. «Але зась! Я даю третину грошей, свої знання й руки. А вона ж тільки гроші… А як, власне, ми ділитимемо зиск?..»

Ота раптом помітив, що знову стоїть біля поручнів і дивиться, як вирує внизу вода. Про сніданок геть забув. Глянув на небо. Сонце підбилося щонайменше на два щаблі драбини. Він побіг до їдальні. Там було майже порожньо, певно, всі вже поснідали.

Ота квапливо пив каву й озирався, чи не прийшов пан Дантон. Після вчорашнього він почував себе самотньо за цим столом, до того ж йому треба було домовитися з тим курячим чоловіком ще про всякі речі. Щоб наперед усе було ясно. Але пан Дантон не приходив, і Оті нічого не лишалося, як знову вийти на палубу. Ніс пароплава й досі був порожній, лише кілька поодиноких постатей виднілось там і араби сиділи на своїх клунках, схожі на кокони. Ота пішов на корму. Там людей було, мов на торговищі. Він помацав нагрудну кишеню, чи на місці гаманець, застебнув піджак на всі ґудзики і почав проштовхуватися вперед.

Посеред юрми, на вільному просторі між коловоротом та бухтами канату через скакалку стрибали двоє чоловіків, а третій гамселив кулаками по мішку, підвішеному на підіймальному крані.

4

Вони були в білих спортивних трусах і блакитних майках з великими білими емблемами. У того, біля мішка, на грудях була намальована звивиста гадюка, хоча йому краще пасував би кінь — такий він був кощавий, високий, з довгастим черепом.

Старший — років тридцяти п'яти, чоловік із скакалкою — мав укрите шрамами, схоже на поле бою обличчя й безформні обрубки вух, а на емблемі у нього був їжак. Другий, молодший і чорнявий, з запалими худими щоками, мав на грудях зайця. А втім, може, то був кріль чи навіть кіт.

В першу хвилину Ота не знав, що про них і думати. Очевидно, то були боксери. У того зі шрамами на обличчі за плечима, певно, були сотні боїв, і кар'єра його вже закінчувалася — він стояв. на початку дороги, що вела тільки на боксерський цвинтар. Худий чорнявий парубок, який стрибав біля нього через скакалку, навпаки, здавався початківцем. Чи, може, то був не початківець, а лялечка, з якої боксер ще тільки вилупиться. А може, й не вилупиться… Невже вчитель і учень?

Щось не схоже: старий зовсім не звертав уваги на молодого. І Ота зметикував, що вони обидва, мабуть, запасні партнери третього, оцього коня з гадюкою на грудях, який бавився з мішком. На вигляд він був найспритніший, і обличчя його було зарозуміле, якщо не пихате. За хвилину він, мабуть, кине мішок і почне гамселити по них, по цих двох живих мішках — ці запасні партнери, по суті, були не що інше, як два мішки м'яса…

Ота протиснувся ближче, щоб краще роздивитися обличчя Гадюки-Коня. На голові — біленький проділ, волосся коротко підстрижене, але спереду біля проділу воно було довше, і від того складалося враження, ніби над самим чолом сидить метелик, який цілує свого улюбленого чемпіона або щось йому нашіптує. Це було трохи кумедне, проте досить виразне уявлення; здавалося, досить плеснути в долоні або махнути рукою, як метелик полетить і боксер залишиться без окраси, а може, й без порадника. Та не зачіска надавала Гадюці-Коневі такого характерного виразу. І не очі, й не плескатий боксерський ніс, а маленький рот, який скоріше пасував би його синові…

Хтось смикнув Оту за рукав — пан Дантон, очі палають, усмішка на все обличчя.

— Дивитесь на боксерів? То чого ж стоїте, друже? Біжіть нокаутуйте їх!

— Спасибі. Але тільки після вас.

Тієї ж миті пан Дантон зник, наче й справді побіг показати, як це робиться. Насправді він нікуди не побіг — хтось просто відсунув його, наче шахового пішака.

Цей «хтось» був чоловік у білому, з прилизаним і блискучим, як халяви, волоссям. Він протиснувся аж до боксерів і обернувся. Під носом у нього стирчали вусики, схожі на олівець чи другий рот, який завжди усміхається.

— Стоп, хлопці! — наказав він. Зачекав, поки боксери підійдуть до нього. Потім оглянув присутніх, немов порахував їх. Нарешті заплескав у долоні: — Mesdames et Messieurs![4] — Вимова у нього була м'яка й шепелява, але голос дзвінкий. Він відрекомендувався.

Так Ота Скала вперше почув ім'я Раймундо Перрейри. Нічого в Раймундо Перрейрі йому не подобалося, а проте він слухав, що каже цей чоловік, бо то було досить цікаво:

— Дами й панове! Ці спортсмени, якими я керую, належать до європейської боксерської еліти, пливуть до Марокко, щоб і там продемонструвати своє мистецтво, щоб і Африка дізналася про найжорстокіший і наймужніший спосіб бою. Цікавість, яку ви вже виявили до тренування, свідчить, що їхня місія не буде марна.

Раймундо Перрейра замовк і облизав губи. На ньому був вишуканий костюм з білої фланелі, та, попри це, щось у його словах, у всій його постаті нагадувало штукаря з вар'єте, який вийшов у зношеному фраку на естраду й от-от почне витягувати з циліндра кролів. Він уже готувався до цього, вже підняв у широкому жесті руку…

— Дозвольте мені познайомити вас із своїми борцями: Каміль Верхарт, Бельгія, чемпіон Фландрії!

Чоловік зі шрамами на обличчі ступив крок уперед і кивнув головою, мовби сказав: «Так, це я, не сердьтеся».

— Марсель Петіжан, Франція, чемпіон Ельзасу!

Хтось у юрбі зааплодував, мабуть, із почуття патріотизму, а Марсель Петіжан, — чорнявий худий молодик, — почав так радісно кланятися на всі боки, що можна було подумати, ніби він усе життя чекав тільки цієї хвилини й тому не їв і не спав.

— П'єтро Сокко, Італія, дворазовий чемпіон Тосканії! Чоловік з маленьким ротиком і з гадюкою на грудях поволі вийшов наперед і, примруживши очі, озирнувся…

Ота Скала не втримався й голосно зареготав.

Те, що тут відбувалося, було очевидне шахрайство, і він не розумів, як до цього можна ставитися серйозно. Перрейра знайшов у балаганах кілька професіоналів третього класу, зробив із них чемпіонів і подався до Африки, де нема конкуренції і де можна на цьому заробити. Зробити бізнес, за словами пана Дантона. Якби хтось зааплодував П'єтро Сокко так само, як Марселеві Петіжанові, сміх Оти Скали потонув би в оплесках, і його доля склалася б інакше. Але П'єтро Сокко не вважав навіть за потрібне вклонитися, й глядачі покарали його мовчанкою. І серед тієї тиші Отин сміх пролунав, наче дзвінок.

Раймундо Перрейра миттю звівся навшпиньки і вп'явся очима в натовп.

— Це ви сміялися, шановний? — тицьнув він на Оту пальцем.

Ота посміхнувся.

— Ну то й що?

— Нічого. Але ви, певне, мали на це якісь підстави?

— Навіть кілька, — сказав Ота. — Бо я дещо тямлю в спорті.

— Невже? — захоплено вигукнув Раймундо Перрейра. — Може, ви ще й боксер?

— Як це ви вгадали? Я — чемпіон Полярного кола. — Ота гадав, що це прозвучить, як дотеп, і, крім того, як недвозначний натяк на Перрейрині фальшиві титули. Але це нікого не вразило, ніхто цього, мабуть, не зрозумів. І Оту це трохи збентежило.

— Який щасливий випадок! — заплескав у долоні Раймундо Перрейра й ворухнув пальцем. Люди перед ним розступилися, немов од помаху чарівної палички, і він опинився перед Отою. Зацікавлено оглянув його від голови до п'ят. — Чудово! В такому разі ви, гадаю, охоче виступите проти котрогось із моїх хлопців.

— І не подумаю, — відповів Ота. Він уже сердився на себе за свій сміх. Адже цю ситуацію можна було б, зрештою, передбачити. Цьому чоловікові потрібна дешева реклама — він пливе до Марокко заробляти гроші, а люди, що витріщають тут очі, — зародок його майбутньої публіки; коли пароплав допливе до Африки, вони роз'їдуться по найвіддаленіших куточках і підготують для Перрейри грунт. І він, Ота, в цьому допоможе Перрейрі, навіть більше — йому ще й добряче намнуть боки.

— І не подумаю! — повторив він.

— А чому? — люб'язно запитав Раймундо Перрейра і поклав йому на плече руку.

— Не торкайтеся мене!

Перрейра посміхнувся.

— Мене ви можете не боятись, я не боксер.

І Ота раптом побачив, що юрма відступила, що він стоїть із Перрейрою посеред кола і що він — той кріль, якого цей штукар витяг за вуха з циліндра й тепер показує публіці.

— Заберіть руку!

— Я повторюю, мене ви можете не боятися! — знову посміхнувся Перрейра. Та цього разу він звертався не до Оти, а до юрми. — Ви свідки, шановне товариство, що я цьому молодикові нічого лихого не заподіяв. Я тільки даю йому змогу взяти участь у боротьбі за приз. Десять франків за кожен раунд, який він витримає. За перемогу — п'ятдесят!

— Це мало! — озвався позаду голос пана Дантона.

— Гаразд. Тоді п'ятдесят п'ять.

— Ні! — сказав Ота. Він уже скинув із свого плеча Перрейрину руку, повернувся і рушив туди, звідки Перрейра його витяг. У юрмі засміялися, потім знов і знов. Оті було байдуже, але все-таки він подумав, що не варто опускати очі, аби комусь не видалося, ніби він і справді боїться. Ота йшов, високо піднявши голову, і помітив біляву жінку, що стояла на палубі першого класу, дивилася вниз і теж сміялась.

Ота відчув, як у нього червоніють щоки.

— Шістдесят! — гукнув йому вслід Перрейра.

— Гаразд! — Ота подивився на жінку, яка все сміялася. — Гаразд! — повторив він. Скинув піджак і сорочку.

Жбурнув їх, не дивлячись куди. Почав розстібати штани.

— Увага! — жартома вигукнув Перрейра. Це було банально, але юрма засміялась.

Ота скинув штани і лишився в трусах. Він обернувся, наче супротивник стояв уже тут. Та перед ним був тільки Раймундо Перрейра.

— Справді спортсмен! — буркнув той, обмацуючи Отині біцепси. — Ану-ну, давайте! Voila![5] Дивіться! Чоловік за шістдесят франків!

Оті справді раптом здалося, ніби він продався Перрейрі. Зрештою, навіть не за шістдесят франків, бо він їх ніколи не одержить. Навпаки, його жде тяжкий нокаут. Він уже й не пам'ятає, коли тренувався, а з професіоналами змагатися важко. Вони такі ж штукарі, як Раймундо Перрейра. Ота уже мав щодо цього досвід. У Страсбурзі тричі пробував виграти приз у балагані. Один раз виграв двадцять франків, а двічі його змолотили й вибили два зуби. Тепер йому дістанеться втретє.

Хтось спритно обв'язував йому руки бандажем. Він не знав, хто саме. Дивився собі під ноги й марно переконував себе, що не боїться. А проте він боявся, найбільше боявся за зуби і марно питав себе, навіщо, власне, це робить. Заради тієї білявки з першого класу? Не міг у це повірити. Але, певно, так воно й було… Нарешті він підвів очі й побачив перед собою Каміля Верхарта, чемпіона Франції. Це був той, хто перев'язував йому руки, байдужий, з обличчям, схожим на пооране снарядами бойовище.

І раптом йому полегшало на серці, бо зрозумів, що цього ветерана ще зможе подужати. Легко… Чемпіон Полярного кола versus[6] чемпіона Франції. «Такий позшиваний чоловік довго не видержить. Його тримають укупі хіба що рубці та нитки. Він весь зліплений з латок, суцільний болючий шрам, суцільна болюча рана. Його треба вдарити тільки раз, а потім щадити. Він це зрозуміє і щадитиме мене, бо має розум і знає, що все це комедія…»

— Готово, — сказав Каміль Верхарт.

— А де рукавички? — гарикнув Перрейра.

— О боже, — зітхнув Каміль. У нього були каламутні, жовтуваті очі, на які весь час падали позшивані повіки. Він пішов по рукавички.

— Так, юначе! — Раймундо Перрейра знову поклав Оті на плече руку. Знову витяг його з циліндра й тепер обертав на всі боки, щоб публіка побачила цього кроля, цього дурня. — А яка, до речі, у вас вага? — Він кричав, наче в рупор, аби всі добре чули, аби всі бачили, що ця комедія готується виключно для них і що це тільки початок, найголовніше попереду, і що цього разу, сьогодні, це буде безплатно.

— Вельтер[7].

— Та невже? — здивувався Перрейра, обернувшись до публіки. — Трохи загладкий, вам не здається?.. Однак у нас немає напохваті вагів, отож доведеться повірити на слово. Гаразд, вельтер. Вашим супротивником буде наш вельтер П'єтро Сокко, Італія, чемпіон Тосканії!

— Дурниці! — вигукнув Ота. — Це не вельтер, це щонайменше напівважка вага!

— Дурниці! — вигукнув Перрейра. Голос його звучав точнісінько, як Отин, і це було так смішно, що всі зареготали. — Дурниці! Ви — напівважка вага. Але я проти вас ставлю вельтера. Щоб вам усе було зрозуміло, дами й панове, — обернувся він до присутніх, — вельтер означає вагу близько сімдесяти кілограмів, це вага худого боксера. Цей молодик запевняє, що він худий, та ви підійдіть ближче й подивіться самі.

Ніхто не ворухнувся, але в першому ряду ще чувся сміх. Там стояв старий дід, той, що вчора чистив ножем нігті й озирався, мов лиходій. Поруч нього — якийсь молодик з великою квадратною головою, смуглява жінка в червоній спідниці й з білими коралами на шиї, які блищали, наче краплини роси; чоловік у береті й пан Дантон, який щирив зуби й робив Оті підбадьорливі жести. І ще багато-багато інших… Але над усіма ними стояла білявка і пильно дивилася вниз. Жінка ховалася в тіні, було видно тільки її голову та руки, які лежали на поручнях, проте вона, певно, бачила все.

— Ну то як, битиметеся чи ні? — голосно запитав Перрейра.

— Битимусь, — тихо відповів Ота.

— Дами й панове, він битиметься! — прогув Перрейра. Він весь час удавав, ніби допитує кроля й перекладає його недоладні звуки на зрозумілу мову. — Так, битиметься! Він щойно це мені сказав. На нас чекає приємне видовище!

Він потер руки, наче вони були в нього намилені. Позадкував. П'єтро Сокко вийшов у коло й ледь осміхнувся. Маленький рот його трохи розтягся. Маленьким у нього був тільки рот. Руки в гирях рукавичок висіли вздовж тіла, як копита.

— Ти рік не зможеш засміятися, — тихо просичав він.

Губи його при цьому навіть не ворухнулись.

Ота й сам знав, що це буде не звичайний поєдинок, а страшна, жорстока бійка.

Він глянув Сокко у вічі. Помітив у них холодний, зелений блиск; зрозумів, чому цей кінь має на грудях гадюку. Це був не Кінь, а справжнісінька Гадюка.

Ота відвернувся. На палубі першого класу з'явилося багато глядачів. Подекуди біліли кашкети суднових офіцерів; на Перрейрину принаду клюнула й краща, більша риба. Стюард у білій куртці бігцем приніс гонг, яким він у першому класі скликав на обід, а кілька веселих матросів під Перрейриною командою натягали довжелезний канат у формі квадрата між чотирма стовпцями, на яких у гарячі дні напинали полотняний тент. Маючи трохи фантазії, можна було побачити у цьому ринг.

Однак не було каніфолі, й Ота неспокійно човгав тенісними черевиками по дошках палуби — чи вони не сковзають. Він уже не боявся, бо знав, що його жде, й змирився зі своєю долею. Але водночас розумів, що було б безглуздо здатися на волю випадку. Кілька разів він підстрибнув, немов через скакалку. Відчув, що ноги його налиті свинцем і що він важкий, наче після весільного бенкету. Як ніколи, йому бракувало тренування… Він спробував випад правою і лівою рукою; кулаки були такі легкі, що він. навряд чи збив би ними навіть яблуко. Принаймні йому так здалося: важкі ноги, легкі руки. Справжня катастрофа.

Матроси ще закріплювали канат, проте він уже рушив до імпровізованого рингу, навіть не усвідомлюючи, навіщо це робить; мабуть, щоб не стояти отак по-дурному на місці, а може, щоб прискорити події й щоб усе було позаду. Знову зробив випад. Перевірив трюк Фіцмауріца — вдаваний удар лівою рукою в підборіддя супротивника, щоб змусити його відкритись, а тоді…

А тоді нічого. Ота захитався, наче хтось підрубав йому ноги. Коли б не канат, на який він важко ліг і об який здер собі шкіру на крижах, то, мабуть, упав би. Збентежено озирнувся. Віддалік побачив Гадюку — той, на щастя, балакав з Перрейрою й нічого не помітив. Злякано глянув на дошки палуби, чи, бува, на чомусь не спіткнувся. Ні, всі щілини були гладенько залиті смолою… А втім, він не міг з певністю сказати — спіткнувся об щось чи зачепився. Просто якась невидима сила забрала в нього з-під ніг палубу саме в ту частку секунди, коли він відхилився й звівся навшпиньки, щоб послати удар з усієї сили. Враження було таке, ніби нахилився ринг…

І це справді було так: хитнувся пароплав.

Тепер Ота знав це вже напевно. Пароплав справді хитався. Поволі, майже непомітно, але все-таки хитався. Поки Ота стояв, розчепіривши ноги, він не відчував нічого. Але тієї миті, коли-його щось штовхнуло назад, він саме звівся навшпиньки, усе тіло напружилося й центр ваги перемістився кудись угору, здавалось, аж у горло.

Це було жахливо. Незвичайний ринг, хистка підлога, незвичайне середовище. Ота зціпив зуби, щоб не закричати про це. Все одно нічого не помогло б. Краще це проковтнути, бути уважним і надто не танцювати, прикипіти ногами до палуби, по-боксерському це чи ні…

— Ready?[8] Починайте! — вигукнув Перрейра, скинув піджак і вийшов з Гадюкою на ринг.

— Де рефері? — запитав Ота.

— Ось, — тицьнув на себе пальцем Перрейра.

— Що? Я протестую!

— Не відкручуйтесь, — засміявся Перрейра. — Це справді так, і нічого тут уже не вдієш: рефері — я.

5

Ота Скала чекав у своєму кутку, повернувшись обличчям до публіки, й дивився на Марселя Петіжана, чемпіона Ельзасу, який стояв поруч стюарда з секундоміром у руці. Бачив, як Марсель підняв руку, як стюард підняв паличку… і тієї ж миті, коли пролунав удар гонга, подумав, що навряд чи почує другий удар, який сповістить про закінчення раунду.

Ота обернувся. Гадюка стояв майже посеред рингу — певно, вискочив із свого кутка, як хижак, хоч гонг іще лунав; хотів, видно, якнайскоріше закінчити цей двобій, з якнайбільшим ефектом і славою. Він уже скинув майку. Величезні маслаки, пучки м'язів, які блищали, наче мідні лати, робили його ще більшим. Здавалося, очі у нього заплющені, проте бачив він добре. Його правиця несподівано випросталася, наче кийок, цілячись в Отине підборіддя, точніше, в кінчик Отиного підборіддя, коли мозок дав кулакові наказ ударити. Але Ота відхилився, і «кийок» просвистів у повітрі… Мить — і Гадюка знову насторожі, готовий до нападу, тимчасом як примружені, мов невидющі, очі шукали нову ціль. Ота знав, що Гадюка знову цілитиме в підборіддя.

Він знав це так само певно, як і першого разу, коли встиг одхилитися, бо прочитав усе в Гадючиних примружених очах. Це було на подив легко. Гадюка дивився туди, куди хотів послати кулак, і його повіки, хоч і напівзаплющені, не змогли приховати напрямок погляду або змінити його. Холодні, зелені, гадючі очі, що проглядали крізь щілини, телеграфували про небезпеку, а Ота навчився читати такі телеграми ще вдома.

Колись у Броді у них був чудовий боксер, теж вельтер, який зазнавав поразок тільки через маленьку помилку: він не вмів одвести погляд од того місця, куди хотів ударити. Враження було таке, наче перед кожною атакою боксер посилав суперникові бездротову телеграму з відповідним попередженням. З нього сміялися, прозвали Телеграфістом, але він ніколи од цього так і не відучився. Просто не міг інакше. Не міг навіть примружити повіки й дивився крізь вузенькі щілинки, як Гадюка. Але той у Броді був аматор, простий бляхар…

Зненацька Ота відхилився вдруге. Так, Гадюка знову цілив у підборіддя. Мабуть, цей Гадюка такий дурень, що спеціалізувався виключно на ударах у підборіддя; мабуть, він уже нікуди не битиме й чекатиме тільки миті, коли суперник упаде! Ота зціпив зуби і засміявся. Несподівано він відчув себе набагато впевненіше, ніж коли б завдав Гадюці влучного удару. Поки що він навіть не пробував цього зробити. Йому досить було витримати один раунд за десять франків, він справді починав вірити, що витримає. Принаймні цей раунд! Потім Гадюка змолотить його й зрештою нокаутує, мабуть, у нього в запасі є якісь професійні фінти…

Ота відхилився втретє і вперше атакував сам. Це мав бути блискавичний, чистий удар у серце, але він ковзнув по Гадючиних рукавичках, і від цього лишилося тільки усвідомлення, що Гадюка вміє прикриватися. Тієї ж миті Ота не встиг відхилитися, й страшний удар в плече майже паралізував його ліву руку. Він засичав од болю. Відскочив. Ліва рука повисла, наче надламана. Ота нічого не міг нею зробити, міг тільки вдавати, що атакує нею суперника. І він спробував лівий удар у підборіддя — слабкий, безсилий. Але Ота цим хотів тільки відвернути Гадючину увагу. Майже водночас він зіщулився і послав правий кулак Гадюці в plexus[9].

Ота знав, що не досягне мети, бо Гадюка добре захищався. Він не вірив у чудеса. Не хотів нічого, тільки б приховати свою слабість, свою нещасну, паралізовану ліву руку. Сподівався здобути хвилину перепочинку для руки. Найбільше, на що він міг розраховувати, це удар у лікоть або в рукавичку. Коли рука випросталася, Оті на мить здалося, ніби він бачить свій власний кулак, який летить уперед, до тіла Гадюки, що кидається, падає на нього. Та, мабуть, це йому не здалося, мабуть, в цю мить у нього неймовірно загострилися органи чуття, і він справді побачив чи скоріше відчув рух двох ворогів — тіла й кулака — назустріч одне одному, до неминучого зіткнення.

Потім кулак наштовхнувся на тіло, а тіло — на кулак, і Оті здалося, ніби він на секунду підняв на пальцях руки щось надзвичайно важке. Підпирав цей тягар усією своєю вагою, всім тілом. Водночас він відчув, як щось кидає його назад, відступив і впав на канат, важко дихаючи, знову готовий до захисту.

Але Кінь-Гадюка стояв там, де вони зіткнулися. Руки його висіли вздовж тіла, уста були широко розкриті. Як і очі. Ота раптом побачив їхні холодні зелені райдужні оболонки, які пливли у каламутних білках, мов у молоці, кудись угору, так повільно, повільно… ще повільніше, ніж падав сам Гадюка. Він упав спершу на одне коліно, потім на лікоть, на руку… але очі й уста все ще були широко розкриті, й здавалося, ніби він от-от устане, засміється або щось скаже своїм маленьким ротом.

Та Гадюка не сказав нічого і не засміявся. Навколо запала тиша… Раптом у натовпі пролунав пронизливий вигук:

— Нарешті! Суддя, лічи!

Раймундо Перрейра, який стояв на рингу, білий, мов стіна, ворухнувся і схилився над тим, що лежав. Але не лічив.

— Це був фол![10] — вигукнув він. — Нижній удар!

Перрейра випростався і злякано дивився на глядачів, випнувши груди, ніби зібрався відбити ними град обурених вигуків і ті кулаки, які звелися над головами.

— Я суддя! — репетував він. — Я вирішую! Це був нижній удар. Я дискваліфікую!..

— Не розпатякуй, а лічи! Ми теж бачили. То був чистий удар!

— Я повторюю… — загорлав Перрейра, але проковтнув наступні слова і обернувся до молодика з великою квадратною головою, який перестрибнув через канат і почав сам лічити над Гадюкою, рухаючи ребром долоні вгору і вниз, немов хотів його розрубати:

— Один, два, три…

— Забирайтеся геть! — схопив його за руку Перрейра. — Я забороняю!

— Замовкни! — вигукнув молодик замість числа десять, одштовхнув Перрейру і випростався: — Все! Переможець він, а ти давай плати!

— Ані сантима! — замахав Перрейра рукою. — Це був фол, і вирішую тут я!

— Неправда! — вигукнув молодик. — Переможцю, ану заціди йому в пику, хай знає, що таке чистий удар!

— Неправда! Плати-и-и! — сипло крикнув пан Дантон. — Шахраї! — Маленький, мов пташеня, він вискочив на ринг, грізно ошкіривши свої незліченні зуби, готові вп'ястися Перрейрі в шию. — Плати! Шістдесят франків і ні сантима менше! Хай платить, громадяни! Хай дотримає своєї обіцянки! На нього, громадяни!

Голос у пана Дантона зірвався, та, напруживши всю свою волю, він ще спромігся пропищати:

— Правосуддя! Справедливість!

Але потім зовсім утратив голос і стояв німий, звівши вгору долоні, які стискалися й розтискалися, немовби волали замість уст:

«Громадянине бій за переможця! Громадяни, вперед!»

Весь цей час Гадюка лежав на палубі. Ніхто не звертав на нього уваги, навіть переможець.

Ота стояв біля каната, на який хвилину тому впав, але вже не такий насторожений. М'яв паралізовану ударом руку й через те трохи послабив пильність. Ще не вірив у перемогу і в кінець бою. Не міг вірити. «Як це могло статися?» — свердлила мозок одна-єдина думка.

Але відповіді не знаходив. Тер холодною рукавичкою чоло, яке аж пашіло вогнем, бачив пана Дантона, свого мовчазного захисника, захриплого трибуна, стежив за його героїчною боротьбою з голосом, і йому ставало трохи смішно, хоч він і досі тремтів.

«Нерви, нерви, — подумав Ота, і ця думка немовби прорвала загату. Він раптом зрозумів, чому переміг і як це сталося: пароплав хитнувся, і Гадюка налетів на його кулак, утративши рівновагу. — Ось як це було. Нічого незвичайного — умови для обох були однакові. І якби це я налетів на кулак Гадюки, Перрейра спокійно полічив би наді мною до десяти. А над Гадюкою він не захотів лічити й не заплатить мені обіцяної суми. Втім, я не дуже й шкодую. З великим задоволенням я зацідив би йому, нікчемі, в щелепу. — Ота люто глянув на Перрейрину просяклу потом сорочку. — Шовкова. Мабуть, і кальсони у цього нікчеми шовкові! Втім, він, мабуть, носить труси, спортсмен же!..» Оту охопило нездоланне бажання піти й перевірити, зірвати з Перрейри білі штани й швиргонути їх за борт: «Ось тобі за ці нещасні шістдесят франків! Навчися додержувати слова!»

Це був той самий імпульс, який недавно спонукав Оту одним ударом покласти в куток майстерні бригадира. Але тепер він стримався: це бажання виникло не одразу, і Ота встиг охолонути. Він одвернувся від Перрейри і глянув на публіку. Судновий офіцер у білому кашкеті проштовхувався вперед. За ним ішла білява жінка. Вона зупинилася коло самісінького рингу.

— Монді! — суворо покликала вона. — Монді!

Це пролунало так, немов жінка кликала цуцика, але Раймундо Перрейра швидко обернувся і справді побіг до неї, наче цуцик.

Вона зашепотіла йому щось на вухо. Офіцер тим часом зупинився і глянув на небо. На його устах блукала усмішка. Моиді-Раймундо Перрейра знизав плечима.

— Гаразд, — промимрив він. — Гаразд… — Відтак обернувся до юрби і заговорив знову, як на сцені: — Дами й панове! Вельмишановна публіко! Я дотримую свого слова — ось винагорода! — Перрейра витягнув гаманця із задньої кишені штанів. — Шістдесят франків, шановні! Можете самі порахувати! — І замахав банкнотами в повітрі.

— Хай живе переможець! — вигукнув молодик з квадратною головою і підняв Отину праву руку. Потім незграбно зняв з нього рукавички і розв'язав бандаж.

— Отже, ми виграли! — задоволено прошепотів пан Дантон. — Мерщій тікайте, друже, щоб вони знову…

— Полічіть свою винагороду, — порадив Оті молодик.

— Марселю! Камілю! Допоможіть Гадюці! — закричав Перрейра.

— Ходімо, швидко! — прошепотів пан Дантон. Він гордо ступав поруч переможця, мов сторожа, яка охороняє царевича в золотій короні. Цією короною були шістдесят франків у Отиній жмені, а царевич — він сам, Ота. Юрба почала розходитись, але за хвилину зібралася знову біля Марселя Петіжана й Каміля Верхарта, які допомогли підвестися Гадюці. Той уже стояв на ногах, і вони тільки підтримували його. Поминаючи Оту, він випростався, і його очі, знову примружені, як на рингу, вп'ялися йому в обличчя.

— Тьху, — сплюнув пан Дантон.

За боксерами йшли Монді Перрейра і білява жінка. Перрейра уважно слухав, коли вона йому щось пошепки пояснювала… мабуть, що не треба бути таким негідником. Ноги в неї були не тонкі й не товсті, а саме такі, які можуть сподобатися спортсменові з добрим смаком.

Ота, звичайно, мав на увазі себе. Добрий настрій у нього був цілком виправданий. Адже він виграв. Виграв!

Ота озирнувся, шукаючи свій одяг. Одяг лежав зіжмаканий біля підіймального крана, куди він похапцем його кинув. Підняв піджак, помацав нагрудну кишеню.

Кишеня була порожня.

Руки в Оти затремтіли. Він почав гарячково обертати піджак на всі боки, обмацувати кишені… Тільки сірники й трохи розсипаного тютюну.

На лобі в нього виступив піт, очі непевно забігали по палубі… й раптом наштовхнулися на коричневі, погано почищені черевики пана Дантона. Ота швидко підвів очі — до обличчя хазяїна черевиків.

Пан Дантон спокійно стояв, засунувши руку в кишеню. На устах грала усмішка. Потім він засміявся, показавши повен рот зубів.

— Ви щось шукаєте, друже? — Пап Дантон витяг руку з кишені, й Ота побачив, що в кінчиках пальців він тримає потертого гаманця.

Ота миттю стрибнув до нього.

— От бачите, бачите! — прошипів пан Дантон, усміхаючись, але в голосі його бринів докір. — Коли б я вчасно не взяв його на збереження, то це зробив би хтось інший. І зробив би краще або гірше. Залежно від того, як на це дивитись. А все тому, що ви носите гроші при собі.

Ота кивнув головою. Пан Дантон казав святу правду: він, Ота, — несосвітенний дурень. Він крутив у руці гаманця й аж тремтів, так хотів зазирнути всередину, але соромився. Це схоже було б на чорну недовіру до пана Дантона, людини чесної, яких треба пошукати.

— Прошу вас, перевірте свої гроші, — мовив пан Дантон, про все здогадавшись. — Не треба нікому довіряти.

Ота відкрив гаманець, побачив ріжки своїх чотирьох банкнотів по тисячі франків і зрадів. Авторемонтна майстерня наче наблизилася до нього на цілих сто кілометрів, її можна було торкнутися рукою, мовби вона вже працювала, гула автогеном. Пан Дантон — порядний, завбачливий чоловік. Пан Дантон — людина слова.

Ота подивився йому в вічі й подумав: треба б щось сказати, щось таке, чого він не чує кожного дня, щось надзвичайно приємне.

— Знаєте що? — засміявся він. — Чотири тисячі я покладу у валізу, а шістдесят ми з вами проп'ємо.

— Та ну? — зрадів пан Дантон. — Ви, друже, молодець. Шістдесят франків! Тут пахне шампанським!

Коли трохи перегодя Ота лежав на своїх нарах, замкнена валіза з грішми стояла в ніші ліворуч, а тасьма з ключиком від неї висіла в нього на шиї, він думав про те, як то воно буває в житті. Майже цілу добу ніяких подій, усе спокійно… а тоді враз подія за подією. І які події, майже неймовірні! «Наприклад, я, Ота Скала з Бржежанок, спокійнісінько нокаутував посеред широкого океану італійського професіонала, чемпіона Тосканії, якого прозвали Гадюкою. А завтра о цій порі я буду вже в Африці, можливо, на шляху до курячої ферми. А позавтра, напевне, оглядатиму вже околиці й провадитиму переговори з Мюгеттою, цією клятою жінкою. А втім, може, Мюгетта не така вже й погана, коли вона сестра пана Дантона. Може, навпаки, це чудова, проста жінка, яка скаже: «Ласкаво просимо до нас, я зараз приготую каву!» — і витре об фартух руки…»

Ота засміявся. Певно, він трохи перебільшив. Але хто, зрештою, може сказати, що його жде в тій дивній, загадковій країні, в тому Марокко?..

6

Пополудні Ота і пан Дантон почали пропивати шістдесят франків. У їдальні шампанського не знайшлося, було тільки столове вино, по вісім з половиною франків за літр, але то їх не дуже засмутило — гроші залишаться на завтра, і можливо, одразу після прибуття до Касабланки вони запросять на чарку зятя пана Дантона, який чекатиме там на них з машиною марки «пежо». В усякому разі, пан Дантон щодо цього анітрохи не сумнівався — ні в зятевому «пежо», ні в тому, що зять охоче з ними вип'є, бо він полюбляє анісетту — це такий чудовий напій! — словом, п'є анісетту, хоч сестра Мюгетта страшенно сердиться й після кожної поїздки чоловіка вимагає: «Ану дихни!» Вони посміялись, і Ота запропонував трохи заощадити для Мюгетти, щоб настроїти її на добрий лад, привезти їй який-небудь подарунок, наприклад… наприклад… Він не міг одразу сказати, що саме, але це було не так важливо. Щось таке, що її потішить.

Пан Дантон погодився, однак потім згадав про сьогоднішній двобій і почав вихваляти переможця до небес, хоч Ота й признався, як було насправді: він мало не впав, і від нокауту його врятував пароплав. Од Гадюки він був далеко і, мабуть, не завдав би йому цього фатального удару, але пароплав змилосердився й кинув Гадюку йому назустріч, мов на виделку, саме туди, де кулак, точніше удар, має найбільшу силу. Все сталося не раніше й не пізніше, а саме тоді — Гадюка налетів, як бомба, і наразився на нього. Бум!

— Бум! — реготав пан Дантон, проте все-таки вважав, що то було неабияке мистецтво (а головне, мудра голова, сильні руки плюс величезна відвага) і що в Марокко це йому знадобиться, бо там людині вистачає клопоту.

Так зайшла мова про африканців, і Ота згадав арабів, які сидять на носі пароплава, наче сніговики. Алжірці з Епінака принаймні мали сорочки і штани.

— А втім, — міркував Ота вголос, — можливо, що ці теж їх мають, але поклали в клунки і наділи своє вбрання, бо вертаються додому. Може, вони просто не хочуть бути схожими на європейців.

— Еге ж, еге ж, може, й так, — притакнув пан Дантон і додав, що це страшенно впертий народ, до того ж іще пихатий, хоча ніхто не знає чому.

— Можливо також, що вони бережуть свої штани, — знову озвався Ота, — і надінуть їх тільки вдома, на найбільше свято, коли захочуть причепуритися й похвалитися ними.

Пан Дантон кивнув, мовляв, він нітрохи не здивувався б, бо все, що зароблять, вони тринькають на дурниці, аби тільки вирізнитися з-поміж інших.

— А втім, мабуть, у них таки немає штанів! Мабуть, для них це надто дорога річ! — мовив Ота.

Пан Дантон посміхнувся й сказав, що штани дорогі для всіх, а ця голота просто страшенно ледача.

— Через те вони нічого не заробляють, можете мені повірити, друже.

— Не знаю, — сказав Ота, — однак в Епінаку вони працювали добряче. Був серед них, приміром, такий собі Алі…

І він почав розповідати, як потішався з арабів, як завжди плутав їх, як позичав Селімові годинника і як потім араби погрожували ножами і нарешті поцупили в нього годинника, щоб Селім мав чим бавитися, коли залишався в бараку сам.

Пан Дантон реготав, аж за живіт брався.

— Бачите, друже, бачите! Ви довірились і жорстоко за це поплатилися. Ви надзвичайно порядна людина, я це одразу визначив, і моє серце, якщо можна так висловитися, зраділо й ожило. Тільки з ними ви не повинні дружити, я вас від цього всіляко застерігаю. Вони — це вони, а ви — це ви. Ви пан! Не те, щоб я їх ненавидів, вони цього не варті, але це брудна, невдячна й невихована громада, яка може тільки завдати шкоди вашому тілу й душі. І вашій кишені, вашому престижеві, вашій честі теж. І взагалі всьому, що ви маєте на собі, в собі і довкола себе. А може, й перед собою. Я навіть не знаю, як це вам просто й дохідливо пояснити, скажу лише, що там, де у вас підлога — у них стеля, бо вони живуть у норах, мов скорпіони, і тільки-но ви почнете до них нахилятися, зразу ж упадете й опинитесь у багні. В смердючому й вошивому багні — одне слово, в мерзоті. І ніхто вас із цього не захоче витягти, вами всі гидуватимуть, бо ви втратите кастовість. Якщо хочете приклад — скажіть — і я до ваших послуг…

На жаль, до цього не дійшло, бо пан Дантон перевтомив свої голосові зв'язки, і голос у нього зник. «Хуррр!» — і полетів, наче сполохана пташка.

Ота реготав, а пан Дантон відкашлювався, мацаючи себе за горло. Ніби настроював його… Аж поки все-таки намацав якусь струну, хоч і страшенпо хрипілу.

— Чорт! — прошипів він. — Я, мабуть, уже ніколи не вилікуюсь. Хворі голосові зв'язки, друже, це жах. Я цього нікому не бажаю, навіть ворогові. Взагалі нікому!

— Спробуйте полоскати їх солоною водою, — порадив Ота.

Пан Дантон наївно запитав, де тут узяти ту воду, й Оті тільки за хвилину пощастило притлумити сміх, щоб спромогтися показати довкола себе рукою:

— Тут! І отут! І отут! Скрізь, скрізь!

Хоч довкола були тільки сірі бляшані стіни, пан Дантон відразу зрозумів, що тут є океан із солоною водою для мільйонів і мільйонів хворих голосових зв'язок. І навіть якби всі люди на світі полоскали горло з ранку до вечора, однаково цих ліків вистачило б. А рівень моря якби і знизився, то щонайбільше на метр. Так вони перейшли до нових дебатів про те, скільки це вже жило на землі людей, скільки з них полоскало горло солоною водою й куди вони всі поділись… Але це все було повите такою таємницею, що пан Дантон волів краще підвестися й піти пошукати морської води для. свого хворого горла.

Вони не допили навіть другої пляшки, як Ота лишився сам. Йому було страшенно неприємно сидіти самому, всіма покинутому, й не знати тут нікого, крім Гадюки та Перрейри, з якими, звісно, пити не. годилося. Пароплав гув, дзижчав, як роздратована бджола, і все знайоме стало враз дуже далеке, навіть Франція й Епіиак. Точнісінько як ті дві тополі в Бржежанках, що на них він видирався в дитинстві. Різниці у відстанях вже не існувало, хоча у Франції йому завжди здавалося, що ті тополі залишилися аж край світу. А тепер вони були поряд — тополі й Франція.

Ота ковтнув із склянки вина й оглядівся. Пасажири в беретах грали біля двох столиків у кості. Він уже багато разів спостерігав цю гру, але так і не міг її зрозуміти. Немолода вже парочка сиділа в кутку й дивилася просто себе, мов загіпнотизована.

В цю хвилину до їдальні зайшов Каміль Верхарт. На ньому були полотняні штани й зелена сорочка, і він мав зовсім інший вигляд, ніж у трусах та майці з їжаком. Але все-таки це був він, Каміль, чемпіон Фландрії. Розбите Обличчя. Він роззирався, шукаючи, де сісти, й раптом помітив Оту. Чи скоріше Оту й пляшку, а може, тільки пляшку, бо важко було вгадати, куди він саме дивиться. Тільки коли підійшов ближче, видно було, що очі його під важкими порубцьованими повіками дивляться не на Отине обличчя і не на пляшку, а кудись повз них.

— Можна? — запитав він, сів і не сказав більше ні слова.

— То як, — озвався Ота, — шеф і досі лютує?

Каміль знизав плечима:

— Скоро перестане. А ти що, святкуєш?

— Трохи. Вип'єш зі мною?

— А чого ж, можна.

Каміль налив собі вина у склянку пана Дантона. Вони цокнулися й випили. Каміль мовчав.

— Послухай, — озвався Ота. — Ти справді чемпіон Фландрії?

— Де там!

— Скільки вас? — запитав Ота. — Тільки троє?.

— Ні, четверо.

— Я теж так думав. А що він за один, той четвертий?

— Латиш, — відповів Каміль. — Йому недобре.

— Морська хвороба?

— І це теж. А головне — він боїться.

— Чого?

— О боже, чого може боятися професіонал, коли його багато били по голові?

Ота постукав себе по чолу:

— Він що, трохи теє?..

— Так.

— То навіщо Перрейра взяв його з собою?

Каміль не відповів. Закурив сигарету.

— Боксер, — озвався він за хвилину, — професіональний боксер — це все одно, що сигарета. Точніше, спершу це сигарета, а потім уже тільки недокурок, якого хтось кинув на тротуар. Ну, а Монді Перрейра ці недокурки збирає. Іноді ними ще можна кілька разів затягтися, але буває, що помиляється й Монді.

— А ти… ти теж недокурок?

— А хіба ні? — сказав Каміль і поволі підвів своє обличчя.

Це було жахливе видовище. Скісне світло лампочки підкреслило тінню кожен рубець, і те, що на сонці здавалося бойовищем, змінилося на плетиво ліній, на згарище, на страшну й потворну маску.

— Так, — сказав Ота, — ти, видно, й справді звідав чимало, але в Страсбурзі я бачив одного автогонщика, коли той вийшов із лікарні, — ти проти нього мадонна, можеш мені повірити.

Каміль закліпав очима. Здавалося, що ці слова його трохи втішили. Він знову ковтнув вина. Ота долив йому:

— Вип'ємо ще по одній?

— Ні. Я після вина погано сплю.

— То, може, замовимо щось інше? За гроші Монді.

— Коньяк, — сказав Каміль. Він уже трохи пожвавішав. — Тільки коньяк. Ти давно займаєшся боксом?

— Кілька років. Я аматор. Не маю ніякого розряду. Тепер, мабуть, надовго покину це.

— Ти бився цілком пристойно.

— Гм. А ти? Давно боксуєш? — запитав Ота.

Каміль засміявся:

— Я? З пелюшок! Власне, ще раніше! Я боксував і грав у футбол ще в материнській утробі.

Обидва голосно зареготали.

— А хто… — поцікавився раптом Ота, — хто ця білявка? Перрейрина дружина?

— Джоанна? — Каміль кивнув головою. — Так. Тебе це, мабуть, дивує?

Вони цокнулись, і Каміль хвилину потримав коньяк у роті, перш ніж проковтнув.

— Вона англійка. Дочка священика.

— Дочка священика?

— Ну, може, пастора, — сказав Каміль. — Я не знаю, як їх в Англії точно називають. Проте вони одружуються і мають дітей. Ходімо?

З шістдесятьох франків у Оти лишилося ще понад сорок, і підіймаючись на палубу, Ота весело пританцьовував. Був радий, що познайомився з Камілем. Схоже, що це добрий хлопець, хоч і трохи відлюдько. Але хто б на його місці зміг бути веселуном… Отже, Джоанна! Йому подобалось це ім'я і те, що вона — дочка священика. Це додавало їй привабливості. Свята, черниця, майже недосяжна…

На носі пароплава стояв кремезний чоловік. Заклавши руки за спину, він дивився на арабів, які сиділи навпочіпках, дивився так пильно, мовби спостерігав рибок в акваріумі.

— Це наш латиш, — сказав Каміль Верхарт. — Агов, Густе!

Густ здригнувся, обернувся й вирячив на них свої бляклі очі з темними, як чорні мухи, зіницями.

— Поглянь, Густе, — Каміль показав на Оту, — це той боксер, який сьогодні нокаутував Гадюку.

Густ радісно всміхнувся, звів брови і широко розплющив очі.

— Це добре, — сказав він швидко. — Гадюка — негідник. Гадюка не вартий того, щоб жити на світі!..

— Тобі вже краще? — перебив його Каміль.

— Гадюка не вартий того, щоб жити на світі! — уперто повторив Густ. — Ні, мені не краще! Не краще! І я не вийду на ринг, робіть зі мною, що хочете! Мені треба ще добре відпочити! Щонайменше три дні! — І вирячився на Каміля… Той похитав головою:

— Мені байдуже. Здавалося, Густа це заспокоїло.

— Але потім вибухне справжня бомба.

Він підвів палець і так пильно подивився на Оту, що здавалося, його зіниці — оті чорні мухи — вилазять з очей, щоб полетіти геть. І Ота раптом повірив, що це справді буде бомба, коли латиш вийде на ринг, страшна бомба, яка потрясе ринги всього світу. Він уже нітрохи не дивувався Перрейрі, що той ангажував Густа.

— Отака бомба! — замахнувся Густ кулаком.

— Гляди не вбий мене, — почувся за плечима голос.

Це був Марсель Петіжан, чемпіон Ельзасу. Він вифрантився в темно-синій пуловер, на шию пов'язав хустку канаркового кольору, чорне волосся змастив брильянтином.

— Тільки гляди не забудь про свої слова, Густе. Де вибухне ця бомба? І коли?

Густ не відповів. Не попрощавшись, він пішов собі. Ішов так бадьоро, немов бачив попереду нескінченно довге шосе, Але, ступнувши десять кроків і дійшовши до краю палуби, мусив зупинитися, повернутися й рушити назад.

— Він пришелепкуватпй, — засміявся Марсель Петіжан.

Хвилину панувала тиша.

— Його надто часто били по голові, — сказав нарешті Каміль.

— Не треба було даватися!

— Як на мене, то це вже зовсім не спорт, — озвався Ота.

— О боже, — зітхнув Каміль і глянув на нього так, наче той сказав надзвичайно мудру сентенцію, але таку очевидну, що вона прозвучала як нісенітниця. Наприклад, що цей океан не з лимонаду.

— Ні, це спорт, тільки треба вміти битися, — засміявся Марсель, плюнув в океан, і всім стало ясно як день, що коли хтось і вміє битися, то це він, Марсель, чемпіон Ельзасу.

— Густ був колись, видно, непоганий хлопець, — сказав Каміль. — Але він піймався на гачок.

— От саме цього він і не повинен був робити, тут теж треба знати, що і як, — заявив Марсель. — Перрейра свиня, це всім відомо. Проте, знаючи це, я відповідно й поводжуся. Щоранку замість молитви проказую: «Монді свиня…»

— Не репетуй! — цитькнув на нього Каміль.

— А чому? Якщо він свиня, то свиня, і нехай це почує! А може, я його зовсім не боюся? Коли треба буде, то скажу йому це в очі. «Монді Перрейра, — скажу я йому, — ти паршива свиня!» І хай спробує мене вигнати! Хто в нього залишиться? Нас тільки четверо, власне, троє…

— На твоєму місці я б на це не розраховував, — сказав Каміль. — Фавлер, певне, має когось у резерві.

— А що це за один? — запитав Ота.

— Фавлер, — Каміль потягнувся й позіхнув, — Фавлер — це той чоловік з африканського берега, який домовився з Перрейрою про нашу поїздку. Він уже жде нас не діждеться.

— Це теж якась свиня! Я певен! — вигукнув Марсель Петіжан. — Але якщо він гадає, що я стелитимусь перед ним…

— Цитьте, хай йому чорт, — невдоволено буркнув Каміль. — Мене більше цікавить, хто під час нашого Турне пошиється в дурні.

— Я напевне ні!

— Перрейра теж ні, а Фавлер тим більше, — прогув Каміль. — Отже, хто?

— Може, ти, — засміявся Марсель.

— Це ми ще побачимо, — відказав Каміль. — Я іноді хоч і падаю, однак устаю дуже швидко.

Він замовк. Марсель тихо насвистував. ~ — Ну, то adieu, — Каміль подав Оті руку. — Наступного разу частую я.

— Ти ба, ці джентльмени пили, — заздро сказав Марсель. — Нема того, щоб запросити товариша… — І пішов за Камілем.

Ота Скала дивився їм услід і думав про те, що добре мати мудру голову й сильні руки, як про це недавно казав пан Дантон. Мудру голову, сильні руки й пристойне ремесло. Не таке, як у цих двох.

Повз нього пройшов латиш Густ, так квапливо, немовби вирішив дійти до Марокко пішки. Обернувшись йому вслід, Ота побачив далеко в морі червоні відблиски заграви. Вони тяглися вузькою смугою від пароплава аж до обрію, куди котилося сонце. Їх перетинали, розбивали хвилі, й здавалося, ніби то криваві сліди, що їх залишив якийсь поранений. Може, Каміль, може, Густ, а може, обидва. Це було гарне видовище, проте воно породжувало похмурі думки, і Ота обернувся до моря спиною. Він хотів дивитися на світ веселими очима.

Прямо над пароплавом у небі висів блідий місяць і всміхався до Джоанни Перрейри. Вона стояла сама на палубі першого класу, дивилася вдалину в бінокль, схожа не на дочку пастора, а на дочку місяця; в сутінках вона була така ж бліда й ледь окреслена, як і місяць.

— Агов, Джоанно, — сказав Ота.

Вона, звісно, його не почула. Він сказав це дуже тихо, уявивши собі, як це було б прекрасно, коли б вони були знайомі і, може, кликали б одне одного на ім'я. Джоанно! Ото! Любий!

І Ота несподівано рушив до неї. Нічого не міг із собою вдіяти — вона йому подобалася. Зрештою це було цілком природно. Коли вони не знайомі, то можуть познайомитись; а коли познайомляться, то, можливо, кликатимуть одне одного на ім'я; а потім дійдеться й до слів «любий» та «ma chere».

Ота вибіг по східцях до бар'єра першого класу, але переступити його не наважився. З нього вистачило й того, де він був. Звідси до Джоанни він міг доторкнутися рукою. До всієї Джоанни. Це вже не була бліда тінь. Джоанна була в білій сукні з рожевими квіточками, й коли раптом опустила бінокль і глянула на нього, на Оту, він помітив у її очах червоні іскорки, відблиск вечірньої заграви.

Ота спробував якнайчарівніше всміхнутися.

— Не сердьтеся, мадам, але я хочу вам подякувати.

— За що? — здивувалася жінка.

— За те, що ви заступилися за мене…

— Звідки ви знаєте, що я за вас заступилася?

— Ну… — несміливо мовив Ота. — Це ж ясно як день. Без вас пан Перрейра не заплатив би мені ані сантима.

— Та що ви, — всміхнулася вона. — Ви цю винагороду заслужили, а мій чоловік — людина порядна.

Вона ще раз всміхнулася, тільки на мить, немовби казала: «Ну, годі, тепер іди!» — підняла до очей бінокль, і Ота раптом зрозумів дві речі: що Перрейра не порядна людина і взагалі всій розмові кінець.

— Отже… та я все-таки вам щиро вдячний, — мовив Ота збентежено і відійшов.

Він розумів, що не треба було так легко піддаватись. Проте йому більше нічого не спадало на думку. Жодного слова. Заперечити їй, сказати, що її чоловік негідник, мерзотник і його треба послати під три чорти вже хоча б тому, що у нього така чудова дружина. Але казати їй цього він не міг, бо то була незвичайна жінка. Якась особлива, ніжна й тендітна. Справжня ікона… Одне слово, пасторова донька. Що ж тепер робити?

Він не знав. Ще хвилину постояв унизу, чи не трапиться якась нова нагода. Повз нього пройшла смаглява дівчина з білими коралами на шиї і всміхнулася. Вона всміхалася йому весь час. Він охоче відповів би їй, уже хоча б із чемності, однак нагорі й досі стояла Джоанна, може, навіть бачила його і, чого доброго, могла подумати, що він бігає за нею. Ні, не варто. Хай дівчина ображається, байдуже.

Ота тинявся під палубою Джоанни, не дуже близько й не дуже далеко, аби вона бачила, що він лишився тут, що позирає на неї і йому прикро, що вона дала йому відкоша. Може, щось станеться, скажімо, згори впаде цидулка. Це буває, хоча з ним такого не траплялося ще ніколи… Авжеж, можливо, десь поблизу стоїть Монді Перрейра, і Джоанна повинна поводитися стримано… А якщо цидулка не впаде, то чому б йому самому не написати їй?.. Тільки написати треба розумно, а в нього це навряд чи вийде, тим більше по-французькому…

А може, з чимось прийти до неї, щось їй принести і знову зав'язати розмову? Та що він може принести? Ба ні, краще написати цидулку, скажімо, всього кілька слів, як пишуть на фотографії. Так, цього було б достатньо! «На знак вдячності я приніс вам, мадам…» Або нічого не казати, тільки подати фото й чекати, доки вона спитає, що це таке. «Моя картка, мадам. Звуть мене Ота Скала, і на знак вдячності…»

Ота метнувся до каюти. Пан Дантон, на щастя, хропів собі на своїх нарах — принаймні не доведеться вислухувати його патякання. Ота видерся на нари, витяг з валізи конверта з фотографіями, знову замкнув її й зіскочив униз. Може, Джоанна ще не пішла.

Та коли Ота квапливо вертався назад на палубу й помітив свою тінь, яка стрибала по східцях, він раптом зніяковів, немов побачив себе в непривабливій ролі. Сповільнив ходу. «Це безглуздя. Хіба я зірка, щоб роздавати свої фотографії? Хіба мене про це хтось просить? Чого доброго, ще покаже Монді: «Поглянь на цього дурня…»

І Ота поклав конверта з фотографіями в кишеню. Зрештою, Джоанни нагорі все одно вже не було. Тим краще. Через цю бісову англійку він, чого доброго, ще почне робити дурниці. Мабуть, усе це од вина. Два літри — це два літри, а пан Дантон випив небагато. «Зате я набрався, як губка, й забув з'ясувати з ним до кінця, як він, власне, собі уявляє ту авторемонтну майстерню. Як ми ділитимемо зиск, коли діло поведу я. Або, крий боже, збитки. І хто займатиметься дрібним ремонтом, хто перший укладе в діло гроші? Адже поставити сяку-таку халабуду, засвітити на ній неон — це ще не все…»

Він зупинився біля поручнів. З півдня, звідти, куди пливла «Менара», віяв теплий вітер, несучи з собою слабенькі, солодкаві пахощі.

«Це вже Африка, — зрадів у думці Ота. — Моє Марокко».

7

Вранці він заспав і не побачив, коли на східному обрії виринула Африка.

То була коричнева смуга, не товща, ніж слід олівця, проте вона поволі змінювалась, і коли над нею зійшло сонце, скидалася вже на довгу низьку стіну — така вона була одноманітна й гола. Вона росла, видовжувалась, але ще довго була схожа на низьку стіну чи насип, яким хтось оточив Марокко. Тільки о восьмій годині, коли пароплав підійшов ближче до стіни, стало видно, що це узбережжя — голі, пласкі пагорби.

На палубах «Менари» почали збиратися цілі натовпи людей, як під час відплиття з Бордо, але Ота Скала ще спав. Через те він не бачив, як люди затуляли руками очі проти сліпучого сонця, що заважало глянути Африці в обличчя так, як вони того хотіли. Та хоч вони й затуляли сонце дашком долоні, все одно побачили тільки землю без людей, без пальм, без зелених пив. А проте ніхто не розходився з палуби. Всі дивились і немовби чекали, коли з'явиться щось таке, що перетворить це сумне узбережжя на обітовану землю. Однак не з'явилося нічого, крім невеличкої білої плями, схожої на щіпку солі.

Нараз та сіль заяскріла, заблищала, й раптом виявилося, що то сила-силенна гранчастих кристаликів. А тоді стало видно, що це не кристалики, а…

Тільки тепер Ота Скала прокинувся і відчув, що пан Дантон торсає його за плече:

— Вставайте, друже, ви що, досі не виспалися? За хвилину прибуваємо в Каса!

— О боже!

Ота вибіг на палубу босий, скуйовджений, невмиваний — і побачив Касабланку.

Це було велике, сніжно-біле місто. Воно лежало на порозі Африки, складене з величезних кубів, білих, золотавих і синюватих, як бляха. Дві вигнуті дамби клешнями вгризалися в океан, однак Ота бачив у них не клешні й не портові дамби, а дві руки, обійми, які розкриваються йому назустріч. Позаду виростав ліс пароплавних труб і щогл.

— Леле! — тихо скрикнув він. — Яка краса!

— О, вона ще тільки починається, ось побачите! — всміхнувся пан Дантон і підморгнув йому лівим оком. Було ясно, що він має на увазі. А може, Оті це тільки так видалося, проте він закивав на ці слова своєю мудрою головою й глянув на свої сильні руки.

— Так, — сказав він. — Авжеж.

Після цього вони якусь хвилину дивилися мовчки на місто.

— Ах, ах, — зітхнув нарешті пан Дантон, — скільки в це вкладено праці. Будували дещо поспіхом. Проте, як бачите, місто вдалося.

Він підніс руку і трохи замріяно, скромно, але водночас і безмежно гордо всміхнувся. Так, мабуть, щасливий батько показує товаришеві доньку, яка танцює вальс на своєму першому балу. Це враження було таке яскраве, що Ота згодився:

— Що правда, то правда. Вам це місто вдалося на славу, мосьє Дантон.

І знов обидва всміхалися назустріч Касабланці, цій «Каса», як її називав пан Дантон, та, мабуть, і всі ті, кому ніколи було бавитися довгими словами, бо вони мали швидко «робити Марокко».

За хвилину до «Менари» підплив човен лоцманів, і Ота з паном Дантоном подалися складати речі. І хоч Оті ще довелося побігти вмитися, він спакувався раніше, ніж пан Дантон; власне, пакувати йому не було чого. Треба було вийняти з валізи паспорт і вкинути в неї піжаму, бритву, зубну щітку та мило.

Він зібрався так швидко, що потім іще довго чекав на палубі, всівшись на валізі, як на табуреті. Тільки як уже докурив другу сигарету, прийшов пан Дантон з валізочкою, не більшою за футляр для флейти.

— Хе-хе! — захихикав він. — Хе-хе, сидите на грошах?

— C'est ca. Ви вгадали, — засміявся Ота.

— Правильно, — похвалив його пан Дантон. — Абсолютно правильно. Але поспішати не треба. Зачекаємо, поки схлине основна маса. Зять од нас не втече.

— Вам видніше.

Вони були на порозі Марокко, й Ота охоче передав віжки досвідченішому. Нехай старається цей курячий батько, він удома. Тільки якщо все буде гаразд, бо інакше Ота зчинить бучу.

Вчора, вже засинаючи, він вирішив, що часто зчинятиме бучу, з тактичних і дипломатичних міркувань, часто вдаватиме з себе розсердженого. Бо, чого доброго, пан Дантон, а головне та Мюгетта, ще подумають, ніби вони його ощасливили, і за авторемонтну майстерню він має цілувати їм руки. Не на того натрапили! «Я пан, ти пан! Інакше не граю, до побачення! Я від вас не залежу, маю свої гроші і щось придумаю».

Отак! Він посидів іще трохи, присунувши валізу-табурет ближче до поручнів. Унизу йшла Джоанна Перрейра, пасторова дочка, а насправді дочка Місяця — така велична, бліда, гарна й піднесена. Вона зійшла вже з трапа й тепер поруч свого жахливого чоловіка прямувала в глиб Марокко, де чекає той другий пройдисвіт Фавлер і радіє, що заробить на них повні мішки франків. Ішла легенько, немов танцювала на гарних ніжках, у гарній сукні — була така близька і водночас така далека, була внизу і водночас так високо вгорі, що Ота не наважувався на неї навіть довго дивитись.

А он і Каміль Верхарт, Розбите Обличчя, за ним Гадюка, мерзенний негідник, за ним Марсель Петіжан у лимонадному шарфі. А позаду всіх іде латиш Густ, той, у якого замість очей мухи. Четверо боксерів, невеличка отара овець, яку веде кудись баран Монді Перрейра.

Ота раптом пошкодував, що навіть не попрощався з ними, хоча б із Камілем, і водночас зрадів, що він у зовсім іншому становищі, ніж вони, що на нього жде не якийсь там Фавлер, а зять пана Дантона з авто. Але все-таки йому було прикро, що він не зміг ближче познайомитися з Джоанною. Певна річ, із цього нічого б не вийшло, та на це й не треба було особливо розраховувати. «Я був би щасливий, якби вона зробила мене хоч своїм другом, якби розмовляла зі мною, не гордувала мною, якби мені дозволила бути з нею й кликати її «Джоанно…» Боже, чому вона вийшла саме за Перрейру!..»

— Путі господні невідомі, але, мабуть, у цьому є глузд, — мовив він уголос і по-чеськи. Так завжди казав його батько, і це були мудрі слова, бо на тому все кінчалося. Тепер теж усе скінчилося — всі думки про Перрейру й Джоанну.

Ота знову пересів. У юрбі на трапі він побачив молодика з великою квадратною головою, а поруч — дівчина, яка весь час хотіла з ним познайомитися. Невже вони йдуть разом?.. Ні. Перед входом до митниці вони розійшлись.

— Ну, тепер уже можна рушати й нам, — сказав пан Дантон.

Ота підвівся. Взяв валізу. Трап під ними тихо погойдувався. Відтак перші кроки по африканській землі. Ворота. По один бік воріт стояв поліцейський, по другий, за старомодною конторкою, сидів білий урядовець в окулярах і брудній краватці.

— Votre passeport![11]

Він глянув з-під окулярів на фото в паспорті, тоді крізь окуляри на Отин ніс. Очі його раптом стали великі, круглі, як у риби. Маленьким кулаком він поставив у 'паспорті печатку:

— Passez. Ідіть.

І в Оти Скали радісно закалатало серце; щиро кажучи, він добре й не знав чому; мабуть, у глибині душі до останньої хвилини потерпав, думав — щось станеться, щось завадить йому зійти на берег і збудувати гарну авторемонтну майстерню.

Він згорнув паспорт і грався ним, мов картою.

— Douane. Митниця. Відкрийте, будь ласка, валізу! — звернувся хтось до нього.

Ота здригнувся. Він стояв біля довгої обкованої стойки. Мусив нахилитися, щоб відімкнути ключиком, який висів у нього на шиї, валізу. Митник засміявся. Це був симпатичний молодик із щоками, наче помідори. Підняв пальцем Отин рушник і поставив на валізі хрестик.

— Passez!

Все… Ота Скала вкинув паспорт у валізу, опустив кришку й поплескав її, як приятельку. Так, усе. І рушив тьмяним коридором. Попереду весело йшов пан Дантон.

Зненацька пан Дантон послизнувся.

Це сталося на сходах, що вели з митниці до просторого брудного вестибюля з трьома дверима, крізь які лилося сліпуче світло.

— Ой! — скрикнув пан Дантон, випустив валізочку й почав падати. Він замахав у повітрі руками, немовби шукав тієї соломинки, за яку хапається потопаючий. — Ой! — скрикнув він знову, впавши боком на сходи. — Ох… — вимовив утретє, точніше, простогнав. Він напівлежав біля сходів і тер коліно.

— Що сталося? — запитав Ота. — Ви щось собі пошкодили?

— Думаю, нічого страшного, — болісно всміхнувся пан Дантон. — Але коли ваша ласка… — Він наставив лікоть, й Ота почав його підводити.

— Дякую, друже, — сказав пан Дантон і спробував ступнути крок, але не зміг. — Клята нога!

— Це пройде, — сказав Ота. — Трохи посидьте…

— Гей! — закричав раптом пан Дантон і помахав рукою в напрямі воріт. — Агов! — Та голос у нього зірвався, знову випурхнув, наче канарок, і пан Дантон тільки недолуго закудкудакав: — Он мій зять. Мерщій приведіть його сюди!

— Отой?

— Ні! Он він стоїть у білому капелюсі!

— Отой у панамі?

— Так. Мерщій! Швидше! Біжіть!

— Ну ясно, що біжу! — підстрибнув Ота, поставив валізу й побіг. Кумедний чоловік цей пан Дантон — йому треба було б упасти не на сходах, а на рингу. Як Гадюка, наприклад! Тоді він знав би, що це означає…

Ота вже був на вулиці, на яскравому сонці. Затулив очі, як сліпий. Зять пана Дантона, одягнений у костюм із шовку-сирцю, саме закурював сигару. Ота смикнув його за рукав.

— Вибачте, мосьє, пан Дантон чекає он там!

Чоловік у костюмі з шовку-сирцю обернувся й кинув сірника. У нього були чорні вусики й чорні злі очі:

— Що? Хто?

— Пан Рене Дантон…

— Яке мені діло до вашого пана Рене Дантона!

— Хіба ви не його зять?

— Звичайно, ні.

— Вибачте.

Чоловік нічого не відповів.

— Хам, — вилаявся Ота по-чеськи. Роззирнувся. На краю тротуару стояв ще один чоловік у панамі, проте навряд, щоб це був зять пана Дантона: в нього були темні окуляри й скуйовджена борода.

— Вибачте, ви часом ждете не пана Рене Дантона?

— Кого? — Чоловік звів брови, немовби згадував своїх незліченних знайомих. — Ви сказали, пан Дантон?

— Так, — кивнув головою Ота. — Пан Рене Дантон.

— Гм, — наморщив чоло бородань. — Гм… Здається, я не маю такої честі…

— Дякую! — вигукнув Ота. Приємно було б поговорити з такою чемною людиною, але він не мав часу. Ота знову огледівся.

На тротуарі стояло й проходило багато європейців, однак жоден з них не мав на голові білого капелюха. Пан Дантон явно помилився.

Ота повернувся до брудного вестибюля. Пішов до сходів. Там нікого не було. Він озирнувся. У нього було таке враження, що сьогодні він тільки те й робить, що озирається. Пана Дантона у вестибюлі не було. Ота метнувся до сходів, наївно сподіваючись, що пан Дантон лежить там на останній приступці розтоптаний, як бананова шкуринка. Там, звісно, його теж не було. Він щез, як дух.

А з ним щезла і його, Отина, валіза.

8

На коротку мить Оту пронизала страшна підозра, але він одразу відігнав її від себе. Адже вчора пан Дантон оддав йому гаманець, тож навіщо красти сьогодні валізу, в якій не було більше нічого? Дурниця. Дурниця. Мабуть, просто кудись одійшов… Але ж він не міг ходити, бо послизнувся і пошкодив ногу!

«Дивина… А може, це не ті сходи, на яких я його покинув?»

Ота розгублено обвів очима вестибюль. Там були ще одні сходи, проте вони вели в порожній коридор. А першими сходами ще й досі йшли люди, пасажири з «Менари». Ота побачив того зморщеного, мов яблуко, діда, який недавно чистив у їдальні ножем нігті, озираючись на всі боки, наче він замишляв щось лихе. Побачив й інших, кого знав в обличчя, і ту бліду жінку з рум'янощоким хлопцем, який так багато їв, коли всім було недобре. Потім пройшли араби у брудних білих бурнусах, ті сніговиті без штанів, які враз пробудилися до життя й тепер посли на плечах кожен свій клунок. Ні, пан Дантон стояв тут, отут, біля цієї розтоптаної коробки з-під цукерок. На цьому розчавленому гроні винограду він послизнувся, отут сперся на стіну й застогнав!

«А може, йому стало краще, і він пішов слідом за мною? Але тоді ми неодмінно зустрілися б… Мабуть, він помилився й показав мені на когось іншого, а коли я побіг, прийшов зять і повів його до машини, вони тепер там сидять і ждуть мене!»

Так, це було єдино можливе пояснення.

Ота знову побіг на вулицю, цього разу до машин. Біля тротуару їх стояло кілька, дві навіть марки «пежо», проте це були таксі, і водії в фесках почали смикати Оту за рукав:

— Таксі, мосьє! Таксі! Я знаю недорогий готель! Таксі!..

Ота вирвався від них і перебіг на другий бік вулиці. Там стояло п'ять приватних машин, але в жодній з них пана Дантона не було.

Ота раптом зупинився й благально звів очі до неба, сподіваючись, що знайде там якесь пояснення чи принаймні втіху. Що побачить там господні уста, які милосердно всміхнуться йому й скажуть: «Не втрачай надії, твердо вір, обернись, і ти побачиш того, кого шукаєш!»

«Так, я вірю, — мовив Ота в думці. — Вірю! Ще ніхто ніколи не вірив так, як я! Зроби щось за це, господи. Зроби так, щоб там був пан Дантон!»

Він ще хвилинку почекав, мабуть, для того, щоб дати панові Дантону час з'явитися. Тоді рвучко обернувся. Пана Дантона не було.

Нарешті він повірив у те, що так довго відганяв од себе.

«Отже, пан Дантон… Пан Дантон…»

Пан Дантон — злодій. У пана Дантона нема ні сестри Мюгетти, ні зятя, а тим більше курячої ферми. Пан Дантон авантюрист, звичайнісінький авантюрист, і все, що було перед цим, — те, як він послизнувся, як стогнав, як кликав зятя — все те було тільки трюком, щоб мати змогу спокійно взяти Отину валізу й щезнути.

«Отже, він… — повторив Ота в думці й прикипів до місця. Йому хотілося несамовито засміятися, і водночас десь глибоко в душі ще жевріла остання іскорка надії: — Ні, це неможливо! Спробуй іще раз! Заплющ очі й лічи до десяти. Потім розплющ, і все зміниться! Так, як змінилося вчора, коли пан Дантон витяг руку з кишені, тримаючи в ній твого гаманця…»

Він знову розплющив очі, але навкруги було те саме — таксі, вулиці, сонце, закурені пальми, люди, люди, люди — і ніхто з них не скидався на курку з людоїдськими зубами.

До Оти знову повернулося дихання, а з ним — і здатність рухатися. Він перебіг вулицю й помчав до портової будівлі, до просторого брудного вестибюля зі сходами іі трьома дверима, з яких одні вели на північ, другі на південь, а треті на схід. Може, пан Дантон доповз до них, до цих дверей, або он до тих, навпроти, і чекає там! Ні, не чекає… Ота раптом спіймав себе на тому, що гасає сюди й туди, проте не бачить нічого — очі йому ніби заслав туман, — і чує тільки безладний гамір, голоси й звуки, які вирують довкола нього, наче збурена вода, однак-поминають його. Як злива, що шумить довкола і обминає тебе… Ота «тиснув кулаки, аж нігті вп'ялися в долоні, потім стріпнув головою, аби позбутися страшного відчуття, що він лишився тут зовсім сам, ізольований від усього, що він пропащий і не сповна розуму, що все. це йому тільки приснилось. Він таки позбувся цього відчуття й усвідомив цілком ясно, що стоїть у чужому місті, в чужій країні, на порозі чужого континенту і не має нічого, крім порожніх рук та голови, яку аж ніяк не можна назвати мудрою.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

1

Дурнішої голови, як у нього, не можна було собі навіть уявити. Він був наївною дитиною, і панові Дантону вистачило показати цукерку, щоб хлоп'ятко вивернуло перед ним кишені й дозволило себе обікрасти. Чотири тисячі франків наче вітром здуло! Майже три роки тяжкої праці! Милосердний боже…

Ота мало не заплакав. Але за хвилину його пойняла неймовірна лють.

«Чудовисько! — скаженів він. — Тварюка! Я його вб'ю! Вб'ю, мов собаку, як тільки спіймаю!»

Потім лють помалу вляглася, і він відчув себе трохи краще. По обличчю та спині у нього текли струмочки поту, і він почав витирати долонею лоба, щоб піт не котився йому в очі й вони не пекли так нестерпно.

— О боже! — застогнав він уголос. — О боже! Що ж тепер робити? Звичайно, треба йти в поліцію. Описати я його зможу, ім'я теж знаю. А втім, навряд: цього негідника, безперечно, звати якось інакше. І він не годинникар, живе зовсім не в Сеттаті й навіть не думає будувати авторемонтну майстерню. Нічого у нього нема, і совісті теж, є тільки валіза з моїми чотирма тисячами, моєю одежею та білизною. Собака! Собака!.. Та лайка мені нічого не допоможе.

Ота підвів голову. Біля виходу з митниці стояв поліцейський і колупався сірником у зубах. Ота підбіг до нього.

— Мене обікрали! — закричав він. — Щойно! Тут!

— Ох! — Поліцейський звів брови і вийняв з рота сірник. — Тут?

— Так. П'ятнадцять хвилин тому!

— Ох! — знову зітхнув поліцейський і обернувся, мовби дивуючись, що за його спиною могло статися таке неподобство. — А що у вас пропало, пане?

— Валіза. В ній були гроші! Все, що я мав!

— Це погано, — спохмурнів поліцейський, з жалем кинув сірник і добув з кишені блокнот. — Прошу ваші документи.

— Документи?

— Так. Carte d'identite. Посвідчення. Закордонний паспорт, якщо ви іноземець.

Він витяг з блокнота олівець і ждав, стежачи за Отиною рукою, яка полізла в нагрудну кишеню… й раптом застигла там.

— Але ж у мене немає документів! Мій закордонний паспорт теж був у тій валізі!

— Ай-ай-ай! — зітхнув поліцейський, згорнув блокнот і сумними очима оглянув Оту з голови до п'ят. — В такому разі, ходіть зі мною; пане.

— Куди?

— До бюро. Туди, будь ласка.

— Ага, — сказав Ота.

Але навіть не ворухнувся. Не міг. Не смів. Знав абсолютно певно, що коли ступне бодай один крок, то це буде початком довгого, гіркого шляху, який закінчиться аж у Бржежанках на Чесько-Моравській височині.

— Туди, пане, — повторив поліцейський. І легенько взяв Оту за лікоть.

— Гаразд, — сказав Ота. — Я вже йду.

І він поволі рушив. Ноги зовсім не хотіли його слухатись. Було таке враження, немовби з них витекла вся кров і замість неї лишилася солодкава порожнеча. Він тяг ноги за собою, наче гирі. Рука поліцейського важко лежала на його лікті.

— Пустіть мене, — сказав Ота. — Ви ж бачите, що я йду.

Поліцейський нічого не відповів, але й не відпустив його лікоть. Вони прямували до якихось сходів. Нагорі був довгий порожній коридор, поділений сонцем на квадратики світла й тіні, залежно від того, де було вікно, а де стіна. Вони йшли світлом, тінню, світлом, тінню, і їхні кроки гучно відлунювали, ніби в глибокому підземеллі, ніби на дорозі, що веде в тюрму. Але Ота знав, що його жде не тюрма, а Бржежанки, хатина з двома тополями й батько, який усе це оплатить. «Гляньте, діду, ми привели вам сина-волоцюгу. Завіявся аж до Африки, та його повернули етапом, так би мовити, терміновим рекомендованим листом. Мабуть, щось гам украв, негідник. А вам, діду, доведеться цю екскурсію оплатити, й на це піде, мабуть, корова разом з телятком. А якщо не вистачить, ми продамо вашу хату або сина посадимо до в'язниці. Йому це, гадаємо, не зашкодить, негідникові такому…»

Ота зупинився.

— Я це піду, — запручався він. — Пустіть мене. Свої слова я забираю назад.

— Ви хочете сказати, що вас не обікрали?

Вони стояли віч-на-віч, і поліцейський заступив йому дорогу назад, до сходів, до виходу в місто.

— Мене обікрали, однак я не буду про це заявляти.

— Вибачте, але про це повинен заявити я. У вас нема документів, — сказав поліцейський. У нього була смугла шкіра й вузькі чорні вусики. Білки очей поблискували, наче перламутрові.

— Ні! — вигукнув Ота тремтячим голосом і раптом перейшов на арабську мову: — Я нічого поганого не зробив. Я хочу назад. Пусти мене. Будь хорошим арабом.

— Я і є хороший араб. Але назад ти не підеш, пане, — сказав поліцейський. — У тебе нема документів. На це в нас б інструкція! — Він теж говорив по-арабському, проте слово «інструкція» вимовив по-французьки, щоб надати йому більшої ваги.

— Ні, піду! — відчайдушно крикнув Ота й шарпнувся.

Поліцейський відсахнувся. Очі в нього стали перелякані й гострі, мов леза.

— Ні! Ти залишишся тут!

Він потягся рукою до сюрчка, але піднести до вуст не встиг, бо Ота зацідив його кулаком у підборіддя. Поліцейський напівобернувся, немов збирався танцювати, сюрчок випав у нього з рук і загойдався на зеленій стрічці, двічі дзенькнувши об ґудзики. Коліна в нього почали підгинатись, але так повільно, що Ота встиг підскочити й підхопити його під руки. Коли він клав поліцейського на підлогу, сюрчок дзенькнув утретє, так слабенько, наче келих, повний вина.

Ота кинувся порожнім коридором, потім сходами вниз. У вестибюлі пішов повільніше. Та, опинившись на вулиці, побіг знову. Звернув у бічну вуличку, потім ще і ще. Не знав, куди тікає. Для нього найголовніше було опинитись якомога далі від порту. Нарешті він зупинився й перевів дух. Ноги тремтіли, наче він пробіг хтозна-скільки кілометрів. Він стояв посеред широкого бульвару, в пальмовій алеї, яка ділила бульвар на дві проїзні частини, заповнені автомобілями. Під гіллястими, низенькими пальмами стояли лавки із спинками, їх можна було повернути в той чи той бік і дивитись або на шосе з машинами, або на алею.

Ота сів і хвилину розглядав свої тенісні черевики, такі закурені, наче він пройшов подвір'ям цементного заводу. Кілька разів тупнув, і з черевиків здійнялася хмарка пилу. Потім задивився на пальми. В них були короткі, товсті стовбури й великі, розкошлані крони. Вони скидалися на величезні буряки, що повилазили з грядок. Колись він читав, що в пальми спершу виростає крона й тільки тоді вже починає рости стовбур, що він вилазить із землі, наче з люка, де хтось поволі обертає домкрат. Дивина… Наче у немовляти спершу виросла б ціла, готова, велика голова, може, навіть з вусами або з кучерями, і тільки потім… Кумедна думка. Але він бавився нею, радів усьому, що безпосередньо не стосувалося цієї триклятої ситуації.

Ота дивився на людей, які ходили алеєю, — європейці в солом'яних капелюхах і африканці в білих та смугастих бурнусах і в тюрбанах чи фесках на голові. Враження було таке, наче хтось узяв і змішав білу й коричневу квасолю… По другий бік шосе височіли незграбні будинки, ціле сучасне місто, але якесь розкидане, невпорядковане; здавалося, воно недавно вилізло із землі й тепер чекало, коли в нього виросте крона. Зовсім навпаки, ніж у пальм… Ота подивився праворуч, на старий коричневий мур, над яким видніли дахи коричневих будинків, так густо напханих один біля одного й таких старезних, паче вони давно вже повилазили з землі й тепер починали трухлявіти з даху. Не так, як нове місто… Ота глянув у тому напрямку, звідки прийшов, і зовсім близько побачив портові крани й труби пароплавів.

Він підхопився й пішов алеєю, яка вела далі від порту. Вирішив більше не петляти, бо зрештою міг заплутатися й повернутися знову туди, де зробив найбільшу дурницю її своєму житті. «Але чи справді це була дурниця? Що ж мені лишалося робити? Дозволити, щоб одвели в бюро й вислали етапом додому, до батька, мов якогось волоцюгу? Я повинен був його двигонути, коли він не хотів мене відпустити, чортів вилупок…

Але чи певен я на сто процентів, що мене були б негайно вислали додому? Може, зняли б тільки телефонну трубку, оголосили всім поліцейським дані того собаки Дантона і за хвилину спіймали б його з моєю валізою. І я знову мав би гроші і закордонний паспорт… О боже, я, здається, все непоправно зіпсував, мене підвела моя дурна голова, і тепер за мною полює поліція всієї Каса, а то й усього Марокко. Тепер я вже не зможу до неї звернутися, навіть коли б і побачив, що собака Дантон сидить у кафе й розплачується моїми грішми… Я вже ніколи не зможу до неї вдатися, бо мене відразу арештують, на відплату повибивають зуби, а тоді вишлють додому: «Нате вам вашого красеня боксера, кутні зуби він зламав собі на марокканській поліції, ха-ха!..» Одне слово, я заварив добру кашу, й у всьому винна моя панікерська голова. Ще в школі вона нічого не була варта, не могла правильно розв'язати жодної задачі. Тільки до механіки була розумна, але тут, по суті, працювали руки. І взагалі все, чого я досяг у житті, я досяг лише завдяки їм. Руки — це єдина моя сила, моя опора».

Ота вдячно глянув на свої руки. Права трохи кровоточила в щиколотках після удару в підборіддя. Він підніс її до рота й почав смоктати кров. І весь час ішов уперед. В кінці алеї стояла ребрувата неоковирна вежа з годинником. Скоро буде одинадцять. Ота подумав, що вчора в цей час двобій з Гадюкою був уже позаду й він витав у хмарах, надувшись од гордощів, як дитяча кулька. Та кулька луснула, й від неї лишився тільки пшик!

Ота виплюнув кров. Дійшов до вежі з годинником і, тримаючи кулак біля рота, стежив за поліцейським на перехресті, геть схожим на того, якого він півгодини тому поклав ударом у підборіддя. Справжні близнюки, навіть сюрчок, який слабенько дзенькнув об ґудзики, був такий самий. Але, звичайно, це зовсім інший поліцейський, той, мабуть, зараз лежить, обмотавши голову рушником, і ковтає аспірин. Або, може, дає точний опис злочинця: високого зросту, волосся каштанове, кучеряве, ніс плескатий, сорочка сіра, штани полотняні кольору хакі, піджак такий самий, на підборідді ямка, на лівій щоці бородавка…

Прокляття! Ота знову виплюнув трохи крові, але відразу ж підніс долоню до уст, цього разу не для того, щоб виссати з рани кров, а щоб хоч трохи нею затулитись. Це було по-дитячому наївно, та він нічого не міг із собою вдіяти. В його дурній, панікерській голові засіло невідчепне почуття якогось страху, що спонукав його ховатися. Він швидко перебіг через вулицю до великих воріт у коричневім мурі, де аж кишіло людьми… й раптом опинився серед них, у юрбі пістрявих бурнусів, які заповнили вулицю, вузьку, наче канава. Тут страх трохи попустив. Оті здавалося, що він утік із старого, знайомого світу й опинився в такому місці, де ніхто ніколи не зможе не те що обшукати, а навіть побіжно оглянути й зорієнтуватись у ньому — така незбагненна була ця плутанина, ця африканська коричнево-біла підлива. Він ішов і дивувався, що в світі є стільки людей, які не носять довгих штанів, сорочок і черевиків, — і це їх не бентежить, їм вистачає сяких-таких капців на ноги, ганчірки, щоб обмотати голову, і ще однієї, щоб накинути на плечі. «Ось яка ти, Африко!» — подумав він.

Згори лилося сонце, але вулиця була така вузенька, що майже три чверті її заповнювала тінь, холодна й густа, мов на дні ковбані. Африканці пливли в ній, як великі білі рибини, й Ота теж плив у ній, усе ще тримаючи долоню біля уст. Раптом йому стало приємно й легко, ніби він опинився на зовсім іншій планеті, ніби зруйнував табір, який з дурості занедбав, і нині пустився з місця в кар'єр туди, де його ніхто не знайде, де він зможе почати все наново і з більшою обачливістю.

Тільки з чого почати і як?

На жаль, він не знав, що відповісти собі на це животрепетне питання. До того, що було, вороття вже немає, грошей теж немає, і, найімовірніше, він більше ніколи їх не побачить. З цим доведеться змиритися, це для нього буде наука, і треба викинути це з голови. Гаразд. Закордонний паспорт», єдиний документ, теж пропав, і без допомоги поліції він його ніколи не знайде, та на поліцію нічого сподіватись. Отже, не лишається нічого іншого, як почати без грошей і без документів…

Але з чого і головне — як?!

Ота знову повернувся до свого найболючішого питання й відчув, що цей невеличкий відступ, усвідомлення свого становища він дозволив собі тільки тому, що не знав, як відповісти на саме питання. По суті, він просто бігав довкола гарячої каші, й хоча дивився на все якнайтверезіше, хоча вигнав з думок паніку і слово «як?!» буквально випалив у своєму мозку, до розв'язання цього питання не наблизився и і. на крок. Не знав, чим собі зарадити, не знав нічого. В голові почало гудіти.

Він був наче п'яний, якийсь очманілий. Може, це було тільки через утому, може, від хвилювання, а найімовірніше — від фантастичного роїння людей довкола, від смороду й галасу. Він раптом опинився на невеликому вільному просторі, замкненому голими стінами будинків, як двір тюрми. Але це не була тюрма, це був ринок. Височенний чорний чоловік у лахмітті з мішковини пронизливо кричав, пропонуючи смердючу рибу, інший, зігнувшись аж до землі, стогнучи ніс на собі гору поламаних стільців. Стара жінка — гака стара, що вже й не соромилася своєї наготи, яка проглядала крізь подерту сорочку, сиділа в пилюці біля жменьки напівзгнилих фіг, сподіваючись, що їх хтось купить. Чоловік з довгою брудною бородою продавав біля неї великий замок, якого, мабуть, знайшов десь на смітнику; то був весь його крам, цей єдиний заржавілий замок без ключа. І над усім цим погойдувалося відро, повне їдкого чаду з пригорілого лою, в якому замурзаний підліток у фесці набакир смажив шматки почорнілого м'яса.

— О боже, — сказав Ота й прихилився до стіни будинку. Він відчував, що от-от упаде, що от-от знепритомніє, і запевняв себе, що це з голоду, бо вранці захапався й забув поснідати. Але тільки-но подивився на підливу й на м'ясо, його замлоїло знову. Вирішив, що краще дивитися на замок, який лежав на клапті старої газети перед чоловіком з брудною бородою… За хвилину йому стало трохи краще, й він пішов назад, нікуди не звертаючи.

Ота й досі, не знав, що робитиме, з чого і як почне, та одне він знав уже цілком певно: цей світ не для нього; він усього цього боїться, і навіть якби там, за коричневими воротами, в тому другому світі, де є широкі вулиці, французькі вивіски й машини, навіть якби там на нього чекала вся поліція Касабланки, він не зміг би зробити нічого іншого, хіба вийти з цих воріт і підняти руки: «Так, це я, Ота Скала, і це я вдарив поліцейського…»

І він раптом цілком ясно усвідомив, через що змушений здатися поліції, втратити зуби й поїхати етапом до Чехословаччини.

Через те, що жити тут він не зможе, хоч і народився в маленькій хатині і вже скуштував чимало лиха. Як тут можна жити? З чого? Тут він не міг піти до людей і сказати, що дешево полагодить їм авто, бо тут авто ні в кого не було. Тут він не міг нікого вмовити, що треба полагодити ринву — ринви теж ні в кого не було. Тут він не зможе навіть мити посуд, як у Келі чи Страсбурзі, бо, здавалося, в цих людей немає й посуду. Ота бачив: тут їли якусь гидоту прямо з в'ялого листу, що лежав на землі — він мало не наступив на нього. Серединою вулички плив смердючий потік — тут нікому не потрібен був і сантехнік. Нічого не потребували від Оти Скали ці люди, бо нічого вони не мали, крім великих блискучих очей і брудного ганчір'я замість одежі та білизни. Ні, тут йому не було чого робити.

Все це здавалося таким неймовірним і безглуздим, що хочеш — божеволій, хочеш — плач, а хочеш… хочеш… Він не знав, що вже й думати. Але коли знову побачив перед собою коричневі ворота, в які ввійшов сюди, йому здалося, ніби він загледів у пітьмі світло.

На мить зупинився, дивлячись засліпленими очима на вежу з годинником, на бульвар з пальмами, на автомобілі, які тихо пливли по бруківці. На перехресті й досі стояв той самий поліцейський, на вежі за спиною в нього сяяв напис «Рlасе de France»[12] й знову все довкола було неймовірно інше, неймовірно гарне. Геть усе, навіть цей поліцейський у чистенькій, випрасуваній уніформі.

Ота дав великого гака і обійшов поліцейського, а тоді подався в протилежний бік од порту, туди, де зеленів парк. Сів на лаву в затінку фіолетового куща й задивився на пам'ятник, який білів попереду, прекрасний у своїй мармуровій розкоші. На ньому ручкалися двоє вершників — француз і араб; кінь француза дивився назад, ніби сумував за Парижем, а кінь араба опустив голову, неначе чогось соромився. Насправді ж він, мабуть, пасся.

Ота враз відчув страшенний голод. Глибоко вдихнувши, він зігнувся, щоб стиснути шлунок. Він уже не раз так робив і мав щодо цього певний досвід: коли отак скорчитися, то це допомагає краще, ніж коли б ти затяг пояс. Голод справді відпустив, принаймні настільки, що Ота міг знову зосередитися на болючому для себе питанні: що ж далі?..

Та замість відповіді у нього виринуло інше запитання, може, зайве і наївне в цій ситуації, але таке живе, що він мав над чим задуматись:

«Як же це все-таки могло статися? Чому собака Дантон не вкрав гроші ще вчора на пароплаві, коли для того була слушна нагода? Чому він їх повернув?» — І відразу ж відповів: «Бо на пароплаві злодій нікуди не міг би з ними втекти, тим більше, що він був єдиний, кому я показав свої гроші. Я міг би зчинити галас, і його обшукали б. Він повинен був би показати свій багаж… а хто знає, що там було. Ні на якій виставці курей у Франції він, певно, не був, та й заради зубів теж не їхав би у такий світ. Певно, він і їх десь украв…

Але навіщо, в такому разі, він узагалі взяв учора гроші, коли я бився з Гадюкою?.. Просто для того, щоб їх не потяг хтось інший, а це дуже легко могло статися. Словом, він їх беріг. І ще для того, щоб примусити мене замкнути їх у валізу, бо з нього, мабуть, поганий кишеньковий злодій…

А що було б, якби я не поклав гроші у валізу?! Все одно мені не пощастило б їх зберегти. Напевне, в Каса він би сказав, що зять не приїхав і нам треба поки що зупинитися в готелі, а вночі витяг би їх у мене з кишені чи з-під подушки й накивав би п'ятами. Але для мене це було б набагато краще, бо лишився б принаймні закордонний паспорт…

Та все сталося інакше… Що ж тепер робити?»

Цього разу відповідь не прийшла так легко. Ота сидів, усе ще скорчившись, і підборіддя його майже торкалося колін. Зі щиколоток правої руки знову потекла кров, він поліз у кишеню по хустинку й намацав там зіжмакані папірці. Це були сорок франків, решта з тих шістьох десяток, які йому вчора виплатив Монді Перрейра.

2

Ота дивився на них, зачудовано всміхаючись, ніби це були перші гроші в його житті.

«Знову моя голова! Знову вона про все забула!»

Він ляснув себе по лобі. Засміявся. Почав гарячково шукати по кишенях, що ще в них знайде, що ще там лишилося. Знайшов хустинку, яку не зашкодило б випрати, старого дешевенького ножа, зіжмакану пачку з однією сигаретою, сірники й конверт із фотографіями в капітанському кашкеті. Здивувався, як це вони опинилися в кишені, адже він завжди тримав їх у валізі разом з листами від рідних. Але так і не зміг пригадати. Зрештою, яке це мало значення.

Він розклав свій скарб на лавці й почав його розглядати. Це було жалюгідно мало, а такого, що він міг би заставити або продати, не мав нічого. Розгладжуючи на коліні сорок франків, Ота почував себе так, мовби йому з неба впало золото. Якщо добре подумати, то становище його не таке вже й погане. Він міг, наприклад, піти й купити собі щось попоїсти. Або випити на зло, а може, й за кращі часи! Міг навіть знайти собі якусь дешеву кімнату, замкнутися в ній, опустити жалюзі, впасти на ліжко і все гарно обміркувати…

Це останнє вабило його найдужче. Лежачи, та ще й у сутінках, йому найкраще думалося, а крім того, він зміг би хоч трошки побути на самоті. Може, він щось та придумав би, коли б мав спокій і почувався в безпеці, може, голова зглянулася б над ним.

Ота зібрав свої речі й підвівся. В кіоску на розі парку купив пачку сигарет, аби було що курити, коли складатиме в кімнаті плани, й листівку з маркою, щоб дома знали, де він тепер. Про голод він уже геть забув.

Ота звернув у першу ж велику вулицю праворуч. За чверть години набрів на пошту й довго переступав з ноги на ногу біля конторки, перевіряючи на нігті розписане перо і обмірковуючи зміст свого послання. Нарешті написав:

« Дорогий тату,

я вже не у Франції, а заїхав аж до Африки. Тут жарко, а все інше дуже гарно. В мене все гаразд » .

І поставив крапку. Лишалося ще багато місця, а він не знав, про що писати далі.

«У мене все гаразд, ха-ха! Ну звичайно, все гаразд: я маю тридцять шість франків, ножик, невипрану хустинку й сорочку, з якої бруд уже аж капає. Більше нічого, тату, нічогісінько… Та мені вистачить і цього, й ти ще побачиш, чого я досягну!»

Він голосно засміявся. Це, звісно, не був безтурботний сміх, але не можна було сказати, що це сміх, вияв веселості.

«Я сумую за домом, однак повернуся ще не скоро.

Зичу тобі доброго здоров'я й цілую.

Твій Ота».

Він поклав ручку. «Так. На зло не повернуся, навіть хоч би все Марокко перевернулося догори ногами! І поліція теж! На зло! Бо який же я тоді Скала з Чехословаччини?»

Він кинув листівку в скриньку, і щось раптом спонукало його повернутися до віконця й попросити телефонну книгу. Спершу він шукав під літерою «Е», «Embassades — Посольство», потім під літерою «С», «Consulates». Ні чехословацького посольства, ні консульства в книзі не знайшов. А втім, навіщо вони йому? Чим йому зарадили б ті вичепурені пани? Видали б новий паспорт? Позичили б грошей?

Аякже, наставляй кишеню! Найбільше, що вони могли б зробити, це відіслати його додому, але все одно це хтось мусив би оплатити. Хто ж іще, як не його батько…

Навпроти пошти Ота купив білого хліба й сиру і, простуючи в глиб європейського міста, жадібно їв, розглядаючи при цьому фронтони будинків, чи не помітить де напис: «Готель». Але бачив тільки більш чи менш розкішні заклади, на які в нього не вистачило б грошей й куди він у своїй сорочці не зміг би навіть поткнутись. У першому ж провулку Ота помітив гараж і вирішив не гаючись запитати про роботу; може, тут удалося б десь у кутку й ночувати, щоб не платити за готель.

Замурзаний чоловік у кепці й подертому комбінезоні, засунувши голову під капот великого сітроена, порпався в розподільнику.

— Послухай, друже, — плеснув його Ота по плечу. — Чи не можна тут трохи підробити? Я кваліфікований автомеханік.

Чоловік поволі випростався.

— Зараз — ні, — відказав той. — Але треба запитати у патрона.

— Розумієш, — тихо мовив Ота, дивлячись у його приязні сірі очі, — в мене немає документів… Це нічого?

— А, чорт! — промимрив чоловік, збив на потилицю кепку й витер чоло, біле, як сир. Потім пильно глянув на Оту. — Легіон, га?

— Який легіон?

— Хе-хе, — засміявся чоловік. — Який легіон! Це звучить майже як анекдот!

І Ота раптом зрозумів, що чоловік має на увазі Іноземний легіон. І вважає його за дезертира.

— Не мели дурниць, — сказав він гостро. — Сьогодні вранці я зійшов у порту з пароплава, але в мене зникла валіза разом із паспортом. Геть з усім!

— Ну добре, добре, — промимрив чоловік, — я тебе не сповідаю… — Він затнувся й нахилився до роботи. — Он патрон, — устиг іще шепнути.

В воротях гаража з'явився невисокий чоловік із сивою бородою і в окулярах. Він скидався скоріше на професора.

Ота підійшов до нього.

— Добридень, мосьє. Я дипломований автомеханік і шукаю…

— Що ви за один? — урвав його хазяїн. — І звідки приїхали? — Мабуть, у нього були професорські вуха, бо буквально з кількох слів він уловив в Отиній мові чужий акцент.

— Чехословак.

— Покажіть документи.

— Розумієте… — невпевнено почав Ота. — Зараз документів у мене немає…

— Тоді геть звідси!

— Хвилинку! Я працював би деше…

— Геть! Геть! Геть! — Кожне слово хазяїн супроводжував помахом руки, наче одрубував їх. Рухи у нього були, як у заводної ляльки, і коли він повернувся й пішов назад до гаража, складалося враження, що хазяїн іде за лаштунки, де хтось візьме його й повісить на гвіздок, поки знов не підніметься завіса.

Замурзаний чоловік висунув голову з-під капота машини.

— Ну що? Прогнав, еге ж? Без документів тут ніде не влаштуєшся. Спробуй хіба в бледі.

— А де це? — запитав Ота.

— Там, — чоловік невизначено махнув рукою. — Далеченько звідси. Он туди, вглиб.

— А там можна щось знайти?

— Так. Можна. Бо, розумієш, кому не припече, той туди ніколи не потикається.

— Чому?

— Чому… Бо там нема нічого, крім сили-силенної африканців і роботи. Спробуй, може, тобі пощастить… — І він знову застромив голову під капот машини.

Відходячи, Ота побачив, що хазяїн уже стоїть на воротях, заклавши руки за спину. Окуляри його поблискували, наче двоє дзеркалець.

Ота зупинився перед книгарнею й утупився очима у велику карту Марокко, приклеєну до скла. По суті, про цю країну він нічогісінько не знав. Насилу знайшов на карті Касабланку, та й то, мабуть, тільки тому, що вів пальцем по узбережжю Атлантичного океану. «А отам, у глибині, мабуть, і є отой блед… ось місто Марракеш, наприклад… А втім, можливо, міста — не блед, блед — територія довкола них, ота пустеля… — Зненацька він побачив кружечок із написом «Сеттат». — Боже! То оце тут сестра Мюгетта розводить курей, і оце тут я мав стати паном… А воно не дуже й далеко, за тридцять шість франків я, мабуть, доїхав би туди й зміг би зронити сльозу на тому місці, де мала стояти моя авторемонтна майстерня. Боже!..»

Він волів піти геть, щоб знову не закипіла лють і остаточно не зіпсувала настрій. На розі він помітив вивіску, на якій було намальовано ключ, і вирішив ще раз спробувати щастя. Це була маленька, погано устаткована слюсарна майстерня в напівпідвалі, але хазяїн, іспанець, весь подзьобаний віспою, був явно зацікавлений у робітникові.

— Що стосується документів, — Ота вирішив випередити його запитання і вимовив ці слова недбало, наче не надавав тому ніякого значення, — що стосується документів, то я принесу їх вам трохи згодом.

— А чому не зараз? — запитав іспанець, і кутики його уст засмикалися.

— Бо… зараз їх нема. Я їх загубив…

— Ах, он воно що! Ну, це ми вже чули.

— Ні, не чули! Їх шукають. А поки що я міг би…

— Поки що буде найкраще, якщо ви теж їх шукатимете, — голосно засміявся іспанець. — Поки що я без вас обійдуся. Поки що якось переб'юся. Поки що до побачення!

Коли Ота виходив з підвалу, він чув, що іспанець усе ще регоче.

Картина була досить сумна. Справді, в порівнянні з утратою документів утрата грошей здавалася дрібницею. Якби він загубив тільки свої чотири тисячі, навіть разом із сорока Перрейриними франками, але мав би документи, то легко знайшов би тут роботу. Заробляв би. Хоч, правда, невідомо, скільки, бо до розмови про платню ще ні разу не доходило, але в усякому разі тримався б на поверхні, а по якомусь часі видряпався б і на берег. Це він знав цілком певно. Тут потрібні були спритні люди, може, не дуже розумні, але із сильними руками. Так, він витримав би. Спочатку, мабуть, задовольнявся б меншим, а потім, роззирнувшись, неодмінно нагледів би якесь краще місце. В цьому він ніскілечки не сумнівався, бо працював краще й швидше, ніж тутешні. Він дійшов такого висновку, коли побачив, як довго той замазура порпався в розподільнику. І як неохоче ставав до верстата робітник у майстерні іспанця.

«Але вони дістають роботу, а я ні. Тільки тому, що в мене нема клаптя паперу, якого цей нечупара, напевне, теж не має. Тільки тому! Від цього можна збожеволіти, але це так. Мабуть, тут вештається багато дезертирів з Легіону, поліція полює на них, і патрони бояться їх. В Легіоні запальні хлопці, туди йдуть лише найвідчайдушніші, desperado, а на втечу відважуються desperado в квадраті. Вони вже ні на що не зважають, бо рятують своє життя. Прагнуть виїхати з цієї країни, тому тікають до порту і, опинившись тут, у Каса, крадуть та грабують… І я тепер посвячений у дезертири, desperado, і переконати когось, що це не так, важко. Можливо, в готелі від мене теж зажадають документів… А може, й ні. У Франції про них ніхто ніколи й не питає. Але якщо їх зажадають, доведеться завернути голоблі й спробувати дістатися до того бледа. Якщо, звичайно, нечупара казав правду. Певно, сам він там ніколи не був, а тільки чув, як. хтось розпатякував, і тепер переказує іншим. Чого доброго, витрачу на дорогу останні гроші, і все марно.

Ні, я повинен лишитися тут і не витратити без причини жодного франка! Хіба коли знатиму щось напевно.

Але чи знатиму я взагалі коли-небудь про це?..»

Оту знову охопив відчай, скрадаючись од серця до кінцівок, як холодна, спінена хвиля. Він мимохіть наддав ходу, роззираючись, ніби чекаючи нападу. Насправді ж сподівався побачити хоча б співчутливе обличчя. Кого завгодно, аби тільки відкрити йому серце, аби тільки той повірив і дав пораду. Кого завгодно, може, когось із пасажирів пароплава, навіть отого старезного діда, який чистив у їдальні нігті, але який, можливо, знає Марокко, знає про нього таке, чого не знає піхто інший…

Але люди поспішали, гурчали авто — все як у Європі, і водночас усе страшенно далеке й чуже.

Ота був сам.

Він уже не поспішав. Нащо? Попереду в нього було надзвичайно багато часу, і якби справдилися слова, що час — це гроші, він мав би тепер цілий скарб. Тепер Ота міг іти, іти і йти, доки вистачить франків і доки він не впаде з голоду. На одного брудного волоцюгу більше, на одного менше — байдуже. В Марокко їх і так немало. До біса!

Ота закурив і пішов перевальцем далі від центру міста, міняючи щохвилини напрямок, аж поки нарешті опинився в провулку, де, на його думку, міг бути дешевий готель. Він бачив їх уже кілька, але всі вони видалися йому надто дорогі, майже нові, надто нові для його брудної сорочки й того, що він мав у кишенях. Перед одним Ота навіть зупинився, але в цю мить із дверей визирнула жінка в білому чепчику, й він пішов далі. Білі чепчики й він — це було несумісне.

Нарешті Ота побачив готель «Страсбург». Мабуть, поминув би і його, якби готель не називався саме «Страсбург». Страсбург, де є прекрасний собор, де він працював, де йому жилося зовсім непогано й де він учився цвенькати по-французькому. Страсбург, де він знав багатьох людей, здебільшого тих, які бували в них у готелі; де він кілька разів виступав як боксер на рингу в балагані і втратив кутній зуб та різець. Страсбург, де його, мабуть, і досі дехто пам'ятає.

Цілком можливо, що цей готель належить якомусь вихідцеві із Страсбурга. Та що там можливо, — напевно! Інакше-бо він так не називався б!

Серце в Оти закалатало, коли він оглядав фасад будинку. Будинок був майже новий, але все-таки трохи старіший за інші. Це була вузька чотириповерхова споруда з обдертою білою штукатуркою й багатьма плямами, схожими на патьоки. На третьому поверсі за вікном висіли рушник і бюстгальтер, на другому червоніли банки з повидлом, а на першому містилася невелика пивниця «Страсбург-бар».

Знову Страсбург!

«Боже, — благав Ота в думці, — боже, зроби так, щоб там виявився хтось знайомий. Або хоча б знайомий мого знайомого. Чи хай це буде й незнайомий, але щоб із Страсбурга! Ми б із ним погомоніли, дещо пригадали й порозумілися. Він напевне повірив би мені. Боже, я вже давно не молився тобі й ні про що тебе не просив, а тепер молитимусь щиро і ревно. Даю слово!»

Ота перехрестився й рушив до будинку. Але вже на самому порозі подумав, що спершу замовить собі щось дешевого випити й огледиться. Якщо не побачить нікого знайомого, піде геть.

Відтак одхилив завісу із скляних кульок.

3

Напівтемна кімната була порожня, тільки за стойкою стояв кремезний, спітнілий чоловік і дивився на Оту спідлоба. На скронях у нього росло довжелезне волосся, яке він загортав на лисину.

— Добридень, — привітався Ота.

— Добридень, — буркнув хазяїн. — Що вам?

— Малий кухоль пива.

Із-за стойки долинув сухий кашель, і, краще придивившись, Ота помітив двері, які вели у глиб приміщення, мабуть на кухню, а в них літню огрядну жінку, яка сиділа на табуреті. Обличчя її було таке ж червоне й спітніле, як і хазяїнове. Пасмо волосся на тім'ї в жінки було неприродно жовте й схоже на мочалку.

І хазяїн, і жінка були Оті зовсім незнайомі.

— Дивина, — засміявся він і сів за столик. — Хто б міг подумати, що я зустріну тут когось із Страсбурга. Ви ж із Страсбурга?

— Звідки ви це взяли? — буркнув хазяїн.

— Ми з Ліона, — сказала жінка.

— А-а… — зітхнув Ота. Надія зникла. — Тоді скажіть, чому ви так назвали свій готель?

— Ми не називали його ніяк, — буркнув роздратовано хазяїн і здмухнув з пива піну.

— Ми купили готель уже з назвою, — докинула жінка. — Попередній хазяїн справді був із Страсбурга.

— А може, й ні, — мовив хазяїн.

— Я гадаю, що був, — похитала жінка головою. — А втім, може, й не був. Головне, що він розбагатів і розпрощався з цією країною.

— Цить! — гримнув на неї чоловік і поставив перед Отою пиво. — Ви в Марокко новачок?

Ота кивнув головою. Взявши кухоль, він вихилив пиво одним духом і тільки тепер відчув, як від утоми гудуть ноги. Був щасливий, що сидить у тіні й під дахом.

Він поставив кухоль на стіл.

— Чи не знайдеться у вас для мене вільного номера? — Якщо тут нема нікого із Страсбурга, то тим гірше. Але він далі вже не піде. — Хай невеличкий, тільки щоб дешевий.

— Вісім франків за ніч, — буркнув хазяїн, насупивши брови.

Ота почав швидко підраховувати, одначе це було не так легко — солодка втома перелилась і в мозок.

— Маємо й за сім, — озвалася жінка. — Тільки на четвертому поверсі.

— Це байдуже. Я згоден. — Ота підвівся.

— Ви без речей? — запитав хазяїн. — Тоді гроші наперед.

— Тут вештається стільки всякої потолочі, — докинула жінка, мовби вибачаючись.

Ота заплатив за одну піч і за кухоль пива.

— Ось ключ, — сказала жінка. — Можете йти сюди. — І показала на двері праворуч од стойки.

Ота вийшов у темний коридор і поволі попрямував до сходів. На другому поверсі через поручні перехилилася смугла, одягнена по-європейському дівчина з разком білого намиста на шиї… У нього тьохнуло серце: обличчя було йому знайоме — то була арабка з пароплава, яка стільки разів до нього всміхалась.

Оту пойняла бурхлива радість, і він помчав нагору, перестрибуючи через два східці.

— Добридень, панночко! — Він подав дівчині руку і потис її долоню, дивлячись у чорні блискучі очі.

— Добридень, — відказала вона, всміхаючись. У неї були гарні білі зуби, а на підборідді й на переніссі видніло дрібне татуювання, яке вона марно намагалася заховати під шаром пудри. — Поселяєтесь у нас?

— Звичайно! — вигукнув він. — Ви теж раді?

Вона засміялася:

— Чого?

— Що ми знову зустрілися!

Дівчина здивовано глянула на нього, але руку свою не забрала.

— Ви мене знаєте?

— А ви мене ні? — запитав Ота докірливо. Йому здалося, що вона образилася, бо на пароплаві він не звертав на неї ніякісінької уваги. Особливо вчора ввечері повівся з нею вельми нечемно. Але в таких випадках найкраще вдавати ображеного з себе. — А ви мене ні? — повторив він з гіркотою. — А я на пароплаві так шукав вас. Ви одібрали в мене сон…

Вона знову засміялася:

— На пароплаві? На якому пароплаві?

— На «Менарі»! Хіба ви сьогодні вранці не прибули з Бордо?

— З Бордо… — Дівчина вимовила останнє слово так, наче в ньому були якісь чари, нездійсненна мрія. — Я ніколи не була в Бордо і взагалі у Франції. Я весь час живу тут!

Вона раптом зареготала так нестримно, що на спині в неї застрибали коси, синьо-чорні, як асфальт.

— Перестаньте! — урвав її Ота. Він усе ще думав, що вона не признається до нього, вирішивши помститися за його принизливе нехтування. — Коли не хочете, щоб я вас жорстоко покарав.

— Як саме?

— А хоча б отак. — І він нецеремонно обняв її за стан.

— Не руште мене! — скрикнула вона півголосом. Однак не випручалась, а реготала зовсім близько, майже уста в уста. — Ідіть собі до тієї з пароплава!

— Ви знову своєї? — нахмурився Ота і, схопивши її за косу, смикнув так, що дівчина аж скрикнула від болю…

І тут він зрозумів, що вона не брехала, що й справді ніколи не була на «Менарі», ніколи не намагалася йому сподобатися, бо в тієї з пароплава були не коси, а коротко підстрижене волосся.

Проте вони були такі схожі, що він ладен був побитися об заклад…

— Хай йому чорт! — вилаявся Ота. — Не гнівайтесь, але…

— Нічого, нічого, — відказала дівчина спокійно. — Який ваш номер?

— Ви тут покоївка?

Вона кивнула головою.

— Провести вас?

— Не треба, — відповів він. — Я знайду сам.

Але дівчина все-таки пішла за ним.

— Мене звуть Віветта, — сказала вона, коли він одмикав двері.

Ота обернувся. Дівчина всміхалася точнісінько так, як та, на пароплаві. «Всі вони однакові. Я плутав арабів, а тепер плутаю й арабок, Хто в цьому винен? Вони чи я?» — подумав він і буркнув:

— А мене Ота. — Зрештою, яке це має значення, що це не та дівчина; тепер він знав її краще, ніж ту, з пароплава.

Ота зайшов у кімнату, і дівчина просунула за ним у двері голову:

— Коли вам буде щось треба, гукайте. Дзвінок тут не працює.

— Я так і думав. — Він почав роззиратися. Це була вузька келія з ліжком і відчиненого шафою.

— Що саме ви думали?

Ота обернувся. Дівчина все ще стояла.

— Нічого, Віветто. До побачення.

Він зачинив двері, крутнув у замку ключ і визирнув з вікна. Побачив повінь пласких дахів і терас, розташованих подекуди вище, подекуди нижче, наче дивні сходи, які нікуди не ведуть. З кухні йшов такий густий сморід, що, здавалося, його можна було помацати рукою. Ота зачинив вікно, сів на ліжку й подивився на відчинену шафу. Вона була порожня й лишиться порожня…

Він устав і спробував її зачинити. У нього нічого не вийшло, бо замок був зіпсований. Притримуючи стулку рукою, Ота озирнувся, щоб узяти клаптик паперу і затиснути ним дверці. Паперу ніде не було. Ота відступив, і шафа знову відчинилася, видавши звук, схожий на зітхання.

— Дай мені спокій, — сказав він уголос і ліг на ліжко. Проте дивився не на стелю, а на відчинену шафу. «Ти просиш валізи, одежі, негіднице! Але одежі я не маю, валізи не маю й паспорта теж не маю… Нащо я його, дурень, вкинув у митниці до валізи! Чому не поклав у кишеню? Мабуть, за звичкою. В Епінаку він весь час лежав у валізі, чого б я з ним носився… Що ж усе-таки мені тепер робити? Я в Страсбурзі й не в Страсбурзі. Зрештою, це не так важливо… Головне, що буде далі».

В номері було душно, мабуть, від розпеченого даху. Ота встав і знову відчинив вікно. Сморід із кухні вдарив йому в ніс. На блідо-голубому небі не було ні хмаринки, і над дахами й терасами тремтіло прозоре марево. На одній терасі лежала гола дитина, а більше ніде ні душі.

Нічого. Тільки спека.

Ота скинув сорочку й пішов до умивальника, щоб освіжитись. Коли він одкрутив кран, вода бризнула на всі боки. Гарна робота. Нічого не скажеш! Він поволі вмився й тільки після того згадав, що в нього немає рушника. Нема мила, приладдя для гоління і навіть зубної щітки! «Що ж, мило й рушник, можливо, принесе Віветта, а про приладдя для гоління нічого й мріяти; а втім, буде непогано, якщо я запущу бороду. Тоді мене цей чортів поліцейський не впізнає, навіть коли я гратиму з ним у шахи. А от зубна щітка… Та я її не купуватиму, якось обійдуся! Скільки в мене, власне, зосталося грошей?»

Ота витер руки об сорочку й підрахував свою готівку. Двадцять чотири франки й трохи дрібних. Нинішню ніч оплачено, отже, він міг тут переночувати ще двічі, і ще лишиться десять франків на харчі. Три з лишком франки на день — це означало, що він зможе їсти самий хліб, у крайньому разі купити ще шматок сиру чи риби… Але нічого не пити, ані краплі алкоголю, ані лимонаду!

Хтось повернув у дверях ручку.

— Хто там?!

— Віветта. Я принесла рушник.

Ота впустив дівчину. Вона підійшла до умивальника навшпиньках, наче боялася, що за стіною її почують.

— Як ти довідалася, що мені потрібен рушник?

— Чула, як дзюрчала вода.

— Ти підслухувала під дверима?

Вона ображено відвернулась:

— Тут якщо відкрутити кран, то чути в усьому домі.

— Он як, — здивувався Ота. — А мила у тебе немає?

— Зараз принесу.

Він подивився їй услід. На її голих литках танцювали бузкові тіні. Згадав, що спокійнісінько сказав їй «ти» і що це її анітрохи не здивувало. І його теж.

Дівчина повернулась із шматком якоїсь липкої, пахучої маси, до якої прилипли довгі чорні волосини.

— Мило моє, але я вам його охоче позичу.

— Дякую.

Він знову почав її розглядати. Полотняна сукня на ній висіла мішком. Явно була з чужого плеча, і дівчина не додумалася припасувати її до свого стану. Зовсім не красуня. Надто широкий рот і надто низьке чоло. Двоє великих очей, і в кожному — сама фальш.

— Чого ви так на мене дивитесь?

Він не знав, що їй відповісти. Щиро кажучи, навіть не знав, чого дивиться на неї взагалі.

— А може, ти мені подобаєшся.

Вона засміялася:

— Неправда.

— Ну гаразд, — сказав він. — Ти мені зовсім не подобаєшся. Тепер ти задоволена?

Дівчина мовчки повернулася до дверей.

— Стривай! — гукнув він. — Що за людина патрон? І та гладуха внизу?

— Вони обоє непогані.

— Але люблять грошики, еге ж?

— А хто їх не любить?

— І ти теж?

Вона знизала плечима:

— Il faut vivre. Треба якось жити.

— Це правда, — погодився Ота. — Il faut vivre. Можеш іти.

Вона попрямувала до дверей, але нараз обернулася.

— Замикати двері не обов'язково, у вас все одно нічого нема. Хіба гарні кучері.

Дівчина показала Оті язик і зникла. Як пустунка. В ній було щось дитяче… або навіть дикунське… Важко сказати, в усякому разі, щось незвичайне. «У мене нема нічого, хіба гарні кучері. Це добре. Тільки за них мені ніхто нічого не дає…»

Ота вийшов у коридор. Вбиральня була в жахливому стані, зливник не працював уже, мабуть, рік. «Усе занедбане. Чому вони нічого не полагодять? Певне, хочуть якнайшвидше забагатіти і гайнути додому, як їхній попередник із Страсбурга».

Ота став перед дзеркалом і провів долонею по підборідді. Ще не дуже заросло… За стіною хтось ходив, — чути було, як порипував один черевик. Рип… стук… рип… стук… Наче годинник, у якому щось заїдає. Ота ліг на ліжко і втупив очі у відчинену шафу. Рип… стук… рип… стук… Таке враження, ніби у цього рипливого чоловіка тільки одна нога, ніби це інвалід. Але чому він весь час ходить? Через нього не можна зосередитися, в голову не приходить жодна путня думка; не чути нічого, анічогісінько, тільки: рип… стук… рип… стук…

Ота лежав, розплющивши очі, й не міг думати ні про що, крім цього клятого порипування. Була хвилина, коли він уже встав, щоб постукати в стіну й закричати: «Прошу вас, сядьте або хоч скиньте черевики!» Але не наважився цього зробити, а потім уже й не хотілося, щоб порипування припинилося. Воно трохи відвертало його увагу. Помагало прогнати неприємні думки. Він лежав, паче у півсні, й дивився, як тінь відчиненої шафи видовжується на стіні. Потім цей чоловік за стіною кудись пішов, перестав шкутильгати й рипіти, а Ота лежав і думав про те, що не бачить руху тіні, хоча вона росте, видовжується. Як росте у нього, Оти, гарне волосся, за яке ніхто не дасть ані франка.

Коли посутеніло, він устав і побіг купити собі чогось на вечерю. В коридорі було темно — певно, в них і світла не було — і, замість відчинити двері на вулицю, він ускочив до пивниці. Огрядна жінка сиділа на тому самому місці, в тій самій позі, що й пополудні; хазяїн згорбившись стояв за стойкою і давав щось худорлявому чоловічкові в береті й з чорними бакенбардами. Коли грюкнули двері, вони здригнулись і обернулися.

— Добрий вечір, — привітався Ота.

Хазяїн щось тихо буркнув, а чоловічок з бакенбардами швидко закрив чемоданчик, повен блискучих бляшанок. Більше в пивниці не було нікого. Щось не схоже на жваву торгівлю. Проте коли Ота за півгодини повертався з палицею хліба, в пивниці сиділи вже п'ятеро чоловіків, а ще троє гомоніли про щось біля стойки із хазяїном.

— Добрий вечір, — привітався Ота знову.

— Не обов'язково ходити сюди, двері з вулиці ведуть прямо до готелю, — буркнув хазяїн.

— Хіба що схочете замовити собі щось випити, — додала жінка.

Ота нічого не відповів. У них були якісь ґешефти, і вони не хотіли його тут бачити або, навпаки, хотіли, щоб він тут щось залишив. Це ймовірніше. Він з'їв чверть метра хліба й запив водою, якої наточив у долоні. Тут не було навіть склянки. Злиденний готель за злиденних сім франків.

Ота зняв сорочку, намочив її в умивальнику й, намиливши, виправ у холодній воді. Потім виправ хустинку. Вішаючи їх у відчиненому вікні, вихилився надвір і праворуч удалині побачив велику заграву, а за нею темно-синє море.

«Порт. Океан. Учора в цей час я ще плив по ньому, як вельможний пан, з закордонним паспортом і чотирма тисячами франків. Як швидко все міняється. Можливо, тепер становище трохи покращає. Або ще більше погіршає. Це ймовірніше. Це ймовірніше!»

Засинаючи, він раптом згадав без ніякого переходу, як потрапили йому до кишені фотографії, як учора він витяг їх із валізи, щоб подарувати одну Джоанні. Цікаво, де тепер вона?.. Потім подумав, що віддав би все, що має, аби хоч на хвилину опинитися біля неї. Вона б напевне підбадьорила його, вселила віру й натхнення, і це йому дуже помогло б.

Ця думка весь час поверталася до нього. Джоанні Перрейрі досить тільки пальцем кивнути, щоб його порятувати. Джоанна, звісно, помогла б йому, бо вона така чарівна…

Ох, якби тут замість Віветти була ця білявка, ця золота Джоанна!

4

Наступного дня до обіду він обійшов три авторемонтні майстерні, кількох бляхарів та слюсарів і повернувся до своєї келії ні з чим. Усе було так само, як учора, ба навіть безнадійніше. Виходить, у робочій силі тут немає такої потреби, як йому це спершу здавалося — здебільшого ніхто навіть не цікавився його документами, а просто казали, що їм ніхто не потрібен і вони нікого не беруть. В одному місці хтось знову порадив йому спробувати щастя в бледі.

— Там, як правило, можна щось знайти, хоч і не завжди те, що треба.

Ота не знав, як це розуміти, але той, хто радив, — то був молодий слюсар з прилизаним чубчиком і синцем під оком, — не став зайве розводитися.

— Біжи, — підморгнув він здоровим оком. — Побачиш сам.

Біжи! Легко сказати! Всупереч найкращим своїм намірам, Ота замовив собі вранці сніданок, для хоробрості випив навіть чарку, і тепер у нього лишилося тільки п'ятнадцять з половиною франків. Та ще відчуття невтамованого голоду. До завтра неодмінно має щось статися.

Він ходив сюди й туди по кімнаті, зачиняв шафу, яка щоразу знову відчинялася і сміялася своєю великою порожньою беззубою пащею. На терасі знову лежала гола дитина й дриґала ніжками. Ніщо не змінилося, анічогісінько… Потім у двері постукала Віветта.

— Цсс! — Вона тихо прослизнула до кімнати, несучи щось у пелені. — Вам треба поголитися.

Він здивувався. Дівчина поклала на стіл приладдя для гоління і брусочок мила.

— Де це ти взяла?

— Там. — Вона показала на кімнату за стіною. — Він пішов і повернеться аж увечері.

— Що це за один?

— Тиха й порядна людина. Можете не гидувати.

— Звідки це тобі відомо?

— Я бачила його білизну.

— А-а, — сказав Ота.

Дівчина не помітила його іронії.

— Але на другому поверсі мешкає ще порядніший. І він багатий. У Марракеші в нього своє діло, він хоче мене туди взяти.

Ота нерішуче оглядав приладдя для гоління.

— Що ти там робитимеш, це ясно і без слів.

— Ви сьогодні злі, — нахмурилася дівчина. — Гірші, ніж учора. До вашого відома, я наливатиму там пиво й подаватиму його на столи Клієнтам. Не робитиму чогось негожого, як ви думаєте.

— Пробач, я вже нічого не думаю.

— От і добре. — Вона всміхнулася, витягла з-за пазухи пакуночок у промасленому папері й поклала на стіл поруч із приладдям для гоління.

Ота показав пальцем на пакуночок:

— А це що таке?

— Щось добре, — відповіла вона. — Його можна їсти.

Отині щоки залилися рум'янцем.

— Боже, Віветто… Як ти до цього додумалася?

— Просто мені дещо видно.

Він важко проковтнув слину. «Невже по мені видно, що я голодний? Дурниці. Мабуть, вона побачила, що я ношу до готелю тільки хліб. Кляте дівчисько, чого вона про мене так подумала? Певно, їй і справді подобаються мої кучері… Це все-таки гарно з її боку! Не те, що їй у мені щось подобається, а що вона так про мене дбає… А втім, ще не відомо, що за цим криється. Той собака Дантон теж дбав про мене, йому теж подобалася моя кмітливість! Ні, люба, на помилках ми вчимося!»

— Послухай, що я тобі пораджу, — сказав він. — Забирай це все і геть звідси!

Очі в дівчини широко розплющилися.

— Що? Ви не будете…

— Ні, не буду! — Ота взяв пакуночок, щоб жбурнути його, але папір розгорнувся, і на стіл випало два шматки копченого м'яса, рожевого, як вранішня зоря.

Ота засміявся. Це й справді дуже кумедно — вп'ястися зубами в зорю і поласувати нею! Поласувати, як удома, хоч ця шинка далеко не така, як удома.

В нього покотилася слина.

— Тоді хоч поголіться, — благально мовила дівчина. — Так вам зовсім не личить.

— Ні, Віветто. — Ота говорив помалу, бо рот його був повен слини і він боявся її проковтнути, щоб дівчина не побачила, як у нього скаче кадик. — Я не голитимусь. Запущу собі вуса й бороду, таку довгу й сиву, як… як…

Вона сплеснула руками:

— Як у аллаха!

— Атож, — засміявся він, — як у аллаха. Якщо він, звичайно, має бороду. Ти це повинна знати, ти знаєш його краще.

— Ні! Навіщо ви хочете це зробити?

Дівчина благально простягла до Оти руки і в цю мить скидалася на маленьку дитину, якій можна розповісти про все на світі, навіть про те, чого не довіряють дорослим.

— Тобі я це скажу, — прошепотів він таємничо. — Я хочу, щоб мене ніхто не впізнав.

— Але… чому? Що ви накоїли?

Ота показав кулак.

— Бачиш оце? Я зацідив ним у зуби поліцейського.

— Оце й усе?! — Дівчина пирснула сміхом.

Цього для неї виявилося мало, і вона раптом застрибала по кімнаті на одній нозі, схожа вже не на пустотливе дівчисько, а скоріше на дикунку, котра щирить зуби й танцює.

— Перестань, — невдоволено буркнув Ота. — Перестань, кажу!

Дівчина зупинилась, проте все ще не могла здолати сміх:

— Через якогось араба! Ні, ви жартуєте.

— Це був поліцейський!

— Ну то й що? Він теж араб! Треба було ще й копнути його ногою. Чому ви не копнули його? Ви білий, вам можна все. — Вона нахилилася до нього, і він побачив зблизька хижий блиск її гострих зубів. — Я б посікла його на шматки!

— То ти не арабка? — Ота подивився їй у вічі, а потім на підборіддя, на синє татуювання, яке вона марно намагалася приховати під шаром пудри.

Дівчина тріпнула головою.

— Ні! Мій батько був білий. Він був француз. Офіцер.

— Ах так. Тоді пробач. — «Он воно що. Офіцер. Може, навіть один із тих шістьох, які двадцять років тому мали будильники й через те підкорили цю країну…» — Ота зареготав. Йому чомусь страшенно хотілося реготати, хоч він добре і не знав, що було причиною цього: згадка про Дантона, який сидів і розповідав про будильники, чи оця кольору кави пам'ятка, що її залишив по собі офіцер, котрий, мабуть, повернувся до Франції, має високі нагороди, велике черево і розповідає дружині та дітям, які негідники ті араби. Ота закусив губи. По суті, тут не було нічого смішного, до того ж він не хотів ображати Віветту.

— Ну, то ви поголитесь? — знову спитала дівчина. — Правда ж, поголитесь?

— Побачимо. Я ще подумаю.

— Голіться і не думайте! Щоб я через якогось ото… Тьху! — І ляснула пальцями. — З бородою ви схожі на розбійника. — Вона раптом сіла коло нього на ліжку й почала бавитися його кучерями. — Справді!

Ота відштовхнув її.

— Облиш, Віветто… Ти ж знаєш, я без грошей.

Дівчина зашарілася.

— Що? Ви… Невже ви думаєте, що я хочу…

Вона підхопилась, і Оті здалося, що в неї на очах блиснули сльози. Вона пішла до дверей. Він хотів кинутися за нею, обняти її, бодай за шию, пригорнути. Але навіть не ворухнувся. Ця дівчина явно розігрує з ним комедію. Однак щодо поліцейського вона має, здається, слушність: через одного охоронця порядку Марокко не загине. «Добре, що це був не француз, бо я б торохнув і його, і тепер за мною гналася б уже поліція. Отже, до діла».

— Отже, до діла! — повторив він уголос по-чеському й простяг руку до приладдя. Але пальці, хоч як це дивно, схопили шинку. Дівчина все-таки залишила її. Тим гірше. Або тим краще. Залежно, як на це дивитись… Він жадібно заходився їсти. Про хліб згадав тільки тоді, коли проковтнув останній шматок. Але що там хліб, Ота напхався ним на два тижні наперед. Гірше, що тепер подумає про нього дівчина.

Що вона від нього захоче за цей шматок шинки? Що візьме? Задурно нема нічого.

— Взагалі нема нічого задурно, — мимрив він, намилюючи щоки. — У всьому світі… Віветто! — покликав, бажаючи знати, що вона схоче за цю жуйку. Побачив у дзеркало, як вона ввійшла, уже знову спокійна, як ще з порога глянула на стіл, як уста її розтягайся в усмішці. І тієї ж миті його пойняла страшенна злість на себе за те, що він з'їв шинку, що дозволив нагодувати себе, мов цуцика. Рвучко обернувся до Віветти.

— От бачиш! — заплескала вона в долоні. — Так тобі куди краще!

Віветта вже казала йому, «ти», вона посмілішала.

— Не «тобі» а «вам»! — крикнув Ота. — Для тебе я завжди «ви»! Затям собі це!

— Так, — мовила дівчина.

— Мосьє! — вигукнув він.

— Так, мосьє. — Віветта стояла біля дверей, дивилася на нього розширеними від страху очима.

— Скільки коштує це м'ясо?!

— Ніскільки.

— Мосьє!

— Ніскільки, мосьє.

— Voilа. На! — Він сягнув рукою в кишеню. Там було тільки два папірці — десять і п'ять франків. Подав їй п'ять франків. — Бери. Бери, кажу!

Вона взяла, але з місця не зрушила.

— Іди, — буркнув він. — Іди, прошу тебе, — тихо повторив. Усе тіло його вкрилося потом. Він відчував, що грає роль, якої до пуття не знає, яка йому не личить, у яку ніхто, а тим більше вона, Віветта, не вірить і ніколи не віритиме.

— Іди, Віветто, — сказав він утретє.

Вона опустила очі:

— За готель матимете чим заплатити?

— Хай це тебе не турбує, — відказав він весело.

Йому здавалося, що вийти із цього скрутного становища може допомогти тільки веселість, — щира чи вдавана, байдуже.

— А якщо не матиму, то знаю, де можна переночувати задурно.

— В Бідонвіллі? — запитала вона.

Ота її не зрозумів. Коли він говорив про нічліг задурно, то мав на увазі парк.

— Бідонвілль? Де це?

— Тут, у Каса. Недалеко.

— А що це таке?

Вона здивувалася:

— Ви не знаєте, що таке бідон?

Ота насупив брови. Він знав, що бідон — це бляшана посудина з герметичною кришкою, але це все одно нічого не говорило йому. Що ж таке Бідонвілль? Місто бляшанок? Чи, може, місто, де ці бляшанки продають або заповнюють?

— А що роблять у тому Бідонвіллі? — запитав він.

Віветта знизала плечима:

— Нічого особливого. Сплять, їдять, кохають…

— От і чудово. Коли в мене все буде гаразд, ми підемо туди разом. Домовились?

— Домовились, — кивнула вона, але не засміялася, хоч Ота цього щиро прагнув.

— Ну добре. — Він підійшов до неї й поцілував у губи. — Це як підпис на папері.

— Так. — Нарешті вона засміялася.

— А тепер іди, йди!

Ота зачекав, поки Віветта зачинить за собою двері, а тоді упав на ліжко, вп'явся нігтями в долоню й засичав, наче від болю. Насправді це було нервове збентеження, сором за себе і щось іще, чого він не міг визначити. «Я дурень! Я блазень! Спершу дозволяю дівчині себе нагодувати, а потім плачу їй за це, немов багач, пхикаю, почуваю до неї жаль і хочу помиритись».

Він раптом підхопився, замкнув двері й почав квапливо мити губи. Тут усі заражені, всі без винятку. А тим більше отака дівка. Потім помився весь. Стало трохи легше, він майже заспокоївся. У ньому щось змінилося, він відчував, що вже інший, ніж кілька днів тому; здавалося, навіть цей коротенький і побіжний контакт з Африкою наповнив чимось його жили, мозок. Чимось чужим, що розливалося в ньому, мов гарячка, проти чого бунтувала його кров, хоч те чуже хвилинами й перемагало. «Що ж воно таке? Зіпсованість? Навіженство?.. Ні, швидше недовіра. Коли людина вперше бачить нове місто, це залишає в ній якусь тінь. Або скоріше осадок… А коли з нею трапиться ще й таке, як оце зі мною, то зневірюється в усіх. В усіх! Довкола саме шахрайство й бруд. Більше нічого. І це викликає почуття гіркоти. Таке гостре й сумне, що, здається, вже не варто й жити на світі».

Ота підійшов до вікна. Хтось унизу закричав, що знову зіпсувався холодильник; це був голос тієї огрядної жінки, хазяйки, їй сердито відповів хазяїн, що холодильник повинен працювати, інакше вони розоряться, й що Ляфорж ідіот і злодій!

— Цей бовдур нічого не тямить! Порпається в холодильнику через день і ніяк не може дати йому ради. Чи, може, робить це навмисне. Гадає, що я краду і на мені можна розжиріти!

— Навмисне він цього не робить, ти перебільшуєш. Але то дурень. У Франції продавав бублики, а тут — інженер. Тут інженером називає себе кожен невіглас! Коли я пробуду ще рік у цій країні…

Хтось причинив двері, й голоси змовкли. Але Ота все ще стояв біля вікна. Отже, цей Ляфорж у Франції не заробив би й на шматок хліба, а тут ремонтує холодильники, можливо, навіть має солідну фірму. «Це справді здорово. Тут він інженер по холодильниках, хоча нічогісінько в них не тямить. Це справді нахабство! Шкода, що мені його бракує! Я б їм показав. Спокійно зійшов би вниз: «Так, а тепер п'ятдесят франків на стіл, і я відремонтую ваш холодильник! П'ятдесят і ні франка менше!» Та я на таке не здатен. Коли в чомусь не тямлю, то ніколи по візьмуся за це. Як не щастить, то не щастить: я лагодив, мабуть, усе на світі, крім холодильників. Ще не лагодив тільки холодильники…»

Ота вийняв із кишені останні десять франків і потримав, зважуючи на долоні. Цим папірцем він оплатить завтра нічліг, купить щось поїсти, а тоді — Бідонвілль.

Так. Бідонвілль, тільки без Віветти.

Ота побіг униз, вискочив на вулицю й зупинив простоволосого юнака в чорних окулярах катеринщика.

— Бідонвілль? Весь час прямо й прямо, — всміхнувся той. — І далі теж прямо. Там, де не буде вже нічого, почнеться Бідонвілль.

І Ота пішов.

Вулиці не видно було кінця-краго, але несподівано в неї ніби почали випадати зуби. Тут бракувало одного, там двох, далі чотирьох… і, нарешті, лишилися тільки поодинокі будинки-зуби, як у діда або маленької дитини. Це місто ще тільки народжувалося, й вулиця колись теж забудується: тут стоятимуть білі будинки, ціла щелепа будинків — трохи завелика, як у пана Дантона. В тих будинках житимуть білі люди й казатимуть те саме, що каже огрядна хазяйка: «Неможлива країна, як мені хочеться звідси поїхати, щоб не бачити її та її мешканців». «То чого ж ви сюди поприїжджали, нащо ставите ці будинки?..»

Будинки раптом закінчились, але вулиця вела далі. Це було трохи дивно: Ота ще ніколи не йшов вулицею без будинків; якщо довкола нема будинків, то це вже шосе. А тут ні. Тут весь час була вулиця. Невдовзі будинки виростуть і тут — незграбні, трохи великуваті для цієї пласкої землі, і в них житимуть люди й лаятимуться, як…

Ота хитнув головою. В ній снували безладні думки, які нікуди не вели. Зате ця вулиця…

І тієї ж миті він побачив Бідонвілль.

Сонце вже заходило, й місто Бідонвілль виблискувало під його скісним промінням, наче ціле озеро срібла, бо воно було із срібної бляхи, яка мерехтіла на сонці. Хатки були з бляхи, ціле місто було з бляхи, з каністр.

Ота вражено зупинився. Йому здалося, що ці блискучі халабуди гримасують, такі вони кривобокі й горбаті. Деякі дахи з гофрованої бляхи, інші — з розрізаних каністр, ще інші вкриті дошками із старих дверей і ще бозна-чим, — але всі гулясті, плоскостопі, перехняблені, зліплені із шматків, як арлекін. Усі хатки були складені тільки з бідонів, і лише подекуди виднілися дерев'яні ящики. Здавалося, тут бавилися велетні-діти, казкові велетні… і водночас було ясно, що все це збудували дорослі і що вони не бавились, а ставилися до цього цілком серйозно. Перед хатками, а подекуди і всередині, горіли багаття, освітлюючи бляшані стіни, які виблискували, наче льодовик. Смуглі чоловіки й жінки тинялися по курних вуличках, інші сиділи чи лежали, але ніхто не спирався на свою хатку, бо, мабуть, боявся зруйнувати її. І якби налетіла буря, то все це теж почало б валитися, падати з жахливим брязкотом, як брязкотіло б, коли б цілі армії схрестили на бойовищі свої мечі і гатили ними по обладунках… Усе це могло поховати під собою людей, усіх мешканців Бідонвілля, але за хвилину вони спокійнісінько б підвелись і, наче глицю, струснули б із себе бляшанки, руїни свого міста. І знову тут чувся б жахливий брязкіт, проте люди, незважаючи на це, будували б наново. Незнищенні люди. Незнищенні бідони…

Потім Оту зацікавило, чи ці бідони порожні, чи, може, люди наповнили їх землею або піском, щоб вони були важчі й міцніші. Він підійшов до першої хатки, вказівним пальцем хотів постукати й перевірити на звук, але в цю мить звідти вийшла жінка з дитиною на руках, і він швидко відвернувся, бо дитина простягла до нього рученята…

Отже, це Бідонвілль, де досить зібрати достатню кількість каністр, скласти з них халабуду — і можеш собі жити безплатно скільки витримаєш. Назбирай ганчір'я, обв'яжи Його довкола стегон і голови, і тобі вистачить цієї одежі до самої смерті. «А де, цікаво, ховають людей з Бідонвілля?..» — майнуло йому в голові. І тієї ж миті з'явилася відповідь: «Мабуть, теж у каністрах з-під бензину». Це було так жорстоко, так не по-людськи, що він здригнувся й швидко пішов геть.

Вийшов на пагорб і повернув обличчя до сонця, яке все ще пекло, хоч і спустилося до самісінького обрію. Потім відвернувся й подивився понад Бідонвіллем на голу, нескінченну і випуклу, як перина, рівнину. Вдалині повільно посувався караван віслюків, за яким, наче за великим возом, здіймалася хмара куряви; більш нічого не було посеред цієї безмежної рівнини такого, що могло б привернути увагу, хіба то тут, то там виднів білий кубик будиночка чи хатки. А на обрії — кілька кущиків, не більших за пір'їнки, що стирчать крізь насипку перини; здавалося, досить дмухнути, і кущики полетять, геть оголивши обрій.

«Певно, це і є той блед, — подумав Ота. — З голоду тут, звичайно, не вмреш, але що то за життя… І все це, і цей Бідонвілль теж, — Марокко, де порядну людину чекають такі можливості…»

Він побрів назад до Каса. Про Бідонвілль більше не думав. Щось підказувало йому, що можливості тут є, треба тільки вміти їх розпізнати й використати. Скажімо, якби він умів ремонтувати холодильники, у нього ніхто б не питав документів. «Всі раділи б, що холодильник працює, а я підробляв би. А коли б у мене завелися гроші, я купив би якийсь паспорт чи carte d'identite, посвідчення. В цій країні їх, мабуть, виготовляють пачками. Це напевне! Треба тільки мати гроші й уміти знайти контакти. А ще вміти ремонтувати холодильники. Та я цього не вмію, я можу лагодити замки, дахи, водогони, вбиральні. Це багато і водночас мало. Автомобілі, дахи, водогони, замки. Я міг би полагодити їм цілий готель, але…»

Він зупинився. Довкола було вже європейське місто, навпроти височіла стіна сучасних будинків, скрізь були люди, всі жили, їли, сварилися, кохались, усі знали, що їм робити, тільки він не знав, куди поткнутись, і метався, як сліпий. Він і справді був сліпий, бо й досі не здогадався піти і сказати слово.

Ота закурив і швидко попростував до готелю. У нього раптом виникло дивовижне почуття, — що він урятований, бо знає магічне слово. Готель «Страсбург» здавався в сутінках ще вужчим і жалюгіднішим, ніж удень. Ота одхилив завісу із скляних кульок. Пивниця була порожня. Хазяїн згорблено сидів над стойкою, витягши шию, ніби шукав гроші, що закотилися кудись між столики.

— Добрий вечір, патроне, — весело привітався Ота. — Налийте мені великий кухоль пива.

Він ще надворі вирішив замовити собі щось більше, аби показати, що справи його не такі вже й погані, аби хазяїн не думав, що має діло з дезертиром, який працюватиме за спасибі.

— Послухайте, патроне, — сказав він, коли той подав йому кухоль пива, — тут у вас усе потребує капітального ремонту. Крани течуть, злив у туалеті не працює…

Хазяїн спохмурнів.

— Кому це не подобається, може забиратися геть.

— На другому поверсі справи трохи кращі, — озвалася звідкись хазяйка. — Тільки там дорожче коштує.

— А на стойці у вас замість водопровідного крана душ, — вів далі Ота. — Я бачу це навіть звідси.

— Кому не подобається, може забиратися геть, — повторив хазяїн.

— Звичайно, може, — сказав Ота. — Але ж так утікають грошенята.

— Не від вас!

— Слава богу, — засміявся Ота. — А от від вас вони справді утікають. Коли хочете, я вам це полагоджу. Я сантехнік, механік. Ви даєте мені житло, харчі й двадцять франків на день. Думаю, що за десять днів усе буде в цілковитому порядку.

— За десять днів? — недовірливо запитала хазяйка. Ота побачив її тільки тепер, вона сиділа там, де й завжди — за стойкою між дверима.

— Можна й раніше, — сказав він багатонадійно. — Звичайно, що раніше.

— А що, як ми не хочемо? — прогув хазяїн. — Що, коли це нам ні до чого?

— От-от! Що, коли ми скоро вже поїдемо додому? — докинула його дружина.

Ота мить подумав, а тоді відповів:

— З собою цей готель ви не візьмете, а змушені будете його продати. І якщо в ньому буде все як слід, ви продасте його набагато вигідніше. Чи, може, тут усе навпаки?

— Тут усе навпаки, — сумно зітхнула хазяйка. — Тут є тільки негри і смердючі поліцейські…

— Цить! — грюкнув хазяїн кулаком по стойці, і в пивниці на хвилину запала тиша.

— Отже, житло, харчі й двадцять франків на день, — нагадав Ота. Він намагався говорити недбало, але в нього це не виходило. — Згода?

— Ні, — рішуче відповів хазяїн. — Житло, харчі й п'ятірка на день.

— Десятка!

— П'ятірка.

— Ходи сюди, — покликала дружина хазяїна.

Він повернув до неї голову, витягнув худу шию, мов підіймальний кран стрілу.

Вони хвилину про щось шепотіли, а Ота тим часом барабанив пальцями по столу. Нарешті підіймальний кран повернувся в попереднє положення.

— Сім!

— З вами на диво приємно торгуватись, — посміхнувся Ота й підняв руку із столу. — Гаразд. Коли я повинен почати? Завтра?

— Так, — сказав хазяїн. — А тепер покажіть свої документи.

— Нащо? — запитав Ота упалим голосом. — Документами я це вам не полагоджу.

— Я повинен знати, що ви за один. Я не можу…

— Ми не можемо будь-кого впускати в свій дім! — докинула жінка. — Тут аж кишить злодіями й дезертирами. У цій країні…

— Цить! — гримнув на неї хазяїн. — Документи я візьму як заставу.

— Нащо? — запитав Ота.

Хазяїн розвів руками.

— Для певності! Тут дуже багато вештається таких, що хотіли б задурно наїстись і виспатись, а потім накивати п'ятами й залишити після себе ще гірше свинство, ніж було! Ну, то як, маєте документи чи не маєте?

Ота помалу допив тепле пиво.

— Не маю, — відповів він. — Але я відремонтую вам тут усе за п'ять франків на день…

— Забирайтеся геть! — вереснув хазяїн. — Швидко! Розплатіться за пиво і забирайтеся геть, поки я вам не допоміг!

— Тільки спробуйте! — буркнув Ота, але все-таки підвівся.

Знову всьому кінець. А втім, він не дуже й дивувався. Людина до всього звикає. Кинув на стіл останніх десять франків. Хазяїн згріб їх у шухляду й замкнув на ключ.

Ота зціпив зуби.

— Мені належить здача! Дев'ять франків. Я випив тільки пиво!

— Дуля, — сказав хазяїн. — Ви ще наймали й номер.

— За нього я заплатив вам учора! Сім франків, ви що, забули?

— Дуля, — повторив хазяїн задоволено. — Ну то й що з цього? Номер коштував сім, поки я думав, що у вас є документ. А так — п'ятнадцять. Сім ви дали вчора, вісім доплатили сьогодні. Ось вам франк здачі. — Він кинув на стойку монету.

— Ви… — Ота затнувся. — Ви!.. — Кулаки його мимохіть стиснулися, але між ним і хазяїном була стойка, повна пляшок, і це було щастя. Він не міг ударити. — Ви злодій!

На цьому все скінчилося. Ота взяв франк і вибіг, щоб опинитися надворі раніше, ніж його охопить нова хвиля люті, ще небезпечніша. Завіса із скляних кульок розскочилася, наче вона була з води.

Вулицею саме йшов араб у старому європейському піджаку, на ногах капці, на голові тюрбан з незліченних чорних мотузочків, у руці каністра. Мабуть, він збирав стебельця для свого гніздечка, яке зів'є в Бідонвіллі. Ота супроводив його очима, аж поки той почав розпливатися в сутіні й перетворився на обрис із великою крапкою замість голови й тонкою лінією тіла, а потім на крапку з комою. Відтак Ота розслабив кулаки, радіючи, що не наважився вдарити хазяїна й не відрізав цим собі шлях назад. Знову одхилив завісу.

— Патроне, — сказав він, важко дихаючи, — залиште мене тут, дайте харчі, п'ять франків на день, і я полагоджу вам навіть холодильник.

5

У ранковій сутіні Ота знову стежив за шафою, схожою на скаліченого птаха, який не може згорнути одне крило. Вставши з ліжка, він підняв з підлоги папір, у якому Віветта принесла шинку, згорнув його й засунув під дверці шафи. Дверці не відчинилися. Він полегшено зітхнув, наче здобув хтозна-яку перемогу.

І справді, вся кімната раптом змінилася, побільшала. Оті здалося, що тепер змінилося геть усе. І до певної міри це була правда. Він виспався на тій самій постелі, що й учора, але платив за це вже працею своїх рук. Не тим, що витиснув на пароплаві з Монді Перрейри, а тим, що заробив тут, у Марокко. Власне, тим, що ще заробить, бо від сьогодні тільки почне працювати. Одержить харчі, житло і п'ять франків на день. Це мало, але це тільки початок. Харчі, житло і п'ять франків на день; правда, їх він одержить аж тоді, як упорається з роботою. Та коли це буде? Він пообіцяв хазяїнові, що найпізніше через п'ять днів, проте хтозна. Можливо, це затягнеться, з'явиться щось нове..: Хазяйка може ще бозна-що придумати, коли побачить, який чехословак майстер. Все зрештою залежить від неї, хоча хазяїн і стріляє в неї очима і гримає: «Цить!» Останнє слово завжди за нею. «Без неї і її останнього слова мене патрон, мабуть, не взяв би, хоч видно було, що холодильник для нього означає більше, ніж щось інше… Так, усе залежатиме від того, чи вдасться мені полагодити холодильник. Отож треба починати з холодильника, нічого не вдієш. Але як мені його все-таки полагодити? Я ж у цьому нічогісінько не тямлю!»

Ота перевернувся в ліжку, подивився у вікно, на зелене, як горошок, небо і почав пригадувати все, що знає про холодильники. «По-перше, це електромотор і компресор, який надає руху цій штуковині; якби причина була в моторі, то це не така вже й велика проблема, хіба що згоріла б обмотка. Але це навряд, бо тоді не впорався б і сам господь бог, довелося б перемотати обмотку… Крім того, там є холодильний агрегат з якимись хімікаліями, і це для мене заковика, тут я нізащо не дам собі ради… І нарешті — пристрій, що вмикає мотор, коли температура в холодильнику підвищується, і знову вимикає його, коли вона достатньо знизиться. Звичайний вимикач, керований термостатом. Тільки на термостатах я теж не дуже розуміюся, це досить делікатна річ, звичайно, з двох металів; один метал, нагріваючись, прогинається чи розтягується більше, другий менше, вмикається контакт, і мотор починає працювати…

Чорт, виходить, я знаю про це таки немало! І коли виявиться, що діло не в холодильнім агрегаті, можна ризикнути! Господи боже, зроби, щоб холодильний агрегат не був зіпсований!»

Ота підхопився. Було ще рано, але більше він не міг чекати. Мав дізнатись, у чому заковика — в моторі, в термостаті чи, крий боже, в холодильному агрегаті. У нього було таке враження, що від цього залежить усе його життя, його майбутнє і взагалі все. Від такої кумедної, дрібнички! Відчиняючи двері, він пообіцяв собі не показувати, коли не зможе полагодити. Треба поколупатися. Спробувати витиснути з хазяїна все, що вдасться — якнайбільше харчів, нічліг на якнайдовший час, — а тоді накивати п'ятами. Можливо, навіть без грошей.

У кінці коридора Ота загледів Віветту, яка саме вийшла з дверей, заспана й боса.

— Доброго ранку, — всміхнувся він. — Хто тут спить?

— Я, — відповіла вона. — Хто ж іще.

— Можна подивитись?

— Можна.

Але він не пішов туди. Мабуть, це й справді була її кімната. Зрештою, йому до цього байдуже. Він думав уже про інструмент, який учора хазяїн назбирав по всіх кутках. Цього було мало: кілька викруток, молоток, тупе зубило, французький ключ, трубні ключі, паяльник і шматок олова, яке лишилося тут іще від попереднього хазяїна.

На сніданок Ота одержав шматок хліба, масло й чай, швиденько все проковтнув і побіг до холодильника, який стояв у маленькій кімнаті, захаращеній усіляким мотлохом і літографіями Лурда. Приблизно за годину він уже знав, що справа не в моторі. Ліворуч за відчиненими дверима видніла хазяїнова спина. Згорблена над стойкою, вона нахилялася то сюди, то туди, й здавалось, це була спина пекельного священика, який править месу біля вівтаря, повного пляшок. У дверях сиділа хазяйка — руки складені на животі, на голові жовта мочалка, — й розказувала, що їй у цій країні ніщо не слугує — ні нирки, ні шлунок, ані… ані…

— Це, мабуть, через те, що ви мало рухаєтесь, мадам, — чемно зауважив Ота, пильно дивлячись у мотор, який, здавалося, був цілком справний.

— Скажіть, будь ласка, куди тут людина може піти!

— До міста, мадам, на прогулянку.

— І вештатися серед арабів? Дайте мені спокій. Не знаю чому, але я їх боюся.

— Ну, ну, — сказав Ота і подивився праворуч, на другі відчинені двері, за якими видно було двір. Туди він, мабуть, і гайне, коли остаточно впевниться, що заковика в охолодженні.

Витерши спітніле чоло, Ота поволі почав розбирати мотор. Просто так. Перед обідом знову його зібрав і ввімкнув без термостата в розетку. Мотор запрацював. Він таки був справний.

— Готово? — обернувся хазяїн.

— Де там! Які ви швидкі. Все таке занедбане, що просто страх. Я ввімкнув для того, щоб перевірити, чи він працює, а потім…

Він не знав, що робитиме далі. Усе залежало від того, чи холодильник холодитиме, коли мотор працює. Якщо холодитиме, значить, усе гаразд — холодильний агрегат у порядку. Якщо ні, Ота загрузне в цьому по вуха.

— Не думайте, що я дозволю вам длубатися цілих два дні! — сказав хазяїн. — Це Ляфорж…

— Ляфорж — не Ляфорж. Завтра вранці ваш холодильник працюватиме, і я візьмусь до водогону.

— Гм, — буркнув хазяїн. — Це ми ще побачимо.

— Звичайно, побачите!

Ота сів на підлозі й прислухався, як пряде мотор. Це було майже смішно. Наче в казці, коли приходить богиня долі й пряде над немовлям нитку життя. Тут цим немовлям був він, богинею долі — мотор, а холодильник — таємницею. Ота не міг уже далі витримувати цієї непевності й, відчинивши білі дверці, нахилив до них обличчя.

Зсередини війнуло холодом. Отже, агрегат холодив, і причина була в термостаті, у вмиканні. Тепер він уже був певен.

Ота причинив дверці й підвівся. Його залила хвиля радості, хоч він і розумів, що радіє передчасно, бо ще нічого не виграв. Навіть більше — знову трохи не попав у халепу через свою дурну голову: вона геть утратила розум від страху. Коли мотор не вмикається автоматично, хоч йому нічого й не бракує, то вся заковика, мабуть, у вмикачі, і це цілком логічно, до цього він мав додуматися з самого початку й не панікувати так…

«Отику Скала, — сказав він подумки, — тобі від цього треба якось одвикнути. Бо ти й справді кінчиш у Легіоні!»

Він уперше визнав, що десь глибоко у нього засіла думка про Іноземний легіон як про крайній вихід. Досі, до цієї» хвилини, він навіть не припускав її. Мабуть, тому, що міг це собі дозволити — незабаром він триматиме синицю в жмені. І хто знає, може, ця синиця висидить маленьких синичат! Може, хазяїн подобріє, коли холодильник запрацює, може, накине щось, а якщо й не накине, то хоч похвалиться перед знайомими, якого має в домі спритного й дешевого фахівця. І в Оти знову буде робота. Потім знов і знов, аж поки одного чудового дня не засяє неоновими огнями фірма «Ота Скала, холодильники, Касабланка, Марокко».

Це була надзвичайно приємна картина, така приємна, аж серце мліло. Та згодом, пополудні, коли він полагодив термостат, його охопив страх, що тепер хазяїн може його спокійнісінько вигнати. «Холодильник працює, тепер можеш забиратися, волоцюго, звідки прийшов! Чекаєш, аби я дав тобі кілька франків? Хай це тобі навіть не сниться! А коли тобі щось не подобається, біжи скаржитися в поліцію, а я розкажу їм дещо про твої документи…»

«Авжеж, так воно й скінчиться. І в мене нема нічого, чим би я зміг примусити його заплатити мені, власне, з самого початку не було нічого, крім цього холодильника, який був йому потрібен. А тепер я скажу патронові: «Будь ласка, перевірте!» — і це матиме такий вигляд, ніби я подав грабіжникові полагоджений револьвер. І нічого я в нього не візьму, нікого не докличуся, нема в мене навіть ножа, якого можна було б приставити йому до горла, хіба що зачарувати цього холодильника, хай перестане працювати, як тільки патрон не схоче заплатити мені. Та зачарувати його я не можу, хіба… хіба…»

Ота глянув на спітнілу хазяїнову потилицю, на його засмальцьовані штани, об які той витирав руки, і нарешті на ці руки, що вийняли з-під стойки кілька бляшанок, схожих на ті, в яких туристи зберігають масло. Їх було п'ять. Хазяїн укинув їх до чемоданчика, що стояв на стойці, закрив його і обернувся до Оти:

— Ну що, готово?

— Завтра вранці, як я пообіцяв.

— Щось ти дуже довго вовтузишся, голубе.

— Зате працюватиме чудово, — Ота знову відкрив термостат, від'єднав провід і встав. — На сьогодні досить. Знаєте що, патроне? Дайте мені кілька франків завдатку.

— Навіть не подумаю!

— Я не маю що курити.

— Дай йому кілька сигарет, — сказала жінка.

— Може, ще й пляшку вина на додаток? — насупився хазяїн. Але сигарети дав.

У цю хвилину до пивниці зайшло четверо чоловіків у беретах. Закурюючи, Ота помітив, що один із лих узяв зі стойки чемоданчик і вийшов, навіть не заплативши за товар… А може, виклав гроші наперед. Цей пірат хазяїн нікому не дає нічого в борг. Але брати він уміє!

Ота сплюнув і вийшов у двір. Там валялися двоє заржавілих крил від грузовика, бочка з-під бензину й купа пляшок з-під вина та горілки; посеред цієї купи росло облізле фігове дерево, яке пнулося на стіну, мовби хотіло вирватися назовні, до природи. Та коли Ота відчинив хвіртку в стіні, він опинився на безлюдній вулиці, де природи було ще менше, ніж на подвір'ї. Він зачинив за собою хвіртку й раптом побачив, що з зовнішнього боку клямки немає. Він повільно побрів уздовж стіни. На розі зустрів Віветту з двома повними кошиками. Взяв їх у неї й пішов поруч. У дівчини був ключ од хвіртки, але вона довго бавилася ним, поки відімкнула.

— Далі я понесу сама, — сказала. — Бо це матиме дуже кумедний вигляд.

— Як хочеш. — Ота не знав, що саме матиме кумедний вигляд. Може, те, що він, білий, прислуговує тубілці. Тим часом він і гадки не мав комусь прислуговувати. Просто не міг іти з порожніми руками поруч жінки, яка несе щось важке. Так уже заведено в його країні.

В номері він знову закурив сигарету, заплющив очі й ждав, чи не сяйне в голові вогник-здогад, як зачарувати холодильник. Проте на думку нічого не спадало. За вікном сутеніло, але на терасі й досі лежало мале хлоп'я і дриґало ніжками, наче жук. Мабуть, воно хотіло підвестись і втекти. А може, раділо життю.

— О боже! — вигукнув він уголос. — Це вже схоже на божевілля. А я ще, по суті, не жив на світі, нічого не бачив, нічого не знаю!

На Оту враз наліг такий страшний тягар самотності, що він ладен був заплакати, як дитина, закричати: «Мамо! Мамо!..»

Вночі він пішов до Віветти. Легенько постукав у її двері й був майже певен, що їх відчинить якийсь роздратований клієнт. Але йому відчинила Віветта.

— Можна зайти? — запитав він, уже переступивши поріг.

Це була вузенька кімната, в якій ледве вміщалися стілець і ліжко. На стелі висів провід без лампочки, біля ліжка, на стільці, горіла стара настільна лампа.

Вони сіли поруч на ліжку. Віветта мовчала, дивилася на нього, і в її напрочуд великих очах, як у чорних окулярах, відбивалася настільна лампа.

— Віветто, — мовив він тихо. — Я відчув себе страшенно самотнім, через те прийшов до тебе.

— От і добре, Ото, — відповіла вона, й він здивувався, що вона пам'ятає його, хоч він назвав себе тільки раз, тоді, на сходах. «Мабуть, вона мене справді любить, — подумав він, і це його трохи втішило. — Якщо це, звісно, можливо. А може, вона любить мене тільки білою, французькою половиною, а другою, тубільною, ненавидить, бо тубільці повинні нас ненавидіти. Якби я був у їхній шкурі, то репіжив би цю білу наволоч без розбору. Я ж не собака, щоб на мене весь час плювали».

Ота засміявся.

— Що з вами? — спитала Віветта.

— Нічого, — промимрив він, бо не міг сказати їй правду, що лаяв тих, до яких належав сам, за своїм кольором шкіри.

— Віветто, напевно, за кілька днів, можливо, навіть завтра, я не матиму де ночувати. Хіба що в Бідонвіллі, але для цього в мене ще нема каністр.

— Ні, — заперечила дівчина палко. — Бідонвілль — то погане місце, дуже погане. Коли не буде іншого виходу… — Вона раптом затнулася.

— То що?

— Нічого. Ви знаєте медіну, старе місто? Там у мене живе дядько. Можливо, там…

— Нізащо в світі!

Мабуть, вона мала на увазі той квартал, куди він заблукав першого дня, коли тікав од поліцейського.

— А що там робить твій дядько?

— Має кав'ярню. Зовсім маленьку, для арабів.

— Він теж син офіцера?

— Ні, він син араба. Ім'я його Мусса.

— Дякую тобі, Віветто, але ні, ні, ні! — Ота обняв її за плечі й з кожним «ні!» дедалі ближче нахилявся до неї. Настільна лампа погасла, хоч вони й сиділи далеко від неї.

Ота рвучко підхопився й почав шукати в кишенях сірники.

— В чому річ? Хто це загасив світло?

Витерши сірника, він побачив, що шнур лампи витягнено з розетки в стіні.

Стромляючи його знову, Ота помітив мотузку, прив'язану до шнура і до ліжка. Лампочка спалахнула й освітила Віветту, яка стояла біля ліжка і відвертала очі, немов за цю коротку мить одвикла від світла.

— То я загасила, — вимовила вона. — Я не хочу роздягатися при світлі!

— Чому?

— Мені соромно.

Він засміявся!

— Сподіваюся, ти не маєш ніякого ганджу! А може, ти хвора?

— Ні! Чому ти так погано про мене думаєш? — Вона квапливо почала роздягатися. — Залиш світло! Дивися! — На очах у неї заблищали сльози.

— Ох, Віветто, — сказав Ота, — не плач хоч ти. Я тобі вірю. — І смикнув за мотузку. Йому було чогось неймовірно жаль. Може, її, може, себе, а може, обох.

Потім він лежав поруч Віветти й думав, що, певно, зіпсував собі життя, але йому було байдуже, бо хоч так, хоч так не бачив ніякої перспективи. Дівчина спала тихо, і Оті здалося, що він знову сам, і на нього знову наліг якийсь тягар. Щоб звільнитися від нього, Ота мусив простягти руку й доторкнутися до Віветти. Це була цілком порядна дівчина.

Але він намацав мотузку, її винахід, яким вона гасила світло, не встаючи з ліжка… і раптом перестав думати про неї, про Віветту, а повернувся до холодильника, якого він таки зачарує. Тепер Ота вже знав, як це зробити.

6

Наступного дня Ота знову зібрав термостат, однак осла-, бив гайки клем мотора, до відвідного кабеля прив'язав довгу сурову нитку й вивів її за холодильник. Тепер досить було тільки смикнути за неї, щоб у моторі перервався контакт і машина згасла, як Віветтина лампа.

Ота прикрутив емальовану решітку, випростався і встромив у розетку штепсель. Мотор запрацював.

— Будь ласка, тепер готово. Ходіть подивіться.

Хазяїн витер руки об штани і завмер, дивлячись на холодильник.

— Так. Поки що працює. Та чи довго?

— Все залежить од того, як ви будете з ним поводитися.

— Ми поводимося з ним як слід, — відказала хазяйка.

— Це найголовніше, — кивнув Ота. — Поводьтеся як слід з усім і з кожним, і ви від цього зрештою тільки виграєте, — Він хвилинку почекав, чи це до них дійде. Не дійшло. — Послухайте, патроне, — озвався нарешті несміливо, — може, я тепер щось одержу? Хоча б завдаток, га?

Хазяїн потяг носом. Він був червоний і спітнілий, немов щойно вискочив із казана, де його варили на обід.

— А хіба житло й харчі не завдаток? Ви що, цього не рахуєте? Коли я шию собі костюм, то теж плачу аж наприкінці. — Він усе ще дивився на холодильник і, вдавалося, почав трохи м'якнути. — Так буде краще і для тебе, ти одержиш усе зразу. — Він поплескав Оту по плечу. — Знаєш, я про тебе непоганої думки.

Ота засміявся. Хоч він і вірив йому не більше, ніж раніше, ця непомітна нитка, яка ледь видніла з-під холодильника, додала йому певності в собі й трохи заспокоїла. Він весело заходився лагодити водопровідний кран. Знайшов у дворику клапоть старої шкіри й, тихо насвистуючи, вирізав з неї прокладку. Пополудні взявся до забитої раковини коло стойки. Це була неприємна робота вже хоча б тому, що доводилося стояти навколішках біля хазяїна й дивитися на його плоскі стопи та засмальцьовані штани. Позаду торохтіла хазяйка, а нагорі, над головою, дзенькали кухлі, які хазяїн поки що споліскував у цебрику. Під стойкою стояв ящик, накритий ганчір'ям, з-під нього виглядали бляшанки з викарбуваними на них верблюжими головами. Пащі верблюдів були ошкірені й нагадали йому того собаку Дантона, — Оті раптом навіть здалося, що він знову чує його хрипкий, здушений голос.

За хвилину Ота готовий був побитися об заклад, що чує його не в уяві, а насправді. Він рвучко випростався.

Пан Дантон стояв біля стойки й блаженно обвівався солом'яним капелюхом із картатою стрічкою. Але тієї миті, коли Ота виринув з-під стойки, капелюх раптом зупинився й затулив обличчя Дантона так, що секунду було видно тільки круглі, курячі, перелякай і очі.

— Собако! — просичав Ота по-чеськи, відштовхнув хазяїна й двома стрибками опинився перед паном Дантоном.

Той запищав, як миша, пригнувся, прослизнув у нього під руками й побіг до дверей. Він устиг іще перекинути Оті під ноги столик, й Ота, перечепившись, упав, вдарився лобом об стільницю, і в очах у нього потемніло.

Коли він підвівся, перед ним стояли троє чоловіків у беретах. Заступивши йому дорогу, вони щось кричали і вимахували руками.

— Пустіть мене, бовдури!

Оті довелося пробиватися силою. Поки він дістався до дверей, то перекинув два столики з кухлями. Брязкіт у пивниці стояв такий, наче валився весь дім. Ота пірнув Під водопад із скляних кульок. Вулиця була порожня, тільки білий хлопець запопадливо крутив педалі велосипеда й по тротуару дріботіла жінка, затуливши обличчя вуаллю.

Ота мить постояв, не знаючи, куди бігти, потім звернув ліворуч, може, через те, що вулиця вела вниз. На розі зупинився. Пана Дантона і слід прохолов.

Ота знову побіг ліворуч, але за кілька метрів зупинився. Марні зусилля… Він весь тремтів, і серце його гучно калатало.

— Собака! Проклятий собака!

Голова в нього йшла обертом, як у п'яного.

— Собака!..

Троє чоловіків стояли під пивницею й реготали. Ота повернувся. Хазяїн розставляв порозкидані стільці. Вгледівши Оту, він обернувся й почав на нього кричати.

— Цей собака… — важко зітхнув Ота, зовсім не слухаючи, що кричить хазяїн. А той кричав про якогось негідника й поліцію. Щось про клієнтів.

— Це злодій, а не клієнт! Він обікрав мене, собака!..

Хазяїн вирячив очі.

— Забирайся геть, поки цілий! — Він погрозливо підняв стілець. — Швидко, бо я за себе не ручуся! Ще тільки цього бракувало, щоб якийсь заброда нищив мої меблі й виганяв із пивниці клієнтів!..

— Там мій піджак.

— Ось він! — хазяїн скочив за стойку і кинув Оті в обличчя його зжужмлений піджак. — І щоб духу твого тут більше не було, негіднику!

— Я, звичайно, піду. Але спершу маю одержати десять франків! Я їх заробив!

— А дулю! — загорлав хазяїн. Волосся в нього стало дибом. — Дулю! Дулю! Ще чого захотів! Тікай, поки я не покликав поліцейського!

Троє чоловіків у беретах повернулися до пивниці й іржали, як жеребці. Хазяйка сиділа на своєму звичному місці; здавалося, вона приросла до табурета.

— Не кричіть, уже йду, — тихо мовив Ота.

В голові у нього все так переплуталося, що коли він дійшов до завіси на дверях, то зупинився й почав шукати ручку. Троє чоловіків знову заіржали. Ота пішов вулицею в тому напрямку, в якому біг за паном Дантоном. Вулиця некруто спускалася вниз.

На розі його наздогнала Віветта.

— Ото, зачекай! — Вона схопила його за рукав піджака. — Ото, приходь за годину туди, де ми зустрілися вчора. Я ходжу тією дорогою щовечора.

— Гаразд, — пообіцяв він, хоча знав, що не прийде, бо в цьому нема ніякого сенсу.

Вона, здається, це відчула:

— Але щоб неодмінно, чуєш? Я відведу тебе до Мусси, там тобі буде добре!

— Гаразд, — пообіцяв він знову.

— Отже, до побачення, Ото!

— До побачення, дитино.

Вона й справді була наче дитина. Бо іноді могла до такого додуматися… Він навіть не обернувся. Вона просто зникла з його думок, її витіснив той собака Дантон. «Треба було мені, дурневі, зачекати й не сполохати його, треба було спершу підкрастися зовсім близько й тільки тоді стрибнути. Або зачекати ще хвилину, коли він піде геть, а потім тихенько вийти за ним і схопити його за комір! Отоді б я з нього щось витрусив, якщо не гроші, то хоч паспорт!»

Вітрини вже світились, а Ота йшов далі й далі, думаючи про собаку Дантона, який десь тут, у Каса, а може, й зовсім близько, може, он у тому бістро навпроти… Але, перейшовши на другий бік вулиці, він не побачив там нікого з курячою головою.

Тоді Ота повернув назад і почав пильно оглядати клієнтів кафе, які сиділи біля столиків. Звернув за ріг; там теж було кафе, а на протилежному тротуарі ще одне, і скрізь повно чоловіків у солом'яних капелюхах, але собаки Дантона серед них не було. Незабаром Ота помітив, що вже був біля цього кафе, що він ходить по колу, й відмовився від наміру знайти мерзотника Дантона, здався на волю натовпові, дозволивши йому нести себе попід мерехтливими неоновими рекламами, повз кінотеатри й ресторани, повз освітлені вітрини дантистів, де шкірили зуби штучні щелепи. Було тепло, й місто дихало бензиновим перегаром, змішаним із запахом кориці, десь поблизу цвіли дивовижно прекрасні дерева, які ростуть, можливо, тільки в Марокко. Але важко було повірити, що це велике, залите вогнями місто і є Марокко, й тільки опинившись під вежею з годинником, побачивши ворота медіни й вирування коричнево-білого натовпу в них і за ними, Ота перестав сумніватися.

Він поліз рукою в кишеню по франк, якого йому позавчора дав хазяїн, але знайшов там, крім монети, ще А п'ять папірців — поза сумнівом, це були ті гроші, які він заплатив Віветті за шинку… Мабуть, вона непомітно засунула їх йому в кишеню, коли вони прощалися й вона тримала його порожній рукав. Молодчина дівчина. Та добре, що він спекався її.

Бо до чого б це довело? Він тільки б опускався дедалі нижче. А людина не має права здаватися, навіть коли вона котиться згори. Будь-що треба загальмувати, зупинитися. Він купив за франк сигарет і пішов до парку, до тієї скульптурної групи з двох вершників, де відпочивав першого дня. Лава була порожня, але надто освітлена, і тоді Ота знайшов іншу, більш заховану в кущах. Ліг на ній і закурив, однак за хвилину подумав, що поліція, мабуть, обходить уночі парки й ще побачить, коли він тут спатиме, безборонний. Сів. Недалеко виспівували цикади. З медіни долинали звуки грамофонів, проте вони були не голосніші за цикад і майже такі ж монотонні. Переливчастий тон наче малював невидимі арабески.

Ота докурив сигарету й почав спостерігати, як густішають сутінки. Потім на алейці почулись кроки, і він вирішив піти далі. Кроки позаду стихли. Ота зупинився. Праворуч щось зачорніло, мабуть, кущі, й він обережно попрямував туди навшпиньках, наставивши перед собою руки. Так, це були густі, запашні кущі з віттям, яке схилилось аж до землі. Ота заліз під них, згорнув під голову піджак, ліг і спробував заснути. Цикади невгавно дзвеніли, і це трохи скидалося на звуки, які лупають, ішли хтось гострить ножа.

Вночі він прокинувся від холоду. Цикади вже змовкли, але грамофони десь далеко ще виводили переливчасті мелодії. Годинник на вежі глухо вибив дванадцяту. О боже, ще тільки північ… Раптом Ота почув звук, наче поблизу нюшив звір, і його зап'ястя торкнулося щось вогке і холодне. Він одхилився. Звір одскочив і заскавчав.

— Ходи сюди, Воржеху, — прошепотів Ота по-чеськи. — Якось помиримось. Ну, ходи.

Пес підійшов, ліг поруч, і так обоє під кущем надали світанку. Але світанок чомусь забарився, і вони заснули. Коли Ота нарешті розплющив очі, крізь віття куща він побачив прекрасне осяйне небо, немовби із зеленого оксамиту. Пес, малий, рудий, вилинялий, повний бліх, уже облизував лапи.

— Красно тобі дякую, друже, — зітхнув Ота, встав і пішов шукати воду. Незабаром він знайшов невеличкий круглий басейн, з якого пили воду четверо голубів, зняв сорочку і вмився. Потім скинув штани і почав витрушувати з одежі бліх. Пес стрибав довкола, хапаючи його за рукави.

— Тепер ми з тобою попрощаємося, блохастий, — мовив Ота, вдягаючись. — Іди собі! — І нахилився, вдаючи, що хоче підняти камінь.

Пес утік. Ота дивився, як він біжить, підібгавши хвоста, 1 йому стало сумно, хоч довкола сяяв найпрекрасніший ранок, який тільки можна було собі уявити, й весь зелений, мов рунь на Чесько-Моравській височині.

В зеленому небі табунами літали голуби, такі ж, як на Височині, — то срібні, то темно-сині, ніби перетворювалися в повітрі з добрих послів у поганих і навпаки. Але прогнати свої журні думки, як пса, Ота не зміг, хоч би й десять разів нахилявся по камінь. Він вирішив піти до моря; може, там, Дивлячись на хвилі, йому вдасться про все забути.

Марокканці прибирали вулиці, кожен загорнений у брудне ганчір'я, всі однакові — коричневі плоди з одного дерева. Ота зустрів кілька Віветт і тільки по волоссю впізнав, що жодна з них не та, справжня. Коли він проходив повз кафе, яке щойно відчинили, йому страшенно закортіло випити міцної кави, і він сягнув рукою в кишеню по гроші. Знайшов тільки конверт із фотографіями; більше нічого там не було, навіть ножа, якого, мабуть, залишив у хазяїна, коли вирізав із шкіри прокладки для крана. П'ять франків, певне, випали, коли він у парку витрушував з піджака бліх. Чорт!

Ота повернувся й пішов назад, але коло басейну побачив тільки старого араба, який сидів навпочіпках і нишпорив очима по землі.

— Ти не знайшов тут п'ять франків? — запитав Ота по-арабському.

— Ні, пане. — Видно було, що він бреше.

— Ти злодій!

Араб подивився на нього з-під почервонілих повік, але не відповів.

— Ну й подавися ними! — буркнув Ота і поплентав геть. Його раптом охопило почуття страшної втоми. Минула ціла година, поки він обігнув порт і дістався до шосе, за яким синів океан. Насилу знайшов кілька скель, де можна було сховатися від тисячі автомобілів, що снували сюди й туди по шосе, начищаючи до блиску асфальт, як черевики. Ота роздягся й стрибнув у хвилі.

Вони були прохолодні, спокійні й мляві, бо прикотилися сюди здалеку, аж від американського берега по той бік океану. Так він принаймні думав, коли ліг горілиць і, погойдуючись, дивився на небо, яке було вже не зелене, а синє, як ці хвилі довкола.

Вийшовши з води, Ота ліг на скелю й подумав про те, що, по суті, вперше викупався в морі, та це анітрохи його не втішило. Потім заснув. Потім дивився на хвилі, які одна за одною накочувалися на берег і облизували його. Потім знову скупався, а коли сонце схилилося над обрієм, одягся й попрямував до міста.

У вузькій вуличці, біля стіни, в якій була хвіртка без клямки, Ота зупинився й став чекати. Незабаром на розі з'явилася Віветта, але він навіть не ворухнувся. Зате вона, помітивши його, наддала ходи, побігла до нього, несучи два кошики. Тоді він опустив очі й рушив їй назустріч.

— Ото! — вигукнула вона. — Чому ти не прийшов учора?

— Не знаю. Був дурний. — І подумав: «А може, тепер дурний».

— Зачекай мене тут. — Дівчина аж сяяла від радості. — Неодмінно зачекай, чуєш?

— Та я ж чекаю.

Вулицею йшов хлопець-араб у смугастій сорочці, несучи під пахвою скриньку із щітками й кремом для взуття. Зупинився біля Оти, присів навпочіпки й, поставивши скриньку на землю, постукав у неї щіткою, мов у ворота.

— Сір. Іди геть, — сказав Ота. А коли хлопець навіть не ворухнувся, додав: — Макаш фулюс. Я не маю грошей.

Хлопець побіг геть, але раптом зупинився, показав дві монети й поманив ними Оту. Ота засміявся. В цю хвилину з хвіртки вийшла Віветта.

— Ти вже, бачу, повеселішав. Це добре, — сказала вона, взяла його під руку й швидко повела, мовби на них чекала далека дорога, аж на край світу. — Вчора я так довго тебе надала. Дядько Мусса знає все. Сказав, що можеш у них ночувати.

— Гаразд, — відповів Ота. — А потім що?

— Ти можеш там ночувати навіть три ночі підряд! Навіть цілий тиждень!

— Я хочу працювати, а не спати.

Вона засміялася.

— За тиждень я, можливо, буду в Марракеші й ти приїдеш до мене.

— Наам, — сказав він. — Так.

— Чому ти розмовляєш зі мною по-арабському?

— Я тренуюсь. Адже ми йдемо з тобою до арабського міста.

Він зайшов у ворота медіни біля вежі з годинником, і йому здалося, що цей убогий квартал має тільки один вихід, як в'язниця. Вулички були освітлені лампочками, подекуди горів вогонь під казанами торговців стравами, і в його відблиску видніли жебраки, що сиділи під стінами будинків, схожі на пні з єдиною вцілілою гілкою — простягненою рукою.

— Аллах мулана![13] — гукали вони, й Віветта відповідала:

— Аллах інуб. Аллах сам подасть.

Грамофони квилили одну й ту саму мелодію, яка спіраллю линула в чорне небо, а потім падала додолу, немов стомлений жайворонок; погоничі віслюків кричали: «Баляк! Дорогу! Баляк!»

Ота обертався на кожен вигук, але Віветта тягла його далі:

— Не зважай на них. Ходім… Ото… дядька звуть Мусса…

— Я знаю, — відповів він.

— … а мене Айша.

— То ти не Віветта?

— І Віветта теж. Тільки там. — Вона махнула рукою назад, у напрямку того світу, який вони покинули і в якому все було інше — люди, мова, надія, віра, життя, бог і навіть імена. — А тепер сюди. Ми підемо задвірками.

— Чому?

— Так, — відповіла Віветта. І вже коли вони звернули у вуличку, схожу на темний тунель, нахилилася до його вуха: — Щоб тебе тут ніхто не побачив.

— Хто саме? Поліція?

— І поліція теж.

— А вона часто сюди приходить?

— Не дуже. Але може звернути на тебе увагу.

— Чому?

Віветта мовчала. Проте Ота здогадався й сам: у домі дядька Мусси порядному європейцеві нічого робити.

7

Мусса був довготелесий чорний араб із сутулими плечима й білим тарбушем[14] на голові. На вустах у нього плавала невиразна усмішка, яка то зовсім згасала, то з'являлася знову, коли він поглядав на Оту. Мусса зустрів Оту в темному коридорі, у який звідкись падало світло — десь там, певно, була його кав'ярня.

— Хвилинку, пане, — сказав він по-французьки, беручи за ним і за Віветтою двері на засув. — Хвилинку, — повторив і пішов попереду до розхитаних сходів. Оті було видно, як з-під довгого бурнуса по черзі виринають його голі коричневі п'яти й знову щезають під ним, наче граються в хованки. Нагорі Мусса не зупинився, а почав спускатися іншими стрімкими сходами, й Оті тепер було видно тільки обриси його голови, тарбуша і плечей, вигнутих дугою. Сходи вели до самісінької хвіртки, за якою горіло вогнище.

— Почекай, пане, — звернувся Мусса до Оти. — Цих людей ти можеш не боятись.

— А я й не боюся, — відповів Ота.

— Гаразд, — посміхнувся Мусса. — Потім я прийду до тебе й покажу, де ти спатимеш.

Він квапливо пішов сходами нагору, але потім обернувся і покликав:

— Айшо!

— Іду, — відповіла Віветта й глянула на Оту великими, повними відблисків вогню очима: — Тобі тут буде добре, любий. Я прийду завтра вранці й щось тобі принесу.

— Гаразд, — відповів він покірно.

— Ото, — прошепотіла дівчина, зводячи на нього очі.

— Гаразд, — повторив він, слухняно й холодно, цілуючи її.

— До побачення. — Вона побігла за Муссою, п'яти якого то виринали з-під бурнуса, то щезали під ним.

Ота зітхнув і, повернувшись, вийшов у двір, до вогнища.

Двір був оточений з трьох боків чорними стінами будинків, а з четвертого — кривим муром, схожим на купи будівельного сміття чи руїну. Біля вогнища сиділо кілька чоловіків у яскравих тюрбанах і строкатому лахмітті. В небі мерехтіли зорі, але коли полум'я шугало вгору і на мить осявало все навкруги, зорі згасали, біля вогнища ставало темніше, — біліли тільки тюрбани й блищали очі на темних обличчях. Ота зупинився. Помітив, що люди, які сиділи біля вогнища, зацікавлено дивляться на нього, і не зміг придумати нічого іншого, як підійти і привітатись:

— Мсал хейр. Добривечір.

— Мсал хейр, — відповів один із них, у піджаку, схожому на європейський, тільки без рукавів.

Більше не озвався ніхто. Ота не знав, як повестися. Сів навпочіпки, як вони, але в нього заболіли ноги, і він сів на землю, обхопивши руками коліна. Побачив, що ці люди печуть на вогні маленьких рибок і що їх четверо, разом з підлітком, якого вони кликали Ганешем, тобто Гадюкою. Це ім'я йому дуже пасувало, бо рухи в хлопця були нечутні, як у гадюки, й він не міг і хвилини всидіти на місці. Та найбільше хлопець крутився біля Оти; його верхні зуби стирчали на всі боки, як листки маруни. Це був уже другий Гадюка, якого здибав Ота за досить короткий відтинок часу.

Ота спробував пригадати свій двобій із першим Гадюкою, гадючі очі якого давали знати, куди він пошле удар кулаком. Але це все було вже таке далеке, майже нереальне. Як сон… Чи, може, то було реальне, а це, що він бачив зараз, було примарним сном. Ці четверо марокканців, до яких щойно пристав п'ятий, ці п'ятеро осіб дна… Ота дивився на рибини, які пеклися у вогні, й думав, що незабаром це скінчиться, бо прийде Мусса й одведе його кудись, де він залишиться сам і де не треба буде так жадібно дивитися на рибини й боятися підвести очі, щоб не зустрітися з поглядом цих людей дна. Він весь час відчував на собі ці чужі очі: вони обмацували його, оглядали, обшукували, повзли по руках, губах, сягали в мозок і кишені.

Хтось смикнув його за рукав:

— Гат фулюс! Дай грошей!

Це був Ганеш-Гадюка.

— Макаш фулюс. Я не маю грошей, — відповів Ота і безпорадно озирнувся.

Навпроти нього сидів п'ятий чоловік, той, що прийшов хвилину тому.

— Я теж не маю! — І засміявся.

Він був у смугах і плямах, немовби щойно викупався в багні. На плечах тримав брудний мішок, і тільки усмішка його була біла наче сніг. Він подав Оті рибину:

— Хочеш?

— Хочу, — сказав Ота, взяв рибину й заходився їсти.

— Ти голодний? — засміявся чоловік. — Я теж!

Ім'я його було Юсуф. Того, у піджаку без рукавів, що перший відповів на Отине вітання, звали Ісмаїл. Він був тут найстарший.

— Я теж, — повторив Юсуф і собі взяв рибину. — Ти гарний. І дужий. Але я також дужий.

Він підняв руку з рибиною, напружив біцепси й гордо озирнувся, блиснувши зубами. Тоді Ота теж загорнув рукав і теж напружив біцепси. Всі засміялися.

— Ти француз? — запитав Ісмаїл.

— Ні.

— Англієць?

— Ні.

— Іспанець?

— Ні. Чехословак.

Усі знову засміялися, недовірливо перезираючись. Вони не знали, що думати про цю білу людину, котра прийшла до них із ночі й із країни, про яку ніхто ніколи не чув.

— Чого ти до нас прийшов? — запитав Ганеш.

— Мене привела Айша.

— В такому разі у тебе є гроші!

— Дай йому спокій, — сказав Юсуф і засміявся. — Ти сам бачив, що він голодний. Отже, грошей у нього немає.

Він доїв свою рибину і тепер, нахилившись пад вогнищем, поводив очима, зиркаючи на Оту, і вдавав, паче швидко підгортає вогонь до уст. Оті й справді здалося, ніби він набирає в жмені полум'я й ковтає його. Всі зареготали.

— Ти, бачу, штукар, — сказав Ота. — Що ти робиш? Де працюєш?

— У порту, — засміявся Юсуф. — Вантажу вугілля. Ми всі носимо мішки з вугіллям — я, Ісмаїл, Ганені, Мухаммед і Ахмед.

Мухаммед і Ахмед були ті двоє, які не озвалися досі ще й словом.

— Це важка праця?

— Нелегка, — сказав Юсуф, блиснувши очима.

Хвилину коло вогнища панувала тиша.

— Чого ти опинився у Дар-ель-Бсйді? — запитав Ісмаїл.

Минула хвилина, поки Ота здогадався, що Дар-ель-Бейда по-арабськи означає Білий будинок, тобто Касабланка.

— Я приїхав побачити вашу країну.

— Нащо? Хіба Дар-ель-Бейда краща, ніж твоя країна?

Ота знизав плечима.

— Я хочу поїхати й далі. Аж до Марракеша.

— Марракеш не наша країна.

— Ну, то до Сеттата.

— Сеттат теж не наша країна.

— А що ж тоді ваша країна?

— Дар-ель-Бейда, — сказав Ісмаїл. — Та й то тільки шматок, тільки медіна.

— А Бідонвілль?

Ісмаїл замислився.

— Мабуть, теж, — відповів за хвилину. — Так, Бідонвілль, мабуть, теж наша країна.

— А порт?

— Ні, порт не наша країна. В порту французи.

— Розумію, — мовив Ота. Проте він розумів не все. Що, власне, вони вважали «своєю країною»? Тільки місто, де живуть коричневі люди? Але ж коричневі люди живуть і в Марракеші… Він запитав про це.

— Так, — відповів Ісмаїл, мить повагавшись. — У Марракеші живуть арубія[15]. А також бербери, шлеги. Проте Марракеш далеко. Це не наша країна.

— А ми не арубія, — докинув Мухаммед, що досі мовчав. — Ми з Дар-ель-Бейди. Арубія ті, що живуть у бледі. Марракеш — це вже блед.

— Однак це теж ваша… ваша… — Ота не знав, як по-арабському «вітчизна», і вжив французьке слово: — Ваша patrie.

Вони дивилися на нього, нічого не розуміючи. Зрозумів тільки старий Ісмаїл:

— Ні, це не наша patrie. Французи мають patrie, ми ні… Мабуть, ні. Напевно ні.

— Але ж там правує ваш султан!

— Так, — сказав Ісмаїл. — Блед належить султанові. Все належить султанові. Однак це не належить мені.

— Мені теж не належить, — озвався Юсуф, і всі знову зареготали, напевне, через те, що їм нічого не належало й ніхто нічого не міг у них одібрати, хіба що лахміття, оцей піджак з повідриваними рукавами чи порожній мішок, який вони, мабуть, натягують на голову, коли носять на пароплав вантажі.

— У тебе є гроші, бо ти білий, — сказав раптом Ганеш біля самісінького Отиного вуха. — Дай грошей, ти їх маєш! Ти білий!

— Іди геть!

— Ні. Дай грошей, ти білий!

— Я не білий! — вигукнув Ота. — Я Ахль, я такої ж крові. Дивись. — І почав вивертати кишені.

Він і справді був такий же, як і вони, бо сидів серед них, як їхній брат, а головне через те, що, як і вони, нічого не мав.

— Шуфу! Дивіться!

І чоловіки здивовано вирячили очі, бо не розуміли, що він хоче сказати. Побачили три порожні кишені. З четвертої випав білий конверт.

— Фулюс! — зрадів Ганеш, схопив конверт і, відбігши в куток двору, почав підстрибувати то на одній, то на другій нозі, махаючи конвертом над головою. — Гроші!

— Віддай! — вигукнув Ота. Але перш ніж устиг підвестися, його випередив Ісмаїл і побіг за Ганешем. Ганеш кружляв по двору, аж поки Ота перепинив його й одібрав конверт.

— Ти не ахль! — вигукнув Ганеш. — Ти нікчемний скупий християнин! Румі![16]

— Дивіться, — сказав Ота. — Це не гроші.

Він вийняв із конверта фотографії і подав Ісмаїлові.

— Румі! — кричав Ганеш десь біля розваленого муру. — Румі!

— Прикуси язика! — гримнув на нього Юсуф. — Це, звичайно, християнин, але він теж Ахль, коли сам сказав про це й коли хоче, щоб ми його так називали. — Він зазирнув Ісмаїлові через плече й засміявся, блиснувши білими зубами. — Це ти, Ахль? Так, це ти!

Вони передавали один одному фотографію й зацікавлено розглядали її, підводячи на Оту очі, щоб порівняти з ним.

— Ти капітан? — запитав Ісмаїл, який у тьмяному відблиску багаття впізнав на фотографії стернове колесо.

— Та що ви.

— Офіцер?

Ота кивнув головою:

— Так, офіцер. — Він не знав, як інакше пояснити про цей кашкет і колесо.

— Він має своє зображення, — буркотів у темряві Ганеш. — Це безвірний румі!

— Замовкни! — гримнув Ісмаїл. — Віруючі теж мають нині свої зображення. — І, низько вклонившись, віддав Оті фотографії.

Ота підняв долоні:

— Я не маю нічого, тільки цю фотографію. Вона твоя.

— Дякую, — знову вклонився Ісмаїл і, притуливши на мить фотографію до серця, заховав під своє лахміття. Потім підвівся: — Зачекай хвилинку, Ахль.

І зник у темряві.

Юсуф роздмухав у вогні жарини, — вгору шугнув рій іскор, — а тоді мовчки сидів біля Ахмеда й Мухаммеда, дивлячись на Оту з усмішкою, схожою на великий білий серп. Усі троє були босі, із широкими ступнями. Ахмед мав гостроносі капці з жовтої шкіри, але сидів босий, наче беріг їх тільки для ходьби. Ганеша вже не було. Мабуть, десь пішов.

За хвилину, безгучно ступаючи, повернувся Ісмаїл. Сів біля вогню.

— Дивись! — Подав Оті червону згорнену шматину. — Ти моряк, я солдат!

Коли Ота розгорнув шматину, то побачив у ній вицвіле фото переляканого араба в кашкеті солдата французької колоніальної піхоти. На фото більше нічого не було видно, тільки кашкет і худе, темне обличчя з виряченими, наче від подиву, очима.

— Це ти, Ісмаїле?

— Я, — гордо притакнув Ісмаїл. — Я був у Франції. Воював там.

— І спав з руміями![17] — засміявся Юсуф.

— Так, — знову поважно кивнув Ісмаїл головою.

— І розмовляв по-французьки! — докинув Мухаммед.

— Так. Але тепер уже не розмовляю. Це було давно.

— Гарне фото, — сказав Ота, повертаючи його Ісмаїлові. — І це-справді ти. Дякую.

— Воно твоє, — сказав Ісмаїл, відводячи його руку. Голос у нього трохи тремтів.

— Ні! — вигукнув Ота. — Я не візьму. Це твоя пам'ятка.

Ісмаїл спохмурнів:

— Воно твоє!

— Дякую, Ісмаїле, — сказав Ота і, притуливши фотографію до серця, хотів покласти її в кишеню.

— Зачекай, — зупинив його Ісмаїл. Він підняв із землі червону шматину, старанно загорнув у неї фотографію й подав Оті. — На, Ахль.

— Дякую, — повторив Ота й схилив голову. Боявся бодай порухом виявити неповагу до цього незвичайного скарбу, який упав йому з неба в хвилину найбільшої скрути. Так, це справді був неоціненний скарб, принаймні для цього смуглого чоловіка, Ісмаїла, він додав йому ваги в очах інших, робив з нього досвідченого, бувалого чоловіка і солдата, до чиїх слів треба прислухатись. «Він оддав мені свій скарб, а я не знаю, що з ним робити. Треба залишити його в себе й берегти. З мого боку було б нечемно відмовлятися від цього подарунка…»

— Ісмаїл — добрий чоловік, — сказав Ота, дивлячись на Юсуфа, Ахмеда й Мухаммеда.

— Ахль — добрий чоловік, — сказав Ісмаїл.

Це було схоже на обмін компліментами після того, як вони обмінялися фотографіями. Та ніхто не засміявся.

— Ахль — добрий чоловік, Ісмаїл — добрий чоловік, — сказав Ахмед, а Юсуф та Мухаммед ствердно закивали головами.

Потім вони заходилися ламати тверді перепічки, які приніс Юсуф, і мовчки їли; вогонь поволі згасав. Ота раптом згадав про Віветтиного дядька Муссу, який чомусь довго не приходив, хоч і пообіцяв.

— Де Мусса? — запитав він.

— Не знаю. Мабуть, прийде, як дасть аллах, — відповів Юсуф.

Це пролунало так непевно, що Ота встав.

— Піду пошукаю його.

— Ні, сиди, ти наш гість, — підвівся Ісмаїл. — Я піду. — І зник у темряві. Але одразу ж повернувся: — Там жандарми!

— Поліція?

— Так.

Ота підхопився:

— Мені треба тікати!

— Куди?

— Не знаю.

— Ходи зі мною! — схопив його за руку Юсуф.

— Ні, зі мною! — вигукнув Ісмаїл.

Ота секунду стояв між ними, вагаючись, а тоді вирвався від Юсуфа й побіг за Ісмаїлом. З дому Мусси долинув гамір голосів. Перелазячи з Ісмаїлом через напівзруйнований мур, Ота озирнувся й помітив, що двір спорожнів: Юсуф, Ахмед і Мухаммед зникли. Він подумав, що це, мабуть, не портові робітники, а злодії, якщо тікають од жандармів. Та він теж тікав, хоч і не був злодій.

— Сюди, — прошепотів Ісмаїл.

Вони побігли іншим, меншим двором. Довкола було темно, хоч в око стрель, але праворуч нагорі у вікнах блимало жовте світло; здавалося, там горіла свічка чи каганець, і в цьому тьмяному відблиску Ота побачив купу потовченої цегли.

— Сюди, — сказав Ісмаїл і відчинив двері, що висіли на одній завісі. Двері гучно зарипіли. — Сюди, — повторив він, залишаючи двері відчиненими; смужка світла освітила напіврозвалену халупку чи сарай.

— Ще далі, — прошепотів Ісмаїл і, перебігши сарай, відчинив другі двері. — Стрибай, тут неглибоко.

Ота стрибнув у темряву, спіткнувся об щось і впав на вогку долівку.

— Я зачиню, щоб сюди ніхто не зайшов, а потім прийду по тебе, Ахль. Можеш спокійно спати.

Двері зачинилися, потім рипнули другі, на одній завісі.

Ота залишився сам. Він почав мацати навколо, проте намацав тільки гудзуваті стіни. Сів, притулився спиною до стіни й опустив на долоні голову. Несподівано щось терну-лось об його штани, якесь маленьке вертке звірятко. В першу мить Ота подумав, що це собака, як учора. Але звіряток було багато. Ота спробував одігнати їх. Почувся писк. Ота миттю скочив на рівні ноги. Пацюки зникли, проте за хвилину з'явилися знову. Тоді він почав бити ногами довкола себе. Пацюки повтікали, й тільки один чи два не влякалися, тихо попискували й тупотіли ніжками. Це нагадувало лопотіння дощових крапель.

— О боже… — простогнав Ота.

В сараї було душно, аж млосно. Ота спробував відчинити двері, але не міг намацати клямку. Нарешті додумався витерти сірник і в мерехтливому світлі побачив перед собою голі дошки без клямки, а в кутку маленького приміщення — купу ганчір'я. Сірник погас. Ота вперся руками у двері. Вони прочинилися. Він виліз нагору й завмер, почувши кроки і голоси.

— Par ici! Туди! Це були французи.

Ота не ворушився. Коли кроки почулися ближче, він тихо сповз униз. Стояв і чекав, уже не зважаючи на пацюків. У голові його снували бентежні думки. «Вони прийшли по мене. Їх хтось привів, хтось виказав мене. Ганеш! Цей другий Гадюка… Куди я попав… Позавчора спав у паршивенькому готелі. Вчора в парку з псом. Сьогодні з пацюками…

О боже, цей Ісмаїл, мабуть, ніколи не прийде, Мусса теж не прийшов… Ганеш хотів грошей і тепер помстився!.. Вийду надвір, хай буде, що буде. Ні, не піду. Ще хвилину потерплю. Це треба витримати, адже араби витримують. Може, навіть ночують тут! Ісмаїл приходить сюди спати, але сьогодні він поступився мені своєю постіллю. Ха-ха!.. Ні, це неможливо. Чому? В них усе можливе… З пацюками!»

Ота затупотів ногами й копнув м'яке тіло пацюка. Пацюк запищав. І тоді Ота, мов навіжений, вискочив нагору і побіг у темряві до других дверей. Вони не піддалися, і він знову не міг намацати клямку. Не знайшов її й тоді, коли присвітив сірником. Двері було взято з того боку на гачок. Ота вилаявся. Його охопило божевільне бажання загупати кулаками в двері, та в останню мить він опанував себе. До нього поволі поверталася розважливість. Тут принаймні нема пацюків. Це чудово! Він ніколи не повірив би, що для щастя людині треба так мало. Всього-на-всього щоб довкола не бігали пацюки.

Ота сів. Надворі стояла глибока тиша. І це теж було добре, просто чудово. Якби не ця важка задуха… Раптом і тут почулися шарудіння та писк пацюків, Ота встав і вперся в двері плечима, ніби вирішив боротися проти жандармів… Простояв так, мабуть, з годину, потім коліна в нього почали підгинатися. Він скинув піджак і сів на нього, все ще впираючись плечима в двері. Темрява довкола була така ж чорна, як і досі, так само тихо попискували пацюки, задуха теж зовсім не спадала. Очі в нього заплющилися самі.

Розплющив він їх аж тоді, коли впав горілиць. Побачив над собою зелено небо й Ісмаїлове обличчя. Був ранок, двері стояли відчинені навстіж. Ота лежав на порозі. Важко підвівся.

— Доброго ранку, Ахль, — усміхнувся Ісмаїл. — Вони пішли майже одразу, але я боявся, що повернуться. Як тобі спалося? Добре?

— Добре, — кивнув головою Ота. — Бесслама. До побачення.

— Вже йдеш?

— Так. — Ота переліз через низенький мур і опинився на маленькій вуличці.

— Бесслама, — почув він Ісмаїлів голос, проте не обернувся. Ішов квапливо, майже біг. У воротях під вежею з годинником зіткнувся з Віветтою.

— Мене шукала поліція. Її привів Ганеш! — вигукнув він на ходу. — Там було жахливо. Ціле стадо пацюків!

Дівчина побігла за ним:

— Куди ти йдеш, Ото? І де твій піджак?

Він байдуже махнув рукою:

— Забув там…

Вона схопила його за лікоть.

— Зачекай тут. Сядь! Я зараз принесу.

Віветта потягла Оту до лави посеред бульвару. Він не опирався. Сів. Чекав. Йому було байдуже до всього світу. Відчув страшну втому, Згадав, що десь тут він сидів на лаві після того, як зійшов з пароплава й припустився тієї фатальної помилки, вдаривши поліцейського. «Треба було, щоб вони одіслали мене етапом додому, — подумав, — ще й поцілувати їх в обидві руки…»

Незабаром повернулася Віветта з піджаком на руці. Ота встав, узяв піджак і швидко пішов, надягаючи його на ходу.

Віветта знов побігла за ним:

— Та зажди, Ото! Ти помиляєшся, Ганеш тебе не виказував, і поліція приходила зовсім не по тебе! Я розмовляла з Муссою. Вони шукали Ганеша, бо він щось украв. Ти спокійно можеш ночувати у Мусси!

Ота не сповільнював ходи.

— Нізащо в світі!

— Зачекай, прошу тебе…

Вона щось пхала йому в кишеню, але він ішов далі.

— Ото! — схлипнула дівчина. — Ти зовсім не любиш мене?

Він зупинився. Проте дивився не на неї, а на пачку з-під американських сигарет, яка валялася на землі.

— Люблю, — збрехав він. — Але зрозумій…

Запала мовчанка. В Оти не вистачило фантазії на щось краще, як підкинути носком черевика пачку з-під сигарет і наступити на коричневого верблюда, намальованого на ній.

— Іди додому, Віветто, — сказав він нарешті. — І прощай.

— Ні! — скрикнула вона жалісно. — Не прощай… Я поїду до Марракеша, і в мене будуть гроші. Я працюватиму в барі «Атлас»! Запам'ятай цю назву і приходь туди до мене!

— Так, бар «Атлас». Прощай. Ні, до побачення.

Він пішов поволі, підкидаючи носком черевика пачку з верблюдом; пачка підстрибувала, проте жодного разу не перевернулася, й верблюд весь час був зверху. Наче на зло.

— Послухай, Віветто! — Ота зупинився і обернувся.

Вона стояла там, де він її залишив, і дивилася йому вслід. Почувши оклик, швидко підбігла до нього.

— Послухай, — сказав він. — Я прив'язав до холодильника в готелі нитку. Біжи мерщій туди й смикни за неї. Але сильно!.. Не бійся — не вибухне. Зробиш?

— Зроблю.

— От і добре. А тепер до побачення. — Він знову рушив, знову підкинув носком черевика верблюда, і верблюд знову не перевернувся. Це був перший верблюд, якого Ота побачив поки що в Марокко. Власне, ні, другий. — Послухай, Віветто, — обернувся він знову. — А що в тих бляшанках, які патрон тримає під стойкою? В отих із верблюжою головою?

— Нічого, — глухо відповіла вона. — Кіфі.

— А що це таке?

— Кіфі — це ганжа.

— А що таке ганжа?

— Ганжа… ганжа… — На очах у Віветти виступили сльози. — Скажи, Ото, ти справді такий злий?

— Ні, не злий. — Він нахилився й поцілував її в губи. — Зачекай. Я зараз щось тобі дам.

І, витягши з кишені конверт, дав дівчині свою фотографію.

— Дякую, — сказала вона. — Дякую тобі, Ото.

Вона справді зраділа цьому подарунку.

— До побачення, Віветто.

Він востаннє підкинув черевиком пачку з верблюдом і попрямував до моря.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

1

На рейді стояли два сірі військові кораблі — один більший, другий менший — наче мати й дитина незвичайного виду птахів, у яких замість пір'я ростуть гармати.

У клешні порту повільно входив великий танкер, майже по саму палубу занурений у воду й дивовижно потворний, з трубою аж на кормі й великим черевом, яке нагадувало хазяйку з готелю «Страсбург». Гарненький білий пароплав подав прощальний гудок, посилаючи в небо хмарку ще білішої пари. І скрізь, скрізь здіймався ліс труб, щогл, канатів, підіймальних кранів, чувся брязкіт ланцюгів, дзенькіт металу, крики людей… І Ота подумав, що якби йому пощастило загубитися в цьому вирі, він став би його часткою. Може, йому навіть удалося б пробратися на якийсь пароплав, заховатися й вийти на світло аж посеред океану. Потім він одробив би дорогу будь-куди… до Австралії, Китаю чи Південної Америки… і працював би так, що капітан не захотів би з ним розставатися, сказав би: «Ото Скала, ти молодець і добрий матрос, і поки я господар цього пароплава, ти матимеш у мене роботу. Тільки на берег не сходь, Ото, бо тебе заберуть і відішлють етапом додому, а це був би сором і жаль». І він, Ота, відповів би: «Не турбуйтесь, я на берег не ступну, навіть якби там росли пальми аж до неба й на кожній висіло б по десять кінозірок. Я ситий берегом по саму зав'язку, капітане, я там уже дечого скуштував і тепер радію, що маю роботу, койку і спокій». А за рік-два у нього завелися б гроші, бо він одкладав би всю платню, і десь у Європі зійшов би на берег і сказав: «Тепер можете відіслати мене додому, я маю чим заплатити за дорогу, і ще дещо залишиться. Вдома мені дадуть нові документи, коли я все поясню. Адже я нічого поганого не вчинив. Нічогісінько! Хіба що зацідив у пику одному поліцейському, але там, у Африці, це дозволяється. Я повірив типові із штучними зубами, та тепер не віритиму, бо людям не можна вірити, хоч це не передбачено ніякими законами…»

Ота спіймав себе на тому, що думки його сягають надто далеко, що, по суті, то вже не думки, а мрії, і примусив себе думати про цей порт, де, зрештою, знайшов би роботу, якби був кольоровий. Якби він був араб, схожий на Ісмаїла, чи на Юсуфа, або на того негідника Ганеша. Його напевне прийняли б, кинули б йому на плечі мішок з вугіллям або чимось іншим — і гайда! У марокканців, мабуть, немає-ніяких документів; у них є тільки імена, які важко запам'ятати, і обличчя, що здаються однаковими, і немає ніяких паспортів з фотографіями. Вони — мов птахи, тільки що мусять тяжко працювати. Тяжко працювати! Та це нестрашно. Коли у тебе дужі руки й бодай на три чверті наповнений шлунок, ти можеш працювати, витримаєш. Життя без праці схоже на таке собі животіння. «Ні, я цього не витримав би… Ні, це неможливо…»

Ота здригнувся. Глянув на свої руки. Вони були брудні, та й сам він був у бруді, певно, наскрізь просяк смородом того сарая з пацюками. Бррр!

Він побіг до моря й недалеко від порту викупався. Потім виправ сорочку, полотняні штани й піджак і став чекати, поки все це висохне на гарячому сонці. А потім натяг штани й виправ труси. Розгорнув згорток, що йому разом з двома франками сунула в кишеню Віветта. З'їв шматок хліба з печеною рибою, дві фіги й відчув себе значно краще. Навіть дорікнув собі, що, мабуть, надто швидко відмовився від наміру ще раз обійти місто й пошукати роботи в найглухіших вуличках, у найменших майстернях, може, навіть у тих, що не викликають до себе довіри…

Ота рвучко підвівся. Зрештою, йому не лишалося нічого іншого, як знайти якусь роботу або повернутися До Віветти й Мусси.

А чи найнятися в Легіон — там теж не вимагають документів. Це було б жахливо, він уже чув про Легіон різні страхіття, — і, мабуть, це правда, бо не було б стільки дезертирів, — проте виходу нема: якщо вертатися в медіну, то радше в Легіон!

Біля самого порту він глянув у дзеркало, що висіло коло дверей перукарні. Насилу впізнав себе в цьому змарнілому, пом'ятому волоцюзі, зарослому, мов каторжник. Хвилину пильно придивлявся. «О боже, що Віветта в мені знайшла?.. Я годжуся хіба для Легіону, більш ні для чого…»

Ота нахилив обличчя до самісінького дзеркала й подивився зблизька собі в очі. «То що ж ми, Отику, придумаємо? Купимо за два франки сигарет або чарку чогось міцного? Чи, може, підемо поголимось і що раз пошукаємо щастя, хоч це, звичайно, марні зусилля. Панитися було б куди приємніше…

Та ні, ні! Це було б мерзенне боягузтво! Поголимося, Отику, й спробуємо щастя у Ляфоржа: «Послухайте, мосьє, я хоч і не маю при собі документів, але міг би вам стати у великій пригоді, бо я — майстер по холодильниках. А якщо не вірите, то біжіть до готелю «Страсбург» і подивіться, як я там чудово полагодив…»

На плече йому лягла важка рука, і Ота здригнувся. Поки він повертав голову, в ній майнули дві думки-блискавки: «Мене спіймано, і мені це зовсім байдуже».

Він обернувся. Позаду стояв не поліцейський, а Каміль, боксер із «Менари», з яким він випивав на гроші Монді Перрейри. Каміль Верхарт, чемпіон Фландрії.

— Ха! — вигукнув Ота, мало не шкодуючи в душі, що це не жандарм і що доля сама пе вирішила все за нього. — Де ти тут узявся?

Каміль знизав плечима, але не відповів. Від нього тхнуло, як із ящика з туалетним милом.

— Хай йому чорт! — потягнувши носом, вигукнув Ота. — Ти що, викупався в парфумах?

— До там, — сказав Каміль. — Я тільки попросив, щоб мене трохи прикрасили.

— Тобі це й досі не набридло?

— А хто сказав, що мені це не набридло? — буркнув Каміль і пильно подивився на Оту. — Ти нічого не помітив?

— Ні. А що я мав помітити?

Каміль нахилився до Отиного обличчя.

— І тепер теж?

— Так, і тепер теж.

— Тоді все гаразд, — полегшено зітхнув Каміль, — Я попросив, щоб мені трохи підфарбували волосся.

— Волосся? — здивовано перепитав Ота. — А навіщо?

— О боже, — зітхнув Каміль. — Скажи, ти бачив коли-небудь сивого боксера?

Ота закліпав, очима. Тепер він і справді побачив червонясте волосся над Камілевими вухами, власне, над тим, що в нього лишилося від вух.

— Еге, — сказав він. — Тепер бачу. — І одразу ж дорікнув собі: Каміль занепокоївся, став перед дзеркалом, почав нервово оглядати себе з усіх боків.

— Клятий перукар, — бурчав він, — це він мене так спотворив. Та воно й не дивно, тут не вміють фарбувати, як у Франції. Але скажи, ти бачив коли-небудь…

— Не бачив, — урвав його Ота. — І тепер теж майже нічого не бачу. Повір, не так уже й погано. А при штучному світлі зовсім непомітно.

— Для мене важливе не штучне світло, для мене важливий Монді! Тільки помітить це — одразу ж вижене або наполовину зріже премію.

— Що робить Монді?

— А що він іще може робити? Капості, більш нічого. А ти як? — Здавалося, Каміль тільки тепер помітив Оту й зморщив позшивані брови. — Вигляд у тебе не дуже…

— Через те я й вирішив поголитись.

— Добре, — сказав Каміль. — Я тебе підожду.

Було приємно відчувати на обличчі лоскотання мильної піни, та ще приємніше було мати друга, який жде і з яким можна про все поговорити. «Він неодмінно на щось розщедриться, цей добряга Каміль, щонайменше на пачку сигарет і чашку пристойної кави. Це поставить мене на поти. І я буду в формі, коли доберуся до Ляфоржа. А що це додасть мені віри в собі й витримки. «Дорогий пане Ляфорж, — скажу я, — ви, безперечно, добрий ділок, але вам потрібен фахівець, який справді розуміється на холодильниках, і цей фахівець стоїть перед вами. А якщо не вірите, то біжіть до готелю «Страсбург» і подивіться…»

В цю мить Ота з болем усвідомив, що не піде ні до якого Ляфоржа, що це абсолютно зайве: він не зможе ні на що послатися, нічим похвалитися, бо Віветта вже, напевне, смикнула за нитку й холодильник не працює. Отак. І він сам собі нашкодив.

Перукар хотів ще напудрити підборіддя, однак Ота відмовився. Злякався, що Камілеві набридло його чекати, що вулиця порожня і тепер нема нікого, хто міг би хоч трошки допомогти.

Розплатившись, Ота вийшов із перукарні. Каміль стояв перед дзеркалом і оглядав свої нафарбовані скроні. Повернувся до Оти:

— Ти посвіжішав. Маєш набагато кращий вигляд, ніж я.

— Облиш, Камілю, — сказав Ота, ледве зводячи дух. — Ніхто нічого не помітить, якщо ти сам не розтеленькаєш.

— Монді, можливо, ні, а Фавлер помітить.

— Який Фавлер?

— Той, що зустрів нас тут, партнер Монді. Це страшенний жаднюга. І до всього, ще терпить збитки.

— Мало публіки?

Вони пішли довжелезною брудною вулицею, що вела до порту.

— Справи його, може, й пішли б гаразд. Але погано те, що… — Каміль обернувся до моря, яке синіло аж до обрію. — Бачиш отой крейсер і міноносець?

— Бачу, а що з ними?

— З ними нічого, — засміявся Каміль не дуже весело. — Та на них є команда чудових боксерів. Їх п'ятеро — один найлегшої ваги, два напівсередньої, один напівважкої й один середньої. Самі зірки, чемпіони французького морського флоту. Вони тут усього три дні, а вже першого вечора рознюхали про нас і помірялися з нами силою. Боже, якби ти знав, що вони зі мною робили!.. Той жеребець так мене молотив…

— Ну, ну, не плач, — сказав Ота. — Такий старий лис, як ти, скрізь зуміє дати собі ради.

— Воно тільки так здається, — сплюнув Каміль. — Я погано бачу на ліве око, і в цьому моя біда. А той негідник помітив це ще під час першого раунду й пішов на мене з лівого боку. Удар за ударом, свінг за свінгом. Боже… Гадюці теж добре дісталося, і Марселеві. Монді мусив заплатити першого й другого вечора. А вчора ми вирішили не виступати. Ця матроська наволоч граючись розправилася б із нами. Сам розумієш, хлопці молоді, у чудовій формі, ситі, ніякого клопоту, дисципліна, тренування. Фавлер уже хоче накивати п'ятами, переїхати в інше місце.

— А куди саме?

— Хіба я знаю? Кудись, де немає моряків.

Вони йшли поволі, перевальцем. Здавалося, що Каміль нікуди не поспішає, тим більше до Монді Перрейри і Фавлера. Схоже було, що справи його кепські. Можливо, у нього зовсім немає грошей або їх так мало, що він не захоче розлучитися навіть із, п'ятьма франками.

Не захоче зробити те, на що сподівався Ота і чого водночас жахався.

Каміль закурив і почастував Оту сигаретою.

— Мені б твої очі і твою молодість…

— Ну й що б ти з ними робив?

Каміль розвів руки і всміхнувся так щасливо, що його важко було впізнати.

— Все! Все на світі. Все.

Це було смішно. Чи, може, не смішно, але ці слова так роздратували Оту, що він ледве стримував лють.

— Знаєш, хто ти, Камілю? Бовдур. Бовдур! Ось що ти зробив би! — І Ота сердито скрутив дулю. Та в ньому нараз щось зламалось, він почав шморгати носом і витирати його долонею, як шмаркач.

— Що з тобою? — запитав Каміль.

— Нічого. Просто я змушений вступити до Легіону, бо нічого іншого для мене тут уже немає.

— Не дурій! — сказав Каміль.

— Я не дурію! — І Ота почав схвильовано розповідати, що з ним скоїлося після того, як він зійшов на берег. На превеликий подив, ця історія видалася йому страшенно наївною.

— О боже, — мовив Каміль. — А я думав, що ти спритніший. Ти голодний?

— Ні. Але мої нерви не витримують. Мене наче побили.

Каміль завернув до кав'ярні. Вони сіли за столиком на тротуарі, пили смачну каву й дивилися на двох арабських хлопчаків, які повзали попід столами, збираючи в паперові мішечки недокурки. Каміль курив і мовчав. І Ота мовчав, думав, що Каміль уже, мабуть, — не озветься. Але Каміль озвався, сказав, що тут страшна спека. Ота закивав головою — так, так, спека справді страшенна, і на рингу, мабуть, не можна витримати. Каміль не сказав ні «так», ні «ні», й тоді Ота запитав, що за людина Фавлер, англієць чи хто?

— Ні, — похитав Каміль головою, — Фавлер з Алжіра й каже, що він ельзаський дворянин.

І знову запала тиша. Каміль мовчки курив, і тоді Ота з відчаю запитав, що за людина Монді Перрейра. А коли почув, що це португалець, поцікавився, як він платить. Каміль відповів, що це залежить від того, наскільки хто йому потрібен, бо Перрейра свиня, і Марсель щодо цього мав слушність.

Ота заплющив очі й пригадав, що Марсель — це той чорнявий худий коротун із канарковим шарфом на шиї. Марсель Петіжан, чемпіон Ельзасу… Він не знав, як знову перевести мову на Перрейру, Фавлера і взагалі на бокс. Невдовзі Каміль розплатився, і вони встали.

— Куди ти тепер? — запитав Ота.

— Додому, — відповів Каміль.

— Тоді бувай.

— Не дурій, — сказав Каміль. — Ти підеш зі мною, і ми спробуємо щастя в Перрейри.

— Хоч я й без документів?

— Гм… — Каміль мить подумав. — У Монді Перрейри скрізь друзі, й у Фавлера теж, мабуть, якось уладнають, якщо, звичайно, захочуть.

Вони рутили поміж столиками до тротуару, й Оту охопила незвичайна радість, яка швидко змінилася страхом, що Монді його не візьме й що знову пропадуть усі надії… Водночас він потерпав, що Монді його візьме, а Гадюка поб'є на смерть… Вони зупинилися перед готелем «Ля Куполь». Порівняно із «Страсбургом» це був замок, але вичовгані килимки свідчили їіро те, що власник замку давно вже розпрощався з вищим світом.

Ідучи вестибюлем, Ота думав про Джоанну Перрейру, бо тільки думка про неї допомагала прогнати від себе страх. Це буде чудово, коли він опиниться біля неї. Особливо тепер, після Віветти. Вони — як світло й тінь.

Ота схопив Каміля за лікоть:

— Послухай, ти, мабуть, знаєш: чому Джоанна вийшла за Монді?

— Бо вона нітрохи не краща за нього.

— Брехня!

Каміль зупинився, повернув до нього голову і облизав губи.

— Мабуть, нітрохи не краща, — виправився він. — Хто може зрозуміти жінок…

Каміль рушив до ліфта, але замість відчинити двері зупинився перед дзеркалом і ще раз старанно пригладив пофарбоване волосся.

— О боже, який у мене вигляд! Зрештою Монді візьме тебе, а мене викине… Та ні, — він обернувся і засміявся, — іду, це я жартую. Чого б він мене викидав, у нього й так мало людей.

— Хіба Фавлер нікого не привів?

— Тільки одного, якогось чемпіона Корсіки. Але втік Густ.

— Густ? — здивувався Ота. Це був той навіжений латиш з очима, в яких, здавалося, сиділи дві мухи. — А куди?

— Мабуть, до Легіону.

Ота зупинився на сходах.

— Оце здорово! Хтось рятується від Перрейри в Легіоні, а я рятуюсь від Легіону у Перрейри. Ну й сміхота!

Каміль постукав у двері.

— Хто там? Заходьте! — почувся голос того штукаря, Монді Перрейри.

Каміль просунув у двері голову:

— Шефе, я привів вам боксера.

— Де ти його підібрав?

— Унизу в кафе. Він хотів побитися зі мною об заклад на пляшку коньяку, що нокаутує Гадюку.

— Давай його сюди!

Каміль обернувся до Оти.

— Заходь. — І відступив, даючи йому дорогу. Очі їхні на мить зустрілись. Ота ще встиг побачити, що райдужні оболонки у Каміля смугасто-жовті, як тигряче хутро, і переступив поріг.

2

Раймундо Перрейра у мокрій од поту шовковій сорочці й краватці з вогненними смугами сидів за столом, поклавши ногу на ногу, і їв горіховий торт. Мовчки глянув на Оту. Вусики-олівчик, приліплені під самісіньким носом, погойдувалися вгору-вниз, наче поплавок на хвилі.

— Добридень! — чемно привітався Ота.

— Ого! — вигукнув Монді. Дожувавши, він хвилину висмоктував те, що застрягло в зубах; звук цей був схожий на цвірінькання птаха.

Ота несміливо озирнувся. Біля вікна, засунувши руки в кишені і подзенькуючи монетами, стояв високий рудуватий чоловік; він мав усіяне ластовинням обличчя і кутасте підборіддя.

Біля другого вікна, спиною до кімнати, стояла Джоанна. Сонце мінилось у її волоссі, й вона була точнісінько така, як Ота її собі уявляв: вона була світло, а всі інші — тінь.

— Ого! — повторив Перрейра, запихаючи в рот останній шматок торта. — До нас прийшли гості. Фавлер! — повернувся він до рудого. — Погляньте на це спортивне диво. Це той джентльмен, що поклав Гадюку фолом, а потім витиснув з мене премію.

— Ніякого фолу там не було… — заперечив Ота.

— Тихо! — гримнув на нього Монді. — Коли я кажу, що це був фол, то він таки був! Зрештою це тобі підтвердить Гадюка. А тепер кажи, чим ми зобов'язані тобі за таку честь.

— Він міг би пристати до нашої компанії, — сказав позаду Каміль, — його кулаки аж просяться в бій, стільки в них динаміту.

— Гм… — закліпав очима Монді! — А чого він такий пом'ятий? Процвиндрив мої шістдесят франків і тепер сидить на мілині, га?

— Якби він сидів на мілині, то не побився б зі мною об заклад… — знову озвався Каміль.

— Помовч, нехай каже він!

— Я пристав би, — сказав Ота. — Охоче спробував би ще раз…

Він замовк, дивлячись на Фавлера. Той саме, відійшов од вікна й поволі підступав до нього довгими, лінивими кроками. Зупинившись перед Отою, Фавлер оглянув його, скоса дивлячись з-під примружених повік. Здавалося, він його роздягає.

— Досвід у тебе, видно, невеликий. — У Фавлера був дзвінкий, скляний голос. — Покажи зуби!

Ота підкорився. Він уже бачив, що Фавлер дивиться на нього, мов на коня, якого хоче купити спільно з Монді.

— Візьміть його, — озвалася раптом Джоанна, напівобернувшись і з усміхом дивлячись на Оту, що стояв, роззявивши рота, червоний мов рак. — Облиште це, Фавлер, і візьміть його, — повторила вона. — Він переміг Гадюку в першому ж раунді, цього, мабуть, досить.

— Хвилинку, мадам, — відповів Фавлер і звернувся до Оти: — Де ти займався боксом?

— Дома, в Чехословаччині. Трохи у Франції.

— Ти професіонал?

— Так.

— Покажи книжку.

— Ви маєте на увазі… — Ота затнувся. — Ви маєте на увазі…

— Авжеж! — урвав його Фавлер.

— На жаль, у мене її немає…

— Але вона була. Він показував мені її на пароплаві, — збрехав Каміль, який стояв позаду.

— То чого ж її в тебе немає зараз?

— Загубив. Разом з валізою і всіма документами!

— Ай-ай-ай! Оце так! — Монді Перрейра глянув на Фавлера, який стояв, надувши щоки, проте не сказав ні слова.

— Кепські твої справи, юначе, — озвався нарешті Фавлер.

— Але це, певно, можна було б якось залагодити, — зауважив Каміль. — Вам не хочеться втручатися в чужі справи, шефе, однак ви знаєте, що нам потрібен цей красунчик…

— Ми знаємо й те, що нам не потрібно, — присадив його Фавлер. — Я маю на увазі твої поради.

— Послухайте, — сказав Ота. — Всі присутні тут можуть підтвердити, що в мене були документи, інакше б я не потрапив на пароплав і не зміг би зійти з нього. Я не думаю… — Він замовк, бо не міг і не мав права просити. Не мав на це права через Монді й Фавлера і не міг через Джоанну. Досить було того, що вона бачила, як він розтуляв по команді рота, наче дресирований тюлень. — Я не думаю… не думаю, що ви боїтеся! — Він відчув на собі Джоаннин погляд. — Але якщо я вам не підходжу, то я піду. — І повернувся до дверей.

— Заждіть, — зупинила його Джоанна. — Фавлер, на одне словечко.

Вони хвилину про щось шепотілися біля вікна. Монді встав і приєднався до них. Нарешті Фавлер засміявся, потім засміявся й Монді.

— Знаєш що? — Монді взяв Оту за лікоть, як тоді, на пароплаві, і в Оти знову було таке враження, мовби його витягують за вуха з циліндра; та сьогодні він уже не пручався. — Знаєш що? Ми візьмемо тебе на один поєдинок. Якщо покажеш себе, то зостанешся у нас, і ми тебе не скривдимо! — Він прицмокнув язиком. — Compris?[18]

— Розумію, — відповів Ота. Його знов охопила радість, мінлива, ніби шовк. — Коли має відбутися поєдинок?

— Не сьогодні, — сказав Фавлер. — Пополудні ми виїжджаємо до Рабата.

Ота невимовно зрадів. Нарешті він виїде з Каса, з цього проклятого міста, де йому ставало дедалі гірше.

— А як же документи? — запитав він.

— Можеш про це не турбуватися, ти зі мною, — заявив зневажливо Монді. — В тебе є хоча б черевики, суспензорій?

— Ні.

— Словом, у тебе нема нічого, крім зухвальства. Побачимо, чи тобі цього вистачить на рингу. Камілю, знайди йому все!

— І хоч трохи випрасуй свою одежу, — докинув Фавлер. Він знову тримав руки в кишенях і дзвенів монетами.

— Гаразд, — сказав Ота. — Але, може, ви дасте мені бодай трохи грошей? Я чую, що їх у вас повна кишеня.

— У тебе поганий слух, ти помиляєшся, — посміхнувся Фавлер і, витягати з кишені в'язку ключів, задзвонив ними Оті перед носом. Але з другої кишені він вийняв десять франків. — Це тобі поки що на сигарети. Костюм можеш випрасувати за мій рахунок. А тепер іди!

— До побачення! — вклонився Ота Джоанні.

Вона всміхнулася, коли він уже опинився за дверима і, зачиняючи їх, подивився на неї крізь щілину. Джоанна все ще всміхалася. Наче в кінотеатрі, коли з екрана зникає гарне ясне видиво.

— Щиро кажучи, я вже боявся, що тебе спіткає невдача, — буркнув Каміль.

— А чого ти повинен за мене боятися? Тобі це, зрештою, має бути байдуже.

— І то правда, — погодився Каміль.

Ота взяв його під руку.

— Джоанна за мене заступилася, ти помітив? А дехто казав, що вона погана жінка.

— Послухай, я б тобі радив зараз думати не про жінок, а про поєдинок. Тебе виставлять проти Гадюки, можеш не сумніватись.

— Ну то й що? Це, звичайно, звір, але він телеграфує очима, куди пошле удар. Ти цього не знаєш?

— Знаю.

— Думаю, що він нічого мені не зробить.

Оті й справді все раптом здалося легким і ясним. Наче той пушок довкола Джоанниної голови, оті дрібненькі світлі волосинки, які вибилися із зачіски і які видно було тільки проти сонця. Він біг до сходів поруч з Камілем, який важко відсапував.

— Тобі я теж вдячний, Камілю! Ти повівся як справжній друг.

— Не поспішай дякувати, — відказав Каміль. — Ти ж іще не знаєш… Як тебе, до речі, звуть?

— Даруй! — Ота поплескав його по плечу. — Я Ота Скала. І мене, можливо, видаватимуть за чемпіона Чехословаччини.

— Навряд, — зауважив Каміль. — Краще розраховуй на щось зовсім інше.

— Тобто?

Вони були вже на сьомому поверсі, й Каміль показав на кімнату, де мешкав разом з Гадюкою, а тоді, не стукаючи, відчинив двері поряд.

Це була світла кімната з трьома ліжками. На одному сидів кремезний чоловік з веселим обличчям і дрібненькими кучерями. Плямкаючи, він їв абрикоси.

— Це Маріо, — відрекомендував його Каміль.

Маріо виплюнув у долоню кісточку й підвів очі.

— Ти новенький? — Голос Маріо виходив десь аж із дна грудей.

— Мене взяли тільки на пробу, — відповів Ота. — Це ти чемпіон Корсіки?

— А що, не схожий? — засміявся Маріо. — Бери. Абрикоси перший сорт.

Ота взяв кілька штук, і Маріо пильно дивився, чи вони йому сподобаються.

— Ну як?!

— Перший клас.

Каміль тим часом сів на ліжку під вікном.

— Швидко скидай свою шкуру, я віднесу покоївці, хай. випрасує.

— Хто тут іще живе?

— Біля дверей спав Густ. А оце ліжко Марселя.

Каміль узяв Отину одежу і вийшов. Запала тиша, яку порушувало тільки плямкання Маріо.

Ота підійшов до Густового ліжка. Постіль була розкидана, ніби Густ устав з неї лише п'ятнадцять хвилин тому й помчав до Легіону. Мабуть, вона була ще тепла. Мабуть, він не взув навіть черевиків, цей осел Густ із мухами в очах.

— Коли він утік? — запитав Ота Маріо.

— Хто?

— Густ.

— Позавчора. Покоївка тут зовсім не прибирає.

— А ти? Де тебе знайшов Фавлер?

— В Алжірі, — відповів Маріо. — Але я працював на нього ще раніше.

— Що він за людина?

— Можна жити.

— Гм. А яка в тебе вага?

— Напівважка, — відповів Маріо. — Непогані абрикоси, еге ж?

Ота підійшов до вікна. Воно висіло високо над містом, набагато вище, ніж вікно в готелі «Страсбург», і Ота побачив море, навіть не вихиляючись. Йому добре було видно те місце, де недавно стояла на якорі «Менара» і де він зійшов на марокканський берег із собакою Дантоном, митницю, де вдарив поліцейського, і ще далі — жовтаву масу медіни, серед якої стирчав кутастий мінарет і яка звідси здавалася майже гарною. Такою гарною, що Ота ледве повірив, що десь там, на дні цього лиха, він провів сьогодні жахливу піч. Далеко ліворуч видніла зелена пляма, парк, де він учора під кущем ночував з собакою, повним бліх, а трохи позаду — щось блискуче, мабуть Бідонвілль. Унизу довкола були дахи сучасного міста, певно, і дах готелю «Страсбург», і тераса, де ще й сьогодні лежить оте голе дитинча й дриґає ліжками. Bin бачив усе це як на долоні, всі свої зупинки в Каса, весь той шлях, який видався йому таким довгим, складним і сповненим небезпечних пасток, але який, може, й справді був тільки метушнею переляканого жука.

Проте цей жук тепер урятувався, він уже нагорі й може чхати на весь світ. Правда, становище його не дуже поліпшало, але все-таки поліпшало, хоч на крихту. А крихта в цій ситуації означає для нього страшенно багато. «Взяти хоча б десять франків і оцю розкидану Густову постіль. Що для іншого означає чужа, розкидана постіль? Нічого, він у неї, можливо, й не ліг би. А для мене це величезний крок нагору, і я почуватимусь у ній королем. І триматимусь за неї зубами й кігтями, радше дозволю на рингу вибити собі зуби, ніж піти знову у те багно, в той безнадійний жах. Радше дозволю себе вбити!»

Ота обернувся до Маріо.

— Тобі тут подобається? Тут, у Каса?

— Цілком, — відповів Маріо. — Абрикоси тут перший сорт. Бери ще.

— Охоче.

Але Ота не взяв. Щось примусило його обернутись. У дверях стояв П'єтро Сокко, Гадюка. Ротик маленький, як квітка, руки опущені вздовж тіла, кулаки трохи не сягають колін.

— Яка приємна несподіванка, — мовив він неквапливо, вп'явшися в Оту зеленими очима. — Ти знову захотів скуштувати моїх кулаків? Пізно, та все-таки.

— Я ждав, коли ти знову зведешся на ноги, — відповів Ота.

— Мадонно! — зареготав Гадюка. Він розчепірився, пальці рук застромив за пояс довгих штанів. На ньому була стара майка з гадюкою. — Мадонно! Коли писатимеш своїй дівчині, не забудь нагадати, що тебе поховають у Марокко.

— Головне, що не поруч тебе.

— Прошу вас, облиште дурні балачки, — невдоволено озвався Маріо. — Краще візьміть…

У цю мить до кімнати вбіг Марсель Петіжан. Рвучко відчинивши двері, він ударив ними Гадюку в спину, але не звернув на це ніякісінької уваги й побіг просто до свого ліжка. Зупинився лише тоді, коли побачив Оту.

— Чорт, ми, здається, знайомі, правда? Авжеж, знайомі. Тебе взяли замість Густа?

— Та начебто.

— Оце так новина… — сказав Марсель, проте не докінчив і люто озирнувся. — Хто качався на моєму ліжку? Часом не ти?!

— Ні, — відповів Ота. — Це Каміль.

— Так от, — буркнув Марсель. — Щоб тобі було ясно з самого початку: я забороняю навіть торкатися моїх речей! — Він скинув сорочку, залишивши на шиї лимонний шарф, зав'язаний ковбойським вузлом, і почав витирати спину рушником, наче після ванни. — Чорт, там справжнє пекло… Чого ти так на мене вирячився, Гадюко? Хочеш загіпнотизувати?

— Тебе ні. Мене, — мовив Ота. — Хоче, щоб у мене завтра впали руки. Хоче послати мене на той світ.

— То чого ти не відчиниш ним двері? Чи, може, боїшся? — посміхнувся Марсель і замахав перед Гадюкою рушником. — Киш! Щезни, хробак! Ти тут не дома!

— Свята діво, тут справжня колекція шимпанзе! — засміявся Гадюка. — Коли б це не звучало як жарт, то… — Він підніс до носа кулак, значуще понюхав його і вийшов.

Марсель кинув рушник на постіль, приліпив долонею пластир, який відклеївся від щоки, і глянув на Оту:

— Між нами, це не хробак, а дикий звір, і він затаїв на тебе злість. Будь з ним обережний.

Ота безтурботно засміявся.

— Ніхто з вас не хоче першосортних абрикосів? — запитав Маріо. — Залишилося всього чотири штуки. Але я вже не можу.

— То відпочинь, Наполеоне, — всміхнувся Марсель. — Не треба все жерти одразу. — Він повів очима по кімнаті, а тоді звернувся до Оти: — Де твої речі? Чи ти, може, прийшов, як до шинку?

— Майже. Всі мої речі пропали, — відказав Ота й знову розповів свою історію.

Маріо підвівся, підійшов до вікна; хвилину повагавшись, він заходився доїдати абрикоси. У нього були міцні волохаті ноги, груди, як панцир, і трохи короткі руки, які він підняв, щоб вітер з моря дув йому під пахви.

— Ну от, — зітхнув віп і викинув мішечок з кісточками на вулицю. — Все. Абрикоси — моя слабість.

Марсель зареготав, слухаючи Оту:

— Ну й дурень же ти! Чотири тисячі франків! Знаєш, що ти міг тут за них мати?

— Де там, — відповів Ота. — Я саме того й прийшов до тебе, щоб ти мені про це сказав.

Він сів на Густове ліжко. Потім поклав голову на край подушки, подалі від ямки, яку Густ витиснув головою. Та обличчя його все одно зсунулося туди, і він заснув, міцно тримаючись за бильце ліжка, немов боявся, що воно від нього втече.

3

Пополудні вони виїхали до Рабата. Сиділи у відкритій машині на дошках Фавлерової розбірної сцени й рингу. Вітер куйовдив усім волосся, тільки в Марселя воно було змащене брильянтином і скидалося на чорний шолом. Машина мчала по шосе, відполірованому десятками тисяч авто, ліворуч синіло море, праворуч розіслалася безлюдна коричнево-зелена рівнина. Моро й рівнина були весь час однакові, й через те здавалося, наче машина стоїть на місці і тільки шурхотить шинами. Зразу ж за Каса Ота побачив скелі, де позавчора купався перед тим, як піти до Віветти, але це коротеньке видиво промайнуло і лишилося позаду, в безповоротному минулому, де йому й належало бути. Ота не хотів про це більше згадувати. Шлунок його був повний, десь попереду, в незнайомому місті, чекало ліжко, на яке він матиме право лягти і яке у нього ніхто не відбере, хіба що Гадюка. Про Гадюку, про поєдинок із ним, від якого залежить усе, він тепер-думав весь час.

Їхали вже цілу годину, але майбутнє, про яке думав Ота, нітрохи не наблизилося — його заступав Гадюка. Здавалося, що й Рабат не ближчає, що все довкола завмерло і тільки чекає поєдинку, після якого все або завалиться, як будиночок у Бідонвіллі, коли його копнути ногою, або залишиться, таке ж прекрасне, як він бачив у своїй уяві: їжа, постіль, кілька франків… а може, й закордонний паспорт. Ота високо підніс голову, щоб вітер обвіяв обличчя й угамував хвилювання… і мимохіть глянув крізь маленьке засклене віконце в кабіну, де поруч водія-араба сидів Гадюка. Наче пан, який має право на краще місце. Гадюка, мабуть, відчув цей погляд, бо враз обернувся й посміхнувся. І Ота раптом зрозумів, що вони обидва прагнуть одного — перемоги, навіть якщо б це коштувало життя суперникові. Гадюці, певно, байдуже, хто це буде, але він, Ота, жадав, щоб то була тільки одна людина в цілому світі. Гадюка.

Незабаром на обрії показався Рабат. Це було гарне місто, набагато краще, ніж Касабланка. У синьо-зелених садах потопали вілли. На пагорбі розкинулося арабське кладовище й дивилося на океан. Над дахами будинків літали лелеки. Два мінарети, схожі на величезні чотирикутні стовпи, височіли над містом, на шпилі кожного золотом виблискували три кулі. Машина зупинилася перед готелем «Дю Марок». Біля тротуару стояв Фавлерів «деляже», а в холі на них уже чекали Фавлер, Джоанна й Перрейра.

— Мерщій до роботи, хлопці, — квапив Фавлер. — Перед вечерею я ще хочу вас трохи потренувати.

Вони поставили ринг посеред квадратної зали з балконом довкола, перевдяглися й почали тренування. Монді Перрейра курив сигарету і стежив за ними. На балконі стояла Джоанна.

— Ти б'єіп, як кенгуру, Густе, — сказав Перрейра.

Всі зупинилися.

— Чого очі вирячили? — крикнув Перрейра й кивнув головою на Оту. — Він виступатиме замість Густа, отже, ми й зватимемо його Густом. Чи ти де хочеш? Може, тебе називати Карпентьє?[19]

— Ні, з мене вистачить і Густа, — промимрив Ота й підняв руку, щоб зупинити боксерський мішок.

— Я думаю, — засміявся Монді. — Чемпіон Латвії — це не так мало.

Зненацька в залі з'явився Фавлер, рудий, як лис.

— Роби що-небудь! — крикнув він Оті. — Я хочу побачити, скільки на тобі втрачу! — І, засунувши руки в кишені аж по лікті, відступив насуплений. — Стоп! — крикнув за хвилину. — Здається, я позбудуся з тобою останніх штанів. Але на, візьми. — Він витяг із кишені десять франків.

— Це мені?

— Тобі. Завдаток.

— Дякую, — витиснув із себе Ота. Це було куди більше, ніж він сподівався. Певно, сподобався Фавлерові, чи, може, знову за нього замовила словечко Джоанна… може, він сподобався і їй. Ота глянув на балкон. Джоанни там уже не було.

Одразу ж після тренування Ота побіг купити собі приладдя для гоління, мило й зубну щітку. Ховаючи перед сном те, що лишилося з десятьох франків, він знайшов у кишені свої фотографії й брудну червону шматину. Розгорнув її й зустрівся з поглядом напівстертих, але все ще здивованих очей худого араба.

— О боже… — Він швидко згорнув шматину, озираючись, чи ніхто не дивиться. Та Маріо сидів на ліжку, тримав у руці паперовий мішечок і заглядав у нього, як гуска.

Ота заховав шматину в кишеню й почав ходити по кімнаті. Ісмаїл і Ганеш, Мухаммед і Ахмед… Він бачив їх тільки вчора, а проте йому здавалося, що цього не було ніколи. Нічого не було. Ні Віветти, ні хазяїна, ні пса з блохами, ні дядька Мусси, ні кіфі, чи ганжі, як це називала Віветта. «Не було нічого, є тільки те, що я опинився у Рабаті в готелі «Дю Марок», в одному номері з Маріо чемпіоном Корсіки, і що завтра битимуся проти Гадюки, чемпіона Сіцілії, який живе поверхом нижче, разом з Марселем і Камілем, бо там є водопровід. Не пацюки, а водопровід!»

Ота ліг.

— На добраніч, Маріо.

— На добраніч, Густе.

— Чому, думаєш, вони зробили з мене Густа?

— Не знаю, — засміявся Маріо. — Може, тому, що від нього лишився закордонний паспорт.

— О! Це непогана ідея!

Ота дивився в пітьму й прислухався до того, як Маріо щось смокче, мабуть цукерки. З ним справді діялися незвичайні речі. Він несподівано став латишем Густом. Це, виявляється, легше, ніж звеліти себе обстригти. Все одно, що надіти маску із штучним носом і піти на бал-маскарад. Настільки просто, що аж дивно. Виходить, позбутися імені набагато легше, ніж, скажімо, кутнього зуба. Зовсім не болить, коли його тобі вирвуть і вставлять інший. Тебе це навіть не бентежить. Усе, мабуть, придумала Джоанна. Бо чого б вона кивала в Каса руданеві: «На одне словечко, Фавлер?» Чого б шепотілася з ним? Чудова, розумна жінка! Ота заснув з думками по Джоанну.

А коли наступного ранку зустрівся з нею в темному коридорі готелю, від тих думок не лишилося нічого, і він спромігся тільки чемно привітатись. Зрештою, це була дружина Перрейри, його шефа.

І все-таки він раптом повернувся й пішов за нею.

— Не сердьтесь, мадам… але я хотів би вас дещо запитати.

Вона зупинилася.

— Будь ласка.

— Чому… — Він затнувся. Це було безглуздо, ризиковано, неделікатно…

— Будь ласка, — повторила вона.

— Чому ви вийшли заміж саме за пана Перрейру?

Жінка здивовано підвела очі:

— Що це ви собі дозволяєте?

— Авжеж… так… — пробелькотів він і позадкував. — З мого боку… Вибачте!

— Стійте! — вигукнула вона. — Чому це вас цікавить?

Він збентежено знизав плечима.

— Це настільки зухвало, що мені навіть сподобалося, — засміялася Джоанна. — Тому я вам скажу: за пана Перрейру я вийшла через те, що кохаю його.

— Це неправда! — вихопилося в Оти.

— Чому ви так думаєте?

— Бо це неможливо!

— Але чому? — Вона зблизька глянула йому в вічі, — Скажіть чому?

— Бо він вам не до пари. Ви для нього надто… надто гарна. І добра.

— Дякую, — всміхнулася жінка. — Ви дуже милий. Вас іще щось цікавить?

— Так, Джоанно. — Йому раптом самому стало страшно за свою відвагу. — Ви називатимете мене Отою чи Густом? Бо моє справжнє ім'я Ота.

— Хлопче, хлопче, — прошепотіла вона.

— Гаразд, хай буде «хлопче», — засміявся він. — Хоч я вже давно не хлопець…

Та Джоанна вже пішла.

Ота стояв у коридорі, схвильований і безмежно щасливий. Усе сталося набагато краще, ніж він міг навіть мріяти. Все було краще, гарніше, надійніше, ніж він сподівався. Він назвав її «Джоанно», і вона не обурилася…

Його наздогнав Каміль і сказав, що шефи хочуть із ними поговорити.

— Тільки з нами двома. Тут пахне якоюсь каверзою.

— Дурниці, — засміявся Ота. Йому здавалося, що Каміль надто підозріливий. У Монді й Фавлера не так погано, хоча обидва вони, звичайно, негідники.

Фавлер стояв біля вікна, як учора в Каса, кімната теж була точнісінько така сама, як у Каса, навіть Монді Псррейра сидів за столом, поклавши ногу на ногу, тільки замість торта у нього в роті була зубочистка і він рухав нею вгору і вниз, наче лінувався кивати всією головою. Але Джоанни не було.

— Хлопці, — почав Фавлер, — я зараз казатиму серйозні речі, і ви добре слухайте, бо тричі повторювати я не збираюся. Ти, Густо, — він показав на Оту, — виступиш увечері перший і покажеш Рабатові, що таке бокс. Розумієш? Це мав бути бій, а не гра в пісочку. Це має бути бокс, про який говоритиме все місто!.. Проти тебе виступить Каміль.

— Хто? — перепитав Ота. Він подумав, що погано зрозумів. — Хто, хто?

— Каміль! Ось він! Ти що, не знаєш Каміля?! — Монді засміявся, виплюнув зубочистку і встав. — І запам'ятай: якщо атакуватимеш надто активно або, навпаки, надто мляво, то повернешся звідки прийшов і не одержиш жодного франка.

— А тепер слухай ти, — обернувся Фавлер до Каміля. — Ти вже двічі підряд дозволив недолугому морякові нокаутувати себе…

— Це був досвідчений боксер, — заперечив Каміль.

— Проти тебе він був зелений.

— Гадюці теж перепало!

— З Гадюкою можеш себе не рівняти, — невдоволено буркнув Фавлер. — Мені потрібен звір, нелюд, і саме такий Гадюка. Не Каміль Верхарт, а Гадюка! Хоч його й б'ють, однак він не дає куняти публіці! Бо він нелюд і звір, розумієш? А мені треба розворушити публіку! Хай реве скільки хоче, хай кидає на ринг що завгодно — тим краще, завтра вона прийде знову. До нас не ходять замолювати гріхи…

— Цього ви можете мені не розказувати, — урвав його Каміль. — Я знав це ще до того, як ви вперше почули слово «ринг».

— Цілком можливо, ти — стара шкапа, — посміхнувся Фавлер і мотнув головою. В кишені у нього забряжчало. — Стара, як світ, що правда, то правда… тож пильнуй: якщо оцей шмаркач нокаутує тебе, то ти не дістанеш навіть копняка під зад, не те що премії. Зрозумів?

— Авжеж, — важко зітхнув Каміль. — Ви хочете мене здихатися.

— Нам потрібен боксер, — докинув Перрейра.

— Ходімо, — обернувся Каміль до Оти.

— Стійте! — вигукнув Фавлер. — Ви, здається, великі друзі. Якщо змовитесь, я викину вас обох!

Каміль вийшов. Ота стояв на місці. Дивився то на Фавлера, то на Перрейру.

— Чому ви не виставите мене проти Гадюки?

— Це цікаве запитання, — посміхнувся Монді. — А й справді, Фавлер, чому?

— А що, коли ми бережемо тебе? — вищирив Фавлер зуби. — Чи, навпаки, бережемо Гадюку? А може, ще один варіант — не хочемо показувати найкращий бокс на самому початку. Найкращий бокс, звичайно, не ти, щодо цього можеш не сумніватися. Найкращий бокс буде післязавтра, коли Гадюка нокаутує тебе. Але перед цим публіка_має впевнитися, що Гадюка — звір. А жінки — довідатися, що в нас є справжній красень і що одного дня звір візьметься до цього красеня. Однак, можливо, красень нокаутує звіра й здобуде велику славу.

— Або навпаки, звір зіб'є на болото цього красеня, і всі за ним плакатимуть, — поетично докинув Монді Перрейра.

— Але спершу цей красень повинен показати, на що він здатний. І це він зробить ще сьогодні, перемігши Каміля, оте позшиване опудало. Якщо красень покаже себе і ми його не виженемо, то він сфотографується й одержить паспорт Густава Сауліта.

Ота мало не підскочив з радості:

— Мені не треба фотографуватися! — І блискавично сягнув у кишеню. — Фотографій у мене вистачає!

— Хе-хе, — захихикав Фавлер, дивлячись на фотографію віддалік, наче далекозорий. — Ти часом не моряк?

— Ні. Це просто так.

— Леле, який гарний віслюк! — зареготав Монді.

— Це колесо можна відрізати! — вигукнув Ота.

— Можна, — кивнув головою Фавлер і поклав фотографію в шухляду. — Але ми почекаємо до вечора. Зрозумів?

— Цілком.

Ота вийшов. Він і справді все зрозумів. Вони жадали реклами. Жадали кривавого бою, без імітації. Однак боялися, що коли виставлять Оту проти Гадюки, цей негідник, охолодить свій запал і нокаутує його на початку першого ж раунду. А може, вони й справді хотіли здихатися Каміля… Ні, навряд. Вони хотіли заробити на ньому, відшкодувати втрачене в Каса і мали на це право. «Я беззахисний, і він не в кращому становищі. Мабуть, слабий, навіть дуже… Я ніколи не бачив, як він б'ється, та навряд, щоб це було цікаво. Він тут із ласки. Стара, зів'яла, підфарбована слава. І я його локаутую. Безперечно. Куди легше, ніж Гадюку. Мені, щиро кажучи, диявольськи пощастило, і я мав би за ці десять франків піти напитись. Хоч я й не в формі, хоч і не тренований, я здолаю Каміля. Неодмінно!»

Спускаючись сходами, Ота повторював на кожній приступці:

— Неодмінно… Неодмінно!..

І все-таки він не радів. Відчував, що радів би значно більше, якби проти нього виставили Гадюку. Боявся б, це правда, але так було б краще. Із сходів побачив Каміля. Той стояв у вестибюлі й, здавалося, на когось чекав.

Ота збентежено зупинився й квапливо сховався за кошлатою пальмою. Чорт! Він не міг підійти до Каміля, не міг хоча б уже тому, що мусив би щось сказати. А він же не міг сказати: «Гей, Камілю, стара шкапо, сьогодні увечері я тобі покажу, де раки зимують! Мені головне зарекомендувати себе, а ти йди під три чорти!» Так негоже, бо… бо людина — це все-таки людина, і в ній є оте, що називається порядністю, дружбою чи ще якось. І коли б послухатись тієї штуки, то треба було б підійти до Каміля, потиснути йому руку, наче нічого й не сталося: «Не турбуйся, друже. Якщо вже так складається, то я ввечері на ринг не вийду. Бувай, спасибі за підтримку, але тут може вижити тільки один. Ти прийшов сюди раніше, отож я вертаюся на вулицю, де ти мене вчора знайшов». Однак він не міг цього зробити, знав, що ніколи не зробить, бо в нього не стане на це снаги.

«О боже, — подумав Ота. — Який я брудний, боягузливий пацюк!»

Каміль усе ще стояв унизу й раз по раз зиркав на сходи, а Ота ховався за пальмою в готелі, куди його привів Каміль, де Каміль допоміг йому одержати постіль і харчі, позичив черевики, суспензорій, — ховався, обливаючись потом від сорому й страху, що Каміль підійде до сходів і побачить його.

Ота мало не задихнувся, так йому було жарко, він хотів якнайскоріше опинитися на повітрі, піти кудись, де Каміль не зміг би йото знайти — але Каміль стояв у вестибюлі, заступивши дорогу, і чекав.

На кого?

Це було зрозуміло.

Ота випростався і, ховаючись за кроною пальми, визирнув з вікна, відчиненого навстіж. Під вікном був карниз, під карнизом безлюдний сад з лавами, залитий ранковим сонцем. Мить — і Ота стояв уже на карнизі. Потім м'яко стрибнув на грядку. З саду вела хвіртка на вулицю.

Обтрусивши коліна, він подався ліворуч, де вдалині зеленіло щось схоже на парк.

4

Це не був парк, але це, без сумніву, було найкраще місце, яке Ота будь: коли бачив. Під пальмами зеленіло широке листя бананів упереміш із кущами, назви яких він не знав. На старій вежі гніздилися лелеки, художник у капелюсі стояв перед мольбертом і розтирав на полотні яскраво-зелену фарбу. Тінь була прохолодна і свіжа. Ота дійшов у кінець алеї і опинився біля огорожі, яка спускалася перпендикулярно до каламутної річки, що впадала в океан. Було видно її широке гирло, смугу, де прибій зливався з течією, коричнева прісна вода з солоною і голубою. По той бік біліло містечко з мінаретом, схожим на цукровий стовп.

Ота сів у маленькій кав'ярні, яку помітив тільки тепер — так старанно вона була захована в олеандрах і жасминовій гущавині. Дивився на океан, на далеке містечко, на річку внизу, на вітрильники, які пливли по ній, а потім, повільно повернувши вітрила, перетинали морський поріг.

Звідкись виринув араб у сніжно-білому плащі з капюшоном, з чорною фескою на голові, й уклонився Оті.

— Добридень, пане. Я офіційно уповноважений гід і показував місто вже багатьом знаменитим чужинцям. Ім'я моє — Юсуф бен Мустафа, пане. Я розкажу про Рабат усе, що вам треба про нього знати. Рабат — найгарніше місто Марокко. Тут резиденція султана й уряду. Цей сад називається Удайя, — він в андалузькому стилі. Ця річка — Уед-бу-Регрег. Місто по той бік — Сале…

Араб досконало володів французькою мовою. У нього був тихий, підлесливий голос, і його приємно було слухати. Приємно й спокусливо. Каміль раптом кудись відійшов… Туди, де нема ні олеандрів, ні жасмину, ні художника, ні багатих іноземців, ні Юсуфа бен Мустафи. «Важко навіть повірити, що можуть з людиною зробити кілька франків. А завтра мені Фавлер або Перрейра, можливо, тицьнуть у долоню двадцятифранковий папірець; а може, й два, якщо я сьогодні ввечері гарно зарекомендую себе. Тоді я зможу прийти сюди знову й післязавтра теж. Тут я про все забуду, краще погуляти тут, ніж випити вина чи коньяку».

Інший араб, одягнений набагато гірше, ніж Юсуф, приніс на бронзовій таці маленьку чашечку, з якої здіймалася пара, поставив її перед чоловіком за сусіднім столом і глянув на Оту:

— Що бажаєте, пане?

— Те саме, що ви тільки-но принесли на отой стіл.

— Непогане замовлення, — похвалив його Юсуф бен Мустафа. — Це чай із м'ятою, марокканський національний напій. Офіціант принесе до нього, певне, ще й рабатські цукерки — таких, як тут, ви не знайдете в усьому Марокко! А коли хочете…

— Не хочу, — сказав Ота. Він раптом злякався, що в нього не вистачить грошей, бо хто знає, які тут ціни. — Я нічого не хочу, дай мені спокій.

— Воля ваша, пане, — всміхнувся Юсуф. — А може, бажаєте щось інше? Я можу…

— Нічого! — вигукнув Ота.

— Не приставай до цього пана, нікчемо! — сказав по-арабському чоловік, який сидів за сусіднім столиком.

— Ну що ви, я зовсім не пристаю до нього, — відповів по-арабському Юсуф. — Я зареєстрований гід, і цей пан мене найняв…

— Не бреши, — урвав його по-арабському Ота. — Ти підійшов сам і заговорив до мене. Йди собі! Сір! Макаш фулюс!

Юсуф вирячив на нього очі, швиденько встав і пішов геть, мимрячи щось собі під носа, мабуть, лаючись.

Чоловік за сусіднім столиком зареготав. У нього був голий череп з двома жмутиками волосся за вухами, руда цапина борідка й коротка, міцна шия; коли він обернувся, в Оти майнула думка, що все — вуста, очі, борідка, волосся, ба навіть цей сміх — усе намальоване на кам'яній тумбі.

— Гарно ви відшили цього негідника! Він думав, що натрапив на простачка, а ви до нього по-арабськи. Ви тутешній, з Рабата?

— Ні. Я приїхав тільки вчора.

— В справах комерції? — Й чоловік окинув Оту пильним поглядом. — На роботу?

— Залежно, як на це дивитись. Я боксер.

— Та невже? — жваво вигукнув чоловік. — Часом не в готелі «Дю Марок» виступатимете? Я бачив у місті афіші.

— Так. Там.

— Це цікаво. Дозвольте? — Чоловік устав і пересів до Отиного столика. — Кліке.

— Дуже приємно, — сказав Ота й на мить завагався: — А я Густ Сауліт.

— Німець?

— Латиш.

— Латиш… А де ви навчилися розмовляти по-арабському?

— У Франції. Я працював разом з алжірцями.

— Ага.

Ота знизав плечима. Він тільки тепер помітив, що перед ним стоїть чашка, яка парує. Ковтнув з неї. Напій був дуже солодкий і пахучий, як бальзам.

— Мені б хотілося прийти ввечері подивитися на вас! — мовив пан Кліке, ні на мить не спускаючи з Оти пильних очей. — Між іншим, я теж дещо тямлю в спорті… У мене навіть працює колишній чемпіон. Тільки він борець.

— Ким? — запитав Ота. — Швейцаром?

— Це ви добре сказали! Ні. Не швейцаром, а наглядачем. У мене є плантація, там, на півдні, в бледі.

— І для цього вам потрібен чемпіон?

— Зовсім ні. Просто це старий борець, принаймні так він каже. Може, він бреше, цілком припускаю. Це місцевий, Ібрагім бен Хадж. Ви чули коли-небудь це ім'я?

— Ні, — відповів Ота. — Адже борців у світі багато. І чемпіонів теж.

— Ваша правда, — погодився Кліке, витяг з кишені срібний портсигар і запропонував Оті сигарету. — Ну, то як вам подобається Марокко? Не дуже, га? Ця країна не для спорту. Мине ще десять-двадцять літ, перш ніж ми цей народ чогось навчимо.

— Я гадаю, що Перрейра, — це наш імпресаріо, — більше розраховує на європейців, — сказав Ота. — Зрештою, тут багато французів.

— Так, так, — задумливо мовив Кліке, — нас тут багато. Не можна сказати, що нам погано живеться, боронь боже. Але це, звісно, не Франція… З другого боку, ми тут виконуємо почесне піонерське завдання, і далеко не легке. Перевести цих упертюхів із п'ятнадцятого століття прямо в двадцяте не так просто. А силою нічого не доб'єшся. Ми повинні подавати гарний приклад. Правду я кажу чи ні?

Пан Кліке говорив надзвичайно швидко, просто сипав словами. Підсунув до Оти тарілку з печивом:

— Беріть, пригощайтеся. Це тутешні ласощі.

— Дякую, не хочу.

— Ви робите помилку, — сказав Кліке, хрумаючи коржик з рожевою поливою. — Отже, кажете, що ви — професіональний боксер. Де ті часи, коли я ходив аплодувати Карпентьє. Де той Париж! А хто ви, власне, за фахом? Я маю на увазі, ким ви були до того, як стали на цей нелегкий шлях?

— Автомеханіком.

— Та ну? — здивувався Кліке й забув навіть про коржик. — Я вами захоплений, юначе. Такий талант!.. Я неодмінно прийду вас підбадьорити, обіцяю! — Він глянув на золотий годинник і ляснув у долоні. Тієї ж миті до нього підбіг офіціант. — Візьміть гроші. Так, і за цього пана теж.

— Ну що ви, не треба, — промимрив Ота і поліз рукою в кишеню, вдаючи, що шукає гроші.

— Облиште, — махнув Кліке напханим гаманцем і квапливо підвівся. — Даруйте, я поспішаю. Мабуть, ми з вами ще побачимося.

— Сподіваюся, — мовив Ота.

Він і справді сподівався, що ще зустріне цього чоловіка. Цілком приємний співбесідник… Раптом він побачив на столі срібний портсигар, схопив його й побіг наздоганяти Кліке. На превеликий подив, він побачив його за найближчим кущем, до той годував пташок печивом.

— О боже! — вигукнув Кліке, побачивши свій портсигар. — Дякую. Я іноді втрачаю розум. Але ніколи не втрачаю серця. Коли я бачу цих пташок… — Усміхаючись, він розкидав останні крихти й пішов з Отою поволі до виходу, геть забувши, що поспішає. — Ви довго затримаєтесь у Рабаті?

— Це не від мене залежить, — відповів Ота. — Я пробув би тут, може, й рік. Це місто мені подобається куди більше, ніж Каса.

— Не нагадуйте мені про Каса, — здригнувся від огиди Кліке. — Каса не Марокко, Каса не Європа, Каса щось середнє між ними, а те, що середнє, завжди нічого не варте, — Вони пройшли у хвіртку. — Отже, до побачення увечері.

— До побачення. Але надто великих надій на мене не покладайте. Я не Карпентьє.

— Що правда, то правда! — пирснув Кліке. — Даруйте. Я тільки хотів сказати, що Карпентьє напевно не бився б у готелі «Дю Марок». Навіть якби й зробив дурницю, приїхавши до Марокко.

— Я теж так думаю. — Ота дивився вслід Кліке. Той розмашистою, впевненою ходою підійшов до блискучого лімузина й відімкнув дверцята. «Мабуть, це великий багатій… а такий компанійський, що аж підозріливо. Якби не пропали мої чотири тисячі, я був би з ним обережніший. — Ота уявив собі напханий гаманець Кліке і засміявся. — Ні, цей чоловік зовсім по схожий на пса Дантона. А втім, хоч би він був такий самий, усе одно нічого в мене не взяв біг. Нічогісінько, хіба що продав би мене в рабство. Проте він навіть і цього не зміг би зробити, бо я вже в рабстві, й нема чого будувати ілюзій. Фавлер тільки свисне і скомандує: «Нокаутуй товариша!» — і я зіб'ю свого товариша на болото, й він опиниться на вулиці. Отак, Отику Скала. І ти не можеш нічого змінити, тобі лишається хіба що самому опинитися на вулиці, але ти цього теж не зробиш. Для цього ти надто себе любиш… Щонайбільше можеш сказати собі, що битимешся чесно, гідно. Хто кого. Кращий з нас двох залишиться тут, це зрештою справедливо. Такий закон природи, і проти нього нічого не вдієш. Кожен захищає свою шкуру. До того ж тут є Джоанна».

Оту знов охопила туга, яка трохи була розвіялася в кафе, і він прагнув тепер тільки одного — щоб усе лишилося вже позаду або щоб він принаймні стояв зараз на рингу. Щоб уже почався цей бій…

Потім він подумав про те, що перед боєм потисне Камілеві руку і що це, власне, буде вперше, бо вони ще ні разу не подавали один одному руки, навіть тоді, коли Каміль підсів до нього на пароплаві, ні вчора в Каса, коли Каміль здибав його на вулиці і повів із собою. Вони подадуть один одному руки тільки тепер, коли Каміль стане перед ним у ролі жертви… Це була вельми сумна перспектива, й Ота вирішив будь-що уникнути зустрічі з Камілем до вечора, щоб нічого йому не казати, щоб не опускати перед ним очі й не червоніти від сорому.

5

Вони подали один одному руки, але тільки на мить, і зразу ж почався бій під хмарою сигаретного диму, який перекочувався в повнісінькому залі й забивав дух. Принаймні Ота казав собі, що винна в усьому ця хмара, що вона стиснула йому груди, здавила горло, одібрала в нього щось таке, що він, Ота, завжди мав у собі, а сьогодні вже не має. Тому все почалося так паскудно. Паскудна боротьба. Паскудний бокс. Колись він умів битись інакше.

Та колись Ота не відчував і такого страху. А тепер у нього було таке відчуття, ніби він висів над прірвою, вчепившись руками за канат. Боявся розчепити навіть одну з них, бо друга по втримала б його. Боявся вдарити, бо відкрив би захист. І водночас прислухався.

Дивився на суперника, на важкі, позшивані Камілеві повіки, й прислухався до голосу публіки. Боявся її, адже від неї залежало все. Її оплески або свист означали для нього порятунок або падіння. Він іще ніколи так не бився. Навіть на пароплаві, з Гадюкою. Але тоді не було поставлено на карту все його майбутнє.

Погано було, що публіка мовчала. Це свідчило: вона от-от почне свистіти.

Ота стрибав довкола Каміля, а Каміль тільки обертався й дивився з-під важких повік. Старий стріляний лис економив дихання. «І все-таки я його переможу!»

Ота вдарив правою рукою, та удар ковзнув по Камілевій рукавичці, й публіка захихикала. Він ударив знову, але Каміль був наче в панцирі, він був їжак, і публіка й справді почала свистіти.

— Гей ви! Тут вам не балет! — почувся вигук.

Ота вдарив утретє, цього разу зблизька, та Каміль затис його руку й повис на ній.

— Вгеак![20] — загорлав рефері Фавлер і підскочив до них, щоб розвести. — Починайте, мерзотники, або… — просичав він крізь зуби.

Тієї ж миті Камілева правиця випросталась і знайшла свою ціль — Отине серце. Ота захитався. Пролунали перші оплески. Та в цю секунду вдарив гонг, сповістивши, що перший раунд закінчено.

За хвилину, сидячи в своєму кутку, коли Перрейра вдавав, ніби допомагає йому, а насправді тільки сичаві «Ти на більше не здатний, бовдуре? Нам потрібна бійка, чуєш?» — Ота збагнув, що поводився на рингу не як боксер, а як партач.

Потім знов ударив гонг, і він — партач — підхопився, кинувся на суперника й бив, бив… але то знову було партацтво, а не бокс: Каміль стояв, як скеля, і Отині кулаки відскакували від його плечей, м'язів, кісток. Від сухожилля. Здавалося, що в цієї бридкої, сяк-так скріпленої дротом ляльки є все, крім підборіддя, серця, печінки, сонячного сплетення. Все, крім цих вразливих місць, можна було збожеволіти. Публіка почала реготати.

— Йди витрушувати килими!

— Гайда прати шмаття!

— Біжи спершу повчися!

Тоді майнула Камілева ліва рука і знайшла свою ціль — його серце, Ота впав на канат, відштовхнувся й знову став на судорожно напружених ногах. Та серце його злякано калатало. Жертвою був він, а не Каміль! Він, Ота або Густ Сауліт, чемпіон Латвії… У вухах безнастанно бриніли Перрейрині слова: «Густ Сауліт, чемпіон Латвії!» Яке ошуканство! Але в шухляді лежить паспорт. Тільки поміняти фото, домалювати на його ріжках печатку — і тут справді стоятиме Густ Сауліт… Ні, не стоятиме, бо його виженуть без паспорта геть. Не геть — до пекла. До Марокко, до Мусси, до Ісмаїла, до пацюків. Він усе ще гамселив по м'язах, плечах, рукавичках Каміля. Каміль і справді був їжак — знак на майці не брехав. Він мав схованку, до якої важко було проникнути, економив дихання й тільки іноді стьобав кулаком, який щоразу знаходив свого ціль.

І при цьому всьому Каміль щадив Оту.

Коли Ота після другого раунду знову сів у своєму кутку й вислухував лайки Монді, він знав, що сидить тут тільки з ласки.

Цей полатаний лис міг його нокаутувати вже давно, якби захотів… чи якби мав м'язи не з ганчір'я. В чому ж усе-таки причина? В любові чи слабості цієї ганчір'яної ляльки?.. Ота тупо дивився, як Каміль у протилежному кутку набирає в рот воду, як закидає голову й полоще…

І несподівано перед ним постав інший Каміль, який тинявся по Каса й точнісінько так задирав голову: «Дивна річ — у мене перед лівим оком завжди маячить маленька плямка, якась клітинка…»

Щось пронизливо загуло, й минуло дві секунди, перш ніж Ота зрозумів, що це гонг. Він підвівся і розмахнувся для свінгу[21]. Це було дивне почуття. На початку, ще в Броді, він часто застосовував ці бокові удари, але тренер заборонив йому — мовляв, це дурна звичка початківців; кожен досвідчений боксер помітить маневр ще здалеку й устигне прикритись. Тепер Ота націлив удар у ліву Камілеву скроню, й Каміль нічого не помітив. Удар досяг мети, й Каміль затремтів, як осика. Ота зразу ж послав другий удар. Каміль знову затремтів, проте на ногах устояв.

Все відбулося дуже швидко. Каміль нахилив голову, прикрив скроню лівою рукою, і третій Отин молот знову наткнувся тільки на кістки та м'язи. Каміль був старий лис. Леопард. Він бачив тільки на одне око, це око було плямисте, як леопардова шкура, але Камілеві його вистачало. В цьому оці було стільки хитрощів, скільки й жовтих крапок. Закрити його — і Ота мав би спокій. Здобув би перемогу. Мав би їжу. Постіль. Паспорт Густа Сауліта.

Ота захитався під Камілевим ударом. Це вже не був милосердний, дружній удар. Оті здалося, що він падає, що сила витікає з нього через ноги. Ній ледве втримався, щоб не впасти. Послав правий кулак у підборіддя, але кулак сягнув трохи вище, й рукавичка влучила в лоб над плямистим оком, тим, зрячим. Ота відскочив. З Камілевої брови бризнула кров.

Долю двобою було вирішено. Ще чотири удари — і сліпий леопард упав. Публіка ревла. Ота не знав — від захвату чи люті — але ревла. Він розворушив цих тварюк, і то було головне. Завтра вони прийдуть знову. Він переміг. Це теж було головне. Він не піде до пекла, він одержить Густів паспорт. Відчувши, що хтось підносить його правицю, спробував допомогти, щоб вона не була така важка. Потім побачив, як несуть Каміля, цю закривавлену маску, і йому зробилося недобре. Насилу проліз попід канатом.

Та боятися йому вже по треба було нічого. Він чув голос Перрейри, який майже з захватом шепотів Фавлерові: «Чорт, ну й звір!» Ні, йому вже не треба було боятися, що він опиниться серед пацюків.

Ота продерся крізь публіку. Дехто сміявся, дехто плював йому під ноги. Але дехто аплодував. Він освіжився під душем. До зали більше не повернувся. Своє він уже відбув і не хотів більше нічого бачити, навіть визивний бій Гадюки. Ліг і заплакав. Згодом, — Ота навіть не знав, котра вже година, — прийшов Маріо, ліве око синє, як волошка, сів на ліжку й почав розповідати, що мав багато клопоту з французьким здорованем вищої ваги і що Гадюка жорстоко побив якогось іспанського різника, пострах боєнь.

— Він скористався твоїм досвідом, — бубонів Маріо, масуючи свої литки. — Відкрита рукавичка і так далі. Справжнє свинство… Ага, ще одне: між Фавлером і Марселем Петіжаном дійшло до мордобою.

— Що? Марсель наважився підняти на Фавлера руку?

— Хе-хе! Тільки язиком. Він обізвав Фавлера бидлом, і той дав йому такого ляпаса, що Марсель одлетів у куток.

— А Марсель що?

— Отож-бо й воно, що нічого, — засміявся Маріо. — Підібгав хвіст і одповз, як побита сука. Тепер лежить на ліжку й плаче. Може, з люті, а може, з сорому. Хіба я знаю? — Він застромив руку під подушку. — Хочеш ментолових цукерок?

— Чого ж він обізвав Фавлера бидлом? — запитав Ота.

— Ти надто цікавий.

— Не через Каміля? Фавлер його, бува, не виганяє?

— Цілком можливо, — кивнув Маріо головою і вкинув у рот цукерку, проте за мить пішов до умивальника чистити зуби й виплюнув її. — Так. Цілком можливо.

— А Каміль що робить?

— Каміль… — Маріо заходився чистити зуби, щось гугнявив собі під ніс і пирскався. Ота не зрозумів жодного його слова. — Отак, — сказав Маріо, сполоснувши рот, загасив світло і впав на ліжко, яке важко під ним зарипіло.

— А Каміль що? — повторив Ота.

— Іди подивися сам, я відповідаю тобі вже втретє.

Потім запала тиша, й чулося тільки, як шарудів кульок із цукерками. А далі затихло вже й плямкання, хоча Оті здавалося, що Маріо не спить, що він не засинає й не збирається спати… що лежить у темряві й жде, чи він, Ота, встане й чи піде до Каміля. Ота не встав, хоч теж не спав.

Лише вранці, коли Маріо пішов снідати, Ота встав і хвилину дивився на себе в дзеркало. Чогось шукав… якоїсь нової риси, але знайшов тільки складки втоми в кутиках уст ї круги під очима. Причесався і побіг шукати Джоанну. Побачив її внизу у вестибюлі з Перрейрою й довго стояв за тією самою пальмою, що й учора, поки Монді, нарешті, десь подибав на своїх коротких ніжках. Джоанна стояла на місці. Ота підбіг до неї.

— Джоанно, — мовив, навіть не привітавшись, — що з Камілем? Шеф хоче його вигнати? Чи Фавлер? Прошу вас, заступіться за нього! Дуже вас прошу!

Джоанна зморщила чоло й довго бавилася сумкою.

— Ви все-таки, бачу, хлопчисько, — сказала вона врешті.

— Можливо. — Він з усім погоджувався. — Або й шалапут. Та справа не в мені. Заради бога, благаю вас, зробіть що-небудь для Каміля!

— Гаразд, — пообіцяла Джоанна. — Я щось зроблю… А що, як замість нього виженуть вас? — І зацікавлено подивилася на Оту. На лобі у нього виступив піт. — Не бійтеся, ви залишитесь обидва, — сказала вона весело. — Ось вам моя рука.

Він потис її вузьку, холодну долоню, а тоді нахилився з радості й поцілував кінчики пальців.

— Що це з вами, хлопче?

Та він уже мчав нагору, перестрибуючи через три східці.

Каміль був у кімнаті сам. Лежав на ліжку, заклавши руки за голову. Насилу підвів розсічену повіку, яка трималася тільки на пластирі.

— А, це ти, вонючка, — сказав він. — Паспорт уже маєш?

— Ще ні, але матиму, Камілю. Ти теж залишишся тут, знаєш? Мені пообіцяла Джоанна.

— О боже… — зітхнув Каміль.

— Я не брешу! Ти неодмінно залишишся! Я попросив її, й вона дала мені слово честі.

— Іди ти під три чорти, — сказав Каміль розчаровано. — Мабуть, ти таки й справді дурень. Або комедіант. Чого б це я не залишився? Ти що, повірив учора тим двом бандитам?

— Вони говорили цілком серйозно, Камілю.

— Ну то й що з цього? Хіба вони можуть тепер когось вигнати? У них же нема людей. Утік Марсель!

— Марсель?!

— Так, — буркнув Каміль. — Уночі. Йому зацідили в зуби, він не наважився дати здачі, трохи попхикав, а тоді зібрав свої манатки й накивав п'ятами.

— Але ж… Джоанна цього ще не знала! Вона не могла цього знати!

— Не будь дурнем. Перрейра саме через це й посварився вчора з Фавлером, вони трохи не побилися. Джоанна цього, мабуть, не помітила, бо думала про щось своє.

Ота почервонів.

— Ні, вона цього не знала. Бо нащо, в такому разі, змушувала мене просити… Або ти щось переплутав. Ти не любиш Джоанну…

— А хіба це має якесь значення?

— Звичайно, ні, — відказав Ота тихо. — Власне, я прийшов перепросити тебе, Камілю. За цей фол. Такого я досі ніколи не робив, Камілю. Я не вонючка… але я боявся. Страшенно боявся, що знов утрачу все. Ти не уявляєш собі, з чого ти витяг мене…

Ота замовк. Йому було дуже ніяково.

Каміль навіть не ворухнувся, тільки розплющив очі й дивився з-під пластиря. Очі були каламутні, а пластир неймовірно рожевий.

— Я знаю, що ти зробив для мене дуже багато, Камілю. А я…

Він одвернувся й зашморгав носом.

— Якщо ти збираєшся заплакати, то йди к бісу, — сказав Каміль. — Я цих комедій не терплю.

Ота встав.

— Ти подаси мені руку, Камілю?

— Нащо? — спитав Каміль. — Я вже тобі сказав, що не люблю комедій.

— Так, сказав, — мовив Ота. І пішов до дверей.

— Стій! — гукнув Каміль. — Знай, я робив це не заради тебе, а заради себе й нашої компанії. Нам потрібен був красунчик, щоб привабити на змагання жінок. Щоб прийшло більше публіки і щоб була більша премія.

— Це неправда, — заперечив Ота. — Ти пожалів мене. Ти справжній друг, Камілю.

— Підійди сюди, — мовив Каміль. — Я щось тобі скажу.

Але коли Ота підійшов до ліжка, Каміль не сказав нічого. Тільки схлипував, наче велика дитина. Він був схожий на ганчір'яиого ведмедика, позшиваного дитиною з клаптів десятьох старих ведмедів, бо в її тата не знайшлося грошей, щоб купити нового.

— О боже… — зітхнув Ота і також замовк.

Він сидів на постелі і думав про те, що ще ніколи не плакав так багато, як тут, у Марокко, на цьому карнавалі, де щохвилини виступає в іншій масці, хоч усе однаково закінчується сумно.

— Перестань, — сказав раптом Каміль, витер носа і сів. Але Ота не міг стримати сліз, і тоді Каміль узяв його за плече, трусонув, а коли й це не помогло, обняв за шию і додав: — Не розпускай нюні, ми з тобою й далі будемо друзями.

Потім Ота вмився і пішов. Йому трохи полегшало. Нагорі в номері Маріо робив присідання. Сказав, що після сніданку це дуже корисно — людина розганяє його по всіх капілярах. Саме для цього його й придумали, хіба не так?

— Так, — засміявся Ота й пообіцяв Маріо, що теж розганятиме сніданок по капілярах.

Він іще не поснідав і тому хутенько подався вниз. Тепер він почував себе набагато краще. Влетів до їдальні, як вітер. Тут було вже порожньо, тільки якийсь кремезний чоловік сидів під вікном і настромляв на виделку щось рожеве, схоже здалеку на Камілів пластир. Чоловік раптом підвів голову, і Ота впізнав пана Кліке.

6

— Агов! — замахав йому рукою Кліко. — Ідіть сідайте коло мене. Я ходжу сюди на копчену лососину. Готель цей поганющий, але лососину подають тут як слід. Може, замовите й собі?

— А чого ж, можна. Правда, в мене заплачено тільки за шоколад або чай.

— Частую я, — махнув Кліке ножем. — Ну, як ви себе почуваєте після вчорашнього? Не дуже, га? Я бачив вас, Густе, бачив… — Наколюючи виделкою останній шматочок лососини, він сумно похитав головою. — Ви не образитесь, якщо я скажу вам правду? Мені це не сподобалося, Густе. Зовсім.

— Охоче вам вірю, — відказав Ота мляво. — Я не Карпентьє, і я це вам…

— О Карпентьє! Краще не згадувати про цього. Але ви ніколи не будете навіть посереднім боксером. Киньте це, Густе, щиро вам раджу. Киньте і йдіть краще до мене на плантацію.

Це прозвучало так несподівано, що Ота на мить завмер, не спроможний вимовити й слова. Кліке всміхнувся.

— Звичайно, слави я вам обіцяти не можу. Проте й тут ви теж її не діждетеся. Гадаю, вам не треба цього пояснювати?

— А що ж я у вас робитиму?

Кліке поклав виделку й витер хустинкою рота:

— Все, що завгодно… Скажу вам щиро, що ви мені стали б у великій пригоді. По-перше, — ви білий, по-друге, умієте по-арабському й, по третє, ви дужий, загартований молодий чоловік, який, до всього, ще знається на моторах. Скажу вам іще: навіть якби ви були такий поганий механік, як боксер, я все одно взяв би вас.

— Чому? — запитав Ота. Він дивився то на тарілку, яка з'явилася перед ним, то на Кліке.

— Їжте, Густе, смачного вам… Чому, питаєте? Бо я бідний колоніст, який має земельну ділянку в далекому бледі й живе там тільки вдвох із дружиною. Якщо, звісно, не брати до уваги місцевих. І коли я часом їду сюди або до Феса чи ще кудись, дружина лишається сама, як палець. Погодьтеся, жінка не може ходити в поле й порядкувати робітниками. Моя дружина ревна католичка, немолода вже, делікатна французька дама. Вона їх трохи боїться, що там приховувати. Розумієте?

— Трохи, — відповів Ота. — Ви хочете, щоб я пішов до вас за наглядача, а також був охоронцем вашої дружини, так?

— Ви, Густе, кмітлива людина, — задоволено мовив Кліке, дістаючи сигарету. Він був засмаглий, але пальці його рук були білі, жирні, наче Кліке весь час тримав їх у кишенях. І лисина, і верхня половина лоба теж були білі, як сметана.

— А чому ви обрали саме мене? Чому не візьмете собі француза?

Кліке закурив і, смакуючи, випустив хмарку диму.

— Я бачу, Густе, ви з мене витягнете все: француз, котрий знає арабську мову, воліє сидіти в місті, в канцелярії, й нізащо не поїде до мене в блед. Ми — блед, зрозумійте це! Зате вас там ніхто не молотитиме кулаками! Скільки ви тут одержуєте за цю гидку роботу?

Ота мовчав.

— Мабуть, не дуже багате, інакше ви б похвалилася, — сказав Кліке прозірливо. — А я обіцяю вам повне утримання, навіть з вином і сигаретами, та ще й п'ять сотень щомісяця.

— Гроші наперед?

Кліке на мить замислився.

— Половину, — відповів він, усміхаючись. — Подумайте, Густе. Я пробуду тут до завтрашнього вечора. Готель — «Гранд-Централь».

Кліке розплатився, надів панаму й пішов. Крізь вікно Ота бачив, як він сів у свій лімузин, новий шевроле. Перш ніж рушити, Кліке розчесав гребінцем борідку й надів рукавички. Потім щез разом із своєю запізнілою пропозицією.

Чому він не зробив її вчора в саду? Мабуть, щось інше метикував — забутий портсигар був явного перевіркою на чесність; спершу поспішав, а тоді заховався за кущем… Чого ж він мовчав учора? Дурень, Ота, може, й погодився б заради Каміля!.. «Але ні, він не дурень; хотів спочатку побачити, які у мене перспективи на рингу, хотів подивитися на цей наш цирк. Так воно, певно, і є: йому треба було пересвідчитися, чи великий я злидень, щоб знати, що мені пропонувати».

Ота без особливого апетиту пив чай.

«О боже, — думав він знов і знов, — о боже, чому він не прийшов з цією пропозицією вчора? Тоді все було б інакше, і я не зробив би цієї підлоти. А тепер, виходить, я повинен тут усе кинути і їхати з ним у той блед? Тепер, коли мені вже напевне дадуть паспорт? Паспорт — надзвичайно важлива річ, набагато важливіша, ніж сотні франків… Але мати п'ять сотень щомісяця теж непогано — я що взагалі не знаю, скільки мені думає платити Монді. Зате він дав мені документи! І тут Джоанна… Отже, про це нічого й думати, я не можу поїхати, вже хоча б заради документів не можу, Кліке все одно не взяв би мене без них».

Ота вирішив викинути це з голови. І все-таки пополудні пішов до Перрейри. Застав його в компанії Фавлера — обидва мирно гортали журнали; якщо вони й справді посварилися вранці, про що запевняв Каміль, то тепер уже знов тягли в одно.

— Послухайте, шефе, — почав Ота, — чи, може, ви, пане Фавлер, я не знаю, хто з вас головний…

— Обидва, — відповів Перрейра.

— Гаразд, тоді послухайте обидва: як буде далі?

— Що як буде далі? — запитав Фавлер, не підводячи очей від журналу.

— Ну, все те, що стосується мене. Я хотів би точно знати, які мої шанси. Що ви мені платитимете й що від мене вимагатиметься. Словом, я хочу, щоб ви уклали зі мною угоду.

Перрейра й Фавлер переглянулись і зареготали.

— Яку саме? — запитав жартома Перрейра. — Може, писану кров'ю, га? Тоді тобі доведеться зачекати, коли я поріжуся бритвою, як голитимусь.

— Без жартів, шефе…

— Гаразд, без жартів, то без жартів, — сказав Фавлер і витяг із шухляди тонку сіру книжечку. — Підійди-но й полюбуйся — мені принесли це буквально кілька хвилин тому.

То був латиський закордонний паспорт на ім'я Густа Сауліта з. Отиною фотографією, приклеєною й проштемпельованою так вправно, що на перший погляд важко було навіть повірити, що зроблено це зовсім недавно.

— Знаєш, скільки він нам коштував? — просичав Фавлер, ховаючи паспорт до шухляди. — Триста франків! Це фахова робота, та й печатка коштує гроші. Тепер ти нам винен триста франків і маєш їх відробити.

— І шістдесят франків з «Менари» теж, не думай, що я їх тобі подарую, — посміхнувся Перрейра.

— Крім того, ми возимо і утримуємо тебе. Позичаємо тобі реквізити, — провадив далі Фавлер. — Учора ти одержав двадцять франків…

— Десять!

— Все одно. Двадцять одержиш сьогодні, — і кинув на стіл два папірці. — Бери і йди собі. Ти мені вже набрид.

Фавлер знову почав гортати журнал. Монді Перрейра, посміхаючись, стежив, як Ота бере гроші, як повертається до дверей.

— Стій! — вигукнув він. — Назад! Що треба сказати?

— Знаєте що? — спалахнув Ота. — Поцілуйте мене…

Посмішка щезла з Перрейриного обличчя.

Але, перш ніж він здобувся на слово, підвівся Фавлер:

— Якщо вже мова зайшла про цінування… — Він підійшов до Оти. Руки його були застромлені в кишені штанів. Маленькі білі острівці в морі ластовиння порожевіли, а саме ластовиння набрало кольору міді. — Якщо вже пролунало це слово… то що ти скажеш, коли я звелю тобі поцілувати підлогу?

Ота стиснув кулаки:

— Спробуйте! Я вам не Марсель Петіжан!

— Облиште, Фавлер, — засміявся раптом Перрейра. — Бійки в нас запрограмовано на вечір, навіщо ж випереджати час.

— Теж правда, — погодився Фавлер.

— А ти, хаме, затям собі, що тут вищий світ, — обернувся Перрейра до Оти. — В нас заведено казати: «Прошу», «Дякую» і так далі. Щоб я не забув: увечері ти виступаєш проти Гадюки.

— Сьогодні? — здивувався Ота.

— Сьогодні, — підтвердив Перрейра. — Публіка з задоволенням на це подивиться. Тебе теж повинен хтось покарати.

— За що?

— За те, що ти так підло обробив Каміля. Публіка радітиме… Ні, не бійся, він тебе не спотворить. Йому вже дано щодо цього інструкцію. Правда, Фавлер?

Фавлер кивнув. Ластовиння на обличчі у нього вже зблідло, але всього його ще тіпало від злості.

— Гадаю, що в нього непоганий апетит на тебе, — сказав Фавлер, дивлячись на стелю. — А ти сьогодні повинен забути про фоли. Зрозумів?

— А він?

— Він, звичайно, теж, — посміхнувся Перрейра. — Його про це попереджено. Правда ж, Фавлер?

— Правда, — відповів Фавлер, усе ще дивлячись на стелю і дзенькаючи в кишені ключами. — Ти сьогодні не зробиш жодного фола! Навіть натяку! Бо тоді я викину тебе разом з цією фотографією і знову приліплю туди Густа. Можеш іти.

Ота повільно йшов коридором, бгав у жмені двадцять франків і думав про Гадюку. Потім про Джоанну. Потім знову про Гадюку. Пополудні трохи тренувався, але ніяк не міг зосередитися. Весь час думав про Гадюку, про його незвичайне обличчя, сам вигляд якого викликав у блювоту. Ота неймовірно радів би, якби йому пощастило відбити шматок підборіддя й хоч трохи вирівняти обличчя Гадюки.

Коли ввечері під ревіння публіки він вийшов на ринг, то збагнув, чому обличчя Гадюки так його провокує. Все на ньому — очі, ніс і маленький рот — було наче зміщене вгору так, що для лоба лишилося зовсім мало місця, а для підборіддя — забагато. В цьому й була вся причина. Кляте підборіддя! Ота бився так, ніби йшлося про його життя, ні на мить не спускав з цього підборіддя очей. Влучити б у нього — і можна закричати від щастя! Та він по влучить. Може, тому, що сьогодні телеграфував очима й він, не тільки Гадюка. А ще через те, що тут не пароплав, який загойдався б під ногами й допоміг йому.

Під час четвертого раунду Ота відчув страшенний біль у животі, й тієї ж миті на нього впала піч.

Прийшов він до тями аж уночі в ліжку. Каміль сидів біля нього й робив йому холодні компреси. Потам сидів Маріо — Каміль пішов спати. Вранці заглянув Монді Перрейра.

— Клятий дурень! — стурбовано мовив він. — Мав щодо тебе сувору інструкцію, але, як бачиш, почуття помсти перемогло. А втім, ти теж не краще повівся з ним на пароплаві. Та нічого, зате публіка тепер на твоєму боці. І коли ти ввечері нокаутуєш його…

— Кого?

— Гадюку, звісно, кого ж іще.

— І не думайте! Сьогодні на ринг я не вийду. Не можу!

— Не мели дурниць, — відповів Перрейра. — Ти покладеш його одним чистим ударом. Він уже дістав інструкцію й розуміє, що до чого. Сьогодні він повинен програти, ти його покараєш. Це ж ясно як день. Бо що скаже про нас публіка!

— Яке мені діло до публіки! Хай дивиться на бійню, а не на мене. Я сьогодні не вийду на ринг… Хіба що завтра. Та й то буду не в формі.

— Будеш, будеш, — заспокійливо всміхнувся Монді. І, виходячи, обернувся: — Я пришлю тобі трошки вина.

За хвилину покоївка принесла вино. За годину прийшла Джоанна.

Вона сіла на краєчок постелі, дивилася на Оту блакитними очима, і йому здавалося, що він купається в блакитному, чистому сяйві. Джоанна налила йому вина. Коли подавала чарку, кінчики їхніх пальців торкнулися.

— Хлопче, хлопче… — мовила тихо, коли побачила, як тремтить його рука. — А тепер спіть, — наказала. — Сьогодні вам не можна виходити на ринг. Хоч мені й дуже хотілося б побачити того звіра біля ваших ніг, як тоді, в морі…

— Чому? — запитав він нетерпляче.

— Бо я його ненавиджу! — вигукнула вона зопалу. — Він дивиться на мене так… так… А іноді дещо й дозволяє собі…

— Чого ж ви не скажете про це чоловікові?

— Ет… у мого чоловіка й без того вистачає клопоту.

— Тоді панові Фавлеру!

Вона сумно похитала головою.

— Пап Фавлер не набагато чемніший за Гадюку.

Ота сів. Він не міг одірвати від неї погляду.

— Тут іще є я, — тихо мовив він.

Вона звела на нього очі. В них був синій океан.

— Що ви хочете зробити? Вийти на ринг?

— Можливо, — прошепотів Ота. Але в цю хвилину він думав не про сьогоднішній бій, а про неї. Вона була так близько, що він одчув на своєму обличчі її подих. І все-таки йому здалося, що Джоанна неймовірно далеко. Може, тому, що він не наважується простягти до неї руку й торкнутися її. А коли й торкнувся, то тільки крадькома, як ми торкаємося чогось коштовного, на що сміємо тільки дивитися. Наприклад, картини в музеї чи на вівтарі. Він тільки дозволив собі поцілувати їй руки.

Коли Джоанна пішла, Ота подумав, як приємно бути закоханим… та водночас і трохи чудно. Коло такої жінки стаєш вайлом і зрештою справді поводишся, як вайло. Чому це? Такого з ним іще не було, скоріше навпаки. А тепер він сидить тут, наче книжний герой, який бачить перед собою чарівну живу жінку, але думає, що вона може розтанути під його руками.

Чому воно так? Може, це зовсім не любов, а обожнювання? Або, навпаки — це любов, а те, що було з іншими, — тільки гра? Та все одно це гарно, хоч людина трохи й соромиться, бо…

Він знову повернувся до того, з чого починав, і сказав собі, що зробить дуже добре, коли перестане зітхати. Може, все якось владнається…

Ополудні Ота поголився, пішов до їдальні, сів навпроти Гадюки і, жуючи, дивився, як той запихає в маленький рот великі шматки м'яса, а потім ворушить величезним підборіддям. Рот був такий маленький, що коли Гадюка їв, то не міг розмовляти, бо в роті не лишалося місця для жодного слова. Це було добре. Ота поспішив упоратися з обідом швидше, ніж Гадюка, і з їдальні пішов одразу до міста. Купив сигарет і листівку з зображенням вежі Удайя й написав додому, що живе тепер у найгарнішому місті Африки, як король.

До готелю повертався через сад, щоб не обходити цілий квартал. Від саду будинок був у плямах, потрісканий, наче хворий на проказу, але в його тіні під деревами сиділа Джоанна, і все, здавалося, сяяло красою.

Ота сів навпроти жінки на краєчку стільця.

— Джоанно, — мовив він схвильовано, — я сьогодні вийду на ринг. Заради вас!

Вена підвела очі від вишивання.

— Ой ні, не треба, — мовила збентежено…

І подивилася повз нього.

Ота обернувся. У хвіртку входив Фавлер.

— Так, вийду! — вигукнув він і підвівся.

Поминаючи на сходах пальму і вікно, крізь яке він недавно втік од Каміля, Ота почув Фавлерів голос. Визирнув. Фавлер сів біля Джоанни й запитав, де Монді. Вона відповіла, що той пішов на масаж, бо в нього росте черево.

— Як же воно в нього не ростиме, коли він каплун, — сказав Фавлер. — А що від тебе хотів той дурник?

— Ти рано його сполохав, можна було б потішитися, — засміялася Джоанна. — Він прийшов поцілувати мені ручку й сказати, що ввечері проллє за мене на ринзі кров.

— Браво! — задоволено сказав Фавлер і погладив її коліно. — Ти моя маленька собачка.

— Фреді!

— Гаразд, гаразд, — засміявся Фреді Фавлер. — Ти не собачка, ти моя маленька курочка…

— Фреді! — Вона затулила йому долонею рота.

— Гаразд, — сміявся Фавлер їй у долоню. — Ти не маленька курочка, ти моя маленька…

Ота одвернувся і пішов геть. А коли за хвилину звів очі і глянув довкола себе, то побачив, що стоїть перед готелем і дивиться в порожнечу.

7

Одразу ж за витертим до блиску шосе, не відокремлене від нього ні муром, ні огорожею, ні навіть дротом, було арабське кладовище, і за ним синів океан. Коли по шосе мчали машини, здавалося, що вони прокладають собі дорогу через кладовище, точніше, давно вже проклали його — втиснули могили, які їм заважали, в землю і гарненько втрамбували, щоб загладити сліди свого лихого вчинку.

Ота перейшов на другий бік шосе. Тепер він бачив тільки кладовище й океан. Внизу кипів прибій. Крах… Вззз… Крах… Вззз… Крах…

Ота пригадав, що кілька днів тому сказав Гадюка… Оте пророцтво, що його поховають у Марокко. «Цілком можливо, що він мав слушність — ще кілька таких поєдинків, як учора, і я опинюся в землі. Та, як не дивно, мені це байдуже».

Ота засміявся й пішов стежкою поміж могил. Подекуди на них, наче на лавочках, сиділи арабки. Деякі були в чорних, інші в темно-синіх чи білих бурнусах, але всі закутані аж по самісінькі очі. Вони дивилися на океан, їли, бавилися з дітьми, гомоніли між собою, латали одяг. Унизу без упину гуркотів прибій, і можна було подумати, що це гупає якийсь велетенський молот.

Що далі Ота йшов, то дужче лунав цей ритмічний звук. Потім до нього долучилося якесь незнайоме, несамовите тріскотіння, схоже на крик наляканого птаха. Ота не знав, що це. Він ішов далі.

Нарешті зупинився серед могил на краю схилу й глибоко внизу побачив піщане, золоте, всіяне парасольками узбережжя. Прибій малював на ньому біле мереживо; під парасольками сиділи люди в купальних костюмах, інші ходили по воді, лежали на піску. На веранді ресторану три. пари у купальниках танцювали фокстрот. З репродуктора у такт їм линув спів.

Ота спустився крутою стежкою. Поки він дійшов до воріт купальні й купив собі квиток, фокстрот закінчився, і знову було чути тільки дихання прибою. Ота роздягся і побіг по дрібненькому піску. На порозі океану обернувся. Побачив схил, на ньому обриси могил. Швидко стрибнув назустріч хвилям. Вони збили його з ніг. Але він здолав їх, ліг, як на постіль, дивився в небо й казав собі, що він щасливий, бо купається в модних купальнях на березі «Атлантичного океану. З репродуктора знову полинула пісня.

Потім Ота вийшов з води, ходив по берегу, дивився на дівчат і твердив собі, що він неймовірно щасливий, бо живе справді як король, бо викупався в океані й тепер розглядає на березі красунь. Репродуктор на мить замовк, а прибій безперервно гув: крах… вззз… крах… вззз… крах…

Ота ліг, зарився в пісок по саму шию і переконував себе, що він щасливий, бо втішається життям, сонцем, океаном. З репродуктора лилася весела мелодія, і Ота перекопував себе, що тут весело, що йому теж весело… але раптом зрозумів, що все це неправда, що він нічим не втішається, що він не веселий, не щасливий, бо Джоанна — погань.

Ота встав і знову кинувся у хвилі. А тоді дивився на пари, які тaнцювaли в купальних костюмах, притулившись одне до одного. Репродуктор дико верещав. Ота побрів якнайдалі від цього місця, щоб не чути репродуктора. Дійшов аж до скель, які замикали з лівого боку пляж, але репродуктор було чути й тут. Ота видерся на скелі, зліз по той бік додолу й знову видряпався нагору, на інші скелі, проте репродуктор усе ще було чути, і це його дратувало, бо він не міг забути тих, які тут танцюють і веселяться. Ота виліз на третій, четвертий гребінь. Нарешті стало тихо. Він сів і задивився на океан. Глянув праворуч — пляжу вже не було видно. Подивився ліворуч, униз і побачив на піску серед скель двох закоханих.

Вона була білява, як Джоанна, а він чорний, як Гадюка. Ота відвернувся й подумав, що нітрохи не здивувався б, якби виявилося, що то справді Джоанна і Гадюка. Тепер уже може бути все… Але зрештою це дуже добре, що він вчасно розібрався в усьому. Принаймні знатиме, хто його оточує і з ким йому треба спілкуватися. Це корисно — знати, хто твій ворог. А Джоанна його ворог, і нічого тут не вдієш.

Він згадав Каміля, який, без сумніву, знав це — і навіть попереджав його! — який, без сумніву, знає ще багато чого і, можливо, розповів би, коли б його запитати. «Але я краще не питатиму, з мене досить і цього. А ввечері вийду на ринг, на зло їй! І нокаутую Гадюку, бо я тепер трохи знаю цього негідника, знаю, як його атакувати й чого від нього можна сподіватись. Правду кажучи, я тепер набагато сильніший, бо мені відкрились очі, і я вже не втрачу розуму, коли з'явиться ця… ця…»

Ота поволі рушив назад. Наближаючись до пляжу, він щораз виразніше чув голос Моріса Шевальє, який линув з репродуктора:

Париже, я люблю тебе,

Я люблю тебе,

Люблю безтямно,

Як коханку.

Ота ладен був повірити, що старий Моріс хоче, аби його почули аж у Парижі. Від цього можна було збожеволіти. Він зачинився в кабіні роздягальні, однак голос співака долинав і туди. Ота похапцем одягся. Виходячи з воріт купальні, побачив, що до міста, огинаючи кладовище, веде зручна дорога, і пішов по пій. Шевальє все що намагався зв'язатися з Парижем без телефону й радіо. У вестибюлі готелю. сидів Марсель Петіжан, чемпіон Ельзасу.

Він сидів у кріслі, біля ніг його стояв чемоданчик, на шиї — пов'язаний лимонний шарф. Почувши за спиною кроки, Марсель повернув худе обличчя з переляканими очима.

Оті здушило груди, він ледве дихав:

— Що з тобою?

— А що? Нічого.

— Ти повернувся?

— Так.

— Ждеш Монді?

— А тобі яке діло? Може, я жду Фавлера, може, хочу роз'юшити йому носа. Ну чого ти на мене витріщився?

— Нічого, — відповів Ота. І пішов до сходів, наче загіпнотизований. Проте його загіпнотизували не Марселеві голодні очі, а думка про Каміля.

Кілька секунд він постояв перед Камілевими дверима, однак не міг вирішити, заходити чи ні. Нарешті подумав, що Каміля, мабуть, все одно немає в кімнаті. З його боку це була легкодухість, бо Каміль таки був там, але він, Ота, не наважився ввійти і сказати: «Знаєш останню новину? Повернувся Марсель і проситиме у Фавлера пробачення, тож тебе, Камілю, мабуть, і справді виженуть, бо ти стара напівсліпа шкапа й не приваблюєш уже публіку!»

Він пішов до своєї кімнати. Маріо, на щастя, не було. Ота сів на постіль, закурив сигарету, але забув про неї. Коли сигарета догоріла до пучок пальців, він кинув її на підлогу й довго розтирав черевиком. Мов черв'яка. Мов бридкого черв'яка, якого, можливо, звуть Ота Скала. Потім зібрав свої речі — мило, зубну щітку, пасту, помазок, леза… Все це вмістилося в паперовий мішечок, який валявся на ліжку Маріо, до половини заповнений липкими фігами. Ота висипав фіги на ліжко і склав у мішечок свій убогий скарб.

З цим багажем він і пішов униз. Біля дверей Каміля вже не зупинявся, й це зпову з його боку була легкодухість, бо він не наважився увійти і сказати: «Камілю, я з тобою прощаюся. Ситуація склалася так, що або ти, або я…» Каміль, певно, почав би його відраджувати, й це ні до чого не привело б.

Крісло у вестибюлі було порожнє; мабуть, повернувся Монді або Фавлер, повів Марселя до своєї кімнати і тепер дресирує його, як песика. Ні, Марсель нізащо не затопить Фавлерові в пику, Марсель задоволений, що його прийняли назад.

Перед готелем Ота зустрівся з Маріо.

— Маріо, — схопив він його за лікоть, — я взяв твій мішечок.

— Bon[22], — мовив той. — А фіги не взяв? Вони дуже…

— Ні. І я з тобою прощаюсь. Іду геть.

— Та ну? — здивувався Маріо. — Тоді хай тобі щастить.

— І тобі теж! Передай привіт Камілю! — Потім обернувся ще раз: — Ходімо зі мною, Маріо!

Маріо зареготав:

— Хи-хи! Куди? Світ за очі?

— Ні. Тільки до кафе. Я пригощу тебе першосортним чаєм. На прощання.

Маріо сказав, що він «за», й вони цілу годину просиділи в саду — гомоніли, милувалися річкою Бу Регрег, білим, наче з цукру, містом Сале, лелеками на вежі, суднами з полатаними вітрилами й щоглами, які вклонялися океанові. Це було прекрасно, тим прекрасніше, що Маріо молов усякі нісенітниці і Ота міг сидіти й думати тільки про те, що все прекрасно. Зрештою й ця історія з Джоанною скидається на дуже милий жарт: боксер-слюсар збожеволів через пасторову доньку; він бачив у ній янгола, а вона виявилася шльондрою…

Коли вони прощалися, Маріо на секунду затримав Отину руку в своїй.

— Пусти! — засміявся Ота. — Це єдине, що у мене ще лишилося.

— Зараз, — мовив Маріо. Він не сміявся. — Признайся, куди ти йдеш? Знаєш… я, мабуть, теж пішов би з тобою.

Ота не знав, що думати про цей жарт Маріо.

— Ти? Чому? Адже все так прекрасно.

— Ще б пак… — усміхнувся Маріо, відвертаючи погляд, і Ота раптом зрозумів, що це зовсім не жарт. — Тільки я не такий ідіот, за якого мене мають. За якого ви мене маєте тут усі.

— Бачиш… — сказав Ота, дивлячись на кінчики своїх тенісних черевиків, які стояли навпроти кінчиків черевиків Маріо й були трошки брудніші. — Вся справа в тому, що я ще й сам не знаю, що зі мною буде. У мене немає нічого певного, Маріо.

— То чого ж ти йдеш?

— Бо я не такий щур, за якого мене тут мають. І ти теж, — буркнув Ота й підвів голову. — Однак твої справи не такі погані, Маріо, ти вмієш дати собі раду. Скажеш, що все гаразд, і маєш спокій.

— Ну звичайно, багато чого в мене й справді гаразд, — сказав Маріо хвалькувато. — Чому б ні! Життя тут цілком пристойне. Чого від нього ще бажати?.. — Він уже давно відпустив Отину руку.

Воші попрощались. Ота неквапливо попростував до готелю «Гранд-Централь». Кліке ще по повернувся. Ота кілька хвилин посидів у вестибюлі, увішаному шкурами антилоп і гарними краєвидами Марокко, але вони почали діяти йому на нерви, отож він вирішив поблукати по місту і вернутися за годину. Вийшов з готелю, довго ходив по довколишніх вулицях і нарешті зупинився перед крамницею лахмітника. У вітрині побачив валізу, яка йому знадобилася б, аби Кліке не думав, що наймає справжнього волоцюгу, котрий не має навіть запасної сорочки.

Зрештою замість валізи Ота купив старий, дешевий рюкзак і попросив, щоб його запакували в паперову коробку від черевиків, яка валялася в кутку. На вулиці він зробив усе навпаки — витяг рюкзак з коробки й засунув її разом з мішечком у рюкзак, який солідно роздувся — можна було подумати, що в ньому ціла дюжина запасних сорочок, та ще й піжама. Коли Ота закинув за плече цей легкий багаж, у нього виникло таке приємне відчуття, ніби він перехитрив свою долю і Кліке. Проте він усе ще боявся, що Кліке й досі не повернувся до готелю, і щоб не нервувати, чекаючи на нього, пішов трохи поблукати по місту. У кишені лишилося майже чотири франки дрібними, й він грався ними, як Фавлер ключами.

Вулички медіни були тут такі ж вузькі, як у Каса, однак йому здалося, що вони не такі убогі і жалюгідні; мабуть, він уже трохи звик до тутешнього життя. Набрів на вулицю карбувальників, де стояли десятки майстерень, і засмаглі ремісники карбували посуд, блискучий, наче з коштовного металу; в цих майстернях височіли гори готових мисок; здавалося, що їх ніколи не розкуплять і що араби всього світу їдять тільки з золотих тарілок. Поряд була вуличка сукнарів, буквально забита блискучими тканинами, й можна було подумати, що всі в Марокко носять тільки шовкову одежу з гарними візерунками.

На вулиці шевців Ота зупинився. Згадав діда з материного боку, який теж був шевцем, і, дивлячись на темні обличчя арабів, на дратву в їхніх руках, запитав сам себе, чи порозумівся б із ними дід. Мабуть, що так, і значно краще, ніж він. Можливо, навіть дещо запозичив би у них… А може, і сам чогось навчив би їх… «Без сумніву, чогось кращого, ніж я», — подумав Ота й мимохіть наддав ходи. Йому чомусь здавалося, що вчора в задніх рядах публіки він бачив групку арабів у тюрбанах. Очевидно, це були інші араби, сучасніші, такі, як, скажімо, Юсуф бен Мустафа, патентований гід з приємним голосом. «Що не кажи, а це таки ганьба. Просто дивно, чому тутешні власті не закриють той цирк, Перрейрин він чи Фавлерів, байдуже… В цій забутій богом країні, певно, усе дозволено. Тут про спорт не мають ніякісінького уявлення, і хто знає, чи до Перрейри тут узагалі була якась професійна група… Та що мені, власне, до цього».

Ота мав інші клопоти. Наприклад, чим усе закінчиться з Кліке. Розміркувавши як слід, він подумав, що в нього загалом досить утішні перспективи, хоча б уже тому, що Кліке застав його за пристойним заняттям. Якщо бути відвертим, то зовсім пристойним його назвати, звісно, не можна, однак реального стану речей Кліке не знає. Мабуть, не має ніякого сумніву, що він, Ота, справді Густ Сауліт, і що з паперами у нього все гаразд. Отже, він не боятиметься, як ті в Каса, що візьме на свою голову якогось дезертира, урвиголову з Легіону. І що Ота не злодій, він теж знав, бо сам у цьому пересвідчився… Інша річ, звичайно, як пояснити Кліке, де його документи. Це справді перешкода…

Надворі вже сутеніло. Жебраки, що сиділи на тротуарі, вигукували: «Аллах мулана!» — як тоді, коли він ішов з Віветтою до дядька Мусси, але Ота вже забув про неї. Він рішуче прямував повз цих волаючих і нічого не чув, нічого не бачив, окрім цих купок лахміття попід стіною… І раптом Ота почав на них ворожити — чи візьме його Кліке без документів: «Візьме — не візьме — візьме — не візьме…»

Вийшло, що візьме.

Йому стало трохи ніяково, і останньому жебракові, тому, чия голова сказала «візьме», він дав півфранка. Сам не знав, од сорому, чи з вдячності, а чи для того, щоб умилостивити аллаха.

Повернувся до готелю. Кліке ще не прийшов. Тоді Ота сів у крісло й почав ворожити на гарних краєвидах, які висіли довкола на стінах: «Візьме — не візьме — візьме…»

Вийшло «не візьме».

Він закурив сигарету, щоб хоч трохи заспокоїтись, подивився на араба-ліфтера, який стояв біля ліфта, наче статуя, одягнений у ліврею з позолоченими ґудзиками… і знову почав ворожити…

Але ліфтер поїхав нагору, і перш ніж спустився знову, повернувся Кліке.

— Добридень, Густе! — вигукнув він добродушно. — Ви все-таки прийшли! Все-таки! Я знав, що ви прийдете. Те, що у вас діється, справді нікуди не годиться. Вчора я знову ходив на ваш бокс. Це не по-християнськи. Більше того, це зовсім не гідно білої людини!.. Не сприймайте цього особисто, ви білий, і довели це тим, що порвали з ними. — Він сів і почав розчісувати борідку густим гребінцем із панцира черепахи. — Можете бути певні, ви не прогадали, я дам вам білу роботу. А де ваш багаж?

Ота підняв рюкзак, удаючи, що він досить важкий.

— Це все?

— Так. Решту довелося залишити в готелі… І документи теж.

Гребінець на мить застиг у борідці Кліке:

— А чому, цікаво?

— Паспорт мій у шефа, в імпресаріо. Я мусив утекти потай, бо він мене б не відпустив. Я уклав з ним довготермінову угоду.

— Гм… — Кліке сховав гребінець у кишеню й затарабанив пальцями по бильцю крісла. — І ви згодні їхати отак, без речей? Без нічого?

— Так. Згоден. Повною валізою похвалитись я все одно не можу. Я вбога людина, це вам, гадаю, зрозуміло. Інакше я не погодився б їхати з вами у ваш блед.

— Навіть без документів?

Ота кивнув. Серце калатало в нього десь аж у горлі. Він відчував, що Кліке пильно дивиться на нього, і йому стало млосно.

— Так, пане Кліке, бо інакше я не вирвуся від Перрейри. Хочете — я поїду з вами. Не хочете — шукайте собі когось іншого. — І підвівся.

— Хвилинку, — сказав Кліке. — Хвилинку, Густе… Зрештою це ваша справа. Поки ви нічого не накоїте, вас ніхто не чіпатиме. Але якщо вас арештують, я вмиваю руки. Розумієте? Вмиваю! — І підняв угору долоні.

— Так, — сказав Ота. — Я все розумію. Згоден.

— Чудово, — всміхнувся Кліке і встав. — А тепер поїдемо ще до лікаря.

— Навіщо?

— Чи ви здоровий. Щоб, чого доброго, не привезли мені на ферму якоїсь хвороби. У нас там з лікарями сутужно, а тут у мене є добрий знайомий.

Лікар ретельно оглянув Оту. Від нього тхнуло вином, як із барила. Не знайшов у Оти нічого.

Коли вони поверталися до готелю, над містом уже висіла бузкова сутінь.

— Гарний вечір, правда, Густе? — захоплено мовив Кліке й грюкнув дверцятами авто. — Зараз рушаємо, я тільки спакую свої речі. Повечеряємо в дорозі.

— Гаразд, — сказав Ота й, повагавшись, додав: — Не сердьтеся на мене, але я хочу знати, як буде з платнею.

— Добре, що ви мені про це нагадали, — засміявся Кліке. Витягши з кишені гаманець, він вийняв п'ятсотфранкову купюру, склав її вдвоє і обережно перервав. Одну половину віддав Оті, а другу сховав у гаманець. — Другу половину одержите через місяць. Разом з клейкою стрічкою.

— Хай йому чорт! — вихопилося в Оти.

— Що ви сказали?

— Нічого. Це я так.

— Ці слова прозвучали як лайка, — нахмурився Кліке. — Не лайтеся, Густе, а надто в присутності моєї дружини! Це дуже делікатна дама, ревна католичка. Почекайте на мене тут, добре?

— Звичайно. — Ота тримав у руці половину п'ятсотфранкової купюри й не знав, що думати: багатий він чи бідний? Такого пройди, як цей Кліке, видно, треба пошукати! Але інакше у нього, певно, не було б плантації, лімузина й делікатної дами, ревної католички.

Він щиро вірив, що ця дама не буде схожа на Джоанну.

Виїхали, як тільки на місто спустився вечір. Коли Кліке зупинив авто на околиці, щоб заправитися бензином, Ота звернув увагу на те, що нові бідони вже не прямокутні, а трохи звужені вгорі.

— З них уже ніхто не збудував би Бідонвілль.

— Можливо, це зробили саме для того, щоб араби їх так не крали, — мовив Кліке. — Щиро кажучи, Бідонвілль — це ганьба, яку навіть важко собі уявити.

— І все-таки ці бідони теж годилися б. З них могла б вийти цілком пристойна хатка.

— До цього вони не додумаються, — промимрив Кліке, сідаючи за кермо. — їдемо на Мекнес, а потім звернемо на південь. Я кажу це для того, щоб ви знали, куди я вас везу.

Авто з'їхало до річки, яка виблискувала в сутіні, наче олово, перетнуло її по вузькому мосту й помчало навздогін за власним світлом, за двома довгими білими пальцями, які час від часу зривали темряву з постатей на шосе. Щохвилини назустріч їм траплялися араби — то на віслюках, то піші, то цілий караван віслюків. Але ніде не було видно жодної пари закоханих. Наче в цій країні вона була тільки одна, та, яку Ота бачив серед скель на березі океану.

І, звичайно, Фавлер з Джоанною.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

1

Плантація Кліке лежала в широкій, долині, схожій на озеро.

Зелено-брунатна рівнина, пласка, наче поверхня води, бігла вдалину, облямована з північного заходу й південного сходу пагорбами, схожими на береги, під якими стоять човни; насправді тут не було ніяких берегів, отже, човнів теж. І все ж враження озера було таке сильне, що першого ранку Ота звів очі, сподіваючись побачити табун качок або лелек, які летять над плесом.

Проте він побачив тільки небо, з якого вже почала спадати жовта спека, а на східному березі щось схоже на руїну фортеці чи мінарета: гранчасту червонувату вежу, яка стриміла в небо і, здавалося, була не справжня, а намальована на його тлі.

Садиба Кліке складалася з кількох одноповерхових, побілених будівель, оточених низькою глиняною стіною з колючим дротом угорі. Тільки біля головної будівлі, в якій жив сам плантатор, стіна була краща, цегляна. Попід стіною біг піст, по якому вони приїхали, — дорога чи точніше стежка для віслюків, хоча пою могло проїхати легкове чи вантажне авто; за кілька кілометрів піст виходив на шосе, що вело до Мекнеса. Куди вів його другий кінець, Ота не знав і не сушив собі цим голову. Поки що він бачив тільки одну карту Марокко, ту, що висіла у вітрині книготорговця в Каса, й мав дуже туманне уявлення, де опинився. Десь далеко, в якомусь глухому закутні цієї країни. Словом, десь у бледі, де людину швидко охоплює страшний відчай.

Але найдивніше було те, що на перший погляд цей блед не викликав у нього ніякого відчаю.

Тут панував незвичайний спокій. Оті здавалося, що він загнався аж на край світу, де з ним нічого не може статися, нічого доброго, але й поганого теж — і це друге було найприємніше. Здавалося, що коли й можна десь забути про все, що обтяжує пам'ять, що дратує й навіює страх і непевність, то це саме тут. А втім, це зовсім не був край світу, бо недалеко, біля підніжжя горбів під отим «берегом», де мала б гніздитися водяна птиця, жили люди. Навіть неозброєним оком було видно низькі, з пласкими дахами, коричневі будиночки, що громадилися терасами, наче вони стояли на східцях або один в одного на плечах. А за будівлями маєтку стелилися веселі зелені ниви.

Учора вночі, коли вони звернули з шосе на цей піст, Кліке почав розповідати, що він вирощує й чому.

— Основні. культури, Густе, — мовив він, нахиливши голову, ніби принюхувався до керма, хоч насправді дивився вслід великій, як сарна, газелі, що пробігла перед самісінькою машиною й на мить повернула до них очі, блискучі, мов топази, — основні культури, Густе, це апельсини й мандарини. Скорше навіть мандарини, бо на апельсини не такий попит. Тютюн тут росте тільки гіршого гатунку, але все одно ще окупається. Оливки ми тільки-но починаємо розводити, я маю намір спробувати ще й прянощі. Оце коротко все.

— Богу дякувати, цього теж вистачить, — сказав Ота, потерпаючи, що про нього подумає Кліке: він не знав, досить цього чи мало. Він взагалі нічого не знав і був певен тільки в одному: що зможе відрізнити апельсинове дерево від тютюну та оливи, а від мандарина — хіба по плодах.

Але тепер, дивлячись на зелені сади, він не був упевнений навіть у цьому, Можливо, те, що здається йому оливою, виявиться якимсь іншим деревом, котре дає прянощі. Про прянощі він теж не знав нічогісінько; хоча й бачив чорний перець, кмин, гвоздику, ванілін і взагалі все те, що було в матері на кухні, однак не знав, де, як і на чому ці дивовижні речі ростуть; не знав, чи це плоди, чи квітки, чи коріння. Він добре пам'ятав, що вчитель у школі про це розповідав, але що саме, не міг пригадати. Мабуть, тоді, п'ятнадцять років тому, в Броді, в міському училищі, грався чимось під партою! Тепер цього вже не виправиш! Йому страшенно кортіло довідатися бодай що-небудь про прянощі. Принаймні для того, аби Кліке не подумав, що привіз якогось неука, аби не осоромити чеське ім'я.

А втім, він уже пе чех, у нього все ще латиське прізвище, хоч воно йому більше й не потрібне.

Хвилину Ота вагався, чи не піти до Кліке й відверто про все йому розповісти. Стояв біля вікна великої білої кімнати, до якої його завів уночі Кліке і з якої відкривався гарний краєвид, думав, сумнівався. Ні, нікуди він, звичайно, не піде й нічого нікому не скаже, бо це тільки викличе недовіру: якщо ти не Густ і не латиш, то треба було про це сказати ще в Рабаті, а не аж тут!..

Які дивні речі можуть статися з людиною, коли її вкусить собака із штучними зубами. Хап-хап — і ти опиняєшся сам не знаєш де, дивишся й сам не знаєш на що, на тебе чекає робота, й ти сам не знаєш яка. По суті, ти вже не знаєш, хто ти насправді. Точнісінько як у комедії: коли підіймається завіса, на сцені стоїть юнак, дивиться у вікно, але глядач іще не знає, хто він, де живе, що робить, що його жде, аж поки з-за куліс не вибіжить красуня або потворний здоровило з дрючком…

Хоча тут напевне з'явиться Кліке в бриджах, бо всі фермери й плантатори носять бриджі, це Ота знає з кіно. І про товсту нагайку теж…

Хтось постукав. Ота обернувся до дверей. Зайшов огрядний араб у кумедних кальсонах і приніс сніданок. Тільки після цього з'явився Кліке, проте не в бриджах, а в шортах, з яких стирчали коліна. Замість нагайки він тримав у руці китичку, якою відганяв мух.

— Доброго ранку. Що вам снилося, Густе? Ні, можете не розповідати, але це неодмінно сповниться. Ходіть, я познайомлю вас із пані Кліке.

Кліке пішов попереду холодним коридором, постукав і відчинив двері. З коридора вони були білі, а з кімнати темно-коричневі, й коли зачинилися, враження було таке, наче над Кліке і Отою зімкнулася могила. В кімнаті, заставленій темно-коричневими меблями й затіненій коричневими шторами, за столом для шістьох осіб поважно сиділа худа, густо напудрена жінка з гладеньким темно-каштановим волоссям, зібраним на тімені у вузол, схожий на бублик.

У неї був тоненький строгий голосок, і коли вона говорила, то нахиляла голову до лівого плеча, дивлячись кудись у невідомість. Їй було вже за сорок. Вона сказала, що де погана, дика країна, яку її батько, генерал, допомагав умиротворяти, але яку ще треба привести до бога. Запитала, якої віри Густ, і, довідавшись, що вія католик, задоволено кивнула головою. Потім розказала про свого духівника абата Гайяра, який часто приїздить до них у маєток і має багату колекцію арабської майоліки. Від майоліки перейшла до марокканців, від них до аллаха й корану, який, на її переконання, виник від того, що кілька невігласів хотіли створити щось схоже на біблію, але не спромоглися на це. Так принайми і пояснює абат Гайяр, вельми освічений чоловік.

Потім вона завела мову про милосердя й запитала, чи співчуває боксер своєму суперникові, чи, може, ним керує тільки жорстокість, як, наприклад, давньоримським гладіатором. Ота вибрав співчуття й попав у самісіньку точку.

Вийшовши з кімнати, він полегшено зітхнув, що пані Кліке не розпитувала його про Латвію. Це була цілком стерпна жінка, хоч трохи й навіжена. Точніше, не навіжена, а ексцентрична. Проте вона вміла сама вести всю розмову, й Ота подумав, що, трохи потренувавшись, він зможе маневрувати так, щоб вона не ставила йому запитань або, в крайньому разі, щоб сама відповідала на них. Кліке, здавалося, теж був задоволений.

— По-моєму, ви справили на неї непогане враження, Густе, — мовив він одразу за дверима, знімаючи з вішалки тропічний шолом. — Мабуть, ви частіше будете заходити до мадам. А тепер оглянемо плантацію.

Плантація була така велика, що вони вирушили на віслюках. Кліке їхав попереду.

Найближче до садиби були тютюнові поля, за ними апельсинові гаї, а ще далі — рідкі ряди сріблястих олив, вишикуваних у суворому порядку, наче солдати на учбовому плацу. Віслюки трюхикали, й перед Отою відкривалися нові й нові просвіти в цьому ріденькому лісі, де не було тіні, лише ряди й ряди тоненьких стовбурів з дрібним блискучо-сірим листям… незліченні ряди, що розбігалися віялом од того місця, куди саме доїхали вершники.

В кінці одного рядка вони побачили купку постатей, і Кліке сказав, що то робітники, які готують грунт під нові культури. Коли вони об'їхали гай мандаринових дерев і дісталися до темно-зеленого поля, Ота побачив робітників зблизька. Це були жінки без вуалей і арабські хлопчики у довгих сорочках. Голови у хлопчиків були поголені, й тільки на тім'ї росло щось схоже на косу — жмутик довгого волосся; декотрі з них схилилися аж до самої землі — пололи, інші, випроставшись, одбирали якісь рослини й виривали їх із корінням. Те, що вони виривали, і те, що лишали на ниві, було схоже на низькі кошлаті коноплі.

— Що це? — запитав Ота.

Кліке стьобнув віслюка:

— Ви повинні б знати, Густе. Коноплі.

— Знаю, — сказав Ота. — Але нащо вони їх розріджують?

— Бо нам потрібні тільки рослини жіночої статі.

— У нас такого не роблять.

— Вірю, Густе, — засміявся Кліке, — але тут Марокко… А он Ібрагім. Наглядач, про якого я вам казав, пригадуєте? Отой борець.

— Так, пригадую.

Ота зацікавлено дивився на цього майже чорного чоловіка з яйцеподібним виголеним черепом, свого майбутнього колегу. Ібрагім стояв віддалік біля віслюка, поправляючи на ньому вуздечку, а коли побачив Кліке, пішов назустріч. У нього були м'ясисті губи й косі очиці, посаджені біля самісінького перенісся. В одній руці він тримав вуздечку, в другій бамбукову палицю. На ногах у нього метлялися брудні полотняні штани, а «під вигорілою майкою вигравали м'язи.

— Як справи, Ібрагіме? — запитав Кліке.

— Добре, пане, дякувати аллахові, — відповів Ібрагім, блимаючи на Оту. — А також і мені. — Він цілком пристойно говорив по-французьки.

— Це пан Сауліт, новий управитель, Ібрагіме, — сказав Кліке. — Між іншим, теж чемпіон, тільки боксер.

Ібрагім уклонився.

— Ваш слуга… — сказав він, скоса дивлячись на Кліке.

— Коли панові Сауліту буде щось треба, ти йому допоможеш, Ібрагіме.

— Слухаю, пане, — сказав Ібрагім і скосив очі на Оту, граючись бамбуковою палицею. Вона випала у нього з руки, і коли він нахилився по неї, здавалося, що шукає її на небі, а не на землі. — Даруйте, пане, — звернувся він до Кліке, коли вони рушили, — я повинен слухатись усіх наказів пана Сауліта?

— Звичайно, — відповів Кліке й стиснув віслюкові боки п'ятаки.

Ота зробив те саме.

— Я не помилився, пане Кліке? ~ запитав він, тільки-но вони трохи від'їхали. — Хто, ви сказали, я? Управитель?

Кліке повернув до нього обличчя, захищене корковим шоломом:

— Ви білий, Густе, отже, стоїте вище за Ібрагіма й повинні мати якийсь титул.

— Виходить, я не управитель?

Кліке почухав коліно.

— І так, і ні, Густе. Хіба це для вас так важливо?

Ота знизав плечима. Йому, зрештою, було байдуже, проте все-таки хотілося знати, на що він може розраховувати. Але Кліке вже смикнув за вуздечку, й віслюк побіг швидше. Вони їхали вздовж каламутного струмка й повз дослідні грядки з прянощами і кмином, коріандром і хеною, з якої, пояснив Кліке, виготовляють барвник.

Доїхавши до межі обробленого поля, вони побачили другу групу робітників… Це теж були хлопці в сорочках і з косами на поголених головах. Вони копали ямки й розпушували грунт.

— Що стосується цього титулу, — сказав Ота, — то я волів би бути наглядачем, а не управителем.

— Наглядач тут уже є. Ібрагім.

— Я думав, що він має під собою порядних людей. Порядних арабів.

Кліке зупинив віслюка.

— Ви повинні собі дещо усвідомити, Густе, — сказав Кліке журним голосом. — Наприклад, те, що порядних арабів тут іще немає. Але будуть, будуть, Густе! Це хоч і великі ледарі, зате вони не такі безнадійні, як дехто вважає, їх треба тільки вміти навчити. Ви запряжете їх до роботи й відучите від лінощів, я цього певен. Це не теорія, це дійсність, яку я перевірив на практиці. Ось вам її наслідки.

І він широким жестом обвів свою плантацію. Віслюк злякався цього раптового руху і побіг. Кліке не зупиняв його. Обернувшись, він побачив, що Ота й досі стоїть на місці й дивиться на хлопців. Він свиснув, і Отин віслюк помчав уперед, як тренований цирковий поні. Кліке весело зареготав.

— Це все Ібрагім, Густе, — сміявся він. — Це він його так вишколив. Мені іноді здається, що він був приборкувачем диких звірів, а не борцем.

Доїхавши до маєтку, вони спішилися.

— Однак, незалежно від того, ким був Ібрагім раніше, — сказав Кліке, споважнівши, — я повторюю, незалежно від того, ким він був раніше, не втручайтеся в його справи, Густе. Це я вам раджу абсолютно щиро. Робоча сила в його віданні, й те, що ви тільки-но бачили, здебільша його заслуга, бо він уміє дати з ними ради. Ви добре мене зрозуміли?

— Думаю, що так… Але якщо я не управитель і мене не повинно цікавити то, що дієті. ся поза домом, то що ж тоді входить у мої обов'язки? Яке моє завдання?

Кліке підняв трохи шолом і витер хустинкою чоло, біле, як черево риби.

— Бути білим, Густе, ось ваше завдання, — усміхнувся він. У нього були великі водянисті очі. — І лишитися ним. Нас тут так мало, Густе! Білих у повному розумінні цього слова.

2

Протягом наступних трьох тижнів Кліке тричі їздив кудись у торговельних справах; його не було по кілька днів, і Оті доводилося стерегти пані Кліке. Він зрозумів, що це і є його основне завдання — бути поруч, щоб жінка не лишалася сама серед юрби, яка складалася з п'ятдесяти коричневих хлопців, кількох коричневих жінок, коричневого кухаря, двох коричневих слуг та Ібрагіма, скоріше чорного, ніж коричневого. І з коричневих чоловіків, які іноді проїздили повз садибу на віслюках, нав'ючених величезними мішками. І з коричневого села, яке видніло між пагорками. І з коричневого каїда, що іноді приїздив до пана Кліке на білому як сніг віслюкові, оздобленому вишитими чапраками, щоб залагодити справи, які стосуються робочої сили.

Звали його Абдул Рахман, на ньому була така сама чиста джелаба[23], як у Юсуфа, гіда з Рабата, й вінчик сивих вусів довкола рота. Сидячи на стільці навпроти пані Кліке, підлесливо всміхаючись і безбожно калічачи французьку мову, він скидався на стару мавпу, загорнену після купелі в білі рушники.

Це був власник тієї вежі, що стирчала серед пагорбів, мов намальована на тлі неба, власник села під нею і ще багатьох інших сіл, яких звідси не було видно, бо вони ховалися в долинах між пагорбами. Вія стояв на чолі цілого племені бені мегір, володів тут геть усім і постачав Кліке хлопців за твердо визначену ціну.

Вперше Ота віч-на-віч зустрівся з Абдулом Рахманом, коли Кліке кудись поїхав і він, Ота, стеріг пані. Коли каїд зіскочив у дворі із свого гарного віслюка й зашкрябав у двері, вона не відіслала Оту. Каїд ніколи не стукав, а тільки шкрябав у двері. У нього були довгі нігті, на кінчиках червоні, наче він роздирав ними шкіру аж до крові. Проте це була не кров, а хена, барвник, що його Кліке вирощував на дослідній ділянці.

Так Ота довідався, як наймають хлопців племені бені мегір.

А незабаром він дізнався про це плем'я набагато більше з розповіді абата Гайяра, який щосуботи приїздив з Мекнеса старим деренчливим фордом. Це був дуже вродливий чоловік років тридцяти п'яти, з тонким носом і довгими пальцями, які при кожному порухові, здавалося, маяли в, повітрі, наче були без кісток.

— Бачите он ту касбу? — запитав він, показуючи спроквола на вежу каїда Абдула, яка темніла на тлі вечірнього неба. — Касба, юначе, по-арабському означає фортеця, замок, і в Марокко їх сотні. Але ця унікальна. Її збудували на початку вісімнадцятого століття християнські раби.

Абат Гайяр на мить замовк, і його гарні очі затуманились.

— Ви мене добре розумієте, юначе? Поневолені християни. Католики! Християни в поганській неволі! Можете собі уявити, скільки в цій нікчемній вежі замуровано християнських сліз, скільки поту?.. І все це на совісті племені бені мегір. Таким жорстоким воно було не тільки два століття, а що й двадцять років тому. Але господь справедливий. Подивіться на них сьогодні, на цих бені мегір. — І він красивим жестом показав на зграйку хлопців, що верталися з поля.

— Хіба ці діти можуть відповідати за своїх батьків чи за вісімнадцяте століття? — вигукнув Ота. — Мститися на дітях — це не по-християнському. Наскільки я знаю, біблія…

— А хто каже про помсту? — здивувався абат Гайяр. — Ви мене не так зрозуміли, юначе. Навпаки, я вам показую, що за короткий час ми зробили з цих дикунів людей праці. Показую, як успішно триває процес цивілізації.

— А вони хіба робили щось інше? Вони теж обернули полонених у робітників, з тією тільки різницею, що примусили їх будувати вежу, замість обкопувати дерева.

— О боже! — сплеснула руками пані Кліке. — Ви дивна людина, мосьє Сауліт. Як ви можете це порівнювати? Вежа й плантація!

— Ясна річ, на будівництві тієї вежі праця була іще важча, — сказав Ота. — Але й полонені теж були не діти, а дорослі чоловіки. Я справді не бачу тут великої різниці, не сердьтеся на мене»

Абат Гайяр згорнув свої пещені руки й почав їх м'яти, ніби у нього дерев'яніли пальці.

— Звичайно, ми на вас не сердимось, мосьє. Але ви кажете не як християнин, — мовив він, усміхаючись. — Нічого поганого, ясна річ, тут нема, однак ви дивитеся на справу зовсім з іншого боку. З боку коричневих. Забуваєте, що християни були у них невільниками! І тих невільників піддавали найжорстокішим мукам, які тільки здатні були придумати ці коричневі безбожники! І вони працювали виключно з примусу й не одержували за свою працю ніякої платні. Крім того, ця вежа служила не загальному благу, а тільки планам рабовласників, які укріплювалися, щоб збільшити свою силу й безпеку. Це вам зрозуміло?

Ота кивнув головою:

— Так. Дякую.

Звичайно, це був ганебний відступ, але абат Гайяр дивився на нього так доскіпливо, а пані Кліке з таким жахом, що він не наважився далі їм заперечувати.

— Вибачте, — сказав він нарешті. — Я в Марокко зовсім недавно і… крім того, не маю належної освіти.

— Цього вам соромитися не треба, — всміхнувся абат Гайяр з явним задоволенням. — Радо вам усе поясню. У вас, бачу, мудра голова.

— Ви перебільшуєте, преподобний отче. У мене мудрі хіба що руки.

— Так! — вигукнула пані Кліке. — Мосьє Сауліт — майстер на всі руки. Приділіть йому хоч трохи уваги, дорогий абате, дуже вас прошу. Зазирніть йому в душу, а він зате зазирне вам у мотор. Правда ж, мосьє Сауліт?

— Охоче, — відповів Ота. Він прагнув зараз тільки одного — якнайскоріше опинитися надворі, щоб дати лад думкам. Хотів іще дещо сказати, але не сказав. Наприклад, що він не такий дурень, як вони гадають, і вже давно зрозумів, хто має користь із плантації й кому Кліке платить за робочу силу. Що він не сліпий і давно знає, нащо Ібрагімові бамбукова палиця. Він уже кілька разів бачив її в дії, коли Ібрагімові здавалося, що хлопці з племені бені мегір не дуже старанно працюють. Одного разу Ота навіть запитав його:

— Яка в тебе вага?

— Середня, пане.

— Середня, кажеш…

Ота перевів погляд із цього борця середньої ваги на худого хлопця, а тоді знов на Ібрагіма. Думав, що цього вистачить й Ібрагім усе зрозуміє, але помилився.

— А яка у вас, пане? — запитав Ібрагім, наче йшлося про звичайну розмову двох спортсменів.

— Друга напівсередня… А де ти навчився так воювати?

Це вже був виразний натяк, проте Ібрагім виявився на диво нездогадливим:

— Я попоїздив по світу. Бував і в Франції… А де ви боксували, пане?

— Скрізь. І тут, у Марокко, теж, — сказав Ота, вже йдучи.

І це було все. Він ганебно відступив. Ібрагім або не розумів його, або вдавав, що не розуміє, а він, Ота, не наважувався виступити відкрито проти бамбукової палиці. В кишені лежала половина п'ятсотфранкової купюри, усміхалася перспектива одержати другу половину, а в голові засіла інструкція Кліке. Так само, як у Рабаті інструкція Фавлера й перспектива одержати паспорт. Він завжди мав якісь інструкції і якісь перспективи. Але зрештою все кінчалося вельми сумно.

Ота підійшов до автомобіля абата Гайяра, щоб оглянути мотор на знак вдячності за те, що абат роз'яснив йому такі важливі речі і, так би мовити, влив у його душу бальзаму. Ха-ха! Та врешті-решт він волів не чинити опору — хай вони ллють цей словесний бальзам, як масло в коробку швидкостей, — і не втручатися в справи, які не здатний змінити. Так воно є, і край. Гайяр — великий хитрун. Кліке — спритний торговець, Ібрагім, здається, теж мав інструкцію від Кліке, а пані Кліке — делікатна дама, ревна католичка й до того ж дурна гуска. Що тут годен зробити якийсь латиш без документів?.. Головне, утриматись. І сміятися в жменю. «Цього тобі, Отику, ніхто не заборонить, такої інструкції ти не дістав».

На другий день він зачинився в своїй кімнатці й заглибився в читання «Путівника по Марокко для туристів та колоністів». Він знайшов цю книжку на шафі, де її, мабуть, колись забув Кліке. Це скоріше була брошура, ніж книжка, однак Ота в ній вичитав багато цікавого, про що досі навіть не здогадувався. Наприклад, він довідався, що французи окупували Марокко 1912 року, отже, майже два десятиліття тому, але в горах на сході й досі триває війна; що марокканський султан, який тільки з ласки французів живе в палаці і має цей титул, ніколи, навіть до 1912 року, не володів гірською частиною Високого Атласу. В цій місцевості теж іще точиться війна; живуть там не араби, а бербери, вони хоч і коричневі, проте це зовсім інший народ: він мас свою власну мову, сповідує іслам; бербери, яких іще називають шлегами, хоробрі й мужні. Ота знайшов у цій книжці навіть невеличку карту й поставив на ній олівцем хрестик у тому місці, де, на його думку, була плантація Кліке, а отже, і його, Отина, кімнатка. На південь од Мекнеса.

Марокко раптом постало перед ним у зовсім новому світлі. Це була не тільки підкорена французами країна, не тільки нудна рівнина, але й гори, високі, майже як Альпи. І в цих горах — бійці!

Тому й створено Іноземний легіон, тому і є оті дезертири.

Ота мав таке відчуття, ніби він здійснив багато дивовижних відкриттів.

А незабаром він одкрив для себе ще більше, й цього разу не тільки на папері.

3

З обов'язків, які визначив йому Кліке — догляд за автомобілями, за агрегатом, що виробляв електрику, і передусім охорона пані Кліке, — найприємнішими були поїздки по продукти.

Двічі на тиждень Ота одержував список, сідав за кермо вантажного автомобіля і їхав три кілометри на північ нерівним пістом аж до шосе, яке бігло горбистим краєм, мов широкий слід, що залишає у пилюці щітка. Там Ота зупинявся й чекав на автобус із Мекнеса. Іноді куняв за кермом, але здебільшого видирався на стрімкий пагорб ліворуч од піста, порослий карликовими пальмами й кущиками гострої трави, схожими на їжаків або шапки моху. В запасі у нього завжди було принаймні півгодини, бо він навмисне виїжджав раніше, щоб мати змогу посидіти на пагорбі, піднести до очей бінокль і спостерігати за тубільцями та обрієм. Пані Кліке позичила йому бінокль, коли він чемно попросив її про це у присутності абата Гайяра. Ота сказав тоді, що хоче непомітно стежити, як Ібрагім виконує свої обов'язки, і це була правда, але тільки наполовину. Куди охочіше він сидів з біноклем тут, високо над шосе, звідки відкривався вид на далечінь, обмежену на обрії горами.

Там, на сході, вони височіли, нагромаджені одна на одну кількома пасмами, мов грозові хмари: найближчі — фіолетово-коричневі, дальші — трохи світліші, потім іще світліші… аж до останньої смуги, котра мала блакитний відтінок, як Джоаннині очі. А приблизно посередині здіймався величезний жовтавий гребінь, чий колір іноді нагадував очі Каміля Верхарта; це було тоді, коли по небу пливли хмари й кидали на гори тіні, схожі на плями леопардової шкури.

Це був гарний, безлюдний краєвид, і бінокль оживляв його. Там було видно самотні жовто-бурі села, майже непомітні на тлі коричневих горбів, латки нивок, що подекуди вкривали схили, й дивне плетиво ліній, тоненьких, мов тріщинки на старих картинах, мов павутиння чи мереживо. Ота не знав, що це таке, намагався відгадати, але не міг.

Досхочу намилувавшись на далину, він переводив бінокль ближче, до шосе, й, сам невидимий, дивився на тубільців, які їхали на нав'ючених віслюках та конях, на цих людей із завжди однаковими обличчями під тюрбанами різної форми. Дивився, як у них відскакують п'яти від круглого черева тварини, дивився, як вони вдягнені: у кожного висіла через плече шкара[24] й довгий вигнутий ніж, неодмінно вістрям уперед.

Чому саме вістрям уперед? Якби в Оти був кривий кинджал, він носив би його вістрям назад… І чому місцеві завжди сідають на коня чи віслюка з правого боку? Він помітив це, бо вони часто спішувалися, щоб набрати води із струмка, який протікав поблизу і називався Абу Фекрун. Кілька разів Ота навіть бачив, як вони роблять обмивання перед полуденною молитвою, як потім стають навколішки й торкаються чолом землі…

Але найдивнішим було те, як вони роззувають жовті шкіряні капці без каблуків. Здебільшого всі роззували спершу ліву ногу, а потім праву, і завжди всі починали взуватися з правої, Він не звернув би на це уваги, але одного разу бачив, як ціла група спішилася з віслюків майже одночасно й роззулася теж майже разом. Потім він уже почав стежити за всіма. І ця картина щоразу повторювалася: роззуватися місцеві починали з лівої, а взуватися — з правої ноги; сідаючи в сідло, вставляли в стремено праву ногу. Ота дивувався вже хоча б тому, що не міг уявити собі, як сам сідав би в сідло з правого боку. Хоч він не лівша, як і вони, але в сідло сідав би тільки з лівого боку!

Місцеві ніколи також не їздили по шосе, у них була своя стежка, протоптана вздовж шосе, трохи осторонь, у твердому кам'янистому грунті. Хоч по шосе проїжджало дуже мале машин і ніякої небезпеки не було… Ота навіть подумав, що вони гидують цією зручною дорогого. Вона не виблискувала асфальтом, її по можна було порівняти з головним шосе, проте була куди краща від звивистої нерівної стежки. І все-таки вона була для них чужа, ця дорога… принаймні так це собі уявляв і пояснював Ота.

Побачивши клуби куряви з боку Мекнеса, він швидко збігав униз, щоб устигнути до свого автомобіля, бо автобус зупинявся завжди тільки на хвилинку; за цей короткий час водій вивантажував продукти й приймав ново замовлення, яке по дорозі передавав комусь у Мекнесі, кому саме — Ота не знав.

Потім він повертався до садиби, іноді з більшою, іноді з меншою кількістю продуктів, але щоразу віз кошик телятини, яку полюбляла пані Кліке, і ящик мінеральної води, якої пані Кліке вживала неймовірно багато.

Він повертався до садиби, проте часто пригальмовував, трохи не доїжджаючи воріт, зупинявся в місцях, де кінчався оливковий гай, і, сидячи за кермом, стежив у бінокль за хлопцями, що готували грунт під культури. Бачив їх так близько, що, здавалося, міг з ними розмовляти, міг затримати бамбукову палицю в Ібрагімовій руці… Одначе коли палиця швидко підстрибувала, Ота миттю відривав бінокль від очей, усе відступало вдалину, й він уже не бачив нічого. Так було краще й легше дотримуватися інструкції. Та найрозумніше було не дивитися на плантації взагалі. Але це йому не вдавалося. Він мав стежити, що Ібрагім робить із смугастим арабським хлопчиком, який скидався скоріше на ангела, ніж на хлопця.

Насправді це хлоп'я не було смугасте, воно носило тільки сорочку в чорну смужку, що висіла на одному плечі, але Ота не знав його імені й називав подумки «Смугастим». І ще тому, що голе плече хлопця теж було смугасте, бо по ньому найчастіше гуляла Ібрагімова палиця й лишала червоні смуги. Це був навдивовижу гарний хлопчик, єдиний з усіх без кіски на поголеній голові. Оті він пагадував Селіма, маленького алжірського хлопчика, що так любив бавитися його годинником. Але цей був більший — таким буде Селім десь у дванадцять років. Шкода хлопця. Не Селіма, а цього, Смугастого. Ібрагім його явно ненавидів і жорстоко катував.

Якось Ота подумав, що, певно, можна було б поговорити про це з пані Кліке, вона ж така делікатна й сповнена благочестивих почуттів. «А що вона зробить? Піде до Кліке, який потім розсердиться на мене, що я втручаюся в Ібрагімові справи, хоч він мені це й заборонив. Це заборонив, а тільки виразно натякнув, однак для розумної людини цього має бути досить. Ні, краще махнути на все рукою, що, власне, мені до пропащого хлопця, з якого хоч так, хоч так виросте пропащий чоловік, котрий сідатиме на віслюка з правого боку й, роззуваючись, спершу скидатиме лівий капець. Чому вони саме так роблять? Це все-таки загадка…»

Раптом йому сяйнула думка, що він може запитати про це в абата Гайяра, який живе тут давно й має гарну колекцію майоліки, хоч, звісно, зона йому ні до чого. Абат напевно знає про місцевих більше, піж пан Кліке, бачить, що коїться в їхніх душах, бо це, зрештою, його ремесло, його бізнес.

Ота здійснив свій задум при першій же нагоді, коли Кліке знову поїхав з маєтку на кілька днів. Абат Гайяр пересів ближче, розвів руками і поклав їх на коліна.

— Мене дивує, що ви цікавитеся такими речами, юначе, — похитав він головою. — У вас гідна похвали спостережливість, зрештою, необхідна для спортсмена, а тим паче для боксера. Eh bien…[25] У них є десятки безглуздих, ба навіть огидних звичок, які я можу вам тільки змалювати, але не пояснити. Єдине скажу: вони — сини диявола. Чому, скажімо, вони збризкують поріг своєї оселі молоком? Чому вмочають долоню в кров і роблять нею відбиток на дверях? Сатанинський знак, сатанинське заступництво! Чому вони ніколи не їдять за одним столом з рідним батьком? Чому їдять руками й щоразу після їди облизують пальці, перш ніж їх витерти? Чому? Чому?!

— Звідки ви все це знаєте, мосьє абат? — засміявся Ота.

— Це речі загальновідомі, — серйозно відповів абат Гайяр.

Через три дні повернувся Кліке, і Ота познайомився із Смугастим.

Хлопця звали Сліман, і він гордо заявив, що походить не з племені бені мегір, а з племені бені мгіт, що він бербер і втік з дому, там, далеко в горах. Вони розмовляли біля шосе, коли Ібрагім подався у протилежний кінець плантації, де, — як було видно в бінокль, — хлопці зрізали вершечки конопель і розстеляли їх тоненьким шаром на пекучому сонці; інші збирали в рядно те, що висушили вчора, накривали другим рядном, на яке сідав один хлопець, і всі тягали його сюди й туди; полотно терлося об полотно, й сухі рослини оберталися в потеруху.

— Що з цього буде? — запитав Ота.

— Ганжа, — відповів Сліман, і Ота вперше після довгого часу згадав про Віветту й сумне прощання в Каса. Можливо, він був з нею надто суворий і жорстокий…

— Чому ти втік з дому?

— Я там голодував, сіді[26], — сказав Сліман, якось дивно всміхаючись. — І там часто було холодно, сіді. А коли я пас овець і кіз високо в горах, мені звідти було дуже далеко видно, сіді, і я хотів знати, що там. Через те я і втік, сіді.

— І більше не голодував?

— Голодував, сіді. Тому я тут. Я хотів нарвати апельсинів, та Ібрагім мене спіймав. Відтоді я тут, сіді.

— І вже не голодуєш?

— Ні, не голодую. Тут нема голоду, та й холод менший. Але тут є Ібрагім і його палиця…

Ота про все розповів Кліке.

— Гаразд, Густе, гаразд. Знаєте що? Плюньте й не морочте собі голови. Що вам до тих хлопчаків, з яких все одно виростуть лобуряки?

— Але ж… — вигукнув Ота, — але ж це неможливо! Ми ж білі!

— Звичайно, звичайно, однак вони коричневі, й у цьому вся заковика.

— Можливо. Проте ви все-таки повинні щось зробити з Ібрагімом! Не можна йому отак попускати!

— А що я повинен з ним, Густе, зробити, скажіть? Вигнати його? Це не так легко. Ібрагім для мене цінний працівник. Він виконує важливу роботу, абсолютно надійний, а серед кольорових це рідкісний випадок. Нового Ібрагіма мені тут важко буде знайти… Ви мене розумієте?

— І так, і ні, — відповів Ота. — Адже ви самі казали, що ми повинні подавати добрий приклад.

Кліке зареготав.

— Оце здорово! Ви мене розсмішили, Густе! А хіба я їм не подаю доброго прикладу? Хіба вони з мене беруть приклад? Чи з вас, Густе? Адже ми прагнемо, ми робимо, що в наших силах! І можливо, тільки згодом, можливо, аж через п'ятдесят років, коли ми обидва будемо вже в могилі, це дасть свої наслідки. А тим часом, на жаль… Це страшні впертюхи. Зачекайте хвилинку, Густе. Ви трохи роздратовані. Це з незвички, і я тільки так це розумію! Вам тут подобається?

— Звичайно. Тільки…

— Ніяких «тільки». Або подобається, або не подобається. А коли подобається, то не сійте мені тут чварів, я вас дуже прошу.

Ота вирячив на нього очі.

— Я був би дуже радий, якби ви надалі не мали стосунків з тубільцями, — уточнив Кліко. — Для цього є Ібрагім, а ви маєте інші завдання. І ще одне: я хочу вам нагадати, що Ібрагімом я задоволений. Навіть більше, ніж вами. Compris?

— Compris, — відповів Ота. — Розумію.

Проте насправді він нічого не розумів. Дочекавшись у суботу абата Гайяра, схопив його в коридорі за полу сутани й розповів про знущання Ібрагіма над хлопцем.

— Це ж не має нічого спільного з християнством!

— Ваша правда, — сумно притакнув абат. — Але хто це робить? Магометани! Ви це розумієте? Ма-го-ме-та-ни! Я вже вам казав, що це слуги сатани. Ви говорили про це з паном Кліке? Що він вам сказав?.. Так, так. Слушно. Ця коричнева юрба не визнає церкви, і ми не маємо над нею іншої влади, крім світської. А її, звичайно, замало. Моліться за них, юначе. Я теж молитимусь, щиро вам це обіцяю. Дасть господь, ваша душа знайде спокій. — Він підняв руку. Вона мить хиталася в повітрі, як листок, що падає на землю. Ота подумав, що абат жде, аби він її поцілував… і притулив до неї губи. А потім стояв у коридорі й товк себе за це по лобі, трохи не плачучи від люті й сорому.

Надвечір він вибрав хвилинку, коли Кліке поїхав на плантацію, й побіг до пані. У салоні її не було, й він легенько постукав у двері поряд коричневої шафи.

Двері прочинились, і з них визирнула пані Кліке.

— Ох! Це ви, Густе!

— Так! Може, це надто сміливо з мого боку…

— Трохи, — всміхнулася вона, опускаючи очі. — Але заходьте.

Це була жовта кімната з одним ліжком і великим дзеркалом. Біля ліжка лежало велике кошлате ведмеже хутро, на стіні висів образок діви Марії, а біля зовнішнього вікна стояв круглий столик з двома м'якими кріслами. Пані Кліке сіла в крісло. Вона була неймовірно біла, аж бузкова, наче сніг під сонячним світлом.

— Що вас до мене привело, Густе? Справді щось важливе?

— Так.

— Ох! Ох! — злякано вигукнула пані Кліке, і її щоки легенько зашарілися. — Сядьте… Не там, сюди. — Вона присунула до себе крісло. — Сподіваюсь, цього разу не тубільці…

— Так! — вигукнув він і почав розповідати.

— Ах, Густе, Густе! — прошепотіла пані Кліке. — Це жахливо…

Вона підвела на нього очі, й він раптом побачив, що в неї штучні, приклеєні вії.

— Ох, Густе! Я дуже боюся коричневих. Я така самотня…

Пані Кліке зовсім близько нахилила до Оти своє обличчя, і йому було видно, як по щоках у неї стікають струмочки поту, прокладаючи собі доріжки крізь пудру.

— Мадам, — мовив він тихо. — Ми повинні щось зробити.

— Так, — прошепотіла вона. — Ми обоє, Густе…

Її голова схилилася йому на плече.

Ота підхопився.

— Що таке? — запитала пані Кліке. — Йде чоловік?

— Так. Я чую кроки.

— Сюди він ніколи не заходить, — засміялася вона.

— Даруйте, — мовив Ота. — Але я боюсь…

І вискочив з кімнати. Кліке, звичайно, не було ніде й сліду. І те, що до спальні дружини він ніколи не заходить, безперечно, була правда. У нього є інша, веселіша компанія в місті! А пані її не має…

О боже, що ж робити?.. Ясно було одне: або він скориться, не звертатиме уваги на Ібрагіма, а тим більше на пані Кліке, або його виженуть під усі чотири вітри; Кліке цілком ясно йому про це натякнув.

І Ота твердо вирішив: він піде геть. Тільки не зараз. За тиждень закінчиться перший місяць його перебування тут, і він матиме право на другу половину п'ятсотфранкової купюри. Поки що треба потерпіти. Будь-що!

«Треба намагатись не дивитись на плантацію, не думати про це і… і, може, трохи полестити пані, пустити бісики. Може, цього буде досить. Літні дами заводять собі залицяльників тільки для того, щоб не здаватися такими старими. І нічого поганого, мабуть, не думають. А деякі чоловіки, звичайно, роблять на цьому кар'єру. Як той журналіст із роману[27], що я читав у Франції. Той любий друг. Так далеко, як він, я, звичайно, не зайшов би, тим більше, що ніякої кар'єри мені робити тут не хочеться. Тільки б витримати ще бодай місяць. Щонайбільше два-три. Щоб мати в кишені півтори-дві тисячі. З такою сумою вже можна було б щось зробити, може, навіть купити документи. І нічого особливого від мене пе вимагається, досить тільки навчитися заплющувати очі, коли треба, або, коли треба, поводити ними. Що робить чесний абат Гайяр? Нічого! Теж курить старій фіміам і трохи пускає їй туману. Теж такий собі любий друг. А я поцілував йому руку! Я!! Чому?!

Бо злякався його. І не треба цього приховувати. Я хотів його прихилити на свій бік, щоб загладити неприємне враження. А потім на мене знову щось напало, і я побіг до мадам, почав усе з початку. На мене весь час щось нападає. З цим треба кінчати. Нехай Ібрагім мучить кого хоче, я нічим не зараджу. Я сам ледве тримаюся на поверхні».

Ота вийшов на свіже повітря. Вітер з гір був холодний, як вода в струмку. Оті легко дихалося. Тут було гарне і спокійне життя.

4

З тим він пішов спати. Вранці Кліке поїхав, а надвечір приїхав абат Гайяр, і вони втрьох грали в джокер. Вікна в коричневій кімнаті були відчинені навстіж, але все одно стояла задуха, й Ота відчинив двері, щоб зробити протяг. Коли він повернувся до столу, пані пояснювала абатові, що в сні їй явився високий гарний дід, який випромінював світло; він торкнувся її пальцем, і з цього пальця теж випромінювалося світло.

— Але він нічого не сказав, mon cher abbe[28], і я не знаю, що це може означати. Думаю, що це був сам господь, бог.

— Чого ви так думаєте, chere madame?[29] — запитав абат Гайяр, спритно роздаючи карти.

— Бо він був такий гарний і випромінював таке яскраве світло, — відповіла йапі Кліке.

— Снам не треба вірити, chere madame, — зауважив абат Гайяр. — Як правило, їх спричинює погане травлення.

— Ні! Ні! Що ви! — злякано замахала руками пані Кліке.

— Si, si. L'indigestion[30], — наполягав на своєму абат Гайяр.

Сердешна пані Кліке страшенно зніяковіла, що абат підозрює її в такому негарному ділі, як травлення, та ще до того й поганому. Вона соромливо опустила очі. Абатові стало видно її карти, і він витяг у неї джокера, щоб відшкодувати їй за це приниження.

— Я вам цього не казав би, — мовив він лагідно, але поважно, — коли б це не було моїм обов'язком вас застерегти. Якщо господь хоче виявити комусь свою волю або прихильність, він робить це не через сон, а виключно через посередництво нашої святої церкви.

— Вибачте, — захищалася пані Кліке, — а святий Яків? А Авраам? їм теж нічого не снилося?

— Тоді, chere madame, ще не було нашої святої церкви… Тоді всемогутній господь говорив з людьми безпосередньо. Нині він має тлумача. Я до ваших послуг, мадам, — усміхнувся абат, наставляючи їй віяло карт, і важко було зрозуміти, які послуги він має на увазі, — чи ці, священні, чи тільки звертає її увагу, що настала її черга тягти джокера.

Потім розмова урвалася, незважаючи на те, що абат був вельми люб'язним і пробував жартувати. Невдовзі він попрощався.

— Ох, Густе, Густе, — зітхнула пані Кліке, коли вони лишилися наодинці, — я така нещасна…

— Не розумію чому, — всміхнувся Ота, а тоді наважився й додав: — Chere madame…

Вона не запротестувала проти такої фамільярності.

— Пан абат, певно, мав слушність, — провадив він спокійно. — Пан абат, мабуть, розуміє ці… як би тут його точніше сказати… таємні справи…

— Мабуть, — кивнула вона головою. — Але він не розуміє жінок, Густе. Не розуміє жінок!

— Гм… — промимрив Ота розгублено.

— Так, він не розуміє жінок! — утретє мовила пані Кліке, підвелася й за хвилину принесла пляшку вина, бо старий Алі вже спав.

Вони сіли одне навпроти одного, випили по келиху, і пані Кліке почала розповідати, що жінки — це незвичайні створіння, яким потрібне сонце. Але сонце жінок — це ласка, cher Густе. І з усіх жінок на світі найжіночніші француженки — les plus feminines, cher Густе! A з усіх француженок найжіночніші дочки генералів, бо вони поєднують у собі жіночу звабу з жіночою підступністю й стратегією, яку успадкували від батьків.

Ота слухав і не знай, чи папі Кліке хоче його розсмішити, чи на неї вже почало діяти вино. Мабуть, причина тут була таки у вині. Для певності він засміявся.

Пані Кліке засміялася й собі.

— Густе, я повинна вам щось відкрити, я скажу вам це на вушко… Густе, я абатові Гайяру збрехала! Той дід, який мені приснився, той, що випромінював світло, був зовсім не старий. Він був молодий! Молодий і гарний!

— Он як, — засміявся Ота. — А чого ви не сказали цього панові абату, chere madame?

— Ах, Густе, — пані Кліке опустила очі, — я бачу, ви теж не розумієте жінок… Тому, що мені було так… так соромно…

Ота ковтнув вина, бо не знав, що на це сказати, але вино не допомогло, і тоді він заявив, що коли той дід був молодий і гарний і випромінював світло, то це, напевне, якийсь апостол, чи не святий Марк, відомий красень. Та пані Кліке з ним не погодилася: мовляв, це ясне видіння у сні мало на своїх шатах велику монограму. Але вона не хотіла признатись, яка там стояла літера, тож Ота почав перелічувати абетку від самого початку, й пані Кліке кивнула головою, коли він дійшов до літери «Г». Ота перестав удавати з себе школяра й випив цілий келих вина.

— Он як, — мовив він. — Виходить, це був не апостол, а архангел Гавриїл…

Він не став чекати відповіді й знову налив собі вина. Не знав, як, у таких випадках треба поводитися. За вікном дзвеніли цикади, наче змагалися між собою. Пані Кліке сиділа похиливши голову. Тоді Ота сказав, що вона гарна біла жінка, і підвівся. «На сьогодні вистачить», — подумав він.

Цього й справді вистачило. Пані Кліке засміялася, що він підлиза і, мабуть, усе-таки розуміє наївне жіноче серце. Він не сказав більше нічого й не зробив більше нічого, крім того, що «робив уже не раз: ходячи до дівчини й умовляючи її матір, аби вона. пустила дочку ввечері на вулицю, він мило всміхався їй і казав компліменти — мовляв, яка вона молода, чого доброго, можна ще сплутати її з дочкою. Нічого не вдієш, без такої маленької брехні обійтися годі. І ця брехня варта такого казкового життя. І життя буде ще казковіше. Ота сподівався, що коли він і далі так спритно поводитиметься, то пані Кліке швидко доб'ється для нього надбавки, особливо коли він пригрозить, що піде геть. Бо де вона знайде тут собі когось іншого!

Ота сміявся, стоячи перед дзеркалом. Усе чудово, чудово, чудово! Він усміхався своєму відображенню. Був трохи п'яний. Та до ранку хміль вивітрився, і, прокинувшись, Ота сердився, що знову настав новий гидкий день.

Гидкий, звичайно, був не день, гидке було тільки похмілля. Вчора все було гидке, гидке, а не чудове. Ні, він не міг собі щось навіяти… Але що, власне, вчора сталося? Нічого, нічогісінько. Хіба те, що він полестив дружині хазяїна й повісив у шафу бінокль, який був йому не потрібен. А якщо продумати все з початку, то чого, власне, він почав упадати коло пані Кліке? Тільки того, що хотів мати в ній спільника проти Ібрагіма. Тільки того! Тільки прибравши пані до рук, можна примусити її щось зробити.

Ота бігав по кімнаті, наче в нього пекли п'яти, але його не пекло нічого, хіба ті дурниці, які він хотів собі втовкмачити в голову. «О боже, — думав він, — я вже така тварюка, що лещу сам собі. Ні, я не такий дурень, щоб у все це повірити. Я танцюю довкола підстаркуватої дами, бо хочу мати добре життя, а бінокль сховав через те, що боюся втратити це життя, в цьому й уся причина. Хто може мені за це дорікнути? Звичайно, від цього трошки негарно тхне, але що я і хто я? Жебрак, волоцюга. За ложку юшки мушу цілувати хазяїнові руку. Навіть імені не маю! Ходжу в личині й тремчу, як забачу поліцейського. Безперечно, всі вони наволоч — і Кліке, й Ібрагім, і каїд, і я залюбки відлупцював би їх. Я тобі показав би «приклад»!»

Ота копнув черевиком шафу. Шафа відчинилася. Всередині висів бінокль, схожий на великого чорного ґедзя.

— Ет, кат його бери, — буркнув Ота по-чеськи, зачинив шафу й пішов надвір, до машини. Почав длубатися в моторі.

Потім поснідав на приступці й поїхав по продукти. Передаючи в полудень мадам пошту, тихо сказав, що вона сьогодні свіжа, як русалка.

— Ах, Густе, Густе, — зітхнула пані Кліке. — Ви щось лихе задумали зі мною…

Він пильно глянув на неї й відразу опустив очі, поплентав геть.

— Густе! — покликала вона тихо, коли він був уже біля дверей. — Приходьте ввечері…

Ота похитав головою й вибіг, наче вкрай збентежений. Сам дивувався, звідки у нього взялося це комедіантство. Адже він ніколи таким не був… Ліг на ліжко й намагався ні про що не думати. Уявляв собі, що захищається, мовби дротяною маскою, від усіх тих думок-бджіл, які можуть обсісти його і почнуть боляче жалити. Потім запевняв себе, що все це робить Густ Сауліт звідкись із Латвії, а не Ота Скала з Бржежанок біля Брода. Довго тішився цим самообманом і водночас пильно дивився на ящірку, яка бігла по лутці. Потім устав і, простягнувши руку, навшпиньках почав підкрадатися до тваринки. Але ящірка втекла, перш ніж він наблизився до неї. Тоді він став біля вікна й задивився на вежу християнської касби.

Вона скидалася на вказівний палець, який стирчить із могили. Кумедна думка! Над пагорбами, над плантацією пливли хмарки, схожі на дирижаблі, кидали довгасту тінь саме на те місце, де їхав Ібрагім, підганяючи віслюка бамбуковою палицею. На щастя, він був далеко…

Враз Ібрагім став неймовірно близько, так близько, що Ота побачив, як по темній його шиї стікають струмочки поту й зникають під майкою.

Потім Ота побачив коричневих хлопців і зупинив свій погляд на. одному — на тому, що був у смугастій сорочці. Хлопець орудував мотикою, на хвилину сперся на неї, озирнувся і нахилив голову…

Ота вискочив з кімнати й щодуху помчав стежкою поміж олив.

Поки добіг, Ібрагім уже відлупцював хлопця, знову сів у сідло й тепер їхав до конопель.

— Ібрагіме!

Ібрагім зупинився.

— Злазь!

Ібрагім поволі зліз, тримаючи в руках палицю. Помітив щось в Отиних очах, хотів відсахнутись, але палиця миттю опинилася в Отиній руці, і той почав його молотити.

— Це тобі за Слімана! За Слімана!

Ібрагім навіть не писнув. Не пробував захищатися чи дати відсіч. Тільки затуляв руками обличчя.

— Маєш! — Ота важко звів дух і переламав палицю об коліно. — Це тільки попередження!

І пішов назад до садиби. Вмився до пояса, сів мокрий на ліжко і обхопив голову руками. Який же він дурень! Та вже було пізно щось змінити. Тепер головне — видерти від хазяїна п'ятсот франків або хоча б частину за двадцять чотири дні. Може, пані Кліке замовить за нього словечко…

Увечері він вийшов у двір подихати свіжим повітрям гір, яке позавчора так освіжило його. Ходив сюди й туди. Коли втретє вступив у тіні, сарая з агрегатом, щось іззаду вдарило його по голові, і він упав, як підтятий.

Опритомнів Ота під холодним струменем води, яку хтось лив йому на обличчя.

— Це я, Сліман, сіді. Нам треба мерщій тікати!

Ота чув тихий голос, проте нічого не розумів. Страшенно боліла голова, і він не міг її підвести.

— Це я, Сліман, сіді. Ібрагім хоче тебе вбити. Тобі треба негайно тікати!

Тільки тепер він усе зрозумів.

— Ні. Він не вб'є мене.

— Зате мене уб'є напевно! Закатує на смерть!

— Не закатує!

— Закатує! Повір мені, сіді!

Ота не знав, вірити йому чи не вірити. Не знав нічого і відповідав чисто машинально. Голова в нього розламувалася.

— Ще води, — попросив він.

Сліман побіг, і в дворі запала незвичайна тиша. За хвилину хлопець повернувся, й знову стало тихо, тільки вода поволі текла на Отині щоки, наче боялася, що сполохає тишу. Ота сів.

— Мене закатує, а тебе вб'є, — шепотів Сліман. — Я втік з барака й шукав тебе, сіді. Я бачив, як він підкрадався до тебе з чимось у руці й ударив.

— Він не вб'є мене.

— Нам треба тікати, — повторив Сліман.

Нарешті Ота побачив його — маленький, тонкий силует на тлі ясного неба. Мов прутик, який підіймає руки.

— Нам треба тікати!

— Кому? — запитав Ота. — Нам обом?

— Так. Принаймні мені, — сказав Сліман, — Він чатує на мене. Тепер у нього більша, важча палиця. Навіщо ти це зробив, сіді!

— О боже… — зітхнув Ота.

Голова боліла. Так їй і треба. Вона завжди його підводила. Завжди все заварювала. Так їй і треба, хай болить.

— Куди ти хочеш тікати?

— Додому, — ~ прошепотів Сліман. — Я знаю туди дорогу.

— Чого ж ти не втік раніше?

— Я ждав тебе, сіді.

— Ні. Я маю на увазі раніше, ще тоді, коли Ібрагім тебе не бив.

— Я боявся, сіді.

— А тепер уже не боїшся?

— Боюся. Він мене закатує.

Ота раптом пригадав дві тополі перед рідною хатою, на які він здирався, коли був такий, як Сліман.

— Чого я маю тікати з тобою?

— Бо він тебе вб'є!

— Я не боюся.

— А я боюся. Навіщо ти це зробив, сіді!

— Що ж, тоді ходімо зі мною, — сказав Ота і підвівся.

Він був наче п'яний. Були п'яні і ноги, і голова. Але голова ніколи ні про що не думала. «Навіщо ти це зробив, дурню!»

— Ходімо, — повторив Ота. — Переночуєш поки що у мене. А вранці побачимо.

У нього був невиразний план. Уранці він піде із Сліманом до пані Кліке і спробує вплинути на її почуття. Хай вона щось зробить із хлопцем, може, хай одішле його додому, а для нього, для Оти, хай випросить у чоловіка другу половину тієї клятої банкноти. Тоді він спокійно піде собі геть.

Він постелив Сліманові на підлозі, дав йому одну свою подушку.

— Спи спокійно.

Собі приклав до голови мокрий рушник. Рани не було, проте голова ще боліла; Ібрагім, мабуть, ударив мішечком з піском, але вдарив слабо, якщо, звичайно, хотів його вбити. Ота почав роздягатися. Тільки тепер помітив, що Сліман. приніс із собою клуночок, загорнений у стару мішковину.

— Що це в тебе?

— Харчі на дорогу.

— Де ти взяв?

У цю мить хтось натиснув на ручку дверей, а тоді тихо постукав.

— Хто там? — запитав Ота.

— Це я, Густе, — прошепотіла пані Кліке за дверима.

Ота на секунду завмер, не знаючи, що робити.

— Ви мене чуєте, Густе?

— Чую, мадам.

Він ступнув до дверей. Повернув у замку ключ і відчинив. Пані Кліке була в шовковому халаті, обшитому стрічками. Опустивши очі, вона прослизнула в двері.

— Я прийшла, Густе…

І затнулася. Побачила Слімана, й на обличчі в неї застиг вираз подиву.

— Що… що це?! Араб у моєму домі?!

Вона вискочила, мов ошпарена, і, хрестячись, побігла коридором.

Ота кинувся за нею:

— Цей хлопець дуже нещасний, я вам усе поясню…

— Замовкніть! Приводити сюди арабів! Мій чоловік одшмагає вас батогом! А я дурна… — Не тямлячи себе від люті, вона обернулась і вдарила його кулаком в обличчя: — Cochon![31]

Ота конвульсійно засміявся. Повернувся до Слімана.

— Ходімо, Слімане. Буде найкраще, якщо ми вирушимо в дорогу негайно.

Ота поскидав у рюкзак речі, туди ж поклав Сліманів клуночок з харчами. Вже виходячи, щось раптом згадав, витяг із кишені половину п'ятсотфранкової купюри й кинув її на стіл. Натомість узяв із шафи бінокль і книжку про Марокко.

5

Вони пішли пістом, проте не на північ, куди Ота їздив по продукти, а в протилежний бік.

— Там наш дім, сіді, — сказав Сліман. — Мій батько тобі дуже зрадіє.

Але щось це не було схоже на шлях до радісної мети. Вони викралися з маєтку, наче злодії, ховаючись у тіні, боячись вийти на світло, яке кидала лампочка, що висіла над центральним входом. Зупинилися тільки тоді, коли лампочка позаду стала маленька, мов вогник сигарети.

Відтоді, як пані Кліке постукала в двері, а потім утекла, хрестячись, минуло щонайбільше двадцять хвилин. Та за цей час усе невпізнанно змінилося — не було вже ні білої кімнати, ні ліжка, ні надії на сніданок… не було нічого, хіба кілька франків у кишені, книжка про Марокко, червона шматина з фотографією здивованого араба й конверт із фотографіями такого ж здивованого Оти Скали біля уявного стерна. А поруч коричневий хлопець і на шиї бінокль. І ще ніч. Непорушна, мов із скла.

Ці три чи чотири франки — пам'ятка про Монді Перрейру й Фавлера. Цей бінокль — пам'ятка про Кліке. Фотографії біля несправжнього стерна — пам'ятка про давнє Отине хлоп'яцтво, а ця фотографія в червоній шматині — пам'ятка про страшну ніч. Він був весь переповнений пам'ятками й при цьому не мав нічого. Тільки свідомість того, що прямує серед скляної порожнечі кудись у глиб Марокко. Тільки смішну думку, що хтось назвав би це пригодою, може, навіть він сам, коли б прочитав усе в книжці, а не відчув на власній шкурі. Страшенно комічна ситуація. Мов картина на полотні, коли дивишся на неї здалеку; а підійдеш ближче — і бачиш тільки безформні брудні смуги.

Згнітивши серце, Ота усвідомив, що знову йде туди, звідки втік після тієї страшної ночі в Каса, йде назад, до місцевих, може, ще бідніших, ніж ті, що в Каса.

— Далеко до твого батька, Слімане?

— Недалеко, сіді.

В цю хвилину на небі зійшов місяць, мертвотно-блідий, як обличчя пані Кліке. Він виплив із-за хмари над пагорбом ліворуч, і рівнина забіліла, наче притрушена порошею.

— Ляжмо й трохи поспімо, сіді, — запропонував Сліман.

Під місячним світлом він скидався на тоненький прутик, але коли ворухнувся, Ота ясно побачив обриси його голови з кривою лінією носа й тінню усміхнених уст. Хлопець був уже зовсім спокійний. Вони лягли й заснули під кущем нопаля[32].

Прокинулися з першими променями дня. Сліман був бадьорий, а в Оти боліла голова, він не міг розігнути затерплу спину, і Сліман сміявся з нього, витягаючи з клуночка шматок білого хліба та сир.

— Поснідаймо, сіді.

— Де це ти взяв?

— Там. — Сліман показав кудись на північ, мабуть, туди, де був маєток Кліке. Ота мовчки заходився їсти.

Потім Сліман обгорнув собі руки мішковиною і з тугого нопалевого листя почав обламувати круглі плоди, вкриті колючими щетинками.

— У тебе є ніж, сіді?

— Ні.

— А в мене є! — засміявся Сліман, витяг із клуночка довгий кухонний ніж і зняв з плоду шкуринку. Показався рожевуватий м'якуш. М'якуш був схожий на копчену лососину, яку Кліке їв у готелі «Дю Марок», смак мав солодкий, як кавун.

— Гарро, сіді? — запитав Сліман.

Ота спершу не зрозумів. Тоді Сліман витяг із клуночка пачку сигарет, і йому все стало ясно, навіть те, що перед утечею хлопець спорожнив запаси Кліке. Харчів у клуночку було мало, зате сигарет, які курив Кліке і якими частував Оту, вистачало.

— Це злодійство, Слімане!

— Ні, сіді. Я тільки взяв те, що заробив.

— Ах, он воно що, — мовив Ота, пильно дивлячись на хлопця. — Ходімо, Слімане.

Вони звернули ліворуч і пішли навпрошки через кам'янисту рівнину.

— Нам треба знайти дорогу на Азру, сіді, — сказав Сліман.

— Нащо?

— Звідти вже близько до нашого дому.

— А до Азру далеко?

— Недалеко, сіді.

Вони йшли весь час навпростець. За годину чи, може, дві вийшли на шосе.

— Тут почекаємо, — сказав Ота.

— Кого, сіді?

— Скоро над'їде авто.

— По нас?

— Так. І не смійся!

Оті здавалося, що це шосе йому знайоме. Він розгорнув книжку й почав вести пальцем по карті в тому напрямі, куди вони йшли. Так, схоже, що це шосе веде з Мекнеса. Нарешті він знайшов і містечко Азру. Це було досить далеко на півдні.

Вони мовчки сиділи й думали кожен про своє. Незабаром на півночі з'явився Клуо куряви. Ота вискочив на шосе й розпростав руки. Автобус зупинився. Він був набитий тубільцями і їхніми клунками. Поруч водія сидів єдиний європеєць у тропічному шоломі.

Ота на мить завагався. Але водій уже впізнав його й усміхнувся:

— Куди, пане?

— До Азру.

Водій кивнув головою, мовляв, сідайте. Ота поставив ногу на приступку:

— Заплатить пан Кліке.

— Гаразд.

Вони сіли, й автобус рушив. Європеєць обернувся до Оти:

— Ви з маєтку пана Кліке?

— Так.

— Я його знаю. Це чудова людина.

Він дивився на Оту стомленими, запухлими очима й ворушив устами, наче розповідав якусь казку. Але для нього це, ревно, було надто важко, і він скоро замовк.

Дорога чимраз вище здіймалася вгору, між рожевими скелями, які стриміли то ліворуч, то праворуч. По годині їзди автобус ненадовго зупинився в містечку під назвою Іто.

Деякі пасажири вийшли.

Європеєць у шоломі теж вийшов розім'ятись і зацікавлено стежив за Отою, який дивився в бінокль на гори.

— Гарна штука, — сказав він.

— Нічого.

— Скільки вона коштує?

— А скільки ви дали б?

— Дозвольте? — Європеєць підніс бінокль до очей і обвів ним краєвид. — Двісті франків.

— Ви, бачу, з дешевого краю. Це коштує щонайменше триста п'ятдесят.

Пасажири тим часом уже знову сідали в автобус.

— Дозвольте? — сказав чоловік у шоломі, проте цього разу простяг руку не до бінокля, а до Отиного волосся й зняв з нього дрібні грудочки землі. — Піджак у вас теж весь вимазаний.

Автобус рушив, і європеєць знову обернувся до Оти:

— Спати просто неба не дуже зручно, правда ж?

Ота нічого не відповів.

— Цей хлопець теж працює у Кліке?

— Так.

— Куди ви їдете?

— До Азру.

— А потім?

Ота не відповів, і європеєць більше ні про що його не питав. Проте погляду з нього не зводив. Ота відвернувся до вікна. Голова боліла, а по всьому тілу розлилося щось холодне, схоже на страх. Автобус круто здирався вгору, понад долиною, всіяною великими камінними мурашниками.

— У гори? — озвався нарешті європеєць. — У ліси?

Ота мовчав. Він дивився у вікно на цей примарний край, де навіть мурашки будують своє житло з каміння замість глиці. Силкувався думати тільки про це, щоб відвернути увагу від неприємних речей.

— Що воно таке? — запитав він.

— Пекло, — відповів європеєць у шоломі. — Подивіться на це через свою цяцьку за триста п'ятдесят франків.

Ота підніс до очей бінокль, але автобус підкидало на вибоях, і він бачив лише якісь конуси. Але все ж таки зрозумів, що то не мурашники, а кратери маленьких вулканів, схожі на соски, з яких колись бризкав вогонь замість молока і які тепер, коли в них згасло пекло, стали безплідні й мертві.

— Дозвольте? — сказав європеєць утрете і взяв від Оти бінокль. Покрутивши його в руках, розчаровано похитав головою. — Зовсім погано показує. Віддайте братові за сто п'ятдесят.

— Можете не купувати, — сказав Ота. — Я не наполягаю.

Долина з мурашниками раптом скінчилась, і попереду виринула червона скеля, за якою видніло містечко.

— Це Азру, — сказав європеєць.

За хвилину вони вийшли.

— Отже, ви йдете туди? — Він показав на гори. — До побачення, мосьє. А я сюди… — І показав на будиночок з французьким триколірним прапором та вивіскою «Жандармерія».

— Стривайте! — вигукнув Ота. — Давайте сто п'ятдесят!

Європеєць обернувся. Взяв бінокль і зважив його на долоні.

— За таке барахло? — мовив недбало. — Сто двадцять і ні сантима більше.

— Давайте.

Європеєць посміхнувся, поліз рукою в кишеню, вийняв жменю зіжмаканих грошей і витяг з неї один папірець:

— Ось тобі сто і щезни, швидко! Швидко, поки я не передумав!

— Ходімо, — обернувся Ота до Слімана.

— Може, купимо щось попоїсти, сіді?

— Ні.

Вони звернули у вузьку вуличку. Коли за хвилину Ота обернувся, на площі він побачив чоловіка в шоломі, який дивився їм услід крізь бінокль за сто франків.

— У нас уже зовсім мало харчів, — сказав Сліман. — Чому ми нічого не купимо, сіді?

— Тому, що ми спали просто неба, й тому, що ти зі мною, — відповів Ота. — І вибери краще якусь глухішу дорогу, де ми нікого не зустріли б. Головне, жодного білого.

6

Вони ввійшли в гори вузенькою овечою стежиною. Це була одна з тих незліченних кривулястих смуг, які, наче мереживо, вкривали схили і які Ота завжди так охоче розглядав у бінокль, намагаючись угадати, що воно таке. Тепер він уже знав, що це. Навіть більше: тепер він сам попав у ці заплутані сіті й не міг виплутатися з них, не міг нічого вдіяти, тільки йти за Сліманом, як вівця, на заріз. Чому? Хто в усьому цьому винен?

І тут в Оти виникло запитання: що, цікаво, сталося б, якби він був махнув рукою на Слімана, не побив Ібрагіма, а поводився так, як йому радив Кліке? Ця жінка, обшита * стрічками, все одно була б прийшла до нього. Що б він зробив? Ота не знав. Мабуть, усе одно пішов би геть. Але без Слімана. Прихопивши хіба бінокль, на який мав право. І, звісно, не в гори, а до якогось великого міста, очевидно, до Мекнеса, де за бінокль узяв би триста франків. А так має тільки сто й Слімана на шиї. Позаду лишилося містечко, де кінчається автобусна лінія, де він боявся зупинитись навіть на хвилину, щоб купити собі шматок хліба, боявся, щоб той чоловік у шоломі не зробив йому якої підлоти. А попереду — незнайомі гори.

У всьому цьому було щось безглузде, небезпечне, жор-. стоке. Оту переслідувала настирлива думка, що минулої ночі, а може, й сьогодні теж він припустився якоїсь фатальної помилки, але голова відмовлялася йому служити, й він не міг точно визначити, в чому саме полягала та помилка. Він бачив, що не зупинився на цьому, а навпаки, занурюється щораз глибше. Ішов весь час за Сліманом і бачив над його, головою світ голих, коричневого відтінку гір. Подекуди росли кущики колючої трави, обскубаної аж до кам'янистого грунту. Подекуди ворушилась одна біла цятка або кілька, й коли вони підходили ближче, то бачили, що це вівці та кози, які блукають по горах, шукаючи корму.

В долині, повитій червонястою тінню, вони побачили пласкі дахи села, порослі травою. Це схоже було на зруйновані сходи, і якби не дрібненькі постаті в темній одежі, якби не вузенькі нивки, теж схожі на сходи, Ота не повірив би, що тут живуть люди. Що тут можна взагалі жити й не померти з голоду або відчаю.

— Твоє село теж таке, Слімане?

— Так, гіді. Але в нас нема стільки поля.

— О боже!

— В нас немає й лісу, сіді.

— А де взагалі тут є який-небудь ліс?

— Недалеко.

Проте вони йшли ще досить довго, перш ніж за схилом гори побачили ліс, перш ніж увійшли в нього. Ліс починався рідким сіро-зеленим дубовим підліском, та що глибше вони входили в нього, то дужче густішав цей порослий мохом дубняк, доки, нарешті, не змінився тихим густим лісом без птахів. Чи, може, птахи тут були, але співали надто високо, і їх не було чути. Що не дерево, то голий, велетенський стовп. Тільки під самісіньким небом зеленіла пишна крона, схожа на піраміду, парасолю або тарілку. Це були кедри.

Вони росли на чималій відстані один від одного, однак їхні крони були такі великі й розлогі, що зливалися й перепліталися між собою, кидаючи додолу майже суцільну тінь. І все-таки лишалося місце для смуг сонячного світла, що лилося згори снопами й утворювало серед дерев блискучі калюжі, над якими клубочився синій дим.

Дим, здавалося, виходив із землі, з дубової гущавини, котра вкривала тут грунт. Насправді ж він струменів з-під велетенського кедра. Вони пішли далі й побачили ще струмінь диму, він був далеко від першого, але такий самий синій і здіймався з-під іншого дерева. Вони йшли довго і бачили десять синіх струменів диму і десять чорних чоловіків. Проте довкола панувала німа тиша і мертва непорушність, тільки дим стелився між кедрових стовбурів.

І все-таки щось тут змінилося. Не кедровий ліс, а щось більше.

Ота не міг збагнути, що саме, а тим більше передати це словами. Його тільки охопило якесь дивне почуття. Здавалося, що це не ліс, а найбільша зала світу, може, навіть храм, про який усі забули… і що ці десятеро чорних чоловіків, які сидять під стовбурами, — не люди, а предковічні статуї, обплутані павутинням. Насправді ж це були лісоруби в джелабах до колін і в чорних тюрбанах. Вони сиділи під деревами, які обрали собі й підпалили. І тепер чекали. Біля кожного лежала велика сокира. Вона теж чекала, поки під кедром горів вогонь, перегризаючи дерево. І коли вогонь перегризе дерево настільки, що воно впаде, лісоруб візьме сокиру й почне обтинати віття. Потім піде до другого дерева, підпалить, сяде, переплівши ноги, й знову чекатиме.

Доки?

Цього ніхто не знав, мабуть і сам лісоруб.

Та, певно, це було байдуже, бо час не мав ніякого значення в цьому безсмертному, нереальному лісі. Вони йшли і йшли. Ліс не мінявся, і за годину вони побачили під кедром знову такого ж лісоруба в чорному тюрбані, з такою ж сокирою і глиняною посудиною, в якій диміло деревне вугілля. Тільки один раз бачили чоловіка, який уже дочекався і обтинав покручене віття крони. Ота з хлопцем натрапляли й на дерева, під якими вогонь погас, так і не перепаливши стовбур. Вони помічали їх ще здалеку, бо це були справді мертві, голі стовпи, немовби виточені з білого мармуру; під ними вже ніхто не сидів. Підійшовши до такого дерева, Ота щоразу хотів сісти під ним, розгорнути дубовий поріст і пошукати кістки того, хто не дочекався й помер під своїм кедром.

Він сказав про це Сліману, й хлопець засміявся, що чоловік цей, мабуть, і справді вже помер, проте не під деревом: певно, ввечері пішов до села, де його навідав ангел смерті; або, може, забув про це дерево й підпалив інше; тільки аллахові це відомо.

— Малеш, — сказав він. — Яка різниця. Малеш. Це не має особливого значення, сіді.

Пополудні вони зустріли трьох жінок у синій рясній одежі; обличчя їхні були відкриті. Але коли Ота й Сліман підійшли до них і жінки побачили білого чоловіка, вони хутенько закрили обличчя й втекли із стежки глибше в ліс, сховавшись за деревами і виглядаючи то з того, то з другого боку, то одним, то другим оком.

— Чому вони втекли, Слімапе? Чому закрили свої обличчя?

— Вони бояться, сіді, щоб із тебе до них не перейшов злий дух.

— Твоя мати теж боятиметься мене?

— Можливо. Втім, яке це має значення. Малеш, сіді.

Потім вони несподівано вийшли з лісу й опинилися над вузькою долиною; здавалось, її викопано одним ударом лісорубової сокири. Спустившись у долину, знову подерлися на голий схил уже іншої гори. Кедровий ліс лишився позаду. Коли Ота обернувся, ліс видався йому вузьким зеленим поясом, що підперізував схил гори.

Вони подолали гребінь гори, ліс позаду зовсім зник з очей, і попереду знову забовваніли голі пагорби. І знову не було нічого, тільки моторошне відчуття, що це — кінець світу І взагалі всього, й дороги теж. Цієї небезпечної, безглуздої дороги, яка нікуди не веде, бо хоч ідеш і йдеш нею, а враження таке, ніби стоїш на місці.

Потім Ота зрозумів, що помиляється і що від ранку пройшов чималий шмат дороги. На обрії з'явився замок із сторожовою вежею — касба. Але це була не руїна і не пам'ятка — в ній жили люди з віку замків. Він побачив їх. З воріт виїхав чоловік на віслюку з чапраками, і сонце заграло на його кривому кинджалі. Другий стояв на вежі — постать у плащі, який маяв на вітрі. Це було так дивно, що здавалося навіть нереальним. Однак то була реальність! Десь за Азру щось кінчилось, а щось почалося. Десь у кедровому лісі вони переступили зачарований корінь… і раптом зник світ, у якому вони жили що вранці, а натомість з'явився інший, у якому вони живуть нині, — світ середньовіччя.

Справжня фантастика: вони йшли всього п'ять годин, а залишили позаду п'ять століть — ішли вперед, а опинилися далеко-далеко позаду. Насправді ж це була не фантастика, а реальність. Вельможа на віслюку вже зник з очей, а вартовий і досі стояв на вежі в плащі, який маяв на вітрі.

Оті зробилося недобре. Він сів на землю, і його раптом пойняла смертельна втома. Він дивувався, як Сліманові тонкі ноги змогли витримати таку далеку дорогу.

— Сідай, Слімане, — сказав він хлопцеві.

Сліман похитав головою, дивлячись на замок так само спокійно, як дивився врапці на автобус і на бінокль. Це був казковий, зачарований хлопчик, що у своїй незмінній смугастій сорочці перестрибував через століття сюди й туди, як інші хлопчики перестрибують через струмок. Це. був незвичайний хлопчик.

— Сіді, в цій касбі живе наш каїд, — сказав він. — Ходімо, ми вже скоро будемо дома.

— Так, будемо дома, — засміявся Ота. Перед ним знову постали дві тополі біля батьківської хати й зелені луки з кульбабами. Він помалу підвівся.

— Мій дім — моя фортеця, — сказав Ота й пішов слідом за Сліманом.

Побачивши, що касба лишилася осторонь і вони спускаються в прірву, вистелену камінням, білим і величезним, як мішки з борошном, Ота запитав:

— А ми хіба не йдемо до каїда, Слімане?

— Ні, сіді. Наше село далі. Каїд має багато сіл.

— Який він?

— Як і всі каїди, сіді.

Вони дійшли до самісіньких валунів, що лежали в руслі річки, пересохлої на вузенький струмок. Стежка, яка привела їх сюди, бігла далі струмком проти течії, але по той бік біліла інша дорога, протоптана значно глибше, немов по ній довгі століття ходило безліч віслюків і ще ходитимуть століття, перш ніж тут настане доба, яку називають новим часом.

— Якою з них ми підемо?

Сліман показав на стежечку:

— Цією. Більша веде до шосе.

— До якого шосе?

— До великого шосе. По якому їздять автомобілі.

— А куди веде це шосе?

— До Азру, а з Азру на великий-великий південь. Ходімо, сіді.

— Зажди, — сказав Ота. — Часу в нас вистачає.

— О ні, його в нас зовсім мало!

— Зажди, — повторив Ота. — Мені треба відпочити.

Він сів і задивився на більшу, білу дорогу. Витяг путівник по Марокко, розгорнув невеличку карту і за хвилину знайшов Азру та лінію шосе, яке вело з Азру на «великий-великий південь», де було багато міст з гарними назвами: Хеніфра, Бужад, Касба-Тедла, Уод-Зем…

— Ходімо, сіді, — квапив його Сліман.

Ота звів очі на цю маленьку постать:

— Іди сам, Слімане.

— О, ні! — вигукнув Сліман. — Ти голодний, сіді, а незабаром споночіє. Мій батько буде тобі дуже радий, а на цій дорозі, по якій ти хочеш іти далі, неодмінно зустрінеш білих. А ти ж сам казав, що не хочеш їх зустрічати! Ми дали великого гака, щоб тільки їх не зустріти!

— Тепер мені вже байдуже. Йди сам. Іди!

Але Сліман не йшов.

Тоді Ота нахилився по камінь. Сліман і не ворухнувся.

— Іди геть, кажу тобі! — закричав Ота. — Тікай, поки я тебе не… — І грізно рушив до Слімана.

Слімана охопив страх, і він зрештою позадкував. Одійшов трохи, але знову зупинився й стояв, наче маленька статуя в сорочці.

— Ах, сіді! — благав він. — Ах, мій сіді…

І тільки чотири каменюки, що їх кинув Ота, змусили хлопця піти геть.

7

Ота хвилину ще почекав, тримаючи в руці камінь, а тоді кинув його в ковбаню, де плавало синє небо. Вода розійшлася колами.

Ота роздягся й викупався.

Потім ліг на землю й заснув. Прокинувся аж пополудні й пішов білою стежкою, думаючи про те, що зробить, коли зустріне європейця, солдата, чи поліцейського, чи ще когось. Маючи в кишені книжку, можна видати себе за туриста, який заблудився; мабуть, сюди й справді іноді забредають туристи, бо це безпечний край, «пацифікований», як написано в книжці.

Він ішов у сутінках і не зустрів жодної живої душі, хіба табун жовтих тварин, певне антилоп, які мчали по схилу довгими стрибками і щоразу на мить застигали в повітрі, мов великі безкрилі птахи. Ніде не було ні деревця, крім самітного ноналя з кількома стиглими плодами. Ота поколов собі пальці й губи, поки обірвав їх, розколупав і з'їв. Його пойняв страх від цієї самотності, і він швидко побіг униз. За ним лавиною посипалися камінці.

Унизу виднілася стрічка бруківки, що виблискувала в світлі місяця та зірок.

На узбіччі росло кілька кущів ялівцю, і від них падали короткі чорні тіні, наче кеглі, в які Ота грав у Броді. Це його трохи заспокоїло. Він сів і ждав. Повіки злипалися, але Ота боявся заплющити очі, щоб не проґавити автомобіль. Потім подумав, що не знає, де Азру і де той Сліманів «великий-великий південь», отже, не зможе визначити, яка машина їде на Азру, куди він уже не хоче, а яка на південь, куди вирішив тепер податися. Він витяг книжку й спробував зорієнтуватися по карті при світлі сірників. Але з цього нічого не вийшло. Зате в кишені Ота знайшов пачку сигарет і жадібно закурив.

Уранці, прокинувшись із короткого, неспокійного сну, він здригнувся на слабенький шелест і підвів голову: козеня, яке стояло біля нього, відскочило за кущ ялівцю. За мить воно визирнуло з одного боку, потім з другого, точнісінько як ті жінки, котрі боялися, щоб у них не перейшов од нього злий дух. За хвилину з'явився напівголий пастушок із чередою кіз, сперся на довгу палицю з гачкуватим кінцем і засміявся:

— Гарро, сіді. Гарро.

Ота дав йому сигарету. Пастушок сів, закурив, дивлячись на Оту, а Ота дивився на кіз, на їхні налиті молоком вим'я.

— Тут їздять авто? — запитав він.

Хлопець не зрозумів його.

— Машини! Ту-ту-у-у!

Хлопець кивнув головою і засміявся. Ота знову перевів погляд на повні вим'я кіз, уявив собі миску, в яку цвіркає молоко, і в голові йому запаморочилося. Та миски в нього не було, а лягти й ссати чи доїти молоко собі в рот просто з вимені він соромився.

— Я хочу їсти, — сказав Ота по-чеському.

Хлопець здивовано глянув на нього.

— Чого дивишся? — Ота весь час говорив по-чеському, відчуваючи у цьому якусь втіху. — Я, звичайно, голодний. Але ще не настільки, щоб… Та це скоро настане. І тоді…

«Тоді я вже не соромитимусь, — подумав. — А поки що не треба відпускати цього хлопця. Поки він тут, тут будуть і кози. Що, коли машина приїде аж увечері… Потім мені вже не буде соромно, і я досхочу нап'юся молока. Просто ссатиму. Хто навчив мене соромитися? Мати, батько? Ні, батько сказав би: «Сси, дурню, цьому хлопцеві байдуже. Щонайбільше він реготатиме з тебе». Але батько не знав різниці між коричневою і білою людиною. А я знаю. Зрештою, я й сам білий, а білий не ляже під вим'я кози. Білий несе тяжкий хрест. Де я це вичитав?»

— Хрест білої людини, — сказав він уголос.

Хлопець знову глянув на нього й засміявся.

— Не смійся! — крикнув Ота. — Я не дозволю тобі піти звідси. Ти чекатимеш разом зі мною. Може, й до ночі. Стільки, скільки я захочу.

Хлопець раптом підвівся. Ота підхопився й собі.

Хлопець пішов, женучи поперед себе череду кіз; Ота сумно дивився йому вслід, і кутики його уст засмикалися. Він сів і заплакав, як колись у матері на колінах.

В нього знову розболілася голова. Якої непрощенної помилки припустився він. Все було вже так близько — порятунок, можливість покласти край безнадії і влаштуватися десь, як порядна людина. Все, все! Треба було ще тільки трошки потерпіти.

А він не потерпів…

По шосе проїхало дві автомашини, і обидві на північ, на Азру. Ота двічі пригинався до землі, щоб водії його не побачили, бо місцевому можна сидіти біля шосе і на нього ніхто не зверне увагу, а білий у кожного викличе підозру.

За якийсь час знову загуркотів мотор, і Ота знов» у ліг. Обережно підвівши голову, побачив клуби куряви саме там, де чекав: на півночі. Він рвучко підхопився й замахав рукою.

8

Тритонний «деляже» їхав до Бужада, й араб-водій погодився підвезти Оту за сигарети. Але він не знав, скільки заправити з нього. Казав, що це страшенно далека дорога, на яку навряд чи вистачить і двадцяти сигарет. Власне, тут мало й двадцяти п'яти. Більше того: навіть коли б ти скурив тисячу тисяч сигарет, ти все одно не дістанешся до Бужада, якщо тобі в цьому не допоможе аллах… Зрештою, він задовольнився десятьма сигаретами. Водій добре розмовляв по-французькому. На ньому була сорочка без комірця, полотняні штани й заляпані маслом тенісні черевики, з яких стирчали пальці. Звали його Хасан.

Машина рушила; Хасан курив і ні про ще не питав Оту. Машина підстрибувала на вибоях, підстрибувало кермо в Хасанових руках, підстрибували й самі Хасанові руки, немовби вони тримали вуздечку, а не кермо. Хасанова ступня лежала на акселераторі, а палець, який виглядав із черевика, дивився вгору на Оту й кивав йому. Машина їхала, мотор гуркотів, зітхав, квилив, лаявся: «Бужад! Бужад!» Знову монотонно співав. Вони не зупинялись, і Ота дивився не у вікно, а на Хасанові руки, які підстрибували разом з кермом, і на палець, що кивав йому. Невдовзі Ота заснув і прокинувся серед глибокої тиші. В першу мить не міг зорієнтуватися, де він. Потім помітив Хасана. Вони стояли посеред шосе.

— Що сталося? Ми вже приїхали?

— Де там, — усміхнувся Хасан. І закурив останню сигарету. — До Бужада ще півгодини. Але авто не хоче їхати. — Він виліз з машини й почистив свічки. Тоді опустив капот і спробував завести стартер, тримаючи палець на кнопці.

— Не роби цього, бо розрядиш батареї, — сказав Ота.

— Ох-ох, — сумно зітхнув Хасан, сів із сигаретою в зубах на підніжці й задивився на свої пальці, які стирчали з черевиків.

— Так ми ніколи не доїдемо, — сказав Ота.

— Хтозна, — відповів Хасан. — Це відомо тільки одному аллахові.

Ота вилаявся.

— Може, він пошле нам якусь машину, — з надією натякнув Хасан.

— Хто?

— Аллах.

— Навіщо вона тобі?

— Вона відбуксирує нас.

— А що, коли ніяка машина не приїде?

— Ах-ах, — сказав Хасан. — Може, приїде, може, не приїде. Треба ждати.

Ота вискочив з кабіни й підняв капот. Зіпсувалося запалювання.

— Іди сюди, Хасане. Глянь. У моторі є не тільки свічки. Тебе що, ніхто цього не вчив?

— Ні, — сказав Хасан.

— То запиши це собі на лобі.

— Я не вмію писати, — засміявся Хасан.

— Отуди к бісу! — буркнув Ота. Закриваючи капот, він ударився головою, і все попливло в нього перед очима. Він був би упав, як підтятий, коли б його не підхопив Хасан.

— Що з вами, пане?

— Нічого. Це від сонця, — сказав Ота, хоча знав, що це з голоду.

Хасаи допоміг йому сісти в кабіну. Натиснув на стартер, і мотор запрацював: Бужад… Бужад…

— Вам уже ліпше? — запитав Хасан. — Можна їхати? Ви блідий, як смерть.

— Їдь!

Машина рушила. За склом пропливали рожеві пагорби. Ота висунув з віконця голову й підставив обличчя вітрові. Глибоко дихав. «Бужад, — співав мотор. — Бужад». Хасанові руки танцювали на кермі. Нараз Ота відчув, що йому робиться млосно.

— Зупини! — крикнув він. — Зупини!

Ота важко дихав. З чола градом котився піт.

Хасан зупинив машину на шосе, яке вгризлося в стрімкий схил гори; внизу лежав Бужад.

Місто було біле, аж синє. Сонце вже зайшло за гори, а місто все ще біліло й мерехтіло в його останньому промінні. З пласких білих дахів раз по раз щось злітало, на мить щезало, а тоді знову з'являлося вгорі, рожеве й іскристе, наче ракета.

— Що це, Хасане? Що це літає?

— Лелеки, — відповів Хасан.

То справді були великі білі птахи, які кружляли над Бужадом, раз по раз пірнали в сутінь і знову злітали там, де все ще палало невидиме сонце, забарвлені ніжним відтінком вечірньої зорі.

Але сутінь наступала, і птахи злітали за сонцем чимраз вище. Незабаром вони були вже не рожеві, а червонясті… Й нарешті згасли зовсім.

— Їдь, Хасане, — сказав Ота. Млість у нього вже минула, однак слабість від голоду лишилася. Він помацав у кишені гроші, за які попоїсть, тільки-но дістанеться до міста.

— Їдь.

Авто в'їхало між оливкові гаї, поминуло військовий табір, і місто швидко втратило свою привабливість, свою осяйність. Ота вже не бачив лелек, але все ще думав про їхній червоний колір, колір м'яса… Голова його знову запаморочилася.

— Зупини!

Біля шосе стояв будиночок з написом «Буфет» і бензинова колонка.

Ота виліз із кабіни. Напружившись, пішов, як манекен, зціпивши зуби й відчайдушно намагаючись утриматися на ногах, не впасти при Хасанові. Почув гуркіт машини й побачив її тінь, що посунула повз нього. Високий, кульгавий чоловік у сніжно-білій перуці вибіг йому назустріч:

— Bon soir[33].

— Щось поїсти, — встиг іще сказати Ота, перш ніж під ним підломилися ноги.

9

Кульгавий чоловік, на ім'я Антоніо Віда, не носив перуку — просто у нього було довге біле волосся, зачесане за вуха, й хвилясте, ніби овече руно. Це був ветеран Легіону, італієць із Сіцілії. Він любив сміятись, і худе, зморшкувате обличчя його при цьому заокруглювалося й трусилося так кумедно, що кожен, на кого Віда дивився, не міг утриматися від сміху.

Посадовивши Оту в своєму маленькому ресторанчику, обліпленому фотографіями напівголих актрис з ілюстрованих журналів, і насипавши йому густого супу із шматками риби, він став за низькою стойкою й хвилину дивився, як гість жадібно їсть. Потім почав його розпитувати.

— Таке буває не щодня, — мовив він, — щоб із неба впав замурзаний клієнт із сотнею франків у жмені.

Дивлячись у його чорні очі, Ота спробував придумати якусь казочку. Але то було нелегко — на думку не спадало, нічого підходящого. Отож він їв рибу й говорив не набагато більше, ніж риба.

Віда поставив на стіл пляшку червоного вина.

— Ну, розповідай, мене можеш не соромитися. Ти що, втік з Легіону?

— Ні, — відповів Ота, — Скоріше я йду туди.

— Не будь дурнем, — сказав Віда, налив вина й сів до Оти.

Після перших двох склянок Ота мовчав. Після третьої почав розповідати все, як воно є. Дійшовши до Каса, до того місця, де пес Дантон так спритно видурив у нього валізу, гроші й паспорт, Ота заснув на півфразі. Він сам випив три чверті пляшки.

Переночував Ота у маленькій, як долоня, кімнатці, під фотографією неймовірної красуні в іще неймовірнішому купальнику. Вранці знадвору долинув сміх, і, визирнувши у вікно, Ота побачив біля бензозаправної колонки Віду.

В обидва боки, рівне як шнур, бігло шосе, торкаючись міста тільки скраєчку. Бужад лежав у Оти прямо перед очима — біле, як Відин чуб, місто, облямоване зеленню оливкових гаїв і прикрашене мінаретом з трьома золотими кульками. Од Відиної бензоколонки вела дорога до міста, а далі — на рівнину, на «великий-великий південь», як казав Сліман.

Пополудні Ота розповів до кінця свою історію, і Віда сказав йому те саме, що й Марсель Петіжан: він несосвітенний дурень. Потім, подумавши, додав, що в Кліке Ота теж повівся, як школяр, бо йому не треба було тікати із Сліманом, а відіслати хлопця додому самого; якщо він зумів сам утекти з дому, то зумів би сам і повернутися туди, нічого страшного. А йому, Оті, треба було лишитися в маєтку, дочекатися Кліке й зажадати те, що йому належало — другу половину п'ятсотфранкової купюри із смужкою липкого паперу. Може, Кліке і віддав би йому її… А якби й не віддав, то теж не сталося б ніякої трагедії. Ота міг би йому спокійно сказати: «Подумайте, мосьє: у вас половина, в мене половина, отож, по суті, ніхто з нас це має нічого, а п'ятисот франків таки шкода. Знаєте що? Викладіть на стіл чотири сотні або хоча б триста п'ятдесят, і я вам поверну свою половину, тож ви нічого не втратите. А як ні, то бувайте!» Кліке, можливо, вилаявся б, але зрештою, мабуть, догодився б, бо на цьому він іще й заробив би. А тоді можна було б доїхати автостопом до Мекнеса чи до Феса, довідатися з газет, де саме гастролює Перрейра, дістатися туди й запропонувати йому або Фавлерові чотириста франків за Густів закордонний паспорт. Можливо, Перрейра й продав би. А якби й не продав, то Ота міг піти на сук, тобто на базар, і поговорити з людьми, роззирнутися, з деким познайомитись, одне слово, прозондувати грунт; за три-чотири сотні в Марокко багато що можна купити. Навіть посвідчення особи.

Вони знову пили червоне вино. Ота пив завзято, бо його аж тіпала злість. Те, що зараз говорив Віда, він усвідомив іще вчора, коли ждав авто й мало не плакав з голоду. Єдиний шанс знову виринути на поверхню, зіп'ястися на ноги, покінчити нарешті з цим маскарадом, знову стати людиною, яка спокійно працює і якій нема чого весь час ховатися й тремтіти зі страху, втрачено.

— Боже, бон? є… — Він підпер голову долонями й важко зітхнув. Та це не допомогло. Було б краще, якби Віда налив йому горілки замість вина.

Але Віда для цього не був такий багатий. Вія тільки сміявся, запевняючи, що ще нічого не втрачено, що він бував у гіршому становищі, коли служив у Легіоні, інакше у сорок років не був би білий як сніг. Та він щоразу виходив із прикрого становища, бо завжди мав поруч себе товариша.

— У тебе с товариш? Кажи! Є чи нема?

— Нема, — відповів Ота. — Хіба ви.

— Цього вистачить, — засміявся Віда, налив собі вина й, піднявши склянку, подивився з-під неї на Оту. — Можливо, ти брешеш. А втім, навряд. Таку казочку важко висмоктати з пальця. Знай, що…

Але Ота так і не довідався, що має знати, бо надворі загув клаксон, і Віда пішов обслужити автомобіль. А коли повернувся, в ресторанчику було півдюжини алжірських тірайєрів[34] у брудних коричневих сорочках. Вони грюкали кулаками по столу, вимагали вина, потім пили, співали, обнявшись за шиї і хитаючись з боку на бік; половина лоба в них була засмагла, а половина біла, й створювалося враження, ніби вони надзвичайно високі, і тім'я їхнє купається в хмарах, а ноги стоять на цій гарячій землі. У Кліке теж був такий білий лоб, хоч у хмарах плантатор явно не купався.

Він носив тільки панаму або тропічний шолом, так само як оці стрільці носили просяклі потом берети.

Солдати пішли, і Віда заходився варити суп. По-італійському він називав його «мінестра», хоч, як сам визнав, до справжньої мінестри цьому супові було далеко, бо йому бракувало сімнадцятьох складових частин, головним чином, пармезану. «А я все одно називаю це мінестрою», — казав Віда.

На другий день Біді привезли товар — пиво, вино, пузаті сифони, — і поки він усе це приймав, Ота сам заходився варити обід. Він зважився тільки на суп, але старався, щоб суп був «те, що треба», і Віда побачив, що таке чеський картопляний суп, який варила Отина мати. На жаль, картопля тут була не така, явно не чеська, отож суп вийшов густуватий, і Віда сміявся, що це не суп, а лава, що він застигне в їхніх животах. Ота захищався, боронився, однак Віда вчепився за цю «лаву», говорив тільки про неї й про вулкани, власне, про єдиний вулкан — Етну, «під яким, голубе, стояла моя колиска».

Так він перейшов у розмові на острів Сіцілію і на місто Таорміну, де народився, чудове місто, найгарніше в усьому білому світі — це визнають усі, навіть чужинці, які приїздять до Таорміни й усі без винятку зачаровані нею. Бо в Таорміні є все на світі, а посеред міста — червоний знак, червона пляма, і це, в свою черву, найкраще місце Таорміни, де за день витрачають більше плівки, ніж у будь-якому іншому місті за довгі роки. «Клац-клац-клац-клац!» — клацають там фотоапарати…

Віда на мить замріявся, розчісуючи пальцями сивий чуб, але тільки-но Ота натякнув, що в них дома теж гарно, він зневажливо махнув рукою, мало не поскидавши зі столу склянки. «Де там, голубе, Таорміна унікальна, Таорміна стоїть на морському березі, щоб ти знав, а не десь у долині, як ти, може, собі думаєш! Таорміна стоїть над морем, мов фортеця, і звідти видно ген-ген далеко покручене узбережжя, облямоване білим мереживом прибою з морської піни та хвиль. А за цим прибоєм є клаптик берега, на ньому рибальські човни, а над тими човнами — виноградники, а над виноградниками — Таорміна, а над Таорміною — зелені гори, а над горами — вулкан Етна, білий, наче з крейди. Усе це я бачу перед собою, друже, воно весь час стоїть у мене перед очима, і я відчуваю його своїм носом. Бо Таорміна — це, по суті, квітучий сад, самі пахощі, самі квіти й самий спів пташок, а посеред Таорміни — давній римський театр, проти якого Вавілон — немовля. Десь-інде люди, маючи такий стародавній амфітеатр, дуже пишалися б. Але в Таорміні до цього ставляться цілком спокійно, бо там до всього звикли. А на самій горі, в цьому амфітеатрі, на сходах, друже, є цей славетний знак, ця червона пляма!»

Так вони знову повернулися до того, з чого почали, й Віда намалював пальцем у повітрі цей червоний знак — півметра в діаметрі — й пояснив, що знак там для того, аби кожен зразу побачив, що тут центр краси, що тут треба зупинитися, милуватися й фотографувати.

І знову Віда махав у повітрі руками, моделював ними узбережжя й гори з вулканами і говорив, говорив, що, коли стоїш серед тієї неповторної краси, то видно, як удалині височить Етна, а внизу виблискує море з білим мереживом, як саме над цією червоною плямою кружляють і співають солов'ї…

Ота перебив його, зауваживши, що це вже занадто, бо солов'ї ніколи ні над чим не кружляють, тим більше над якоюсь там плямою, а тільки співають уночі в кущах. У них дома, в Бржежанках, на Височині теж гарно, хоч такої дурниці, як червона пляма, немає, нема й амфітеатру, ані вулкана, ані моря. Зате в них є ліси, і які! І Жакова гора, і річечка, і ставок…

Але Віда перебив Оту, сказав, що його Бржежанкам до Таорміни далеко! Ота розсердився й порадив йому, щоб він мерщій вертався до своєї Таорміни й прислужував туристам — стелив їм у готелях за бакшиш постіль.

Тепер розсердився Віда й сказав, що ніколи нікому не прислужував, що він чесний рибалка й до готелів у Таорміні ніколи не мав ніякого відношення, бо весь час жив унизу, біля моря. «Нагорі рибу не ловлять, ти, дурню! Нагорі тільки милуються довколишньою красою й усіма мовами світу висловлюють захоплення, але Теорміна все одно наша і на ній гарно можна заробити».

Тоді Ота єхидно запитав, чого, в такому разі, Віда пішов до Легіону, якщо він так багато заробляв на своїй Таорміні, але Віда почервонів од гніву і заявив, що він на ній ніколи не заробляв, і його батько теж, а якщо й заробляв, то хіба кілька нещасних лір, коли туристам забагнеться покататися на морі і погратися у сіцілійських pescatori. А втім, вони не дуже охоче гралися і в рибалок, — тільки сідали в човен, наче в гондолу, веліли катати їх уночі та ще й ждали, що батько співатиме серенади. Але в батька не було голосу, до того ж туристи так уже йому набридли, що він ледве видобував із себе кілька тонів. Крім того, човен смердів рибою, і туристам це не подобалося, бо вони, мабуть, уявляли собі, що рибу ловлять уже засмаженою або в маринаді.

Ота реготав, а Віда дедалі дужче сердився і червонів, хоча й небагато випив, в усякому разі небагато як на сіцілійця й рибалку. Нарешті він прохопився, що в Таорміні були і, напевне, ще й досі є й інші човни, чистенькі, пофарбовані, з м'якими сидіннями, але водночас наче й рибальські, щоб у туристів виникала відповідна ілюзія… і що ці човни належать готелям, і він, Віда, працював на такому човні, коли чуб у нього був зовсім чорний — такий чорний, як зараз білий! — що він удавав перед туристами бадьорого рибалку, а також співав їм з мандоліною і возив їх уночі вздовж узбережжя. Та якось один швед загубив десь гаманець і звернув усю вину на нього, Віду, мовляв, це Віда поцупив гаманець у нього з кишені. Зчинився скандал, Віду допитували, тягали до слідчого, батько лютував і лаяв його, і тоді він, Віда, ситий усім по саму зав'язку, втік до Тунісу. Потім опинився в Алжірі, в Сіді-бель-Аббес. «А що це означає, ти, голубе, вже й сам добре знаєш».

Однак Ота цього не знав, і тоді Віда пояснив йому, що в Сіді-бель-Аббес стоїть гарнізон Іноземного легіону, де всі завербовані проходять належну підготовку. Але він і далі запевняв, що Таорміна — найгарніше місце в світі і що її в нього не зможуть одібрати навіть десять тисяч шведів. Аби тільки там завжди було достатньо риби, достатньо м'яса. Аж тепер він почав по-справжньому пити й випорожнив дві літрові пляшки вина. Потім заснув, і Ота сам обслуговував бензоколонку.

Вранці Віда сміявся, що вчора трохи перебрав міру з вином і тією Таорміною, та це не страшно — людині іноді, треба розважити душу і вдатися до спогадів, навіть якщо життя вдома й нічого не варте було. «А тепер розказуй ти, друже. Ясна річ, у вас теж гарно, людині всюди гарно, де вона вперше побачила світ. То, кажеш, у вас є ліси? Розкажи мені про них, це, мабуть, казково гарно, коли ти маленький, і довкола тебе самі дерева…»

Ота почав розповідати про ліси, але Віда не міг уявити собі справжніх чеських густих лісів, з мохом і глицею, з білими грибами, мухоморами й дубовиками; це для нього було тим важче, що Ота не знав, як усе це називається по-французьки…

Раптом надворі пролунав гудок автомобіля, але Віда не почув, бо дуже сміявся. Ота підвівся й пішов заправляти сам. Коли він обслужив другу машину й уже закручував кришку бака, до бензоколонки під'їхав на велосипеді капітан тірайєрів.

— Ти ба! — здивовано вигукнув він, поставивши велосипед під стіною. — Мосьє Віда має помічника!

На порозі ресторанчика з'явився Віда.

— Та що ви, — недбало кинув він. — Це мій гість. Він турист.

— Он як, — мовив капітан, кремезний чолов'яга з обвислими вусами й червоними мішками під очима. — Анісетти, Віда! — І, сівши за стіл, обіперся головою об стіну.

— Що нового, пане капітан? — запитав Віда, наливаючи йому в чарку на три пальці лікеру, прозорого, як скло. Коли він долив води, суміш одразу побіліла.

Капітан понюхав чарку й жадібно випив.

— Нічого, — сказав він. — Принаймні я нічого не знаю. Запитайте у туристів, вони знають більше, бо швендяють де заманеться.

Ота чекав, що Віда щось скаже, але той мовчав.

— Сідайте, пане… пане…

Ота на мить завагався.

— Моє прізвище Сауліт, — сказав він нарешті.

— Капітан Пінель.

Вони потиснули один одному руки.

— Вип'єте зі мною? Віда, анісетти для пана туриста й для мене ще одну.

Вони цокнулися. Це був смачний, прохолодний, міцний напій з анісовим присмаком і запахом.

— Як вам у нас подобається? — запитав капітан.

— Дуже. Марокко гарна країна.

Капітан грюкнув кулаком по столу.

— Це каже кожен, хто приїздить сюди ненадовго. Хай йому чорт! — Він хутко випив анісетту й одсунув чарку на край столу, до Віди, який стояв із повною пляшкою в руках. — Звідки ви, якщо не таємниця?

— З Латвії.

— Хе-хе, — засміявся капітан, немовби здивувався, що на світі є й така країна. — І що ж вам тут найбільше подобається, га?

— Міста. Люди…

— Отже, я теж! — зареготав капітан і вихилив нову порцію анісетти.

— А чого ж. У вас вигляд цілком доброї людини.

— Бо я таки добрий! Віда, добрий я чи ні? Скажіть панові туристові: молодець я чи не молодець?

— Хто ж у цьому може сумніватися! — відповів Віда.

— Чули? — засміявся капітан і кивнув Оті зігнутим указівним пальцем, щоб той нахилився ближче. — Він каже так завжди. А сам думає, що я дурень і занадто багато п'ю. Я й сам знаю, що багато жлукчу! Хоч і не так багато, аби не знати, що довкола мене діється! І якщо я й був колись дурень, то років двадцять тому. Коли поїхав до Марокко. — Він знову випив.

— Може, це не так і погано, — промимрив Ота. Він бачив зблизька вирячені капітанові очі й не знав, що сказати, аби не вскочити в халепу.

Капітан дзенькнув чаркою об стіл.

— Не погано, кажете?! Тоді я вам скажу таке: посидьте десять років у цій норі, і якщо ви не зап'єте, я віддам вас у музей і ходитиму на вас дивитись. Так, Віда, чи ні? А я тут уже двадцять років, голубе! Я цей барліг завойовував! А міг бути виноградарем! У мого батька був такий виноградник, аж серце раділо, коли я дивився на нього. В Боні, пане! Знаєте, що це означає?! Але він усе пропив. Чому? Та тому, що синок його пішов шукати пригод і завойовувати Марокко, і йому там одрізали голову. Так написали батькові, розумієте? Правду я кажу, Віда, чи ні?

— Звідки я можу знати, капітане…

— Правду! Коли я кажу, то так воно і є. Додому написали, що я поліг за Францію, бо гадали, що труп, який знайшли без голови — мій смердючий труп. Але то був не я, друже, не я! Важко розпізнати труп без голови, навіть коли ти турист і думаєш, що ти хитрун. Насправді ти дурень. Ану поглянь на мене — є в мене голова чи нема?!

— Є, капітане, — сказав Ота.

— От бачиш, — задоволено відсапнув капітан. — І черево теж є, і ноги, і руки. І злість є теж… Віда, ще одну, і я йду!.. І досвід у мене теж є. Два роки в полоні у берберів. Якби ти був мене тоді побачив! Мене тягали по горах, наче пса. Та що там пса! Я заздрив псам, якщо хочеш знати! Я їв тільки те, що не доїдали собаки! Та нащо я тобі розказую. Віда, налий іще, аби я знав, що живу на світі. Vive la vie! Vive la France![35]

Капітан випив і підвівся. На подив, він тримався твердо на ногах, високо задерши голову, яку спочатку був загубив, а потім знову знайшов. Здавалося, алкоголь зразу вивітрився з нього.

— Eh bien, monsieur le touriste[36], — засміявся він. — Я справді можу їхати, чи ви теж щось розповісте?

— Я б охоче, проте не маю чого, — відказав Ота.

— Нині в цьому краю вже не трапляється ніяких пригод. Щонайбільше вас можуть напасти кольки, або у вас зіпсується авто, — сказав Віда.

— Еге ж, еге ж, — Ота радо вхопився за цю ниточку. — А шофер сідає на підніжку й чекає допомоги аллаха. Зі мною таке вже було.

— Ха-ха-ха! — зареготав капітан. — А «Мектуб» він сказав?

— Ні, такого я не чув.

— Дурниці, — махнув рукою капітан. — Він неодмінно сказав «Мектуб». Не заперечуйте цього, туристе!

— Ну звичайно. Він неодмінно сказав «Мектуб», — підтримав його Віда.

— Та ні, — наполягав на своєму Ота. — Він такого не казав, бо я почув би. А що таке «Мектуб»?

— «Мектуб» — це святе слово, — зареготав капітан і знову сів. — Віда, ще одну, я розповім панові туристу, що таке «Мектуб»! Що він за турист, коли не чув про «Мектуб»?! Налий і йому, щоб у нього прочистилися вуха! Щоб надалі уже чув «Мектуб»! «Визначено!» — ось що означає «Мектуб»! «Визначено в книзі Долі!» Вся ця коричнева маса кричить тільки «Мектуб!», більше нічого. Ваше здоров'я, туристе!

— A la votre[37], — сказав Ота.

Вони випили, і капітан розлив трохи анісетти собі на сорочку.

— «Мектуб»! — пирснув він сміхом.

— «Мектуб», — сказав Віда, підраховуючи на папері. — З вас п'ятнадцять франків п'ятдесят сантимів.

— Іди ти к бісу! — махнув рукою капітан. — Я ще не закінчив. Я ще покажу туристові «Мектуб»!

Він кинув на стіл гроші, встав і пішов до дверей, похитуючись, як моряк.

— Агов, Алі! — гукнув він пастухові, який гнав уздовж шосе три кудлаті вівці. — Алі, стій!

Пастух зупинився. На ньому було саме ганчір'я, крізь яке проглядало тіло.

— Гей, туристе! — обернувся капітан, розстібаючи на поясі кобуру пістолета. — Ходи сюди й нашорош вуха. Коли я стрельну, впаде вівця, а він скаже: «Мектуб»!

– Не дурійте, капітане, — нахмурився Віда. — Навіть якщо він скаже, сюди однаково не буде чути. Це далеко.

— Тоді він крикне! — буркнув капітан. — Якщо я йому накажу, він крикне! Я тут пан! Котру вівцю застрелити, туристе? Мовчи, я виберу сам. Оту, що найближче від нього! Стій, чоловіче!

— Не треба, капітане! — вигукнув Віда. — Ви п'яний. Ще влучите в нього і матимете клопіт.

— Хіба я дурень? — засміявся капітан. Він стояв на дверях, і пістолет важко відтягував його руку. — Я б од цього нічого не виграв. Вівці лишилися б самі, а вони не сказали б «Мектуб». Вівці не кажуть «Мектуб», це єдине, що їх відрізняє від цих людей. Однак я продемонструю вам «Мектуб» за всіма правилами! «Мектуб» з усіх «мектубів»!

Він почав зводити пістолет, але зброя була для його п'яної руки надто важка, і це виходило в нього дуже повільно.

Ота стояв за спиною в капітана й Віди і ледве стримувався, хоч і знав, що не сміє навіть ворухнутися, що не сміє навіть писнути, бо знову встряне в халепу, як у Кліке.

А чоловік у лахмітті стояв по той бік шосе й дивився в дуло пістолета, наче це був фотоапарат.

— Віда!.. — вигукнув Ота.

Тієї ж миті Віда наліг на капітанову руку, й дуло пістолета опустилося вниз.

— Кажу вам, перестаньте, капітане! Сір! Іди геть, Алі! Швидко!

Чоловік у лахмітті штрикнув кінцем палиці своїх овець і неквапливо пішов.

А втім, йому не було чого поспішати. Почервонівши, капітан про нього одразу ж забув.

— Ти… ти, зайдо! — Голос у нього зривався. — Ти заволоко, волоцюго!

— Але ви теж не тут народилися, — весело мовив Віда. — Сховайте цю іграшку і скажіть спасибі, що я врятував вас от халепи. Тут заборонено стріляти.

Капітан Пінель слухняно заховав пістолет, проте обличчя в нього все ще палало люттю.

— Що ти сказав? Ти мені погрожуєш?! Ти хочеш на мене донести?!

— Я? Донести? Що ви вигадуєте, капітане? Ви мене ображаєте, — сказав Віда. — Так, ображаєте! Знаєте що, їдьте собі додому і, якщо не хочете, можете сюди більше не приїжджати. Анісетта є і в інших місцях.

— Он як! — засміявся капітан. Він спирався плечима на одвірок, але ноги його не тримали, і він держався його обома руками, як підстрелений. — Ти не хочеш, щоб я сюди приїздив і бачив твоїх дезертирів! Це турист, кажеш? У смердючій сорочці й брудних черевиках? Un beau touriste![38] Ми до нього ще придивимося! Ще побачимо!

Він пустився одвірка і, похитуючись вийшов надвір. Віда пішов за ним.

— О боже, — зітхнув Ота. — Дайте йому спокій. Або вбийте. Я нікуди не хочу йти звідси! Не хочу!..

Віда обернувся.

— Іди ти к бісу, приятелю. Ти що, баба? — І він підійшов до капітана, який намагався сісти на велосипед. — Капітане, — прошепотів підлесливо. — Не їдьте. Гарненько виспитесь у свого приятеля Біди. Адже він не заподіяв вам нічого лихого.

Проте капітан Пінель якось усе ж таки вмостився на сідло й поїхав у напрямі міста, страшенно кривуляючи. Віда похмуро дивився йому вслід.

— Що ж тепер? — запитав Ота. На лобі у нього виступили краплі поту, і він з гіркотою думав, що, незважаючи на свою боягузливу поведінку, по вуха встряг у нову халепу, що пастух дивився не в дуло пістолета, а на нього, Оту, який міг і повинен був щось зробити, але не зробив. — Я в цьому не винен, Віда, мені не можна ні в що втручатися! Я хочу жити як порядна людина!

— Тут важко щось сказати, — зауважив Віда. — Але якщо хочеш бути порядною людиною, то ніколи не стій осторонь таких неподобств.

— Ну й щастить же мені… Що тепер зробить ця тварюка?

Віда важко зітхнув!

— Він не з найгірших. Але коли перебере міру, то це справжня каналія.

— Він донесе на мене?

— В цьому я не сумніваюся. Звичайно, якщо не впаде по дорозі з велосипеда й не скрутить собі в'язи.

— Що ж мені робити?

Біля бензоколонки зупинився автомобіль, і Віда, знизавши плечима, пішов його обслужити. Повернувшись, він подався до стойки, налив собі анісетти й випив без води.

— Тобі треба щезнути, — сказав він, чухаючи потилицю. — Жаль. Можливо, я для тебе щось дістав би… хоча цілком можливо, що й ні. Наперед важко вгадати. Але ти дурень, не треба було згадувати про того водія.

— Хіба ж я міг таке знати!

— Завжди треба тримати язик за зубами, а надто коли в тебе мокрі пелюшки. Це тільки немовлята кричать. Тільки немовля може собі це дозволити.

Віда підійшов до дверей і визирнув надвір. Подивився праворуч, ліворуч. Скільки сягало око, ніде не видно було жодної машини. Віда замислено пошкрябав підборіддя.

— Я тобі ще не казав, що тут у нас є магометанський святий? — Він показав на купку коричневих будиночків по той бік шосе, що притулилися один біля одного, наче опеньки на пні. — Це його Ватікан. Називається він «Сеїд». Не будинки, а святий.

— О боже, — зітхнув Ота, — що мені до вашого Сеїда. Мені треба негайно тікати!

— Ну, ну, — промимрив Віда. — Сподіваюся, ти не думаєш, що він пришле сюди по тебе цілий ударний загін. Так швидко тут це не робиться… І взагалі, куди ти втечеш? Цією дорогою можна дістатися до Тадли, цією, ліворуч, — до Уед-Зема або ж до Каса.

— А цією? — Ота показав на меншу, гіршу дорогу, яка вела на Сліманів «великий-великий південь».

— Вона веде в блед і зрештою до Марракеша. Це, певно, було б найкраще. У тебе там хтось є?

— Ні, — сказав Ота. — А втім, можливо, є. Одна дівчина. Проте це напів… напів…

— Розумію, — посміхнувся Віда. — Тоді тікай до неї, такій, як правило, можна довіритися більше, аніж принцесі. Така знає, почім ківш лиха. Не думай, що вона має від цього велику втіху.

— Та хіба я про це думаю! Але як туди дістатися? Пішки?

— Ну що ти, тебе схоплять через півгодини. Якщо, Звісно, вважатимуть, що тебе треба догнати. Вся складність у тому, що цією дорогою їздить мало машин. Заждемо ще трохи.

— А тим часом я хотів би з вами розплатитися.

— Іди ти знаєш куди… — розсердився Віда. — Porco dio[39], нічого не буде. Якби тобі дістатися хоча б до Тадли, то звідти можна б уже якось добутися до Марракеша… Гей, Махмуде!

Він кивнув арабові з віслюком, той під'їхав ближче, всміхнувся й вислухав, що йому швидко пояснював Віда.

— Збирай своє манаття, — обернувся Віда до Оти. — І тих кілька франків, які лежать на столі, забирай теж, це тобі подарунок од пана капітана. Не балакай і ворушись! Підкачай штани до колін. Так… О небо, у тебе такі білі ноги!

Араб скинув брудну джелабу, й Віда допоміг Оті надіти її. Потім накинув йому на голову каптур.

— Сідай на віслюка і гайда. Махмудові нічого не давай, це добрий чоловік і мій боржник. Addio![40] Якщо над'їде порядний араб машиною, я пошлю його тобі навздогін. Addio! І передай моє вітання тій дівчині. Де вона працює?.. Що? В «Атлас-барі»?.. Скажи, що я колись до неї завітаю!

Ота сів на віслюка, й віслюк рушив.

Махмуд тримав однією рукою віслюка за хвіст, а другою підганяв його палицею.

— Агей! — крикнув Віда вслід Оті. — Скажи їй, що я — колишній ри-бал-ка! То нехай жде-є-є!

— Ррра! — підганяв Махмуд віслюка. — Ррра!

Ліворуч здіймалися буро-зелені гори, помережані овечими стежками, немов потічками.

10

Увечері Ота був уже далеко на півдні, сидів у якійсь норі і все ще не скидав вовняної джелаби, в якій страшенно прів. Але це вже була інша джелаба, не та, яку йому допоміг надіти Віда. Коли їх — Оту й Махмуда, що тримався за хвіст віслюка, — наздогнало через годину за Бужадом вантажне авто, повне мішків, Махмуд стягнув з Оти свою джелабу, і водій, теж Махмуд, дав йому другу. Ввечері вони приїхали сюди, і водій завів його в дім, зняв з нього джелабу. Тут уже стояв інший араб у засмальцьованому, тюрбані й тримав нову джелабу. Третю. Схоже було, що вони з поваги весь час перевдягали його, а насправді забирали свою одежу назад, бо іншої не мали. Коли Ота почав протестувати проти третього перевдягання, вони засміялись і пояснили, що тут йому не можна сидіти без джелаби — це все одно, що він сидів би голий, кожен відразу помітить, що він румі, і перший це помітить жандарм, бо жандарм розуміє, що румі не йде до арабів, коли його щось не примусить.

Тому Ота надів третю джелабу і тепер обливався в ній потом.

Довкола стояли якісь коричневі стіни, перехняблені, покоцюрблені, поруйновані. Це був двір. По ньому гуляло кілька курей. Не леггорнки, які гарно несуться, а якийсь інший вид, коричневий. Тут не було нічого білого, окрім гір, що їх Ота побачив далеко ліворуч, коли вилазив з машини — довга засніжена смуга, зубчаста, мов пила. Тут узагалі не було нічого білого, окрім цих гір та Отиної литки, яка виглядала з-під третьої джелаби. Йому було трохи за неї соромно й трохи страшно, бо вона свідчила, що він не араб і тут зовсім чужий.

Тієї ночі він спав на пласкому даху, вкрившись третьою джелабою. Тіло у нього свербіло, і він вирішив, що, мабуть, набрався вошей, як йому обіцяв Віда.

Хвилину Ота думав про Віду, а потім думки його раптом перекинулися на арабів, тих, які його сюди привезли, на того пастуха, що стояв і дивився в дуло капітанового пістолета, наче з нього от-от мала вилетіти пташка, а не куля. Ота пригадав і Хасана, який привіз його до Бужада й мав подерті тенісні черевики, нарешті, арабів з Каса… Дивна річ…

Але найдивніше було те, що тепер він міг їх усіх собі виразно уявити — всі вони мали своє обличчя і всі були різні. Він уже не плутав їх. Навіть більше: коли думав про них, то дивувався, що міг їх плутати, що вони взагалі здавалися йому схожими. Дивно, як іноді у людини міняється зір. Мабуть, він навчився б бачити і в темряві, якби трохи потренувався.

Ота розплющив очі, глянув на зорі над головою й подумав, як дивно все влаштоване на цьому світі: він знову повернувся до того, від чого втік у Каса, знову був серед місцевих. Його наче щось тягло до них, наче він за ними бозна-як нудьгував. А тим часом він нудьгував тільки за Віветтою, від якої теж утік.

«Боже, боже, — подумав, — мабуть, я й справді належу до них, якщо так сумую за Віветтою. Адже дівчина наполовину їхня, навіть більше, ніж наполовину, майже вся, геть уся… Та це, зрештою, байдуже, мені вже майже до всього байдуже, — крім неї одної, крім того, щоб я її знову знайшов, зміг обняти і смикнути за коси: «То що, дівча моє, ти ще любиш мене?..»

Зорі в небі мерехтіли, і коли Ота трохи підвівся й сперся на лікоть, то побачив удалині на обрії бліду, хвилясту смужку. Певно, то був проблиск світанку. А згодом, коли під пекучим полуденним сонцем він сідав на машину, що зупинилася перед будиночком явно заради нього, то помітив на тому ж місці обрію ту саму смужку, тільки тепер вона була мовби з цукру. То були шпилі засніжених гір.

— Оддай їм цю сутану, вона тобі вже не знадобиться, — смикнув його водій за джелабу.

Це був європеєць з поголеною засмаглою головою, схожою на великодню крашанку.

— І подякуй їм!

Ота подякував.

Водій увімкнув швидкість, і машина рушила.

— Не думай, що ти можеш їх тільки бити, — буркнув він за хвилину.

— А хто їх б'є? — сказав Ота. — Я ні. Хіба що французи… — Обережно, бо я теж француз!

— Тоді даруй. Хвилину вони їхали мовчки. Ота дивився на водієві руки, порослі кущиками рудуватого волосся.

— Чому ти працюєш у бледі, якщо ти француз?

— А що тут дивного? Я був у Легіоні.

— Ти офіцер?

— Хіба я схожий на офіцера? Солдат!

— Невже в Легіоні служать і французи? Я маю на увазі простих солдатів.

— А чого ж. Можеш сказати, що ти іншої національності, коли маєш на це підстави.

— Он як…

Водій висякався, витяг хустинку й витер нею носа.

— Що ти накоїв?

— Нічого.

— Не бреши!

— Справді нічого. Я тільки загубив документи. Все вже було майже владналося, та я знову накоїв дурниць.

— Яких?

— Ну, наприклад, багато молов язиком.

— Тоді прикуси його.

На якийсь час вони замовкли.

— Що ти везеш? — спитав Ота.

— Добриво. Фосфати.

— А хто тобі сказав, щоб ти мене підвіз?

— Віда. Він прислав мені записку. Віда чудовий хлопець.

— Я знаю.

Вони знову якийсь час їхали мовчки.

— Послухай, — озвався Ота знову. — Чим пояснити, що ці араби такі дурні?

— Чому ти гадаєш, що вони дурні?

— Та так.

— Тому, що вони не дали нам копняка під зад? — засміявся водій. — Будь певен, колись вони це неодмінно зроблять.

— Коли?

— Тоді, коли їм усе це набридне.

— А коли їм це набридне?

— Важко сказати, — промимрив водій. — Мабуть, тоді, коли їм проясниться в макітрі! Коли вони зрозуміють, що тут їхній власний дім.

Він обвів довкола рукою. Очі його зупинилися на білій смузі гір.

— Чорт! Це завжди мені нагадує Альпи. Ти був коли-небудь в Альпах?

— Ні.

— Вони схожі на оці гори. Не зовсім, але майже. Я звідти. З Шамоні.

— Що це за гори? — запитав Ота.

— Які? Альпи?

— Ні. Оці.

— О боже! — вигукнув водій. — Я трохи не наклав там головою, а він навіть не знає, що це таке! Це Високий Атлас, розумнику! А он ті коричневі позаду — то Середній Атлас.

— Там я вже був.

— Ну й досить з тебе, — сказав водій. — А звідкіля ти?

— З Чехословаччини.

— Tchecoslovaquie. Сто чортів! У вас що, всі слова такі довгі?

— Ні.

— Тоді скажи мені що-небудь по-чехословацькому.

— А що саме ти хотів би почути?

— Байдуже. Якого-небудь вірша, щоб я почув, як ви кукурікаєте.

— Ми не кукурікаємо, — образився Ота. — І таких дурниць мені більше не кажи! — Він сперся на сидіння й заплющив очі. Перед ним одразу постали дві тополі біля батьківської хатини. — Гаразд, слухай. Ми вчили цього вірша в школі, і він мені дуже подобався. Тільки я вже, мабуть, його забув.

Мов хвилі врун, в мені вирує й грає

Глибока туга за тобою, рідний краю,

Ледь звечоріє, в міста духоті,

Як з мички, спогадів снується нитка…[41]

— О, це справді звучить дуже гарно, — сказав водій. — Sans blague[42]. — Він повернувся до Оти й зменшив швидкість. — О боже, та ти плачеш! Я бачу, що ти таки йолоп! Треба було сидіти дома, якщо ти ганчірка… Перестань, кажу тобі! Так не годиться! Я тебе розумію. Але це нікуди не годиться, приятелю.

Вони раптом зупинилися, і водій плеснув Оту по плечу, а тоді обняв його за шию й почав заспокоювати:

— Ну, ну, не треба.

— Краще не торкайся мене, — схлипував Ота. — Я, мабуть, набрався вошей з отієї сутани. Скрізь свербить.

— Не мели дурниць! — зареготав водій. — Щонайбільше ти міг набратися бліх. Вошей у них немає, вони не такі страшні, як здаються.

— Мене налякав Віда.

— Він пожартував. Віда веселун. У нього були воші, і в мене теж, у всіх нас були воші в Легіоні. Тільки бербери не мали вошей. Воші їх не чіпають, бо поламали б собі хоботки.

— Ну добре, хай буде по-твоєму, — сказав Ота. — їдь уже. Я хочу швидше дістатися до Марракеша.

— Авжеж, авжеж, — промимрив водій. — Тільки я ще дам тобі закурити.

Він застромив йому в зуби сигарету, підніс вогню, увімкнув мотор, і машина поїхала. А з неба золотим піском сипалася спека і лягала на землю, що раптом стала рожево-золота, мов батькова весільна обручка, в якій було багато міді.

Незабаром з'явилися й пальми, справжні високі пальми, перші пальми, які Ота побачив у Марокко. Та він бачив їх невиразно, бо очі його вперто сльозилися, й пальми здавалися розмазані, наче павині пера. Їх ставало дедалі більше, і невдовзі виріс цілий ліс павиних хвостів. Машину вже не трусило, бо вони виїхали на асфальт.

— Розповідають, — мовив водій, — що. колись цей закутень облягли якісь вегетаріанці, котрі їли тільки фініки. Де вони їх узяли, не питай мене, я не знаю, це загадка, бо цих пальм тоді тут іще не було. Вони виросли потім з кісточок, що їх ті вегетаріанці кидали на землю. Так розповідають про цей пальмовий гай. А он та вежа — то Кутубія, чудовий мінарет. Майже сімдесят метрів згори донизу і знизу догори теж. А он за тими рудими мурами — твоє село.

— Яке село?

— Отакої! Він навіть не знає, куди їде, — зітхнув водій. — Звичайно, Марракеш, а не Париж.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

1

Оті не здалося, що Марракеш — село і глухий закуток. Він ішов по вулицях, уважно роздивлявся довкола, й місто йому подобалось. Але, звичайно, це було нове місто Марракеш, Гелі, як його назвав водій; хтозна, який вигляд має старе. Ота почував себе майже так, як у новім Рабаті, з тією різницею, що в садах тут росли пальми з зеленими кошлатими кронами, схожими на зелені комети. Подекуди серед зелені висіли кетяги жовтих фініків, схожі на солом'яні віхті.

Водій висадив Оту перед поштою на маленькій площі, з якої починалася Авеню де Гелі, й поїхав так швидко, що він не встиг навіть запитати, як його звуть.

Ота зайшов на пошту, купив листівку й написав!

«Дорогий тату,

я в жаркій Африці, скрізь тут ростуть пальми й фініки. При бажанні їх можна нарвати скільки хочеш. Мені тут добре, не хвилюйся. Доки зостанусь тут, ще не знаю…»

Він збентежився. «Звичайно, це дурниці. Якщо мені тут добре, то ясно, що я тут зостанусь. Він закреслив слова «Доки» і «ще не знаю». Тепер це звучало краще: «Зостанусь тут». «Але тато побачить, що я деякі слова закреслив, і відчує: щось не те. Він не дурний».

Ота кинув листівку в кошик на сміття, купив нову й написав тільки про жарку Африку, про пальми й фініки і не знав, що до цього ще додати. «О боже, — подумав, — що ж йому написати ще? Що я сьогодні плакав, як дитина, що маю блохи? Що з мене збиткується всяка наволоч? Що я не знаю, що буде зі мною за тиждень або навіть за годину? Що я став обірванцем?..»

«Тату, — писав він далі, — коли я повернуся, то розповім тобі про все, а зараз не маю на це часу. Бувай здоровий. Цілую тебе.

Ота».

Він поклав ручку і приклеїв марку. Марка була вузька, довга, на ній було зображено Кутубію, казково гарний мінарет, майже сімдесят метрів заввишки, sans blague. Це справить у Бржежанках враження. «А те, що мені ніколи, це добра ідея — тато подумає, що я тут бозна-як зайнятий, що за мене б'ються усі авторемонтні майстерні Марокко».

Ота кинув погляд на червону скриньку, по якій перебігали тіні, мов пальці по клавішах рояля. Підвів голову. Це були тіні пальмового листя, пальмового віття, пальмових пальців, яких на кожному листку було без ліку. Нарешті справжня Африка!

Біля пошти була перукарня. Ота звелів поголити його, підстригти, напахтити й тицьнув перукареві в долоню два франки чайових для компенсації, якщо він побачить у його волоссі кузьку. Перукар вклонявся Оті аж до землі й дивився на його брудні черевики.

З ними треба було щось робити. Взагалі з усім його гардеробом. Поряд, за вітриною універмагу, Ота побачив солом'яний капелюх-панаму, яку носив Кліке в Рабаті, тільки трохи товщу. Зайшов до універмагу.

Коли він насунув капелюх на очі, то не впізнав себе. Купив ще й паперову валізку. На рюкзак грошей не вистачало, та й що туди він кластиме, а з валізкою людина має зовсім інший вигляд, не такий дивний, як з рюкзаком за плечима. Якщо вже опинився в універмазі, то купив собі за сім франків і білу сорочку. Сказав, що хоче тільки поміряти, але вже не скинув її, бо сорочка дуже йому пасувала і в ній він трохи був схожий на плантатора.

Тепер брудні черевики впадали в око ще дужче. Ота сів під кав'ярнею, замовив пива й кивнув хлопцеві із скринькою. Хлопець тієї ж миті почав намащувати його черевики рідким кремом, білим, як анісетта. Оті нестерпно захотілося випити анісетти, але він здолав себе. Простяг ноги, на сонце й, поки черевики сохли, вивернув із кишені» все, що мав. Зробив «інвентаризацію»: конверт із фотографіями його біля стерна, червона шматина з фотографією Ісмаїлп, брудна хустинка («Треба було б купити іншу»), трохи більше, як вісімдесят франків. Мало, але все-таки на якийсь час вистачить.

Він розплатився і підняв валізку.

— Де бар «Атлас»? — запитав офіціанта.

Той пояснив, і він пішов по Авеню де Гелі. Потім звернув убік. Готель «Атлас» — «Амерікен-бар» був не дуже розкішний, проте набагато кращий, ніж готель «Страсбург» у Каса; Віветті, певно, тут живеться не згірше. Бар на першому поверсі мав окремий вхід, готель теж, і Ота хвилинку розмірковував, куди спершу зайти. Зазирнув до бару.

Це була пофарбована в рожевий колір кімната з кількома столиками, кількома окремими кабінами, кількома високими стільцями біля стойки, з грамофоном, безліччю лампочок і картинок голих красунь. Але тут не було ні душі.

Ота зайшов до готелю. В коридорі тхнуло часником і цвіллю. Ота плеснув у долоні.

З'явився араб у фесці, й відразу ж за ним вийшов худий європеєць.

— Мені потрібен номер, не дуже дорогий.

Він одержав ключ і пішов на четвертий поверх.

У кімнатці стояла відчинена шафа. Крізь ясну шибку було видно Кутубію, що стриміла на тлі синього неба над червоними мурами й зеленими плюмажами пальм; далі виднівся засніжений Високий Атлас.

Ота вихилився з вікна. Внизу сліпуче блищав асфальт. По ньому йшла жінка в білому. Та це була не Віветта, а європейка, й вона цікавила його так само, як цей асфальт.

Ота сів на постіль і відчув себе страшенно самотнім.

— Боже, — сказав він уголос. — Нарешті тут нема нікого.

Потім став у новому капелюсі перед дзеркалом, провів рукою по гладенькій щоці й раптом пригадав Каміля Верхарта, який у Каса так само видивлявся на себе в дзеркало, чи добре пофарбовані у нього скроні. Цікаво, що з ним? Що з ним зробили ті двоє людожерів, Перрейра і Фавлер? І ця паскуда Джоанна…

Та Каміль був значно далі, ніж Віветта. А втім, можливо, ні, можливо, обоє однаково далеко, і хтозна, де вони зараз… Серце в Оти гучно калатало, коли він збіг униз і рвучко відчинив двері до бару.

— Гей! Чи є тут хто? — закричав і плеснув у долоні.

За стойкою відчинилися двері, і ввійшла жінка. Це була вона. Вона, Віветта, в червоній сукні в білий горошок, тільки замість кіс на голові в неї стирчав великий негарний вузол. Щоки її були потворно напудрені, й вона мала вигляд майже як пані Кліке.

Ота розчаровано сів, як перший-ліпший клієнт. А Віветта ступила кілька кроків, але раптом завмерла біля стойки, дивлячись на нього, мов на привид.

— Ото… Це ти?

— Я, — відповів він. — Sans blague.

— Це ти! — повторила вона. — Я не впізнала тебе в цьому потворному капелюсі.

Ота насупився.

— Він не потворний!

— Ні, — сказала вона й підступила ближче. — Це справді гарний капелюх. Чудовий капелюх. Але ти схуд, Ото!

— Нітрохи.

— Так, нітрохи. — Вона підійшла ближче й стояла вже майже впритул біля нього. — Але ти змінився.

— Як змінився?

— Змінився. Якось… якось…

— Ти теж змінилася. Відрізала коси.

— Що ти, вони в мене є…

В цю мить до бару зайшов хазяїн. Віветта відступила на крок.

— Що бажаєте? — запитала вона Оту, вдаючи, ніби не знає його.

— Анісетти, — сказав він.

— Будь ласка.

Хазяїн вийшов. Віветта принесла чарку анісетти. Рука в неї тремтіла, й чарка дзенькнула об стіл. Ота взяв Віветту за лікоть.

— Віветто, — мовив він тихо. — Я прийшов до тебе. Повір мені.

— Ах, Ото, Ото! — схлипнула дівчина.

2

Пізно вночі вона прийшла до нього. Розбудила косами, залоскотала ними по щоках. Потім вони шепотілися, розповідали одне одному про себе. Віветта хотіла знати, що було з ним і що він робитиме далі. Він сказав їй, що даремнокупив собі цей незугарний капелюх, бо все одно піде в Легіон, де одержить гарний, просяклий потом стрілецький берет.

— Ні! — вигукнула вона. — Тобі не можна туди йти! Тебе там уб'ють, і я тоді теж заподію собі смерть.

Ота засміявся і сказав, що легіонерські берети мають підкладку з дротяної сітки, яку не проб'є жодна куля. Потім він видумав дротяну сорочку, яку носять легіонери, дротяні кальсони, дротяну спідню сорочку, все дротяне й усе непробивне. «Це новий винахід, німецький, бошівський, Віветто, sans blague». Тепер і вона засміялась, проте вимагала, аби він заприсягся, що нізащо не піде до Легіону. Ота заснув, стискаючи в руці її косу, пружну, мов щось живе.

Коли він прокинувся, рука його була порожня і поруч нікого не було. Здавалося, що то був сон, що до нього вночі не приходила ніяка Віветта з косами. Навіть волосинки не лишилося на подушці. За вікном на тлі синього неба стирчала рожева Кутубія над червоними мурами, над смарагдовими пальмами, над сніжно-білими горами. Справжній рекламний плакат. «Visitez le Maroc, ce pays feerique!»[43]

Вранці він так і не побачив Віветту, але коли пішов у напрямку Кутубії, щоб подивитися зблизька на Марракеш, вона його догнала і взяла під руку, ніби наречена. Оті стало ніяково, бо в неї було напудрене підборіддя, а на щоках намальовані червоні кружальця, й вона справді скидалася на дівчину з дому розпусти. Навіть коси знову зв'язала в незугарний вузол.

Проте Ота мовчав. Незабаром вони дісталися до мурів старого міста, до пальмового гаю. Там Віветта почала ховатися від нього за стовбурами з фіолетовим відтінком. Дівчині хотілося трохи попустувати.

— Перестань, Віветто. Без кіс ти здаєшся застарою для цього.

Настрій у неї одразу ж зіпсувався. Вона сказала, що вдень не заплітає кіс, бо їй заборонив хазяїн, і щоки теж пудрить за його наказом. Але загалом він непоганий, тільки дуже затурканий, бо торік од нього втекла дружина з білим офіцером, який командував сенегальськими стрільцями.

— І тепер ти заступаєш йому жінку, еге ж?

— Це неправда! Йому цього не треба!

— Ну, то обслуговуєш клієнтів.

— І це теж неправда! — Вона почала вже сердитись. — Не кажи мені такого!

— Тоді що ти там робиш?

Вона голосно засміялася:

— Ох, Ото, любий, повір, у нас справді нічого такого немає! Щонайбільше можуть напитись офіцери і розбити кілька чарок. Або починають сороміцькі розмови, але скоро їм стає погано, і воли йдуть спати.

— Гаразд, гаразд, — закивав головою Ота.

Вони йшли за караваном верблюдів, золотистих, наче з меду, й нарешті дісталися до площі Смерті — «Джемаа-аль-Фна», де Ота забув про все на світі. Ні, такого він іще ніколи не бачив, навіть у сні, коли в дитинстві йому часто снилася Африка. Віветта ж махнула рукою — мовляв, це ще нічого — ці сотні людей у бурнусах, джелабах, у всякому лахмітті — ці бербери, араби, негри, напівнегри, ці штукарі, пожирачі скорпіонів, торговці амулетами, ці розмальовані хлопці-танцюристи, — справжнє диво почнеться тільки ввечері. Вона потягла його на дах якогось будинку й сміялася йому в очі; що він стоїть, наче стовп, і зачудовано дивиться на це неймовірне кишіння строкатого люду.

Нарешті Ота теж засміявся, що Марокко все ж таки варте його поневірянь, хоча… хоча…

— Що — хоча? — запитала Віветта.

— Нічого. Це я просто так, — сказав він і подумав: «Хоча бути тут похованим я б не хотів».

Ота роздивлявся Марракеш, бачив коричневе море пласких дахів. Ліворуч височіла Кутубія, за нею хвилювалося море — блед, а ще далі сміявся Високий Атлас тисячею гострих, білих зубів. Якщо примружити очі, то замість засніжених гір можна було побачити суцільну, довгу, спінену хвилю, яка котиться сюди і колись неодмінно поглине все —' пальми, людей, будиночки. Все — за винятком, може, Кутубії.

Вони довго стояли під пекучим сонцем. Потім з'явилися кілька англійських туристів, заклацали апаратами, позирали на Віветту, а один навіть сфотографував її, немовби вона була з зоологічного саду. Однак Віветта не заперечувала, навпаки, вона засміялась, сказала Оті по-арабському, що в юнака гарні білі штани, які йому, Оті, теж пасували б. І набагато більше, бо він не такий гладкий.

— Не мели дурниць, — розсердився Ота. — Я не граю в теніс.

Та коли після обіду він повернувся в кімнату, на стільці лежали білі полотняні штани. На жаль, вони були на нього завеликі, і Ота побіг з Віветтою міняти їх. Нафарбована дівчина в універмазі посміхалась і одвертала носа від нього, цього білого, який дозволяє, щоб його одягала арабка. Але все ж таки вона подала інші штани, вужчі в поясі, й Віветта була щаслива, а потім був щасливий і він, хоч добре не знав чому. Мабуть, тому, що побачив себе в дзеркалі геть білого — білі штани, білі черевики, біла сорочка. І капелюх на ньому теж був майже білий.

Потім Ота повернувся до універмагу сам і купив собі ще захисні окуляри. А для Віветти, щоб зробити їй приємність, вибрав коробочку пудри. На жаль, нафарбована дівчина запитала, чи це для тієї «dame de couleur»[44], і коли він потвердив, тицьнула йому іншу пудру, коричневу, як какао. Ота вирішив не купувати її.

Він ішов вулицею в нових окулярах, побрязкував у кишені монетами, як Фавлер, і роздивлявся, що б купити іще. Його охопило нездоланне бажання придбати якнайбільше речей. Наче у нього в кишені лежав набитий грішми гаманець Кліке, а не кілька нещасних франків. Він насилу стримався, щоб не купити японську авторучку з маленьким компасом у ковпачку — це диво техніки коштувало всього вісім п'ятдесят — зовсім дешево! «Ні, я не маю права витрачати останні гроші. То було б справжнє божевілля».

На хвилину йому здалося, що він грає на сцені якогось багатого, безтурботного туриста, котрому до всього байдуже. На жаль, це справді була тільки роль, а білі штани — тільки маскарад. Як оті три джелаби вчора й позавчора. Весь час маскарад, весь час різні ролі — боксер, турист, Густ Сауліт, майстер холодильників, віруючий католик, який цілує руку абатові Гайяру. Хай йому чорт!

Повернувшись до готелю, він ліг і вже почав дрімати, коли прибігла Віветта й сказала, що якийсь чоловік унизу не може завести автомобіль. Ота надів темні окуляри й панаму, щоб бути соліднішим, збіг униз і почав заклопотано оглядати мотор. І знову гра, бо нічого складного тут не було — просто свічки так забруднилися, наче власник машини викупав їх у мастилі. Це був марокканець, хоч мав на собі чудовий європейський костюм із сирового шовку й синю краватку в оранжеву смужку.

Гарна краватка. Гарний чоловік. Під носом шнурочок вусиків, очі, як у рисі. Певно, він був справжній красень, поки не розповнів. Тепер обличчя його розпливлось і скидалось на надуту гумову кулю з написом: «Liberte, egalite, fraternite»[45] під двома триколірними стрічками.

— Машина у вас чудова, мосьє, але треба надіти на поршень нові кільця…

— Нові кільця, кажете? — перепитав товстун. — А ви змогли б це зробити?

Ота сказав, що зміг би, тільки у нього помає ніяких інструментів.

— Мотор потягне, але стукотітиме й перевитрачатиме бензин.

— Ви автомеханік?

— Не тільки, мосьє. Якщо у вас є підіймальна кліть або аероплан, то я полагоджу і їх.

— Скільки я вам винен?

— Скільки дасте.

Спершу товстун дав двадцять франків; потім розщедрився на тридцять. Завівши мотор, він вихилився ще раз із віконця машини.

— Ви мешкаєте тут?

— Так, мосьє.

— На той випадок, коли мені буде щось треба — як ваше прізвище?

— Скала.

— Ха! Хаі Ха! — зареготав чоловік, — Скала! Знаєте, що це означає по-арабському?

— Ні. Хоча знаю…

— Скала — це маленька фортеця. Французи називають її «blockhauz». У нас більше слів, ніж у французів.

— Я вам вірю, мосьє. Дякую.

Вночі Віветта сказала, що ім'я цього товстуна з машиною — Сі Омар Тазі, він приїздить сюди дуже часто і мав багато грошей — п'є тільки шампанське, навіть до обіду, коли зупиняється тут.

— Зоставайся, любий Ото, — шепотіла вона йому на вухо. — Присягнися, що зостанешся, у своєї Віветти! Присягнися! Ти зможеш тут непогано підробляти. Сюди приїздить багато людей. І коли вони понапиваються, то жоден не може завести мотор.

— Знаєш що, — сказав він жартома. — Треба щось придумати, щоб ти їм замазувала свічки, а я б їх чистив.

— Згодна! — заплескала вона в долоні. — Тільки треба, щоб ти навчив мене, як це робиться!

— Ти змія! — розлютився Ота. — Іди від мене геть! Я не злочинець і не авантюрист! Я тільки втратив документи, і в цьому все моє лихо.

Дівчина почала плакати, гладила його волосся й запевняла, що документи для нього теж, можливо, роздобуде, коли відкладе кілька сотень.

— Де ти їх візьмеш?

Вона хотіла щось сказати, але він не дав. Не хотів її грошей, котрі вона заробить невідомо як або, чого доброго, ще вкраде. Нічого не хотів. Навіть цих білих штанів. Він припустився помилки, що взяв їх. «Але на цьому кінець, моя люба! Більше я від тебе нічого не візьму! Завтра піду шукати собі роботу, не може такого бути, щоб я не знайшов її у цій дірі».

На другий день Ота справді подався до Марракеша шукати гаражів. У Гелі він знайшов дві невеличких погано обладнаних майстерні, де від його послуг відмовилися. Перед полуднем Ота забрів до медіни, до Джемаа-аль-Фна й натрапив на великий прекрасно обладнаний гараж. На жаль, це було напіввійськове підприємство, яке перевозило своїми машинами матеріали й продукти у Високий Атлас, і робітники, європейці, були всі демобілізовані з Легіону. Баз документів тут він не мав чого робити.

Ота довго тинявся по вулицях, чи не натрапить на якусь слюсарну майстерню, а потім зайшов до готелю «Дю Паша» випити склянку лимонаду, і тут йому всміхнулося щастя: якийсь швейцарський турист з вродливою дружиною і неймовірною кількістю валіз не міг завести у дворі свого мерседеса, точнісінько як кілька днів тому Сі Омар Тазі. Причина була в запалюванні, й Ота заробив масляну пляму на штанях і п'ятдесят франків — тридцять за ремонт машини і двадцять за зіпсовані штани. Він побіг купити собі блокнотик, щоб було куди записувати прибутки і видатки.

Він уже й справді думав, що Віветтині штани приносять йому щастя і що так можна буде якось перебитися… Проте кілька наступних днів просидів у саду готелю «Дю Паша» над теплим лимонадом за п'ятдесят сантимів, і аллах не послав йому нічого. Він поміняв місце і перебрався до готелів «Прованс», «Турист», «Мажестік». Та аллах затявся і не послав йому нічого й там.

І Ота почав відчайдушно економити. Курив по половинці тільки дві сигарети в день, їв самий хліб, як у Каса, і те, що йому приносила Віветта, теж як у Каса. Через тиждень хазяїн «Атласа» почав зиркати на нього ще непривітніше, піж звичайно; він помітив, що між постояльцем і Віветтою — близькі стосунки, і, мабуть, думав, що Віветта краде для свого коханця на кухні. На кілька днів Оті вистачило двадцяти п'яти франків, які йому заплатили в кафе за те, що він полагодив кофеварку; але потім знову не було майже ніякого заробітку — щонайбільше п'ять-десять франків.

Одної ночі, через дев'ять днів, прожитих у готелі «Атлас», Ота встав, підкрався до машини біля бару й почав щось чаклувати. Ноги під ним тремтіли, він мало не падав. Спромігся тільки від'єднати провід од двох свічок; якщо водій не буде п'яний, то одразу ж помітить це. Але йому справді забракло сили зробити щось більше.

Потім він став у тіпі й чекав. Чоловік, на щастя, був п'яний як чіп, до того ж не мав чим собі присвітити й дуже зрадів, коли поруч випадково з'явився охочий, досвідчений ремонтник. Ота одержав сто франків, мабуть, тому, що п'яний взагалі не знав, скільки дає.

Вранці Ота купив Віветті японську кофточку за сорок франків. Це було справжнє божевілля, але він мав це зробити. Кофточка була замала, і вони пішли її міняти. Нафарбована продавщиця сказала, що більшого розміру в них немає, і знову засміялася з цього білого, який утримує арабку, та Оті було байдуже. Замість кофточки він узяв шовковий шарф, на десять франків дорожчий. Йому все було байдуже.

Віветта раділа, як дитина, але йому й це було байдуже. Весь Марракеш, усе Марокко, весь світ…

Ота провів Віветту додому, пішов до кафе й замовив собі анісетти. Випив три чарки, і йому раптом стало не тільки байдуже до всього, але й смішно. Замовив четверту чарку, й усе знову перевернулося догори ногами, хоч сядь та плач. Тоді він зробив собі в чарці міцний розчин солі й випив. Його приятель Януш Олешинський свого часу рекомендував це як ефективну протиотруту, коли голова чманіє від алкоголю.

Заточуючись, Ота поплентав до готелю. Перед баром стояло знайоме авто, а в барі сидів Сі Омар Тазі в чудовому фланелевому костюмі, краватці, з хустинкою в кишеньці — все бежевого кольору.

— Voila! — засміявся він і підняв склянку з шампанським. — Наш маестро механік. Не хочете посидіти зі мною?

— З радістю, — сказав Ота. — Але, якщо дозволите, я вип'ю тільки каву.

Сі Омар не заперечував, і якусь хвилину вони розмовляли про погоду, про страшну спеку. Сі Омар сказав, що це ще не дуже жарко для цієї пори року й для. Марракеша. Кава допомогла більше, ніж сіль, і коли Сі Омар розгорнув на столику схему машини й запита», чи «маестро» знає, що це таке, Ота кивнув. На схемі були німецькі пояснення, писані готичним шрифтом, однак зрозумілі для кожного, хто хоч трохи працював у Німеччині. Та голова в нього ще трохи наморочилась, і він уп'явся під столом нігтями в долоні, щоб біль привів його до тями.

— Так, знаю. Це машина для виготовлення таблеток.

Сі Омар вирячив на нього очі.

— Чудово! Просто чудово! — Він смикав себе за пальці, й вони хрускали, наче сушняк у лісі під ногами; на лівому вказівному пальці у нього був перстень з великим каменем, червоним, як вино. — Чудово! А якби всі деталі були упаковані в ящиках — чи змогли б ви все це зібрати за схемою?

Ота засміявся:

— За кого ви мене маєте?..

— Вибачте, — сказала Віветта, яка раптом підійшла до них і, відсунувши схему, почала наливати Сі Омарові, невідривно дивлячись на Оту.

Він затнувся.

— Звичайно, це не так легко, та коли ви заплатите, я складу, скажімо… скажімо… Скільки дасте?

— А скільки ви хочете?

— Де це?

— У мене на фабриці. Недалеко від Марракеша… якихось п'ятдесят кілометрів.

— Вибачте, — сказала Віветта, відсунула схему, щоб забрати чашку, але очі її і на мить не відривалися від Оти.

Він опустив голову й дивився на перстень Сі Омара.

— П'ятсот франків, житло, харчі, вино, сигарети. За тиждень я зміг би впоратися. Звичайно, гарантії не даю, — сказав Ота.

— Тобто як не даєте? — запитав Сі Омар. — Не гарантуєте, що машина працюватиме?

— Не гарантую, що впораюся за тиждень! — Ота говорив різко, аж сам дивувався. Певно, на нього ще й досі діяла анісетта. — Можливо, це триватиме десять-чотирнадцять днів. Але ця машина працюватиме, я гарантую. — І озирнувся. Віветта стояла як укопана. — Ще кави! — крикнув він. — Велику чашку! Я їду в цей проклятий блед!

— Ну, ну! — Сі Омар підвів палець. — Тільки без епітетів, будь ласка! Туди всього чверть години їзди од веселого містечка. Надзвичайно веселого! — Він озирнувся на Віветту й нахилився до Оти через стіл. — Таких дівчат ви матимете там цілий гарем. А цих п'ять сотень я вам дам…

— Наперед?

— Що ви, — сказав Сі Омар. — Я ж вас не знаю.

— Тоді дні сотні завдатку.

— Сотню, — сказав Сі Омар.

— Давайте!

Ота взяв сотню, зіжмакав і дивився, як Віветта несе йому каву. У нього було таке враження, що почуття його зненацька різко загострилися, що він бачить навіть те, чого раніше ніколи не помічав, наприклад, що Віветта надзвичайно гарна й водночас така бридка, що її можна цілувати й лупцювати, потім знову цілувати і зрештою вигнати за двері, а потім плакати за нею й просити пробачення. Чому це так?.. Ще до того як Віветта поставила чашку на стіл, у голові його зринула думка, котра не мала до Віветти ніякого відношення, проте була важливіша, ніж сто Віветт, ніж цілий гарем Віветт у веселому містечку Сі Омара. Він одсунув каву, повернув Сі Омарові гроші і встав:

— Знаєте що? Залиште собі цю сотню.

— Що? — Сі Омар почервонів. — Це означає… Ви, може, хочете сказати, що цього мало? Я дам вам більше, але тоді, коли машина буде зібрана. Дам вам шість сотень… навіть сім. Але це моє останнє слово!

— Я не хочу ваших грошей! — вигукнув Ота. — Я можу заробити їх і тут, чого мені їхати в якусь діру. — Він знову сів і до болю вп'явся нігтями в долоні. — Залиште собі гроші, а мені дайте документи.

— Які документи?

— Ну… документи!

— Ага, — сказав Сі Омар. — Розумію. — Він устав і почав нишпорити по кишенях, наче документи лежали там, і досить було тільки сягнути рукою… Насправді ж він лише заховав сто франків і вийняв меншу купюру. Розплатився. Склав схему машини й рушив до дверей.

— Ходіть за мною, — кивнув він Оті.

Вони зупинилися біля автомобіля.

— Отже… — почав Сі Омар і обернувся. Позад них стояла Віветта. — Сідайте, трохи проїдемося.

Вони сіли, й Сі Омар увімкнув мотор. Віветта лишилася на тротуарі.

Сі Омар зупинився за рогом, поклав руки на кермо і мовчав.

— Я не дезертир, можете не боятись, — сказав Ота.

— Я не боюся, — відповів Сі Омар. — Але такі речі краще обговорювати без свідків.

— Я втратив документи тільки через свою необережність, — сказав Ота. — Я пущу вам цю машину. Але мені потрібні документи. Наперед. У руки.

— Чому?

Ота знизав плечима.

— Я бачу, ви мені не вірите, — сказав Сі Омар. — То чого я маю вірити вам?

— Хтось із нас двох повинен вірити, — сказав Ота. — Ви можете піти на такий ризик. Ви сильніший.

Сі Омар поправив краватку.

— Ви так думаєте? — Він уважно подивився на Оту. — Фотографію маєте?

— Маю, — сказав Ота. Зуби в нього почали цокотіти, і він просунув між них язик, щоб приглушити цей звук. — Зараз я вам її дам.

Вони повернули назад. Ота побіг до готелю. На сходах сиділа заплакана Віветта.

— Перестань, Віветто, — сказав він задихано, — цьому немає ціни.

— Ні, Ото! Не їдь нікуди, прошу тебе! На колінах благаю! — Вона й справді хотіла впасти перед ним навколішки. Він підняв її. Вона обхопила його шию. — Залишся в мене! Присягайся, що залишишся! Ми поїдемо кудись-інде, в мене будуть гроші, багато грошей… Ота розсердився.

— Не роби цього, я не люблю!

Він вирвався, але вона знову заступила йому дорогу.

— Отямся, дурепо! Я ж нікуди не їду, а коли й поїду, то всього на кілька днів і знов повернуся.

— Ні, ти не повернешся!

— Пусти! — гримнув Ота. — Чого доброго, нас іще побачить хазяїн, і тоді…

— Нехай! — Вона розмазувала по щоках сльози разом з косметикою. — Мені вже все одно.

Ота це знав.

— Тим краще! — Він біг, перестрибуючи через два східці. А коли за хвилину повернувся, Віветти на сходах уже не було. Він полегшено зітхнув. Віддав Сі Омарові фотографію.

— Коли ви приїдете по мене?

— Післязавтра.

— З паспортом?

— Ще не знаю, чи це буде паспорт. Але щось привезу.

Вихлопна труба стрельнула газом, і якусь мить здавалося, що машина крутить хвостом, наче цуцик. Потім Сі Омар поїхав, а Ота стояв і дивувався сам собі, звідки в нього взялося стільки сміливості. Певно, тут відіграв свою роль відчай, а може, й анісетта. Однак він зважився на рішучий крок і тепер матиме все або нічого.

3

Дві ночі до нього над ранок приходила Віветта. Вона вже не плакала й не заклинала його. Боялася, що тоді він піде зразу. Він пригрозив їй цим, стискаючи кулаки, і кричав, аж поки вона не схилила покірно голову; він мало не божеволів з нею; а іноді серце його краялося на шматки через близьку розлуку; тоді він брав у долоні її коси, цілував їх і бавився ними.

— Це мої змії, мої кайдани, — казав. — На них я вишу, тримаюся за них, щоб не впасти в прірву. Ти знаєш, що таке прірва? Це велика діра в землі. У нас є така, і ми називаємо її Мацоха.

— Ма-со-кха, — повторила Віветта.

— По-французьки це «maratre», — пояснив він, але не був цього певен, бо «maratre» По-французьки мачуха, а прірва називається Мацоха. Потім він подумав, що це дуже несправедливо: для поганої матері у всіх мовах є назва, а для поганого батька немає. Наче поганих батьків не буває зовсім! Узяти хоча б Віветтиного батька-офіцера, який покинув свою дочку на поталу іншим офіцерам, щоб вони з нею брутально жартували, коли не гірше. А це ж була така хороша, гарна дочка, мала такі ніжні, тендітні руки й так палко мріяла, щоб її хтось щиро покохав. З неї була б прекрасна сестра-жалібниця. Всі її любили б, усі поранені офіцери, і їм було б байдуже, що вона напівкольорова. Можливо, хтось із них навіть одружився би з нею.

Але Ота відразу ж подумав, що той офіцер перестав би її любити, тільки-но видужав би… а якби й не перестав, то мав би вдавати, що перестав, бо з нього сміялися б його товариші. І можливо, саме ті, яким вона приносила їсти й витирала мокре чоло, можливо, саме вони й кепкували б із нього. Адже як тільки людина перестає обходитися без того, хто доглядав її, як тільки спинається на власні ноги, то думає, що спіймала бога за бороду. А якщо вона й не думає так, то все одно в ній озивається той, хто, повернувшись до Європи, глузуватиме з іншого офіцера, який приведе смагляву жінку. Бо в середовищі офіцерів є люди, які дивляться, хто сміється, а хто ні. І той, хто сміється, для них таке саме бидло, як і той, хто злигався з арабкою й любить її. Зрештою з того офіцера сміялися б усі, крім неї, Віветти.

Ота раптом помітив, що дівчина заснула. Її щоки були мокрі від сліз, і він нахилився, щоб витерти їй губи. Вони були солоні, мов океан…

Третього дня Ота чекав на Сі Омара у своїй кімнатці. Речі його лежали в валізці — зіжмаканий рюкзак, старі штани, сорочка і труси, які Віветта випрала, приладдя для гоління, зубна щітка й гарна луджена коробка, яку йому принесла Віветта разом із бруском пахучого мила. Він чекав, але Сі Омар не приїздив.

Пополудні Ота ненадовго задрімав, а коли прокинувся — побачив за вікном Кутубію та гори, Високий Атлас, і йому здалося, що все повите жалобним серпанком. Тоді він сказав собі, що ніколи не покине Віветту. «Хай Сі Омар знайде іншого, а я залишуся тут. Не хочу їхати від неї. Я люблю її».

Це відкриття неабияк здивувало його. Він з хвилюванням усвідомив, що справді любить цю дівчину. Груди йому скував жах.

Це була кольорова дівчина, але він любив її, був проти цього безсилий. Не міг навіть собі уявити, що робитиме без неї.

Нараз Ота помітив, що на носі у нього нові окуляри — він у них заснув. Зірвавши їх, побачив, що Кутубія знову засяяла. Підійшов до вікна. Внизу стояв автомобіль Сі Омара; з готелю раптом вийшов Сі Омар, відчинив дверцята й важко сів за кермо.

— Гей! — крикнув Ота.

Сі Омар підвів голову.

— Гей! — помахав він рукою у відповідь. — Ви тут?

Ота збіг униз.

— А де ж мені ще бути.

— Дівчина сказала, що ви передумали і десь виїхали.

— Чортова… — Ота обернувся. Віветта стояла бліда на тротуарі. Його охопила страшна лють.

— Я зараз повернусь! — І кинувся до дверей готелю.

Віветта заступила йому дорогу. Він одштовхнув її. Побіг нагору. Схопив валізку, потім відкрив її, скинув білі штани й надів старі. Білі штани, ці «її», залишив на ліжку. Грюкнув дверима. Розплатився з хазяїном і вийшов надвір. Віветта стояла на тротуарі. Ота підійшов до неї.

— Штани нагорі! — буркнув він. — Ти змія!

Вона не сказала нічого, навіть не ворухнулась. Ота сів у машину.

— Прошу вас, дайте мені ці документи.

Сі Омар витяг з кишені синю книжечку.

— Це грецький паспорт, — сказав він. — Відтепер звати вас Васіліс Патрідіс. Ви народилися в Корінфі двадцятого липня тисяча дев'ятсот восьмого року. Запам'ятайте це. Завжди треба знати, де ви народилися й коли.

Він завів мотор.

— Я хотів би одержати цей паспорт, — сказав Ота.

Сі Омар подав йому синю книжечку.

— Я називатиму вас Базілем.

— Як хочете.

Ота стискав книжечку в пальцях, м'яв її. Така дурниця, а яку велику має вагу. Така дрібничка…

Віветта все ще стояла на тротуарі. Коли вони рушили, Ота відчув щось схоже на жаль і, вихилившись із віконця, помахав їй паспортом. Вона піднесла руку, щоб теж помахати йому вслід, і раптом побігла з піднятою рукою, наче ловила метелика:

— Ото!

Але авто вже звернуло за ріг.

— Моя фабрика виготовляє ліки, — мовив Сі Омар. — Чого бракує нашим людям, то це здоров'я. Трахома, лишаї, короста, туберкульоз. Сорок сім видів виразок.

— Ви лікар?

— Ні, — відповів Сі Омар. — Але я вчився в Парижі. Крім того, на фабриці в мене є експерт. Турок… Останнім часом він дуже змінився. Багато п'є… Цей Ісмет завдає мені чимраз більше прикрощів. Зовсім не розуміється на машинах. Словом, турок… А я люблю машини, і ви дасте їм лад. Головне, пустити ту, що має виробляти таблетки.

— Гаразд, — сказав Ота.

— Побачимо. Я надіюся на вас, — мовив Сі Омар. Він говорив уривчасто, пильно стежачи за дорогою. Але все одно їхав дуже погано. — Я надіюся на вас. Якщо будете розумний, то вам не доведеться думати про майбутнє. Ви ж розумний?

— Так, я розумний, — сказав Ота.

— Це я помітив одразу, — всміхнувся Сі Омар. — Я знаю людей. Я вчився в Парижі. Мій батько був каїд. Я люблю свою країну, ми здібні люди, Базілю. Я радий, що ви не француз. Французи дивляться на наших людей інколи спогорда. Не на нас, учених, а на тих, у джелабах. Я їм не дивуюсь. Адже не кожен може вчитися. Ви вчилися, Базілю?

— Вчився, — відповів Ота.

— Я так і думав. — Сі Омар закивав головою. — У паспорті написано, що ви маляр. Не сердьтеся. Це паспорт грека, який працював у мене.

— Він помер?

— Спився, бідолаха. Базілю, ви не повинні пити!

— Можете бути спокійні, Сі Омаре.

— І все інше теж, Базілю!

— А що інше?

— Геть усе.

— Не турбуйтеся, — повторив Ота. — Навіть ваш гарем не цікавить мене. Мені потрібна тільки та дівчина, яку я справді кохаю.

— Це розумно, — сказав Сі Омар. — Видно, що ви освічена людина. Я таких люблю.

Ота вихилився з віконця й ще раз озирнувся. Над обрієм стирчала вежа Кутубії, не більша за сірник.

4

Це «надзвичайно веселе містечко», яке пообіцяв Оті Сі Омар, називалося ель-Бадір і складалось із жменьки побілених вапном будиночків і з квадратної площі, облямованої білими аркадами. Під аркадами було кафе, крамничка з усяким крамом і «Bureau des Affaires Indigenes» — «Канцелярія y справах тубільців», керована паном Мерсьє. Збоку над старезною мечеттю височів білий мінарет, ще далі були сади без трави, порослі тільки кущами жасмину й гранату, гайки фінікових пальм.

На другому боці ель-Бадіра, на двох круглих пагорбах, зеленіли виноградники, серед яких подекуди видніли дахи невеличких вілл. Вілла папа Мерсьє мала червоний дах, а вілла пана Лукаса — зелений; у пана Лукаса була майстерня, в якій двадцять дівчат-арабок ткали килими для туристів і на експорт.

Це було все. На сході за хвилястими пагорбами холодно всміхався Високий Атлас. Крім нього, на обрії не було видно нічого, навіть Кутубії, яка лишилася позаду. Через центр ель-Бадіра вела дорога, за містечком до неї примикала осляча стежка, і далі вони бігли рівною лінією поміж острівцями пальм.

Десь за три кілометри од ель-Бадіра стояла фабрика Сі Омара Тазі, оточена пальмами, ніби сторожею. Вона складалася з купи білих і коричневих будівель, зовсім не схожих на справжню фабрику. Резиденція Сі Омара мала два поверхи і великий черепичний дах; решта дахів були пласкі.

На другому поверсі жив Сі Омар і його дві дружини, котрих ніколи не було видно, а тільки чути, як вони сміються або сваряться на терасі, затіненій густим диким виноградом. На першому поверсі була кімната, яку Сі Омар інколи називав «моя бібліотека», бо там стояла шафа, повна французьких детективів, а інколи «мій кабінет», бо там стояв письмовий стіл і м'яке шкіряне крісло, в яке він пірнав аж по шию, або «моя канцелярія», бо там стояв телефон і американський сейф. На стіні висіло вишите речення із корану, поряд годинник із зозулею, який цокав, мов навіжений, хромолітографія мечеті в Мецці з Каабою[46], під нею фотографія Ніагарського водопаду із здорованем у ковбойському капелюсі і невеличкий портрет Наполеона. В одному кутку лежало кілька марокканських шкіряних подушечок-сидінь, у другому стояло срібне відерце на шампанське, плювальниця й курильний прилад — наргіле. На підлозі лежав барвистий килим місцевого виробу. Це все, але й цього було достатньо.

Під вікном росла гарна пальма, висока, струнка, своїм кошлатим вершечком-зіркою і хвостом-стовбуром дуже схожа на комету. Оті спало на думку, що її посадили там навмисне, аби по ній хтось міг залізти вночі до гарему, перепиляти грати на вікнах і зрештою наразитися на кинджал ревнивого Сі Омара. Грати були великі, вигнуті, обвішані клітками з горлицями й усякими іншими птахами, яких жінки годували для власної втіхи — але на пальму, на жаль, ніхто ніколи не видирався й Сі Омар нікого не прохромив кинджалом, принаймні за той час, що тут перебував Ота. Під пальмою росли жасминові кущі, вони так пахли, що аж голова паморочилася. За ними бігло шосе, по якому їхали на віслюках араби й мчали автомобілі, сто арабів на один автомобіль.

Недалеко від шосе, трохи осторонь, щоб не затуляти краєвиду, стояв склад — звичайнісінький низький барак — за ним іще один, де спали робітники, і власне приміщення фабрики, в якому спали Ота й Ісмет.

Ісмет був дрібненький чоловічок, такий худий, що, здавалося, не мав під шкірою ні грама м'яса. Очі його спалахували лихим блиском, особливо коли Ота казав йому «пане Іс-мет» або просто «Ісмет» замість «Ісмет-бей». Він явно був не сповна розуму, і Ота радів, що Сі Омар поселив його в окремій кімнаті.

Це була гарна кімнатка, гарна головне тим, що в ній не було нічого, навіть годинника з розбитою зозулею, ані Мекки чи Ніагари. Сі Омар запропонував йому тільки свої детективи, і Ота провів кілька моторошних вечорів над одним із них, поки не дочитав останньої сторінки; потім сказав собі, що це дурниця, такого в житті не буває, й розсердився сам на себе. Але незабаром побіг до Сі Омара позичити новий детектив, ліг на ліжко й знову читав запоєм. Так він принаймні не думав про Віветту.

Крім ліжка, в кімнаті стояла перекошена шафа, круглий столик, стільці й плювальниця, як у Сі Омара.

Тут скрізь були плювальниці. І на складі теж. Певно, вони були і в гаремі. Словом, од них довкола аж рябіло в очах, хоча їх ніхто ніколи не чистив, не наливав у них води — всі спокійнісінько плювали на підлогу.

На фабриці плювальниць теж було багато, щонайменше кілька десятків. Значно більше, ніж машин. Те, що Сі Омар називав машинами, були, власне, напівмашини, інструменти з ручним приводом. Араб крутив ручку, і цей інструмент змішував, або молов, або пресував масу, з якої нарешті виходила помада для волосся, мазь проти ревматизму або питна сода. Це були ті ліки, що їх виробляв Сі Омар. На всій фабриці було тільки три електромотори, з яких добре діяв лише один. Справжнє неподобство! Ісмет-бей, без сумніву, був або дурень, або йолоп, а може, і те й друге. Він гасав по приміщенню, заклавши руки за спину й виставивши підборіддя, немов щось винюхував, потім, не сказавши й слова, замикався у своїй комірчині; звідти було чути, як віп зітхає, лається й щось белькоче по-турецькому. Що саме він пив, Ота так і не дізнався; а втім, він не дуже й прагнув дізнатись — у нього й без цього було повно роботи, і він спершу накинувся на неї, мов божевільний. Потім вирішив, що не варто так старатися, й уповільнив темп. Але одразу ж подумав, що тепер може не лінуватися, бо має вже паспорт, а це значить, що перед ним відкрито шлях до всього Марокко, до всіх авторемонтних майстерень. Що він може сяк-так упорати свою роботу й поїхати, покинувши Ісмет-бея та Сі Омара, хай вони смажаться у власному жиру, якого в Ісмета не дуже багато, зате в Сі Омара — аж занадто… Тільки це було б нечесно. Сі Омар виявився молодцем, тут нічого не скажеш. Дати людині в руки паспорт — не жарт, і Ота міг тепер оцінити таку велику послугу, sans blague.

Цю маленьку книжечку він знав уже напам'ять. Вона була заповнена по-грецькому, і Ота не міг її прочитати, але під кожним рядком стояв французький текст, й він зрозумів усе. Що колір волосся збігається — в цьому не було нічого дивного, бо каштанове волосся є в багатьох людей! І все-таки це було трохи дивно, адже греки, як правило, чорні; а цей мертвий грек не був чорний, хіба що Сі Омар підправив запис. Збігається і зріст — середній, — у цьому теж не було нічого дивного. Тільки не збігається колір очей. Та цього, може, ніхто й не помітить, хоча Сі Омар це теж. міг би виправити, коли вже приклав руку. Особливих прикмет немає. «І це теж збігається, — подумав Ота, — хоч у мене й розплющений ніс, але не настільки, щоб упадало в око».

Ні, це таки добрий паспорт, велике досягнення, а головне — довіра, яка зобов'язує.

Ота працював не швидко й не повільно, а саме так, щоб його праця була чогось варта. А втім, Сі Омар його зовсім не підганяв, не контролював, що знов-таки було виявом довіри. Сі Омарові ця нова машина для виготовлення таблеток була дуже потрібна — але саме в цьому й полягала трудність. Ота мав два ящики деталей, докладну німецьку схему, проте, коли він усе це старанно зібрав, до кінця було так само далеко, як і раніше.

На третій день Ота, геть вимазаний, пішов до Сі Омара і в бібліотеці робочому кабінеті — канцелярії вперше Побачив пана Лукаса. Пан Лукас сидів на марокканському сидінні і мав досить кумедний вигляд — ноги високо задерті, підсмикані штани із складками оголили смугасті шкарпетки.

Пан Лукас підвівся, а Сі Омар, який сидів, глибоко пірнувши в крісло, відрекомендував Оту:

— Це мій новий механік Базіль, пане Лукас. А це пан Александр Лукас, фабрикант килимів і мій вірний друг.

Пан Лукас усміхнувся, подав Оті руку й потис, аж хруснуло. Він справляв враження поважної персони. Очі мав гострі, ніби наточені, з темного, твердого металу.

— Як на боксера, у вас надто тендітна рука, — сказав він.

— Звідки ви знаєте, що я боксер?

— Про це свідчить ваш ніс, — засміявся пан Лукас, сідаючи.

— Мені дуже прикро, — сказав Ота і обернувся до Сі Омара, щоб запитати, чи не можна це якось виправити в паспорті, але вчасно схаменувся: говорити про цю справу в присутності пана Лукаса не варто було.

Та Лукас, здавалося, щось відчув:

— Чого вам прикро?

— Просто так… Вада краси…

До розмови втрутився Сі Омар. Він сказав, що Базіль — чудовий робітник, незалежно від того, який у нього ніс, що він уміє докопуватися до суті будь-якої справи і що Ісмет-бей поруч нього має вигляд дурника. Він цокотів і цокотів, хрускав пальцями, крутив червоний перстень і нарешті перейшов до тієї клятої машини, яку німці надіслали в двох ящиках і яку Базіль неодмінно складе.

— Правда, Базілю?

— Так… саме про це я й хотів з вами поговорити… — почав Ота, але Сі Омар зупинив його, підвівся з крісла й підсунув йому друге марокканське сидіння.

— Тепер можете говорити, cher Базілю, — мовив Сі Омар і кинув на стіл сигаретницю, яка сама відкрилася, наче автоматична. — Куріть! Мосьє Лукас, куріть. Куріть обидва. А я посмокчу наргіле.

Він ляснув у долоні, і До кімнати вмить увійшов араб, ніби ждав за дверима знаку свого хазяїна. Приніс деревне вугілля, присів навпочіпки й заходився чаклувати біля курильного приладу, затиснувши мундштук між тонкими губами. За хвильку з них вилетіла синя хмарка, у приладі забулькало. Сі Омар розтулив рота, й араб застромив йому мундштук між зуби. Сі Омар стулив губи, почав смоктати мундштук і прогугнявив:

— Ну, розповідайте! Що з машиною, Базілю?

— З нею все гаразд, — відповів Ота, мимохіть теж гугнявлячи. — Тільки бракує однієї деталі.

— Якої саме?

— Частини підставки.

— Невже ті чортові боші її не надіслали?

— Не знаю, — відповів Ота, дивлячись на кінчик своєї сигарети. — Словом, цієї деталі немає, а без неї діло не піде. Хіба що я міг би її зробити.

— Змогли б? — запитав пап Лукас.

— А чого ж. У мене є схема, й цього досить. Тут нема нічого складного. Тільки потрібен матеріал. І зварювальний апарат! Без цього нічого не вийде.

Сі Омар кивнув головою.

— Де ж дістати автоген?

— Може, краще подати рекламацію? — порадив Сі Омарові пан Лукас.

— Вони мали надіслати весь комплект.

— А що, як вони послали? — сказав Ота. — Ящики були відкриті, бозна-хто в них порпався. Не сердьтеся, Сі Омаре, але на фабриці у вас справжній свинюшник.

— Що ви маєте на увазі? — незадоволено мовив Сі Омар і глянув на плювальницю, яка стояла в кутку. — Сподіваюсь, ви не хочете дорікнути мені в поганій гігієні?

— Я маю на увазі не гігієну, а безлад. Хто порпався в тих ящиках?

— Мабуть, Ісмет-бей.

— Тоді Ісмет-бей повинен про це щось знати.

— Запитайте у нього, Базілю.

— Вибачте, — сказав Ота, — але Ісмет-бей дурень.

— Ха-ха-ха! — зареготав пан Лукас. — Ви молодець, Базілю! Ви вмієте називати речі своїми іменами! Свинюшник! Дурень! А скажіть, будь ласка, хто, по-вашому, я?

— Пан Александр Лукас, — засміявся Ота. — Що я ще про вас знаю? Тільки те, що ви виробляєте килими і що я хотів би мати один із них.

— Ви його матимете! — ляснув себе пан Лукас по коліну. — Щоб я був такий здоровий!

— Але як нам усе-таки бути з підставкою? — запитав Ота.

— Ви її знайдете, — сказав пан Лукас. — Сі Омар дасть вам повну владу, правда, Сі Омаре?

Сі Омар насупився.

— Даруйте, — сказав пан Лукас. — Я іноді забуваю… Проте вигляд у вас такий європейський… справді паризький…

Сі Омар одтанув.

— Все гаразд, пане Лукас. Отже, шукайте, Базілю, шукайте, а якщо не знайдете, дістаньте десь автоген. Цього вам досить?

— Цілком, — відповів Ота. — Зрештою ви зацікавлені, щоб машина працювала, адже так?

— Звичайно, звичайно, — притакнув Сі Омар.

Пан Лукас і собі жваво закивав головою, потім підвівся і вийшов разом з Отого.

Надворі він зупинився біля свого сітроена, насупив чоло, і його брови кинули на очі тінь, мов козирок кашкета.

— Знаєте, Базілю, — мовив він сумно, — нас, європейців, тут дуже мало, і це іноді так гнітить… Приїдьте до мене коли-небудь. Мені теж не завадила б ваша допомога, треба дати дечому лад… та й погомоніли б із вами, бо я почуваю себе тут таким самотнім.

— Охоче! — випалив Ота. Між ним і паном Лукасом раптом виник якийсь невидимий зв'язок, набагато міцніший, ніж потиск їхніх рук.

— Коли захочете мене бачити, скажіть про це Сі Омарові або зателефонуйте…

— Приїжджайте, навіть якщо я й не зателефоную, приїжджайте будь-коли, — всміхнувся пан Лукас. — До мене кожен покаже вам дорогу. Мене знає весь ель-Бадір.

Він поїхав, а Ота ще довго дивився йому вслід і радів, що так швидко знайшов собі тут друга.

5

Пополудні Ота почав шукати загублену деталь. Із схеми точно знав, який вона повинна мати вигляд — лита вилка із захватами вгорі, куди заходять перпендикулярні опори й кріпляться гвинтами.

На допомогу він узяв Мустафу, водія і слугу в одній особі, похмурого арабського селюка з заячою губою, з-під якої виглядали зуби, коли Мустафа усміхався. Але це було дуже рідко; найчастіше Мустафа ходив, задумливо похиливши голову. Вигляд у нього був не вельми розумний, і в машині, певна річ, цей чоловік нічого не тямив. Але Ота спробував пояснити йому схему машини для виготовлення таблеток, аби Мустафа міг собі принаймні уявити, який вигляд має та річ, котру їм треба знайти.

— Шуфу[47], Мустафо, — сказав він і розгорнув перед ним схему. — Це машина, а ти уяви собі, що це людина. Людина має тіло, і машина теж має тіло. У людини є рот, і в машини теж є рот, тільки він у неї не ковтатиме, а випльовуватиме маленькі таблетки. Людина має ноги, на яких стоїть, і машина теж має ноги, на яких стоїть. Точніше, у цієї машини тільки одна нога, яка внизу має форму підкови. Ось це намальовано. Бачиш?

— Бачу, пане, — сказав Мустафа.

— Оцю ногу ми й шукаємо. Не всю, а тільки її ступню.

— Так, пане, — сказав Мустафа.

— Тепер ти вже знаєш, який вона має вигляд?

— Не знаю, пане, — сказав Мустафа.

— То подивися ще раз, ось вона на папері. Бачиш?

— Так, пане.

— Якщо бачиш, то вже знаєш, який вона має вигляд!

— Так, пане, — сказав Мустафа.

— От і добре! Тепер ходімо її шукати.

Вони почали із складу. Там було повно мішків, мішечків і бляшанок з усякими хімікаліями, каністри й балони з різною рідиною, купи старого залізяччя, розкиданого по всіх кутках. Ота заходився шукати в одному кутку, Мустафа в іншому, щоб діло йшло швидше. Та вийшло навпаки, бо Мустафа щохвилини вигукував: «Є, пане, є!» — кликав Оту й переможно показував йому скобу чи ще якусь залізячку. Видно було, що він зовсім не уявляв, що треба шукати.

— Іди геть, прошу тебе! — розсердився нарешті Ота. — Ти несосвітенний дурень!

Мустафа розсердив його настільки, що цього дня Ота вирішив припинити розшуки. До того ж було вже темно, і він тільки спотикався об плювальниці.

Уранці Ота запитав Мустафу, що він робитиме, коли в нього зіпсується машина, і Мустафа відповів, що в Тіфніті є майстерня. Тоді Ота узяв вантажний автомобіль і поїхав по автоген.

Його знову супроводжували пальми, як вічна сторожа. За ними зеленіли клаптики поля; поміж тих клаптиків плив струмок, берегом якого сюди й туди ходили верблюди. Коли вони йшли в один бік, у струмок занурювався шкіряний міх. А коли верталися, міх виринав, повен води, підіймався на велике дерев'яне колесо, перекидався й виливав воду в жолоб, що вів до канавок. Сюди й туди, сюди й туди ходили верблюди; подекуди це були віслюки або к люди, які мали клапоть поля, та не мали ні верблюда, ні віслюка. Сюди й туди. Сюди й туди. Здавалося, що всі — верблюди, віслюки й люди — були прив'язані до струмка гумовою вірьовкою, що всі вони хотіли звільнитися й піти геть, але не могли, бо вірьовка щоразу знову притягувала їх до води. До була тиха сізіфова робота під сонцем з розтопленого золота.

Виявилося, що Тіфніт зовсім недалеко від ель-Бадіра, через десять років, коли ель-Бадір трохи виросте, ці міста як дві краплі води будуть схожі між собою: довкола площі аркади, під ними кав'ярня, нагорі мінарет. Тільки кав'ярня була більша, в ній стояли столики і надворі, в тіні аркад, замість однієї крамнички тут були дві, а ще були поліційна станція і пошта. А поряд — авторемонтна майстерня.

Керував нею метис» у засмальцьованому комбінезоні, з кишень якого стирчали трубні ключі, щипці. Найбільшим інструментом, який Ота побачив у майстерні, були розхитані лещата; автогена тут і близько не було. Ота поплескав чоловіка в комбінезоні по плечу, ввічливо відмовився від бесіди й чаю з м'ятою і пішов прогулятися по місту.

Випадково зайшовши до мечеті, він за хвилину забув про автоген, бо мечеть і справді була чудова. Sans blague! Старий дід з бородою, як у святого Іоанна, заступив йому дорогу тільки для того, аби сказати, що він повинен роззутись, інакше осквернить священне місце. Роззуваючись, Ота відзначив, дивуючись, що це, власне, перша мечеть у Марокко, до якої він увійшов, хоч уже досить давно тут. А втім, досі у нього не було часу. А коли був, то бракувало нагоди чи настрою.

Ота ступав босоніж, підлога холодила ступні, і це було так само приємно, як у дитинстві, коли він удома входив у струмок і брів ним. Посеред квадратного подвір'я блищав басейн, по один його бік сиділи двоє місцевих, по другий — двоє птахів; араби мовчки обмивались, а птахи пили воду, підіймаючи голови до неба, до царства аллаха. Люди і птахи не заважали одні одним, і це було схоже на казку. Вгорі синіло небо, стіни двору були помережані орнаментом, теж гарним, мов у казці. То була мозаїка, що сяяла синьо-зеленою фарбою гущавини дерев, листя, написів і квітів… усе величне, багате і водночас лагідне, спокійне й тихе, як ці араби та птахи. І зроблене так майстерно, так винахідливо… Ота дивився на це зблизька і віддалік, але нічого не розумів.

За хвилину він помітив, що тут є ще один європеєць — худий чоловік у застебнутому чорному люстриновому піджаку, який йому, мабуть, подарували в день п'ятнадцятиліття. Тепер чоловікові було щонайменше п'ятдесят. З піджачка кумедно стирчали руки, борти на грудях ледве сходилися. Гудзики, здавалося, от-от відлетять. У чоловіка було ріденьке шпакувате волосся, штани зім'яті гармошкою, а на ногах чорні шкарпетки з великими дірками. Він стояв біля Оти й дивився, як у басейні обмиваються люди, як птахи, вже напившись, підстрибують на дошках і стріпують крильцями. Дивився і сміявся.

Ота вийшов з мечеті й почав узуватися. Раптом відчув, що той чоловік у люстриновому піджачку стоїть поруч, потім побачив, що чоловік теж узуває — не туфлі, а справжні черевики з халявками аж до кісточок. З-під правої холоші виглядала біла тканина, немовби і в Марокко він носив довгі кальсони.

Ота сів за кермо, закурив.

— Вибачте, — почувся тихий голос. — Якщо не помиляюся, це авто належить Сі Омару Тазі?

Це був той самий дивний чоловік.

— Так, — кивнув Ота головою. — Звичайно.

— Я його упізнав. Я Мерсьє, Жюль Мерсьє. Працюю в «Бюро» ель-Бадіра.

— Дуже приємно. — Ота торкнувся своєї нової панами. — Мене звуть Васіліс Патрідіс. Я працюю в Сі Омара.

— Я так і думав, — усміхнувся Мерсьє. — Ви їдете вже додому?

— Так. Якщо хочете, можу підвезти…

— Саме про це я і хотів вас попросити, — сказав Мерсьє і, сівши поруч Оти, зняв твердий капелюх, од якого на лобі у нього лишилася червона смуга. — Я приїздив сюди в службових справах. Мене можуть одвезти назад аж по обіді, та я не хотів би так довго чекати.

— В цьому немає потреби, мосьє, місця в кабіні вистачить і для вас.

Спочатку вони їхали мовчки, але незабаром почали розмову про мечеть, бо Мерсьє звернув там увагу на Оту і зрадів — так він принаймні казав, — що тут, у цій глухомані, знайшлася людина, яку цікавлять такі речі. Ота сказав, що йому сподобалась мечеть, хоч він, як механік, і не дуже розуміється на цьому. Вони гомоніли без угаву, і коли Мерсьє вимовляв якесь незвичайне ім'я, його тонкий, педантичний голос лунав гучніше. Він згадував про Меринідів, Альморавідів, Алаутів і багатьох інших. То все були династії, які панували колись у Марокко й будували мечеті на славу аллаха, Володаря Всього Сущого.

Ота зауважив, що жодна династія нічого не збудувала, усе збудували мусульмани, а династія дала для цього тільки незначну дещицю. Мерсьє кивав головою, мовляв, до деякої міри це правда, мечеті справді будували араби, муляри, художники, але для того вони повинні були мати не тільки гроші, а й стимул, і цей стимул їм дала віра в Пророка… Потім Ота запитав, звідки у місцевих кмітливість та майстерність, і Мерсьє сказав, що вона в них від природи. Але чим же тоді пояснити, що такі кмітливі люди не можуть зрозуміти простісінької машини, що на зовсім елементарну схему вони дивляться, як теля на нові ворота? Мерсьє засміявся і зауважив, що машина й мечеть — різні речі; ці кмітливі мусульмани — він називає їх «ces indigenes si capables»[48] — дивляться на креслення тільки як на орнамент. Єдине мистецтво, яке вони знали, був саме орнамент, річ зовсім пласка, бо коран, заборонив їм зображати людей і взагалі живих істот, через те в них немає скульптур і вони не знають перспективи. Вони не знали навіть картин, аж поки не прийшли європейці і не принесли фотографію. Справа зайшла так далеко, що коли вони побачили перші мальовані портрети, то називали їх «photographie а main», себто фотографія, зроблена руками.

Однак Ота не міг з усім цим погодитися; адже мусульмани повинні були розуміти плани і перспективу, щоб збудувати такі довершені мечеті. Архітектурні ансамблі.

Біля фабрики Ота зупинив машину, і Мерсьє незграбно виліз з кабіни. Тієї ж миті з вікна бібліотеки — кабінету — канцелярії долинув голос Сі Омара:

— Добридень, пане Мерсьє! Це дуже добре, що ви знову завітали до мене.

— Вибачте, — Мерсьє всміхнувся і трохи почервонів, — але я приїхав не до вас. Я тільки під'їхав, з вашого дозволу, вашою машиною і тепер поспішаю додому. Іншим разом залюбки зайду до вас.

— Гадаю, ви не збираєтесь іти пішки! — Сі Омар у вікні сплеснув у долоні. — Базіль вас одвезе. Базілю, зробіть послугу панові Мерсьє! Як з'їздили в Тіфніт, Базілю?

— Марно.

— Гм. Шкода… До побачення, пане Мерсьє!

— Au revoir![49] — помахав рукою Мерсьє з віконця машини, — І дякую! Дякую вам!

Ота віз Мерсьє до ель-Бадіра, і вони знову говорили про мусульман.

Приїхали в ель-Бадір, і Мерсьє вийшов.

— Щиро вдячний вам, пане Базіль, — усміхнувся він. — Я справді провів з вами приємні хвилини. Цими речами нині вже мало хто цікавиться. Їх мало хто любить.

Ота не знав, що саме той має на увазі, але ствердно кивав головою.

— Якщо ви знову захочете поговорити на цю тему, приїздіть до мене, — провадив Мерсьє. — Я буду або в канцелярії, або дома. Живу я он там. — Він показав на будинок під червоним дахом і пішов.

Розвертаючи машину, Ота побачив пана Лукаса, свого другого приятеля, який квапливо перетинав майдан, простуючи до нього.

— Агов, друже! Я бачив, що ви привезли пана Мерсьє.

— Так, — сказав Ота. — Ми дуже мило з ним поговорили.

— Із старим Мерсьє? Облиште! А про що? Сподіваюся, не про дівчат?

— Ні. Про мечеті і про арабів.

— Про це можна було здогадатися, — засміявся пан Лукас. — Ви маєте трохи часу? Тоді підвезіть мене до фабрики. Я дещо забув там.

— Прошу, — відповів Ота. Він був радий, що побачить підприємство пана Лукаса, а головне дівчат, які тчуть килими, Може, Лукас виконає свою обіцянку й подарує йому килим.

6

У світлому кабінеті пана Лукаса висів олійний портрет знатного чоловіка з кошлатими бровами й орлиним носом. Чоловік стояв біля столу, заваленого книгами, легенько спирався на нього однією рукою, і йому бракувало тільки горностаєвої мантії, щоб бути схожим на імператора або короля. Це був, звичайно, пан Лукас.

— Мистецький твір, — сказав живий пан Лукас. — Не я, а цей портрет, ясна річ. Зверніть увагу на пальці, Базілю! Вони свідчать про хист художника. Бо найважче намалювати пальці, руку. Все інше порівняно з цим — дрібниця.

Ота придивився до пальців, руки, на якій справді розрізнив кожну волосинку. Тільки на портреті рука була тонка, довга, зовсім не схожа на руку живого папа Лукаса, таку ж куцу і товсту, як рука Сі Омара; але це, мабуть, не мало значення, бо того, хто був зображений на портреті, легко було впізнати по голові, а руки служили тільки для того, щоб упевнитися, чи цей портрет малював справжній майстер; принаймні так це зрозумів Ота.

Пан Лукас налив йому келих вермуту й почастував сигарою, товстою, як палець, незграбною, як оцупок, і коричневою, як шоколад. Можливо, це було добре куриво, проте Оті воно не сподобалось, і він зрештою зрадів, коли пап Лукас провів його до туалету, де був зіпсований злив. Залишившись на самоті, Ота викинув сигару у віконце. Сигара впала під ноги хлопцеві, той підняв її, вдячно глянув на небо, звідки аллах послав йому цей дарунок, і кинувся навтьоки.

Ота прочистив сопло, вода знову весело задзюрчала. Він повернувся до кабінету пана Лукаса, одержав нову порцію вермуту й вислухав багато слів похвали.

— Таких люб'язних і порядних людей, як ви, тут небагато, — вдячно сказав пан Лукас. — Далебі, якби Сі Омар не був мій добрий друг, я не вагаючись переманив би вас до себе. Нате. — Він подав Оті ще сигару. — Заховайте на потім і ходімо подивитесь мою фабрику.

Вони ввійшли до приміщення, вікна й двері якого були відчинені навстіж, щоб світло падало всередину, а курява виходила назовні.

На низьких лавах одна біля одної, мов ластівки на дроті, сиділи дівчата, які ткали килими. Дівчата були в рясній барвистій одежі, на головах мали квітчасті хустки, підборіддя й перенісся їхні були татуйовані, а руки, шию і ноги прикрашали браслети, які блищали, мов срібло, але бряжчали, мов бляха… Килими у них під руками виростали повільно, наче квіти. Кожен килим був напнутий на дерев'яну раму й нагадував маленький дивовижний лужок, який починає цвісти і вкриватися травою спершу з одного боку, знизу, а потім підіймається все вище й вище, як повінь.

Коли Ота й Лукас зайшли, дівчата щебетали, наче пташки, але одразу ж змовкли, дивлячись на них великими круглими очима, а пальці їхні тим часом ні на мить не переставали в'язати вузлики з кольорової вовни й відрізати кінчики маленьким ножиком. Вузлик — чирк, вузлик — чирк… Вони робили це так швидко, що Ота ледве встигав водити очима, і водночас так повільно, наче справді там росло щось живе.

— Що ви на це скажете? — запитав пан Лукас.

— Гарні.

— Тоді вибирайте.

— Справді?

— Ну, звичайно, Базілю.

— Тоді отой. — Ота показав на маленький, майже готовий килимок з яскравими кривулястими смугами.

— Що? — здивувався пан Лукас. — Я мав на увазі не килим, а дівчину.

— Чорт! — вихопилося в Оти. — Ви що, їх теж роздаєте?

— Ні. Тільки позичаю і тільки декому. Бо вони у мене теж позичені, власне, найняті. Виберіть собі якусь, вона буде рада.

— Звідки ви це знаєте? — запитав Ота, притлумлюючи голос. Йому було страшенно ніяково говорити про це в присутності дівчат. Що, коли якась усе розуміє?

— О боже, сподіваюся, ви тут не червонітимете, — засміявся пан Лукас. — Тож вибирайте й довго не думайте. Звісно, я позичу її вам тільки на ніч, удень вона потрібна мені тут. Вони всі здорові, я наймаю тільки здорових, отож боятися вам нічого.

— Дякую, — сказав Ота. — Але я такий дурень, що боюся. Не сердьтеся.

Пан Лукас, знизав плечима.

— Як хочете, силувати не буду. Я хотів тільки прислужитися вам, щоб ви почували себе тут як удома.

— Знаю, — сказав Ота. — І щиро вам за це дякую.

Вони попрощалися біля машини. Пан Лукас знов усміхався.

— Скажіть Сі Омарові, що ви були в мене й зробили мені добру послугу. Що я йому дуже вдячний. До побачення, Базілю. Приїжджайте знову. Я певен, що ви передумаєте.

Він сунув Оті в кишеню двадцять франків, поплескав його по плечу й пішов.

Повернувшись додому, Ота розповів Сі Омарові, що полагодив панові Лукасу вбиральню. Сі Омар реготав, аж за живіт хапався. Але справа з машиною, яка виготовляє таблетки, вже серйозно непокоїла його.

— Ворушіться, Базілю! — наполягав Сі Омар. — Робіть, що хочете й що вмієте, аби тільки машина скоріше почала працювати. Я в цьому зацікавлений!

Ота обіцяв, проте не знав, що робити, й знову порпався в мотлоху на складі. Знайшов там труби, з яких можна було б виготовити підставку, коли б був зварювальний апарат. Думав уже, що доведеться їхати до Марракеша, де автоген є напевне, що там він пробуде з Віветтою день-два й повернеться як переможець… коли до складу вбіг Мустафа, тримаючи в руці чавунний фланець. Може, це воно?

— Ні, Мустафо. Але ти добра душа, — сумно сказав Ота. «І, здається, не дурний, — подумав. — Весь час пам'ятаєш про це. Якби був дурний, то вже давно забув би».

Мустафа розчаровано дивився на нього, і Оті раптом майнуло в голові, що, певно, треба було почати не з того: не показувати Мустафі схему, домагаючись, щоб він уявив собі деталь, а показати саму деталь. Ота взяв клапоть паперу й повів Мустафу до помольної машини в майстерні. Стояв вечір, у майстерні було тихо й безлюдно, тільки Ісмет-бей бігав між плювальницями, наче миша, за якою ганяється кіт.

— Дивись, Мустафо, — почав Ота.

— Що ви тут хочете робити? — зупинився біля них Ісмет-бей.

— Я спробую його дечого навчити.

— Кого? Цього бовдура?

— Так. Цього бовдура.

Ісмет-бей запищав, як миша, й знову заметушився по майстерні.

— Дивись, Мустафо. Оце нога машини. Не така, яку я шукаю, проте схожа. Бачиш?

— Бачу, пане.

— А тепер подивись на неї збоку. На що вона схожа? — Ота в загальних рисах накреслив схему підставки: — Воно чи ні?

— Воно, пане!

— Ідіть звідси геть! Забирайтесь обидва до дідька! — вигукнув Ісмет, знову зупинившись біля них. — Я вам кажу, щоб ви забиралися звідси до дідька.

— Гаразд, Ісмет-бею, — погодився Ота. — Тільки ви біжіть попереду і покажіть нам дорогу, щоб ми мали з вас хоч якусь користь.

Ісмет підскочив… а тоді раптом вибіг, наче й справді хотів показати їм дорогу до дідька.

— Він п'є, Мустафо?

— Ні, не п'є, пане.

— Дивно… Тепер ми вже з тобою знаємо, який вигляд має ця штуковина збоку. Але цього мало. Ми повинні подивитися на неї ще й згори. А згори вона має інший вигляд. Можливо, отакий. — Ота накреслив нову схему. — Схоже, Мустафо? Ні, дивися спочатку на машину, а потім на схему…

— Схоже! — засміявся Мустафа. — Схоже, пане!

— Слава богу. Отак, Мустафо, креслять деталі машин. Раз збоку, раз згори. Або й з кількох боків, якщо вони не однакові. А іноді й косо, щоб, бачити, який це має вигляд, коли дивитися віддаля. — Він накреслив перспективну схему. — Впізнаєш?

— Так, пане, — тихо мовив Мустафа. — Впізнаю, пане.

— Чудово, Мустафо! В тебе розумна голова. А тепер поглянь на зображення деталі, яку ми шукаємо. Отака вона збоку. Отака згори. А отака, мабуть, коли дивитися на неї віддаля. — Він розгорнув схему машини для виготовлення таблеток і скраєчку накреслив перспективний план. — Тепер ти вже можеш її собі уявити? Вже знаєш, що я шукаю?

— Так, пане, — відповів Мустафа.

— Напевне знаєш?

— Напевне, пане.

— І ти не кажеш це тільки для того, щоб мене втішити?

— Ні, пане.

— Якщо це правда, то я дуже радий, Мустафо.

— Я теж, пане. І це правда.

— А як ти гадаєш, Мустафо, ми її знайдемо?

— Знайдемо, пане. Іншаллах. Якщо дасть аллах.

Вночі Ота думав про Віветту, про те, що вже вдруге так жорстоко повівся з нею, мабуть, іще жорстокіше, ніж у Каса, бо там він узяв від неї харчі, а в Марракещі повернув їй штани, які вона йому подарувала. Тепер він любив її набагато дужче, ніж тоді, в Каса. Якщо підставка не знайдеться, він зможе поїхати до Марракеша. Що більше вія думав про це, то палкіше прагнув, щоб той день швидше настав. Зрозумівши, що він сьогодні вже не засне, Ота взяв детектив і почав читати.

Раптом хтось тихенько постукав у двері. Так тихенько, як колись стукала пані Кліке.

— Хто там?

— Я, пане, Мустафа.

Ота відчинив двері, Мустафа увійшов, радісно всміхаючись.

— Вибачте, пане, але я весь час думав про цю штуковину. Я бачив її! Я пригадав. Вона в кімнаті Ісмет-бея. Він упирає в неї черевик, коли роззувається.

— Звідки ти це знаєш?

— Знаю, пане. Я бачив її, коли якось приніс йому каву. Він отак роззувався. — Мустафа впер каблук свого капця об ніс другого, і капець спав з ноги.

Ота побачив пальці Мустафиної ноги, розчепірені на всі боки, як віяло… й мимохіть згадав Ісмаїла, Юсуфа, Мухаммеда, Ахмеда й Ганеша, усіх тих, що сиділи тоді довкола багаття в дворі Мусси в Каса, пекли рибу й частували нею його. «А потім Ганеш мене зрадив, а Ісмаїл замкнув до пацюків, і я трохи не збожеволів із страху, — подумав Ота. — Але тепер я бачу, що був дурнем, бо Ісмаїл мав добрі наміри — хотів мене врятувати. І врятував би. Та вранці я втік, навіть не подякувавши йому, невдячний нікчема. Пацюки не з'їли б мене, а от поліцейські — ті могли б зжерти».

— Боже, боже, Мустафо… — зітхнув він. Минула ціла хвилина, поки він із Каса повернувся сюди й знову змусив себе думати про машину. — Гаразд, Мустафо. Йди спокійно спати, ти наймудріший араб, якого я тільки знаю. І я радий, бо ти до певної міри мій учень. — Але він не знав, як по-арабському буде «учень», і вжив слово «таліб», що означає «той, хто вивчає коран». Мустафа засміявся, підняв руки до неба й побіг, вигукуючи: «Аллах кадр! Аллах великий! Я таліб! Аллах могутній! Аллах кулішей!»

«Так, Мустафа молодець, — подумав Ота. — А Ісмет-бей негідник. Цікаво, що скаже на це Сі Омар?»

7

Сі Омар сидів за столом, водячи очима й крутячи на пальці перстень, бідкався, що з Ісметом йому дедалі важче ладнати. Одно слово, турок. «Ідіть, Базілю, тільки не дратуйте його, не докоряйте. Він дуже нещасний, і єдине, що тримає його ще на світі, то це моя гуманність».

Керуючись цим наказом, Ота легенько постукав в Ісметові двері, проте турок не відчинив: «Забирайся до дідька, клятий румі! Це моя кімната, і ніяких деталей тут немає!»

Становище здавалося безнадійним. Але раптом з'явився Мустафа. Він підійшов до Оти навшпиньках, потяг його за полу в куток і, прошепотівши, що тут треба діяти інакше, на хвилину щез. А коли повернувся, то ніс на карбованій таці паруючу джезву[50] й запітнілу склянку. Обережно постукав у двері.

— Це я, Мустафа, пане Ісмет-бей. Я приніс вам каву й воду з льодом, як ви любите.

Ісмет-бей щось промимрив і забрязкотів у замку ключем. Тієї ж миті Ота просунув у двері ногу й штовхнув цю ляльку-Ісмета на ліжко. Оті й справді здалося, що це не живе тіло, а якась річ, зовсім порожня або набита пір'ям і зшита в подобі людини, таке воно було легеньке й безпорадне. Тепер це тіло лежало на зім'ятій ковдрі, плакало й вимахувало кулачками, наче немовля.

— Ах, пане, — сказав Мустафа, все ще тримаючи в руках тацю, — треба було почекати, я б виманив його в коридор. Сі Омар буде сердитись.

— Хай йому чорт, — буркнув Ота. — Не Сі Омару, а Ісметові, — додав він обережно й роззирнувся по кімнаті. Вона була така ж неприваблива, як і її господар. Тут стояв гірко-солодкий сморід, немовби Ісмет, відколи живе, не відчиняв вікна. Як він міг жити в такій задусі!

Під ліжком, серед купи брудних шкарпеток, Ота побачив потрібну деталь. Вона й справді, мабуть, ідеально допомагала роззувати черевики.

Ота схопив її й вибіг із кімнати. Він мало не задихнувся тут без свіжого повітря і, йдучи коридором, весь час спльовував, не в силі позбутися бридкого присмаку в роті. А втім, можливо, це був не присмак, а моторошне враження від того, що він узяв за плечі живу людину, а в руках виявилася порожня шкаралупа. Бррр!

Наступного дня машина вже працювала. Ісмет-бей не показувався, зате прийшов Сі Омар.

— Чудово! Чудово, Базілю, — заплескав він у долоні. — Я дуже радий! Хоча Ісмета не треба було нокаутувати. Він скаржився на вас… Ну, що ви, я знаю, — якби ви його нокаутували, то він був би уже на тому світі, і я вам за це тільки подякував би. І все-таки… Зрештою, це не так важливо. Перевірте ретельно машину, прошу вас. Через тиждень ми з вами рушимо на повний хід. — І щедрим жестом дав Оті сто франків. — Беріть, Базілю, це тільки невеличкий аванс. Бачите, я на вас не економлю і плачу більше, ніж обіцяв. Звичайно, я роблю це і з егоїстичних міркувань. Бо хочу, Базілю, щоб ви залишились у мене.

Він дивився Оті в очі спокусливим поглядом, і голос його теж бринів спокусливо, як голос гіда в саду Удайя в Рабаті. Вони обидва були з одного тіста — гід Юсуф і Сі Омар… та, попри це, між ними була різниця: гід хотів од нього грошей, а Сі Омар давав йому сам.

— Ну то як, лишаєтесь, Базілю?

— Звичайно, — відповів Ота й звів дух.

Щось стискало йому серце, але він радів, що лишається тут. Ще минулої ночі, коли Мустафа прийшов до нього із своїм відкриттям, Ота зрадів, що відпала потреба їхати до Марракеша, що він не поїде до Віветти й не бачитиметься з нею. А тепер радів подвійно, що взагалі не знає, коли повернеться до Марракеша. З Віветтою йому треба порвати, нічого не вдієш. Так буде краще. Для обох. Бо до чого б це призвело…

Ще до того, як вони «рушили на повний хід», Ота якось надвечір завітав до Мерсьє в його будиночок під червоним дахом. Прийшов до нього просто погомоніти, адже пан Мерсьє так щиро його запрошував. Та коли він опинився в темній кімнаті, прикрашеній тільки розп'яттям і фотографіями старого сільського подружжя в овальній рамці, то не знав, із чого почати, й мимохіть заговорив про Мустафу, про те, як той легко й швидко став «талібом». Мерсьє засміявся, сказав, що «таліб», тобто студент духовної школи, означає в цій країні велику вченість, набагато більшу, ніж її може коли-небудь збагнути й досягти Мустафа… З «таліба» він перейшов на мусульманську ієрархію, за його словами, надзвичайно цікаву, бо іслам не знає священика в справжньому розумінні цього слова…

— Виходить, у них це влаштовано розумніше, — перебив його Ота. — Я не люблю їхніх преподобій.

— Ви не повинні казати цього при мені, — засміявся Мерсьє. — Я теж колись був священиком.

— Та невже? — здивувався Ота. — А чому…

— Тому, що так хотіли мої батьки, — відповів той байдуже. — Розумієте, вбога сільська родина…

— Даруйте, я хотів запитати, чому ви покинули цю місію.

— Бачите… — Мерсьє пересів ближче до Оти й трохи почервонів. — А втім, я скажу вам усю правду… Покинув, бо не годився для цього. З мене був поганий священик. Я хотів одружитись.

— У цьому немає нічого поганого.

Мерсьє знизав плечима, але нічого не сказав.

— І ви одружилися?

— Ні, — відповів Мерсьє. Видно було, що ця сповідь йому неприємна. І все-таки за хвилину він провадив далі: — Я не одружився, Базілю. Переставши бути священиком, я перестав подобатися й тій молодій дамі. Жіноче серце — то вічна загадка.

Ота погодився, що це справді так, і розмова урвалася. Вони мовчки пили м'ятний чай.

— Однак поганим священиком ви напевно не були, — зауважив Ота, прощаючись.

Мерсьє похитав головою — мовляв, він це знає краще за Оту.

Вечір видався Оті сумним, мабуть, через того бідолаху Мерсьє, що так жорстоко прорахувався — ні дружини, ні сутани, яка йому явно личила б більше, ніж цей люстриновий піджак. Це без сумніву був винятково лагідний священик, що розуміє людей і любить їх. І саме він… Хоча Мерсьє і тут на своєму місці й може багато що зробити для людей.

На другий день Ота зустрівся в ель-Бадірі з паном Лукасом, який був у веселому настрої й жартома запитав його:

— Ну що, Базілю, ви ще не передумали?

— Ні, мосьє.

— Шкода, — грайливо мовив пан Лукас. — Справді, дуже шкода. Ваш килимок скоро буде готовий, і я думав, що разом з ним пошлю до вас і майстриню.

— Яку майстриню?

— Ту, що його виткала.

— О ні, в цьому немає потреби…

— Чому? Адже хтось повинен вам його вручити.

— Я зміг би забрати його й сам.

— Такий варіант теж можливий. — Лукас звів брови, неначе це для нього було хтозна-яке відкриття. — Гаразд, приїжджайте через кілька днів. А як ваша машина?

Ота розповів йому про знахідку в Ісметовій кімнаті, й, почувши про це, пан Лукас реготав майже так само невтримно, як Віда, той сивоголовий ветеран із Бужада. Потім Ота сказав, що машина хоч і працює, але погано. Машина призначена для пресування таблеток із сипкої маси, а не з липкої каші, яку Сі Омар намагається туди запхати. Дивна річ: Сі Омар наказав для проби засипати в машину коричневий порошок, який під тиском перетворюється на липку, напівтверду масу й прилипає до матриць. Сі Омар запевняв, що це медикамент із камфорою і що він має бути в таблетках, хоча розум підказує, що його треба не штампувати, а спершу гарно вимісити й тільки потім нарізати.

— Гм, гм, — кивав головою пан Лукас із прихованим інтересом, — це цікаво. Тільки я, любий Базілю, розуміюся на цьому ще менше, ніж Сі Омар. Та ви, бачу, впораєтесь, я ладен на що завгодно побитись об заклад. Приїжджайте до мене якнайшвидше. Килимок на вас уже чекає, і я почастую вас чудовими сигарами!

— Гаразд, гаразд, — сказав Ота.

Повернувшись додому, він застав Мустафу на подвір'ї — той заглядав у мотор, тримаючи в руці розгорнену книжку.

— Ну що, талібе? Щось не виходить?

— Ні, пане, я тільки дивлюся, чи ці картинки схожі на мотор.

— О Мустафо, о талібе! — вигукнув Ота. — Аллах засвітив свічки в твоїй голові, і колись із тебе й справді буде чоловік, який уміє лагодити автомобілі!

— Іншаллах, — поважно мовив Мустафа. Він хотів бути чоловіком, який уміє лагодити автомобілі, проте не хотів розгнівати й аллаха.

Дивні люди ці араби… Хтозна, може, колись вони самі збудують машину, велику, як мечеть, і гарну, як мечеть. В одному Ота не сумнівався: якщо збудують, то вона буде гарна. Якщо, звичайно, збудують… Зрештою, чому б ні? Треба тільки, щоб із ними хтось трохи попрацював і знайшов правильний шлях до них, ту струнку, якої треба торкнутись. А головне, той «хтось» не повинен бути настільки дурним, щоб думати, ніби вони телепні. Вони не телепні. Якраз навпаки.

Вночі, коли Ота читав, до нього прийшла Віветта — спомин про неї, тільки її образ, але такий живий, що він був певен: Віветта тут і підіймає руки, немов хоче впіймати метелика. Такою він бачив її востаннє. Ота заплющив очі, проте Віветта не щезала, але й не ворухнулася, не підступила й на крок. Вона стояла перед ним, піднявши в повітря руки. Оті раптом захотілося, щоб Віветта схопила його, свого Оту. Захотілося, щоб дівчина була поруч і він міг торкнутися її кіс… «Жодна дівчина в світі не має таких кіс, як Віветта, й не кохає мспе так, як Віветта…» — подумав він і незабаром заснув, проте й у сні бачив, як Віветта ганяється за метеликом.

Уранці на нього грубо накинувся Сі Омар.

— Базілю! — загорлав він. — Таблетки все ще прилипають до матриць!.. Та й як їм не прилипати! Ви пробували штампувати з охолодженням?.. Так, я маю на увазі охолодженням матриць і маси. До цього ви могли б додуматися самі.

— Не міг, Сі Омаре, — сказав Ота. — Я механік, а не морозивник.

— А ви все-таки спробуйте!

— Гаразд, Сі Омаре.

Великих надій на це Ота не покладав. Однак — піймав не піймав, а погнатися можна. Питання, звісно, полягало тільки в тому, як охолодити матриці й масу, коли надворі в тіні тридцять п'ять, а в приміщенні на градус більше. Насамперед Ота підвів струмінь води й почав поливати нею матриці. Рішення це було досить примітивне, але маса й справді краще тужавіла і не так прилипала до матриць. Виходить, Сі Омара справді осяяв святий дух.

Однак треба було охолоджувати більше. Тоді Ота виготував двостінну посудину, прикріпив її під матрицею, наповнив кубиками льоду з холодильника Сі Омара й між її стінками пропустив струмінь води, щоб лід не так швидко танув. На світі одразу поменшало на одну проблему: з машини почали сипатись коричнево-зелені таблетки, тугі, мов віск, і схожі на шашки, якими Ота грав колись із пані Кліке.

Того ж дня робота пішла «повним ходом». Машина невтомно витискала круглі таблетки, і робітники забирали з-під неї повні коші, щоб запакувати товар у стовпчики, схожі на розфасований цикорій. Тепер скрізь були не тільки плювальниці, а й таблетки-кружальця та стовпчики — цикорій Сі Омара.

Ісмет-бей не з'являвся. Він уперто сидів у своїй кімнатці. Тільки раз, коли Ота йшов через двір, турок одчинив вікно, яке завжди було зачинене, плюнув йому на голову й погрозив кулаком. При цьому він не помітив, що скинув бляшанку, яка стояла на підвіконні. Ота підняв її і впізнав давню знайому — бляшанку з Каса, із зображенням верблюдячої голови, яких у хазяїна «Страсбурга» під стойкою був повен ящик.

Ота відкрив бляшанку і здивувався: вона була заповнена тією коричнево-зеленою восковою масою, з якої виготовляли таблетки. І пахла теж так само. Виходить, це та сама… та… як її називала Віветта?

Ота замислено потер підборіддя. На мить побачив себе в Каса під вежею з годинником, де прощався з дівчиною, почув, як питав її: «Що це таке?…» — проте відповіді в той день так і не зміг пригадати.

8

Зринула вона в його пам'яті лише через два дні, коли було виготовлено вже тисячі таблеток і коли прийшов Сі Омар у сорочці з закачаними рукавами й радісно забігав довкола машини. Ота раптом відчув дивне збудження, яке охоплювало його уже кілька днів, коли машина штампувала таблетки. Мабуть, це від дурманного запаху тієї зелено-коричневої «маси.

— Вже знаю! — вигукнув він несподівано.

Та Сі Омар не розчув через гуркіт машини, і Ота нахилився до самісінького його вуха:

— Це кіфі, правда?

Сі Омар розтулив рота, проте мовчав.

— Ганжа! — закричав Ота. — Це ганжа!

— Стоп! — Сі Омар підніс руку, але тільки-но Ота зупинив машину, розсердився, нащо той її зупинив. — Давайте вийдемо, — запропонував він і взяв Оту за лікоть. — Тут надто великий шум.

Він завів Оту до своєї бібліотеки — кабінету — канцелярії, кивнув йому, щоб сідав на шкіряну подушку, а сам пірнув у крісло і втупив очі в годинник із зозулею. За хвилину встав, вийняв із шафи пляшку й дві великі пузаті чарки.

— Вип'ємо, Базілю? — І налив у чарки коньяку.

Вони цокнулися. Випили. Очі Сі Омара перескочили з годинника на Мекку, потім на Ніагару й зупинилися на портреті Наполеона.

— Ці чарки вигадала велика людина, сам Наполеоні Він пив тільки коньяк, це вам, певно, відомо, Базілю? Відтоді їх називають «наполеонівками», і той, хто знає справжній смак коньяку, п'є його тільки з них. Ще одну?

— Охоче.

Вони закурили. Потім знову цокнулися, й «наполеонівки» радісно дзенькнули, бо були на чотири п'ятих порожні.

— Ви розумна людина, Базілю, і я вмію це оцінити, — сказав Сі Омар. Тепер він дивився на вишите речення із корану й хрускотів пальцями. — Я вже вас трохи вивчив, і мені соромно…

— Чого? — запитав Ота.

— Що я дав вам так мало за цю машину. — Він витяг гаманець із крокодилячої шкіри й добув з нього п'ятсофранкову банкноту. — Будь ласка.

Оті з несподіванки перехопило подих.

— Беріть, Базілю, — всміхнувся Сі Омар.

Але Ота тримав в одній руці сигарету, а в другій чарку Наполеона, і поки зміркував, що йому робити, Сі Омар витяг з гаманця ще одну банкноту на п'ятсот франків.

— Тоді отак. Вистачить?

— Атож! — вигукнув Ота. — А за паспорт… ви не вираховуватимете?

— Хіба тоді, коли будемо прощатися, Базілю. — Сі Омар усміхнувся, блиснувши гарними зубами. Довкола носа в нього рясніли дрібненькі блискучі крапельки.

— Спасибі, — затинаючись, сказав Ота. — Ви справжній джентльмен, і я вам за це віддячу. В усякому разі намагатимуся…

— Ну звичайно. Саме на це я і розраховую, — полегшено зітхнув Сі Омар. — То як, іще по одній?

Вони випили і розійшлись, обмінявшися ще кількома люб'язностями. Повернувшись до своєї кімнати, Ота ліг на ліжко і майже одразу заснув. А коли прокинувся, то помітив, що стискає в жмені тисячу франків і що все це не сон, а дійсність. Сі Омар дав йому тисячу франків за одне тільки слово. За слово «ганжа»!

І раптом йому все стало ясно.

«За цим словом криється щось нечесне. Ганжа — це щось лихе. Мабуть, контрабанда. Щось таке, від чого негарно тхне. Більше я нічого не знаю…

А Сі Омар подумав, що я знаю все і що буду його шантажувати. І, щоб заткнути мені рота, дав тисячу франків.

Тисяча франків, боже! Тисяча франків! Ось я тримаю їх у жмені, вони мої, а в кишені лежить закордонний паспорт з моєю фотографією. О боже, тепер у мене є, по суті, все! Майже все те, що я втратив у Каса! І до того ж, чудове місце, де мене ніхто не цькує, де я сам собі пан, де за місяць я, можливо, одержу ще тисячу, або за два, за три, це вже байдуже. У мене є документи, буде багато грошей, і цілком можливо, що я колись іще матиму авторемонтну майстерню, хай невеличку, без неонової вивіски, зате з Віветтою…

Тільки мені все-таки хотілося б знати, що воно таке, ця ганжа чи кіфі. Дуже хотілося б, і не тому, що це якась бридота, а тому, що я їй усе завдячую. Гроші, документ. Бо коли б я не був потрібен Сі Омарові, він не дав би мені паспорт».

Ота замкнув гроші до валізки й вийшов у коридор. Але за дверима згадав про свою першу валізку, яка зникла разом з документами і чотирма тисячами франків, миттю повернувся до кімнати й довго стояв над валізкою, міркуючи, куди б надійно заховати гроші. На думку не спадала жодна ідея. Стіни були голі, мов долоня, жодної картинки. Тільки шафа, ліжко, стілець і круглий стіл… Нарешті він склав обидві п'ятсотфранкові банкноти в маленькі квадратики й підклав їх під ніжки шафи. Однак і це його не задовольнило. Ніколи не передбачиш, що може статися, отже, краще тримати готівку в двох різних місцях і хоч половину носити при собі. Але на фабриці він ходив без піджака, й носити п'ятсот франків у кишені штанів йому не хотілося… Подумав, що зробив дурницю, купивши замість пристойного гаманця японську авторучку, проте, з другого боку, гаманець дуже легко хтось міг у нього поцупити…

Ота ще хвилину міркував, а тоді розпустив кілька стібків у поясі штанів, склав одну банкноту в довгу вузьку смужечку і застромив її за підкладку. Впевнившись, що вона не випаде, другу залишив під ніжкою шафи. Бездоганною схованкою це назвати не можна було, однак іншого виходу він не бачив.

Вийшов надвір. Було душно, і йому нестерпно захотілося випити італійського вермуту, яким його недавно пригощав пан Лукас. Пішов до Сі Омара просити дозволу поїхати до ель-Бадіра по обіцяний килим. Оскільки йшлося про пана Лукаса, Сі Омар не заперечував і зрештою позичив Оті свій легковий автомобіль.

Сідаючи в машину, Ота почув тихе хихотіння гаремних красунь і, глянувши вгору, побачив на мить смагляве обличчя, кругле, як кавун. Та він швидко опустив очі, бо вже знав, чого вимагає арабська пристойність. Виїхав на шосе. Ліворуч лежав Високий Атлас, довгий, укритий снігом крокодил. Повз авто бігли пальми, сотні пальм, сотні гонщиць із розкуйовдженими косами. Ота зупинився перед крамницею на площі й купив пляшку вермуту. Йдучи до машини, подумав, що, раз він уже тут, то, мабуть, варто завернути до Лукаса… й раптом побачив Мерсьє: той стояв простоволосий перед своєю канцелярією й заточував червоного олівця.

— Добридень!

— А, добрий день, — усміхнувся Мерсьє й витер червоні пальці об штани. — Заходьте, Базілю, ви тут у мене ще не були. Що це ви несете? Щось добре?

— Вермут. Можемо його відкоркувати. Чарка у вас знайдеться?

— Ні, ні, що ви. Я взагалі пе п'ю, а тим більше на службі. Та все ж я вдячний вам. Ви хороший хлопець.

— О боже… — зітхнув Ота й пильно подивився в його гарні сірі очі. — Пане. Мерсьє, що таке ганжа чи кіфі? — запитав він раптом.

— Ах! — Мерсьє підняв руки і знову опустив їх на стіл так, що долоні гучно ляснули. — Невже ви маєте з цим щось спільне?

— Ні. Просто я випадково почув це слово і…

— Тримайтеся від цього якнайдалі, пане Базіль! — урвав його Мерсьє і насупив брови. — Я вам добре раджу. Це дуже небезпечні іграшки. Ганжа ще гірша, ніж кіфі.

— А це не одне й те саме?

— Ні, — похитав головою Мерсьє. — Хоч. і те, й те отрута, але кіфі не така небезпечна. Це, власне, висушена конопля певного виду, яку курять місцеві. Вона шкідливо впливає на зір, і вживати її, звичайно, суворо заборонено. А ганжа — це концентрований наркотик, який жують і їдять. На Сході його повно. Ми довго не знали цього лиха, проте останнім часом воно починає ширитися й тут. Найгірше те, що місцеві мають схильність до вживання ганжі, і їхній організм майже не опирається цій отруті — за два роки здорова людина перетворюється на руїну, стає напівбожевільною. Ось що робить з людиною ганжа.

— Але що воно таке?

— Ганжа, — сказав Мерсьє, постукуючи олівцем по столу, — ганжа, — це смола рослини cannabis indica[51], власне, тільки рослини жіночої статі. Вершечок цієї рослини відламують, висушують, мелють, а тоді додають певної домішки, як правило, цукру або меду. Інколи її варять, щоб добути екстракт. Але у нас цього не роблять, у нас це потай продають у такій ось упаковці.

Він витяг із столу бляшанку, яку Ота вже добре знав.

— А тепер розкажіть, що знаєте, про ганжу ви, мосьє Базіль, — наполегливо мовив Мерсьє. — Тільки правду!

— Я справді про неї нічого не знаю, я тільки випадково чув це слово… Я навіть не знав, що воно означає. Через те й запитав вас.

— Гаразд, я охоче вам розповім, — сказав Мерсьє, ховаючи в стіл бляшанку з наліпкою. — Це диявольське зілля вам напевне відоме під іншою назвою: ганжею його називають тільки задля маскування. Насправді це гашиш.

Ота схилив голову. В одній руці він тримав пляшку з золотавим вермутом, у другій — чорні окуляри, які зняв, коли зайшов до кімнати, і тепер бачив у них самого себе, двох маленьких От Скал, механіків із фабрики гашишу, ель-Бадір, Марокко.

— Он як, — сказав. — Гашиш. Про це я вже десь читав.

— Ну звичайно. Його виробляють і в Європі, головним чином, у Греції. І в Туреччині теж.

— Он як, — повторив Ота. — У Туреччині теж. — І підвівся. — Мені пора.

— Дякую, що провідали мене, Базілю, — сказав Мерсьє. — Ось ваш капелюх.

Так, у нього й справді був капелюх. Але він не міг його взяти, бо в лівій руці тримав пляшку з вермутом, а в правій окуляри. Він ніяк не міг пригадати, як скинув капелюх зайнятими руками. Мабуть, окуляри зняв після того, коли вже скинув капелюх. Отож тепер треба було надіти спершу окуляри, а вже потому взяти капелюх. Він так і зробив, і пан Мерсьє одразу ж зник, немов сховався за чорну завісу. Та, попри це, Ота й далі чув його голос:

— Мосьє Базіль, вам про ці речі щось відомо!

— Ні! Далебі, ні…

— Гаразд, гаразд… Але як щось довідаєтесь, то скажете мені. Обіцяєте?

— Обіцяю.

— Ці речі завдають людям великої шкоди, розумієте? І я оголосив їм війну.

— Так, пане Мерсьє. — Ота не бачив його ясно, скоріше тільки уявляв собі, що той сидить за столом, сіроокий, з червоним олівцем, і з-під штанів у нього виглядає біла смужка. Він оголосив гашишу війну! — Ви маєте якесь відношення до поліції?

— Ні. Та коли йтиметься про гашиш, то матиму, бо я зобов'язаний дбати і про здоров'я арабів. А крім того… — Мерсьє замовк.

— Що, крім того?

— Крім того, у мене більше вільного часу, ніж у поліції, — докінчив Мерсьє. — А може, просто чистіше сумління. До побачення.

— До побачення.

Ота надів капелюх. Потім пішов до крамниці, де купив вино, й попросив відкоркувати пляшку. В машині нахильці напився з пляшки, заткав її, поставив на сидіння й виїхав на шосе. Праворуч лежав Високий Атлас, хвилясті засніжені гори. Шосе з обох боків облямовували фінікові пальми. Перед фабрикою Ота зупинив машину так різко, що аж гальма заскрипіли, й, знову ковтнувши, з пляшкою в руці пішов до будинку. Мустафи у дворі вже не було. Мабуть, кудись поїхав з вантажем гашишу. Сердешний «таліб»… Ота замкнувся, в своїй кімнатці. Випив іще. Вермут мав гіркувато-солодкий присмак, як гашиш: Оті був знайомий цей присмак, бо якось іще на самому початку, обслуговуючи машини, він поклав у рот шматочок цієї маси.

«Отже, це воно і є, те свинство. Гашиш. Сі Омар сунув мені тисячу франків, щоб я мовчав, щоб я, можливо, навіть узяв свої манатки й забрався під три чорти, аби тільки нікому про це ані мур-мур. Ну звичайно, я заберуся й піду, я не хочу, щоб мене арештували. Це таки гашиш! Яка тварюка цей Сі Омар! «Ми дамо їм здоров'я, гігієну!» Ха-ха! Ну й комедія… Ні, це не комедія. Що він зробив з Ісметом? Це жах, а не комедія. Ісмет, мабуть, тому тут і живе, що вміє робити цю гидоту. Власне, умів, бо тепер уже на це не здатен… Тому тут був і грек Васіліс Патрідіс, який залишив мені паспорт. Він теж умів це робити, але тепер не вміє… І тому тут ця машина, і тому Сі Омар так квапив мене пустити її. Стара упаковка всім уже добре відома й через те небезпечна. Отже, ми спробуємо інакше. Навитискаємо круглих таблеток, упакуємо їх стовпчиками, немов цикорій. Можливо, хтось Додасть зверху ще одну обгортку, щоб це справді було схоже на цикорій. Певно, так воно й поширюється, тут є ціла організація. І Кліке, цей негідник, теж належить до неї. Інакше навіщо б він вирощував коноплю і наказував виривати кущики жіночої статі, навіщо сушив би вершки, які хлопці перетирають на потерть між двома полотнищами? Щоб дістати порошок, який він продає сюди. Зрештою, мені це сказав і Сліман. «Це ганжа, кіфі, — сказав він. — Ганжа. Ганжа».

Але я втечу, кину все, як воно є, візьму тисячу франків і закордонний паспорт. Так, утечу!»

Ота встав і пішов подивитись на цю гидоту, на цей гашиш, що його називають іще ганжею. Гашиш підлий отруйник. Кружальце за кружальцем… «Гарний гашиш! За день ми наробимо його стільки, що вистачить для десятьох дурнів. І тоді, коли я ляжу й питиму з ранку до вечора вермут і навіть пальцем не поворухну, гашиш увесь час вироблятиметься. Ти просто допоміг йому звестися на ноги, Отику. Тепер можеш казати собі скільки завгодно, що вже не хочеш працювати й не будеш, це все одно не допоможе. Кружальця весь час сипатимуться. Хіба що ти розтрощиш цю машину. Хіба втрутишся спритною рукою. Нічого іншого тобі не лишається, бо голова твоя не варта й доброго слова і ніколи не буде варта…

Та навіть якщо ти і втрутишся спритною рукою, щось відкрутиш і накиваєш п'ятами, Сі Омар знайде собі іншого розумника. А якщо й не знайде, тицьне арабам до рук ножі або формочки, і вони вироблятимуть це паскудство у ручний спосіб, як коржики на ялинку. Або заливатимуть масу в мильниці. Чи робитимуть їх у формі паличок, як мило для гоління. У нього більше можливостей, ніж у тебе волосся, Отику, а ця машина була для нього важлива тільки тому, що так діло пішло швидше, й товар можна ділити на маленькі порції, щоб його зміг купити навіть найзлиденніший.

Ні, Отику, втрутишся ти в це чи не втрутишся, все одно нічого вже не зміниш. Тож краще мерщій бери свої манатки й тікай, поки не пізно!»

9

Вранці Ота рішуче повторив собі: «Бери свої манатки й тікай!»

Але потім пішов подивитися на гашиш, удихав його пахощі і відчув себе ніби загіпнотизованим. Кружальце за кружальцем — тисяча кружалець на одного дурня. Фабрика божевілля — так це можна було назвати.

Увечері він узяв кілька кружалець до себе в кімнатку й спробував їх жувати. Вони швидко перетворилися в кашу, яка мала смак гіркуватої й пахучої карамелі. Потім він витав разом з ліжком десь під небесами, з ним були Віветта і Джоанна. Так, Джоанна теж. Коли він прокинувся, йому було недобре, як тоді, на пароплаві.

Він умився, почистив зуби й пішов до Сі Омара, скрадаючись, як кіт. Не відчував під собою ніг, і йому здавалося, наче ступає по перині, наче замість підошов у нього подушечки, які на Кожному кроці похитуються. Це було приємно і водночас трохи страшно. Немовби він і справді був кіт.

Сказав Сі Омарові, що килим не був іще готовий і що треба знову їхати по нього — «звичайно, з вашого дозволу, мосьє». Сів у кабіну вантажного автомобіля, натиснув на педалі, але нога ще й досі була м'яка, наче обкладена подушечками. Підняв переднє скло. Вітер, який дмухнув у машину, пах мускатом і фініками. Він був такий солодкий, що Ота з задоволенням вдихав його. І невдовзі відчув, що у нього знову нормальні ноги. Біля будинку пана Лукаса зупинив машину й посигналив. Це було зайве, але йому хотілося впевнитися, що вказівний палець теж не має подушечки. Увійшов до будинку.

Пан Лукас сидів за світлим шведським столом і курив коричневу сигару, велику, мов динамітна шашка.

— Молодець, Базілю! — Він трохи не заплескав у долоні. — Сідайте.

— Пане Лукас, — мовив Ота, навіть не привітавшись. — Недалеко звідси виробляють гашиш. Ви про це знаєте?

Пан Лукас засміявся:

— Це треба розуміти як дотеп?

— Зовсім ні. Його виробляє Сі Омар.

Пан Лукас рвучко підвівся.

— Що ви сказали?!

— Що Сі Омар виробляє гашиш. Великими дозами.

— Бовдур! Ідіот! — пробурмотів пан Лукас. — Але ні! Це неможливо.

— Можливо, — заперечив Ота. — Це факт. Коли б це була неправда, я б вам так не казав.

— Ідіот! — повторив пан Лукас, стиснув правицю в кулак, сперся на стіл і цієї миті скидався на свій портрет. — Ну… і що ви збираєтесь тепер робити?

— Я? — здивувався Ота. — А що я можу зробити? Я тільки простий механік. Ви його друг. Підіть до нього…

— Ви з ним про це вже говорили?

— Ні. Власне, так. Але тільки приблизно, наздогад.

— А він що?

— Дав мені тисячу франків.

— Вам видалося, що цього мало?

— Ні. Достатньо. Цілком.

— То що…

— Хай він кине це! — вигукнув Ота й нарешті сів, бо відчув, що страшенно стомився. Йому здалося, наче він розмовляє з двома однаковими чоловіками, і ті стоять біля двох однакових столів, на яких лежать однакові стоси книг.

— Це злочин проти людей, — сказав Ота. І раптом усвідомив, що на портреті більше книг, а на справжньому столі тільки одна, здається біблія, в чорній обкладинці. — Так, злочин, — повторив. — І це заборонено законом. За це суворо карають.

— Отже, ви боїтеся, Базілю?

— Так, я боюсь. Але головне…

— … головне — це злочин проти людей, — кивнув головою пан Лукас. — Свята правда. Тільки, дорогий Базілю, звідки ви знаєте, що це гашиш? У вас що, є якийсь досвід? Ви вже коли-небудь працювали над чимось подібним?

— Ні, ніколи. Але це гашиш. Будь ласка. — Ота витяг із кишені коричнево-зелене кружальце. — Погляньте. Ми виробляємо це вже цілий тиждень.

Пан Лукас узяв кружальце, почав крутити його в пальцях, потім підійшов до вікна.

— Гарна штучка, — мовив він. — Але я на цьому не розуміюсь. Я ніколи не бачив справжнього гашишу. А ви бачили?

— Ні, — відповів Ота. — Я оце вперше зіткнувся з ним.

— А хто ж тоді вам сказав, що це гашиш?

— Пан Мерсьє.

Лукас підійшов до свого портрета і втупився в нього очима, крутячи в пальцях таблетку:

— Ви йому це показували?

— Ні. Я тільки говорив з ним про це.

— А точніше?

— Питав, що таке кіфі і гашиш.

— Ви сказали йому про Сі Омара, Базілю?

— Ні. Жодного слова.

— Ах, так, — усміхнувся пан Лукас. — Власне кажучи, ви не знаєте, чи ця штучка справді гашиш.

— Ні, я це знаю, — сказав Ота.

— Припустимо, — погодився пан Лукас. — Але, дорогий мій, я не маю з цим нічого спільного. Зрештою, що ви од мене хочете?

— Що я від вас хочу? — Ота розвів руками. — Я вже це вам сказав!..

— Хвилинку, — перебив його пан Лукас. — Тільки без паніки. Давайте вип'ємо, може, нам хоч після цього проясниться в голові. Хвилинку. — Він вийняв з буфета пляшку вермуту, дві чарки, пачку сигар та сигарет і зручно вмостився за столом. — Тепер у нас піде краще. Куріть і пийте, Базілю.

— Дякую, — мовив Ота і взяв сигарету. Але вона йому не сподобалася. Зате вино хоч ненадовго втамувало спрагу. — Куди я ще мав піти, як не до вас, мосьє, — почав він знову. — Не в поліцію ж! Сі Омар ставиться до мене цілком пристойно, допоміг мені…

— Ще б пак, — зауважив пап Лукас.

— Але я все одно не можу це так залишити! Можливо, моє сумління й справді надто чутливе до таких речей…

— Зовсім ні, — сказав Лукас. — Становище справді погане. Тільки який тут придумати вихід?

–. Я думав, що ви маєте на нього вплив, — сказав Ота. — До того ж у вас, мабуть, є досвід, зв'язки. Певно, ви змогли б його якось навести на розум, чимось йому пригрозити. Одно слово, зробити так, щоб він це покинув і водночас не мав ніяких неприємностей. Я б цього не хотів… Хай виробляє ліки, на цьому теж можна заробити.

— Безперечно, — погодився пан Лукас. — Ви порядна людина, Базілю…

— О ні, в даному разі я страхую і себе, — сказав Ота. Втома уже зникла, але він усе ще почував себе ніяково. Раптом він весь затремтів, мабуть од хвилювання. — Благаю вас, — і молитовно склав руки, — зробіть що-небудь, інакше… інакше мені доведеться заявити.

— І ви справді це зробили б? — докірливо запитав пан Лукас.

— Так. Тільки я пішов би не в поліцію, а до пана Мерсьє.

— Ви справді пішли б, навіть не маючи стопроцентної певності, що це гашиш?

— Пан Мерсьє впізнав би, гашиш це чи ні, він уже мав, досвід. Він оголосив цьому війну.

— Пан Мерсьє герой, — сказав пан Лукас, осміхнувшись. — Що ж, ваша правда, ми повинні щось зробити. Здається, я вже знаю, як на це… ні, не питайте мене, спочатку нам треба точно встановити, що це насправді таке. — Він посунув кружальце по столу, мов на шахівниці. — Погодьтеся, що я не можу перед Сі Омаром скомпрометувати себе. Він хоч і добра, освічена людина, але все-таки звичайний…

— Атож, — погодився Ота. — Він араб.

— Так, — усміхнувся пан Лукас.

Він узяв із попільниці сигару й дивився на дим, який струмів з обох її кінців — з одного синій, з другого — з коричневим відтінком, як гашиш.

— Знаєте що, Базілю? Візьміть пристойну порцію цього товару і ждіть мене завтра в кафе в Тіфніті. Десь так о десятій ранку. Там у мене є один знайомий, який на цих речах добре розуміється. Він хімік і одразу скаже, що й до чого. Потім я притисну приятеля Сі Омара до стіни… Певна річ, після цього ви у нього вже не зможете працювати.

— Байдуже, — сказав «Ота.

— І я теж не зможу вас узяти. Через Сі Омара. Ви це розумієте?

— Звичайно. Але це не так важливо, — відповів Ота й підвівся.

Пан Лукас подав йому широку білу руку:

— Отже, завтра о десятій! Краще раніше, ніж пізніше. Я чекати не люблю.

— Ясна річ, — сказав Ота. — Але це гашиш.

— Буде видно. До побачення, Базілю.

— До побачення, — сказав Ота.

Виходячи, він краєчком ока побачив, як пан Лукас стромив сигару в рот і швидко запахкав нею. Отже, він теж був схвильований. Нічого дивного. Бридка, неприємна ситуація.

Ота поїхав до кав'ярні й замовив склянку лимонаду. В роті йому зовсім пересохло, він повторив замовлення і сів із склянкою до єдиного столика, який стояв надворі під аркадами. Коли вже допивав лимонад, раптом з'явився Мерсьє, дріботячи швидкими кроками, які нагадували гороб'ячі стрибки.

— Ви не мене шукаєте, мосьє Базіль?

Ота чемно підвівся.

— Ні, я тут зовсім випадково…

І в цю хвилину він помітив блідо-синій сітроен, а в ньому — оливково-сіре обличчя пана Лукаса. Йому навіть здалося, що авто сповільнює рух, але пан Лукас тільки помахав йому рукою з віконця й поїхав. Це була безглузда зустріч; чого доброго, Лукас іще подумає, ніби він, Ота, не зміг утримати язика за зубами й розповідає тепер про все Мерсьє.

Мерсьє пішов до своєї канцелярії, а Ота випив третю склянку лимонаду. Його мучила непогамовна спрага, мабуть, після тієї бридоти, яку він учора жував. Лимонад не помагав. Тоді він купив апельсин і дорогою додому з'їв його. Сподівався, що побачить авто Лукаса під ворітьми фабрики, проте шосе було порожнє і подвір'я теж. Отже, Лукас не приїздив до Сі Омара. Тим краще. А втім, яке це має значення.

Ота хотів сказати, що повернувся, та Сі Омара дома не було. Тоді він пішов до цеху. Машина працювала, як скажена. Ота непомітно взяв три готових пакетики, відніс до своєї кімнати й замкнув у валізку. Потім допив вермут, який лишився на дні в пляшці, сів за столик і задумався, що ж йому робити завтра. Їхати до Тіфніта автомобілем? Але який придумати привід? У Тіфніті йому й справді нема чого робити. Хіба сказати, ніби треба щось позичити в автомайстерні? Або не сказати нічого, — просто сісти й поїхати. Все одно він тут уже не залишиться…

Потім у нього майнула думка, що, можливо, він припустився помилки, розповівши про все Лукасові. Треба було спочатку порозумітися з Сі Омаром. Це було б правильніше, бо, як кажуть, що дома спекли, те дома треба і з'їсти. Можливо, він повинен був сказати: «Дорогий пане Сі Омар: отаке діло, покиньте це, інакше я змушений буду вдатися до вищих інстанцій, а мені цього страшенно не хочеться». Можливо, що Сі Омар злякався б, перестав би виробляти гашиш… Перестав би? Дурниці! Він тільки вдавав би, що перестав, постарався б якось здихатися його, Оти, і спокійнісінько виробляв би далі. «Та ні, це йому не вдасться, навіть якщо я і зникну, тут буде ще Лукас. Ні, я таки добре вчинив, що розповів про все Лукасові».

Тієї ночі Ота спав дуже неспокійно. Його кидало то в жар, то в холод, і він не знав, чи на нього ще діє гашиш, чи, може, це від хвилювання. Заснув тільки над ранок. Йому снилося, що він лізе на тополю в рідному дворі, на ту, що вища, і хитається під вітром. А коли прокинувся, побачив, що затис у спітнілих долонях ріжок подушки й тримається за нього так, наче це гілка тополі…

Ранок був свіжий і напрочуд тихий. Сі Омар і досі не повернувся. Він поїхав кудись легковою машиною. Вантажним автомобілем Ота теж не міг скористатися, бо автомобіль стояв у дворі, повний ящиків і мішків, і Мустафа мав перед десятою їхати до ель-Бадіра, на жаль, у протилежному напрямку. Але Мустафа сказав, що коли сіді Базіль бажає, то він одвезе його до Тіфніта, раз Сі Омара нема дома. Потім поїде до ель-Бадіра через Тізрам, щоб не повертатися повз фабрику і не наткнутися десь на шефа; часу в нього вистачить.

Виїхали вони після дев'ятої й дорогою говорили про деталі мотора.

Доїхавши до Тіфніта, попрощалися, помахали один одному рукою, і Ота пішов з валізкою до кафе. Замовив м'ятного чаю. До десятої було ще більше як п'ятнадцять хвилин. Пан Лукас, можливо, вирішив не поспішати, а м'ятний чай така чудова річ. Кращий за алкоголь, бо після нього прояснюється в голові. Кращий він і за лимонад, бо від нього так не пітнієш і не вип'єш так багато за один раз.

Ота помаленьку сьорбав і стежив за перехожими. Площею пройшла закутана жінка, вся біла, наче привид. У синє небо вп'явся шпиль мінарета, теж білий, довкола його вершечка кружляли голуби, і деякі теж були білі. Навколо був гарний білий світ. Потім з'явився якийсь хлопчик у сорочці, ведучи на мотузці віслюка й лупцюючи його палицею. Віслюк раптом наче сказився, а може, сполошився й помчав уперед тигрячими стрибками. Хлопець упав, але мотузку не пускав, й віслюк хвилину тяг його за собою, мов якір… Нарешті віслюк став і озирнувся, щулячи вуха. Хлопець лежав і плакав. Тоді віслюк повернувся й почав його обнюхувати… Хлопець обняв віслюка за шию, пестив його, а тварина лизала йому руки, і це схоже було на картину під назвою «Любімо своїх чотириногих друзів і помічників».

Ота сміявся, він на хвилину забув про гашиш і взагалі про всі неподобства, які були, є та будуть на світі. Потім хлопець з віслюком пішов, площа спорожніла. Ота неспокійно засовався на стільці. Годинника у нього не було, він не знав точно, котра година, але думав, що, певно, скоро буде пів на одинадцяту, і пильно дивився в тому напрямку, звідки недавно приїхав сам і звідки має приїхати пан Лукас. Через те він спершу не помітив двох жандармів, які підійшли до нього з-за аркад. Один був європеєць, другий тубілець.

— Добрий день, — сказав європеєць. — Пред'явіть, будь ласка, документи.

Ота здригнувся… Але відразу ж заспокоївся й витяг закордонний паспорт.

— Пан Патрідіс? — запитав європеєць, наче це не було чорним по білому написано в документі або він не вірив власним очам.

— Так, Васіліс Патрідіс.

— Що у вас у валізці?

Оті потьмарилося в очах.

— Нічого особливого. Білизна.

— Дозвольте…

Європеєць кивнув пальцем своєму колезі. Той підняв Отину валізку, поклав її на сусідній стіл і відкрив.

— Що це? — запитав європеєць, виймаючи згорточок.

— Нічого, — відповів Ота. — Сургуч.

— Он, як. — Європеєць примружив очі. Він уже встиг висипати на долоню кілька кружалець і тепер нюхав їх та м’яв у пальцях. — Ваша правда, це чудовий гашишевий сургуч. Ходіть з нами, мосьє.

— Чого?! Це помилка. Я чекаю тут на пана Лукаса!

— Ви його вже не діждетесь, можу вас запевнити, — посміхнувся європеєць.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

1

Європеєць у чині комісара був начальником поліційної станції в Тіфніті. Окулярів він не носив, але в нього були так чітко окреслені брови й такі виразні круги під очима, що здавалося, ніби він в окулярах. От і тепер, сидячи в караульному приміщенні навпроти нього, Ота не міг позбутися враження, що перед ним — людина в окулярах. Кімната була порожня, не дуже чиста, з письмовим столиком, трьома стільцями, телефоном і вішалкою, на якій висіло комісарове кепі. На шафі в кутку стояла усміхнена гіпсова Маріанна[52] з надбитим носом і кокардою, по якій повзала муха.

— Отже, ви Васіліс Патрідіс. Народилися в Корінфі двадцятого липня тисяча дев'ятсот восьмого року, за фахом маляр, — прочитав комісар у його паспорті. — Де ви працюєте?

— У Сі Омара Тазі.

— Ким?

— Механіком, — відповів Ота. — Але повторюю; це помилка, і я чекав…

— Хвилинку, — перебив його комісар. — Відповідайте тільки те, про що я вас питаю. Де ви взяли цей гашиш?

Ота мовчав. Сказати правду означало втопити Сі Омара. Не сказати правди означало втопити себе.

— Я ще раз вас питаю: де ви взяли цей гашиш?

— Я не знаю, чи це гашиш. Це ще не певно, — відповів Ота. — Саме тому я й чекав на пана Лукаса…

— Про це я вас не питаю! — гримнув комісар. Він узяв одне кружальце, зліпив з нього конус і, поставивши на стіл, запалив, як різдвяну свічку. Конус горів чадним полум'ям. Комісар закивав головою. — Це чистий гашиш. Ну що, признаєтесь нарешті, де ви його взяли?

— Так. На фабриці Сі Омара. Там його виробляють.

— Та що ви кажете! — здивувався комісар. Він дивився на чорну смужку диму, яка вилася вгору оксамитовою стрічкою, скручувалася на кіпці й тремтіла. — Отже, на фабриці Сі Омара. Ви усвідомлюєте, що висуваєте проти нього тяжке звинувачення?

— Так. Але я ще раз повторюю, що це велике непорозуміння…

— Гарне мені непорозуміння! — засміявся комісар. — Мовчіть, прошу вас, мовчіть! Виведіть його!

Двоє жандармів схопили його під пахви. Ота встав.

— Пана Лукаса! — закричав він. — Викличте пана Лукаса з ель-Вадіра! Він вам підтвердить!..

— Виведіть його! — заревів комісар.

— Пана Лукаса! — верещав Ота, коли його тягли геть.

Потім Ота сидів у камері, обхопивши голову руками, і його брав страх, хоч він і не боявся. Ні, ве боявся. Казав собі, що не боїться, що не повинен боятися, що не має чого боятися. «Пан Лукас прийде. Він не може не прийти. Все пояснить, і Сі Омара арештують, а мене випустять. Як тільки прийде пан Лукас…»

Увечері йому принесли юшку і хліб з котлетою. Юшка була смачна. Він чув жахливі речі про тюремну юшку, але ця була смачна. Котлета теж. І постіль була цілком пристойна, чиста, без блощиць і вошей. Все тут було добре…

Тільки б прийшов Лукас! Йому страшенно не пощастило…

Вночі Ота ворочався з боку на бік і намагався не думати про те, як йому, сердезі, не пощастило. «Так, це нещастя, але, на жаль, таке в житті ще трапляється. Я попав під звичайну облаву, і в цьому нема нічого дивного. Таке буває. Щось подібне сталося з поляком Янушем у Франції. Той теж попав під облаву, і в нього не було паспорта. А я маю паспорт!

Зате у Януша не знайшли гашишу!..

Та все це з'ясується, тільки-но прийде пан Лукас. Мабуть, йому в кав'ярні сказали, що мене забрала поліція, і він злякався. Або поїхав попередити Сі Омара. Це теж можливо. Сі Омар його друг, а в такій ситуації біжать насамперед до друзів; «Чим це ти тут займаєшся, дурню? Ану мерщій ховай усе, знищуй сліди! За хвилину сюди прийдуть з обшуком…»

Боже, якщо Лукас це справді зробить, що буде зі мною? Як я доведу, що взяв цю гидоту в Сі Омара, коли там нічого не знайдуть? Звичайно, Лукас підтвердить, що я ждав його, що ми тільки хотіли разом перевірити…

Ні! Лукас нічого не підтвердить! Якщо він попередив Сі Омара, то не поверне так швидко на 180 градусів і не зрадить його. Не скаже: «Так, Базіль надав мене з гашишем із Сі Омарової фабрики, ми хотіли дати його на аналіз…» Він ніколи цього не зробить!»

У цю хвилину Ота вперше відчув справжній страх. Щоб не збожеволіти, він мусив знов і знов повторювати собі, що Лукас не поїхав до Сі Омара, щоб застерегти його, побоявся встрявати в цю халепу.

«Адже він не такий дурний і захоче вибратися з цього, як і я!

Зрештою Сі Омара немає дома, а щоб заховати стільки товару, потрібен час.

Слава богу, що Сі Омара немає дома. І що Мустафа поїхав кудись вантажним автомобілем».

Ота трохи заспокоївся. Ця неприємна історія скінчиться погано хіба для Сі Омара. Аби тільки швидше прийшов Лукас!..

На другий день по обіді йото знову привели на допит. Комісар сидів за столом. По кокарді Маріанни знову повзала муха, а під Маріанною сидів пан Лукас.

Ота зрадів:

— Нарешті!..

— Тихо! — гримнув на нього комісар.

Пан Лукас, який, посміхаючись, підвівся, знову сів і по-змовницькому приклав палець до уст.

— Сядьте, — наказав комісар Оті. — Отже, ви запевняєте, що ви грек Васіліс Патрідіс, народилися тоді-то й тоді-то, там-то й там-то. Як випливає з вашого закордонного паспорта, ви проживали в Греції до кінця тисяча дев'ятсот двадцять п'ятого року. Це правда?

— Так.

— Гаразд, — кивнув головою комісар і повернувся до гіпсової Маріанни. — Мосьє Лукас, будьте ласкаві, скажіть що-небудь цьому чоловікові.

— Охоче, — посміхнувся пан Лукас і щось забелькотів.

Ота, нічого не розуміючи, подивився на нього.

— Повторіть, будь ласка, пане Лукас, — зажадав комісар.

Пан Лукас знову щось забелькотів. Ота збентежено озирнувся.

— Що це за гра? — вигукнув він.

— Це не гра, — відповів комісар. — Пан Лукас корінний грек, — адже так, мосьє Лукас? — і виявив бажання перевірити вас, чи ви хоч трохи розумієте по-грецькому. У нас є серйозна підозра, що ваш закордонний паспорт фальшивий. Далі, будь ласка, мосьє Лукас.

Пан Лукас забелькотів утретє.

— Я ждав його! — вигукнув Ота. — Він запросив мене сюди, і я приїхав!

— Годі, — спокійно урвав Оту комісар і глянув на гіпсову Маріанну. — Він правильно перекладає, мосьє Лукас?

Пан Лукас похитав головою.

— Ні. Мені дуже жаль, але…

— Це обман! — вигукнув Ота у відчаї. — Все це підлий обман!

— Цс! — пан Лукас підняв палець і сказав щось по-грецькому.

— Ні, я не мовчатиму! Це ви мене сюди покликали! Ви знаєте, як усе було насправді! Я прийшов до вас…

— Замовкніть! — Комісар грюкнув кулаком по столу. — Отже, цей чоловік не грек, мосьє Лукас?

Пан Лукас знизав плечима:

— Він зовсім не розуміє по-грецькому.

— Виходить, паспорт його фальшивий?

Пан Лукас погладив свої руки:

— Вибачте, але висновки я полишаю зробити вам.

— Що ви на це скажете? — звернувся комісар до Оти.

— Тільки одне, — витиснув він із себе. — Я справді не грек. Цей паспорт фальшивий, і його мені дав Сі Омар.

— Маєте свідків?

— О боже, хіба в таких випадках беруть свідків?!

— Гм. — Комісар устав і вклонився в бік Маріанни. — Дякую, мосьє Лукас. Ви зробили нам велику послугу. Більше я вас не затримуватиму.

— Я справді поспішаю, — кивнув головою пан Лукас.

— Стійте! — вигукнув Ота і рвонувся до нього, але його схопили двоє жандармів.

— До побачення, — квапливо вклонився пан Лукас. І пішов до дверей. Порівнявшися з Отою, легенько закліпав очима.

— Тварюка! Cochon! — вилаявся Ота.

— Прошу без образ! Тихо! — гримнув комісар. — Тримайте його! А тепер підсумуємо: ви особа, яка контрабандно торгує дурманним зіллям і, скориставшися фальшивими документами, втерлася в довір'я до Сі Омара Тазі. Ваше справжнє ім'я мене поки що не цікавить. Ми до нього ще повернемось. А зараз мова йде про важливіші речі: де ви взяли гашиш і кому його везете? Будете говорити чи ні?

— Буду, — важко відповів Ота. — Я вже вам сказав, що взяв гашиш на фабриці Сі Омара. І мав передати його панові Лукасу. Це його я ждав у кав'ярні… — Він помітив у комісарових очах недовірливий блиск. — Ви мені не вірите?!

— Ну що ви! Ми почули од вас щиру правду! І навіть не одну, а дві, — посміхнувся комісар. — Пана Лукаса ви справді ждали, він сам це нам підтвердив. Ви запропонували йому гашиш, отож він домовився з вами про зустріч і повідомив нас. Це одна правда. А тепер друга. У Сі Омара справді були великі запаси гашишу, але тільки в вашій кімнаті. Ви заховали його в матраці — щонайменше двадцять кілограмів — вам на ньому, певно, було твердо спати, га? Більш ніде нічого ми не знайшли, хоч скрізь ретельно обшукали, можете мені повірити. Ну, що ви на це скажете?

В Оти все попливло перед очима. Це було жахливо. Він важко звів дух.

— Ну то що, скажете нарешті, від кого у вас цей товар? Ота мовчав. Це було гірше, ніж жахливо. Це була катастрофа.

— Як знаєте, — посміхнувся комісар. — Ідіть і поміркуйте. Але якщо ви сподіваєтесь, що я не витягну з вас правду, то ви небачений оптиміст!

Оту повели до дверей. Муха злетіла з гіпсової кокарди на голові в Маріанни, задзижчала, кружляючи над Отою, і сіла йому на обличчя. Він труснув головою, і з очей у нього закапали сльози. Муха полетіла геть, немовби злякалася, що намочить у сльозах свої крильця.

2

Ота сидів у камері й почував себе слабим та безпорадним, як дитина. Довкола нього плавали в сльозах стіни розпливчасті, наче темні вікна, по яких стікали краплі дощу; що крапля, то сльоза.

«Лукас мене зрадив. Лукас нікчема. Лукас урятував Сі Омара, а мене втопив.

А я міг це передбачити! Коли тобі пропонують дівчат — вибирай, міняй, наче це німі істоти, — то така людина непорядна. Я навіть не здогадувався, що він грек… А втім, як я міг про це здогадатися?..»

Ота сидів, і його нещасна, дурна голова плакала. Йому принесли юшку і хліб. Він з'їв усе, щоб не підупали сили, бо вони, можливо, ще будуть йому потрібні. Принаймні духовні… Він трохи підбадьорився й міг тепер поміркувати.

«Як же все це, власне, сталося? Мабуть, Лукас попередив по телефону Сі Омара, той навантажив готовий товар, матеріал і вивіз кудись на склад; те, що віз Мустафа, була, певно, тільки частина, а решту, міг забрати вантажний автомобіль самого Лукаса. Через те вранці там була така тиша — машина не працювала. А я, дурень, навіть не зайшов до майстерні!.. Втім, коли б і зайшов, то що це дало б? Мені сказали б, що кінчився матеріал, і тепер вивозять готову продукцію. Придумали б що завгодно, сказали б те, що їм звелів говорити Сі Омар. Місцеві нічого не знають, ні про що не дбають, для них головне — мати добру роботу в Сі Омара, каїдового сина й великого пана… Так, вони все вивезли, а мені напхали в постіль чверть центнера цього паскудства… хоча це, мабуть, зробив сам Сі Омар; можливо, він нікуди й не поїхав, а ждав десь поблизу, коли я піду…

І цілком може бути, що весь гашиш звідти навіть не вивезли, бо в цьому не було потреби! Хто знає, наскільки ретельний був обшук? Хто знає, чи цей нікчема комісар теж не в їхній компанії, чи не покриває він Сі Омара і чи той йому за це не платить? Якби це не так, то слідство він провадив би інакше… А хто попав у халепу?

Я. Безіменний, безсилий. Людина без документів, спійманий на гарячому контрабандист гашишу, який не хоче признатися, де взяв цей товар. У кого. Мене можуть убити, все можуть, аби тільки встановити, де я брав гашиш. І вони уб'ють мене вже хоча б заради того, щоб здихатися свідка. Щоб не треба було перевозити мене кудись у вищу інстанцію, скажімо, до Каса. Щоб я там не зміг розповісти про Сі Омара, щоб до нього не прийшли з повторним, ретельнішим обшуком. Щоб усе лишилося шито й крито. Отак, мабуть, і стоїть ця справа. А в усьому винен собака Лукас».

Ота раптом засміявся.

«Пес Дантон був дилетант порівняно з цією бандою. То було щеня, морська свинка, котеня… — Він голосно зареготав: — Котеня Дантон! Зубатий котик, який може тільки подряпати пазуриком, а більшої шкоди завдати не здатний. Мурко Дантон, ха-ха-ха!»

Його била нервова, болісна конвульсія. Він це розумів, але боротись із сміхом йому було страшенно важко, мабуть, іще важче, ніж боротись із сльозами. Нутрощі його стискались, як кулак.

Потім він ураз заспокоївся.

«Отже, Лукас. Лукас послав мене сюди, а тоді видав. «Там і там буде чоловік, який пропонував мені контрабандний гашиш і з яким я домовився про зустріч тільки для того, щоб допомогти спіймати його в сіті справедливості. Я кришталево чесна людина, я, Александр Лукас, родом із Греції, який проживає в ель-Бадірі і виробляє килими. Будьте пильні: можливо, що той чоловік має грецький паспорт, але він не грек, і я готовий це довести. Я скажу йому по-грецькому отченаш, і ви побачите, як він поводитиметься. Це буде страшенно весело. Я вмію розважати людей, я, Александр Лукас! Я вмію все — виробляти килими, робити з дівчат повій, з чесних людей злочинців, з чорного біле, а з білого чорне. Тільки одного я не вмію: відчувати докори сумління. Це вміє пан Мерсьє».

Так Ота згадав про Мерсьє, однак ця згадка нічого йому не дала. Він і далі був у камері сам. Надворі сутеніло, і тепер Ота тільки й чекав, що прийде хтось із палицею і почне його лупцювати, як віслюка. І по заслузі, бо він віслюк, як той, що його вчора бачив на площі. «А якби я сполошився, то мене все одно ніхто не обняв би за шию і не погладив би, як той хлопець свого віслюка. Хіба що Віветта. Але Віветта далеко, до того ж, я з нею погано повівся, не взяв у неї навіть білих штанів, у яких їй так подобався і які вона купила мені з любові. Виявляється, штани теж дарують з любові, хоча ця думка й смішна. Все можна дати з любові — і той шматок м'яса, який мені дала Віветта в Каса, і печену рибину, яку мені дав Мухаммед…

Хоча рибина скоріше означала дружбу, і я вже не пам'ятаю, хто саме її мені дав — Мухаммед, Ісмаїл чи Ахмед… Та яке це має значення — вони дали мені її всі разом, імена можна сплутати, а обличчя ні. Їх я вже ніколи не сплутаю… Неймовірно, але факт. Що далі я йду від них, то краще можу собі їх уявити. І Хасана теж я добре пам'ятаю, того водія, що віз мене до Бужада й нічого не тямив у моторі. Він зупинив машину нагорі над містом і показав мені на лелек, які пірнали то в тінь, то в світло вечірньої зорі. Це було дуже гарне видовище, та я, на жаль, хотів тоді їсти. Це така гарна країна — білий Високий Атлас, кульгавий чоловік. Віда, Кутубія, араб, який дивиться в пістолет, мов у фотоапарат, річка в Рабаті, пан Мерсьє, Віветта, пальми — це така гарна героїчна країна… проте я не маю з неї ніякої радості, бо мені щось завжди стоїть на заваді. І здебільшого — страх».

Надвечір прийшов караульний. Він приніс юшку і хліб, але Ота навіть не глянув на їжу. Він дивився тільки на караульного, на його стару сорочку кольору хакі, на штани кольору хакі і на обмотки кольору хакі, на черевики, вкриті пилюкою і теж, здавалося, кольору хакі… а головне, на кобуру з пістолетом. «Якби я мав пістолет, то перестріляв би всіх нікчем, і лишилися б тільки Віветта, Кутубія, Віда, Мерсьє, хлопець з віслюком і Високий Атлас. І ще Мустафа, Ісмаїл, Сліман, Хасан… Ні, всього не можна навіть перерахувати, лишилося б набагато більше, ніж я перестріляв би. Лишилося б три чверті, і земля стала б чиста».

— Мосьє. Сіді. Вечеря, — сказав караульний.

Ота нарешті глянув на його обличчя. Воно було широке, пласке й зморшкувате. Обличчя старого селянина.

— Зажди, — сказав Ота. — Як тебе звуть?

— Хабіб, — відповів той.

— Говори тихше, Хабібе, — сказав Ота. — І слухай мене уважно. Я маю п'ятсот франків і дам їх тобі, якщо ти залишиш двері відчиненими.

— Ах, це неможливо, сіді. Це справді неможливо. Комісар, мій хазяїн, вигнав би мене, — відповів Хабіб. — Так, я в цьому не сумніваюся — він вигнав би мене в три вирви. А що тоді їла б моя дружина?

— Ти прогодуєшся й без нього.

— Ах, ні, це неможливо, сіді, — похитав Хабіб головою.

За півгодини він з'явився знову. Приніс Оті шматок хліба.

— Ах, сіді, — сказав він. — Я подумав, що тобі цього мало на вечерю, і приніс… — Він стояв біля дверей, поводив очима, наче був чимось збентежений чи боявся. — Ні, це неможливо, я не можу тебе відпустити, сіді. Мені дуже шкода, але коли б я це зробив, мій хазяїн, комісар, не тільки вигнав би мене, а ще й посадив, чого доброго, в тюрму. А що тоді їли б мої діти?.. Ах, сіді, у тебе справді є ті п'ятсот франків?

— Є.

— Тоді покажи їх, дуже тебе прошу!

— Покажу тільки після того, як ти поклянешся іменем аллаха, що відпустиш мене, коли я тобі їх дам. Ставай навколішки і присягайся.

Хабіб виконав його наказ.

— Добре, — сказав Ота й, одірвавши підшивку в поясі штанів, витяг звідти складений папірець. — Це п'ятсот франків, бачиш?

— Так, о сіді. Ти не обдурив мене.

— Тоді відпусти мене!

— Ах, сіді, — сказав Хабіб, — це не так легко. Це взагалі було б неможливо, якби мені не допоміг аллах. Але під час магребу[53], сіді, він розбудив мою пам'ять і подав мені одну думку.

— Яку? — поцікавився Ота.

— Добру, сіді. Це можливо, Іншаллах. Але це буде нелегко. Слухай мене уважно, сіді: коли я дванадцять років тому служив в Уед-Земі, то з тюрми втік один в'язень, і я знаю, як він це зробив. Ударив караульного по голові…

— Чим?

— Табуретом, сіді, — сказав Хабіб. — Тоді зв'язав його, заткнув рот хусткою і замкнув у камері. Через те комісар не вигнав караульного, якого звали Шехаб, а тільки вилаяв його й погрозив кулаком. На цьому все й скінчилося. А Шехаб купив собі через півроку верблюда й віслюка і скинув цю одіж. — Він показав на свою уніформу кольору хакі. — Але Шехаб одержав, мабуть, більше ніж п'ятсот франків. За п'ятсот франків я не куплю віслюка й верблюда.

— В мене більше немає, Хабібе. Я мав у кишені ще понад сотню, але в мене все забрали, коли обшукували.

— Тоді все пропало, — сказав Хабіб і, сівши на ліжко, втупив очі в підлогу. Зненацька його пласке, коричневе, схоже на зорану землю, обличчя ожило, як засіяна нива, коли приходить тепла волога пора. — Мектуб, — сказав він. — Визначено! Я не матиму більше ніж п'ятсот франків. Проте вистачить і цього. Я не куплю віслюка й верблюда, а тільки верблюда.

Він сидів, опустивши безвільно руки, і правиця його впиралася в кобуру з пістолетом. Якби він захотів, то міг би забрати п'ятсот франків, піти й замкнути за собою двері, і нічого б не сталось. Та він цього не зробив.

— Так, — провадив Хабіб далі, — отже, я куплю тільки верблюда, якщо дасть аллах. А втім, ні, я його не купуватиму. Верблюда купить мій син. Так я й зроблю. Мій син має поле, сіді, але він і його дружина повинні цілий день черпати воду з колодязя, тягти важку линву. Через те його дружина геть змарніла, хоч вона ще й молода. Через те вона вже двічі скидала дитину. Та я хочу мати онуків, сіді, а мій син хоче мати синів. Його звуть Алі, він добрий, хоч і не любить цього мундира. А що я можу вдіяти, сіді? Для фелаха[54] це велике щастя, коли він стає жандармом і одержує платню. Проте мій син не любить цієї форми й сердиться щоразу, як бачить мене в ній. Може, перестане сердитися, коли матиме верблюда… Так, я дам йому гроші, й він піде до Марракеша на Сук-ель-Кхеміс[55] і з поміччю всемогутнього аллаха знайде недорогого верблюда… Тільки ти мене, сіді, надто сильно не бий, щоб я не вмер. Моя голова така м'яка і така нерозважлива…

— Не бійся, — сказав Ота. — Вистачить, якщо я наб'ю тобі велику гулю?

— Е ні, цього мало, — заперечив Хабіб. — Комісар про все здогадається й вижене мене. Що я тоді робитиму? Ти все-таки лусни мене як слід! Але не так, щоб я після цього вмер. Я хочу ще побачити онука… Так, мій син купить сильного верблюда, іншаллах. Він більше не буде на мене сердитись, а його дружина знову стане гарна. Кожна людина став гарна, коли вона радіє, ти це помітив, сіді?.. Так, мій син купить верблюда… Ні! Він купить верблюдицю! Спарує її, і після того, як у неї народяться маленькі, продасть їх і тільки тоді купить сильного, породистого верблюда. А я нарешті зможу скинути цю форму, в якій маю вигляд проклятого румі. Не ображайся на мене, сіді… Так, я скину її, якщо цього захоче аллах. Ах, сіді, дай мені ці п'ятсот франків, і я віднесу їх своїй дружині, щоб вона їх добре заховала і щоб їх у мене на знайшов комісар, на той випадок, якби йому заманулося мене обшукати. А якщо я вмру від твого удару з волі аллаха, жінка віддасть їх синові, щоб він пішов до Марракеша й купив молоду верблюдицю, рожеву, як твоє обличчя.

— Візьми, — сказав Ота.

— Дякую тобі, сіді.

Хабіб вийшов і замкнув за собою двері. В камері довго панувала тиша.

«Ах, я куплю собі верблюдицю, — повторив Ота подумки Хабібові слова. — Ах, її купить мій син, і його дружина знову стане гарна, і її сини теж будуть гарні, якщо дасть аллах…» Боже, яка злиденна і водночас яка гарна ця країна!.. Тільки Хабіб уже не прийде, і ця країна уже не буде така гарна, бо Хабіб обдурив мене і зганьбив її…» Потім йому видалося смішним, що він покладає такі надії саме на цього караульного, який ні для кого нічого не означає, хіба для нього, Оти, бо може його врятувати. Це лише крихітний шматочок живого Марокко, цієї країни, в якій і поважніші особи брешуть, зраджують і роблять пакість за пакістю. Хіба може Хабіб її забруднити ще однією маленькою брехнею?.. І все-таки Ота усвідомлював, що це було б саме так, що Хабібова брехня була б для нього страшним розчаруванням. Навіть не тому, що він утратив би останню надію на порятунок, а тому… тому, що… Ота й сам добре не знав чому. А втім, ні, знав: тому, що Марокко — це, зрештою, такі прості люди, як Хабіб, бозна-скільки отаких людей, а не кілька лукасів, сі омарів, кліке та хазяїв «Страсбурга», яких він зміг би спокійно перестріляти.

Ні з того ні з сього Оту раптом пойняла така скажена лють, що він, як звір, уп'явся нігтями в штукатурку. Лють швидко минула, проте на стіні лишилося чотири вертикальні лінії. Ота засміявся й перекреслив їх іще однією, горизонтальною. Вийшов хрест.

Ота хвилину дивився на хрест, потім підніс угору два пальці:

«І я таки перестріляю їх, якщо матиму змогу!» Він сів на ліжко і ребром долоні витер з лоба піт. З-під нігтів у нього сочилася кров.

У цю хвилину повернувся Хабіб.

— Моя жінка плакала, — сказав він. — Прошу тебе, не бий мене надто сильно, сіді. Але й не слабо.

— Гаразд, — сказав Ота і по-чеськи додав: — Спробую вдарити саме так, як треба.

Хабіб став навколішки, зняв кашкет і схилив голову, схожий на людину, яка приготувалася до страти.

— Залиш кашкет на голові, — сказав Ота. — Комісар може здивуватися, нащо ти його скинув.

— Твоя правда, сіді.

Потім табурет опустився на кашкет, і кашкет зсунувся набік. Хабіб упав на підлогу, не встигнувши навіть простогнати «о аллах». Ота пересвідчився, що він дихає, заткнув йому рот хустинкою і пішов до дверей. Але, ступивши кілька кроків, раптом повернувся, витяг у нього з кобури пістолет і сунув у кишеню своїх штанів. Відтак замкнув за собою камеру. Ключі поклав легенько, щоб не дзенькнули. Однак за мить знов узяв їх і підбіг до відчиненого вікна, за яким темніло небо. Вікно виходило в сад. Ота обережно вискочив назовні. Ніде не було ні душі. Він тихо поповз попід стіною до жасминового куща, випростався під ним і метнувся в глиб саду. Власне, це був по один сад, їх було кілька, і вони зливалися в одип великий, розділений низьким цегляним муром, зруйнованим у тих місцях, де тік струмок. З цього струмка, мабуть, черпатиме воду Хабібова верблюдиця. Потім у неї народяться маленькі, а потім…

Ота побрів струмком. Він сумнівався, щоб у Тіфніті та в його околиці були собаки-шукачі. Проте обережність не завадить. Темрява густішала, й довкола себе він бачив тільки обриси предметів, а під ногами чорний струмок, у якому інколи зблискувала, мов скельце, маленька хвилька. Він кинув у воду ключі від камери й побрів далі. Струмок звернув ліворуч, до центру міста, тихенько хлюпотів під високим цегляним муром.

Ота зупинився, на хвилину замислився. Далі йти струмком не було сенсу, бо так вщ вийшов би із садів між будинки. Треба перелізти через мур, повернути праворуч, геть від міста, і якось дістатися до шосе. За цим муром, певно, є ще один сад, а далі має бути дорога.

Ота видерся на мур. Це було неважко, бо в глибоких щілинах між цеглинами він легко знайшов опору для пальців ніг.

По той бік і справді був сад. Ота впізнав це по розкошланих кулях гранатових кущів і верхівках пальм, які вимальовувалися в темряві. Ота стрибнув у цю темряву…

Йому здалося, що він летить надто довго, значно довше, ніж мав би летіти, що падає в прірву… і, пойнятий жахом, розпростер руки, щоб за щось ухопитись. Але руки не знайшли нічого, і він важко впав на ліву ногу. Тієї ж миті його пронизав пекучий біль, наче в м'якуш уп'ялися три гострі голки.

«От і все», — майнуло в Оти в голові.

Хвилину він лежав нерухомо, важко дихаючи й віддаляючи ту хвилину, коли обмацає кляту ногу, яка, мабуть, переламалася.

Десь дзвеніла цикада, і цей звук нагадував свист пари, що виривається із щілини. Ота лежав на боці й відчував ще біль у плечі, але порівняно з ногою то була дрібниця — на плечі буде щонайбільше синець, а з ногою, певно, значно гірше.

До цикади приєдналася друга, вгорі на небі світились великі чорні зорі пальм між незліченною кількістю малих, ясних та мерехтливих; земля пахла червоною глиною й була тепла, мов живе тіло. Ота подумав про це, коли спробував обмацати свою ногу. Що земля така тепла й що пахощі такі незвичайні, червоні.

Торкнувшись ноги, він здивувався, що не знаходить зламаних кісток, які стирчать із-під шкіри. Він ладен був заприсягтися, що вони там є, бо його весь час кололо, наче голки, які вп'ялися в м'якуш. А насправді там не було нічого, тільки щиколотка почала брякнути. Він спробував ворухнути ступнею. Мусив заціпити зуби, щоб не завити від болю, але поворухнув. Слава богу, здається, тільки вивих.

«Ганьба, — подумав Ота. — Я — нікчемний панікер».

Йому й справді було за що картати себе, бо коли почала співати друга цикада і коли земля запахла глиною, в голові у нього майнула думка, проте він усвідомив її тільки тепер: ця земля хоч і пахне червоною глиною, вона, може, й справді червоняста, а незабаром буде темно-червона, бо якщо виявиться, що нога у нього зламана, то він застрелиться тут, під оцим муром. Тоді всьому справді настане кінець; добре, що він узяв у Хабіба пістолет…

Ось що промайнуло у нього в голові, й це була страшна ганьба. Тепер він заприсягся, що ніколи не застрелиться, навіть якби його спіймали десять разів і били до півсмерті. Нехай його б'ють, нехай заб'ють навіть на смерть, нехай відчинять браму смерті. «Я стоятиму перед нею, боронитимуся до кінця й ніколи не відчиню її сам».

Голова у нього йшла обертом, проте він усе-таки спробував звестися на ноги. З цього нічого не вийшло. Біль був такий гострий, що вся ліва нога не корилася йому. Ота знову сів на теплу землю й поліз рачки. Він побачив, що впав у яму з сипкими краями і з неї важко буде вибратися.

Та за якихсь чверть години Ота все-таки видерся нагору. Він спирався на поранену ногу, і йому здавалося, ніби він потроху звикає до болю. Біль, звичайно, не вщухав, але в Оти виникло враження, що він став не такий гострий. «Тепер я нагорі й піду шукати струмок… Ні, краще, поповзу, нащо мені напружувати ногу. Тільки, звичайно, якщо тут справді є якийсь струмок».

Ота поповз на руках і одній нозі, шукаючи в пітьмі струмок, проте натрапив на колодязь із цебром і став спускати його вниз. Ланцюг забряжчав, Ота завмер і почав наслухати. Ніде ніщо й не ворухнулося. Тоді він витяг цебро, скинув черевик й ушкоджену ногу занурив у воду. Вона була страшенно холодна і набагато приємніша, ціж у струмку.

3

До ранку набряк трохи стух.

Тільки-но зазоріло, Ота перев'язав вивихнуту ногу. Тут стала б у пригоді цупка пов'язка, проте доведеться задовольнитися хустинкою, стягнувши її якнайтугіше. Закінчивши цю процедуру, він відчув себе набагато краще. А втім, це, може, було тому, що тепер він виразніше розпізнавав довколишні предмети.

Світанок ще не настав, але темрява потроху рідшала. Оті здалося, що ця тепла північноафриканська ніч виповнена якоюсь ніжною імлою, що вночі крізь неї обриси предметів вирізняються так само, як обличчя вдови крізь жалобну вуаль. За хвилину ця вуаль була вже рідша. Наче вдова зняла жалобу.

Ота уважно роззирнувся.

Довкола розкинувся великий, занедбаний сад. Ліворуч стояв будинок з пласким дахом, точнісінько в такому він ночував по дорозі з Бужада; праворуч чорніли острівці пальм і кущів, зливаючись віддалік у темну суцільну пляму. Позаду височів мур, через який Ота переліз увечері, а попереду здіймався ще один, такий же високий. За ним бігло шосе; коли Ота виливав воду з цебра, до нього долинув гуркіт машини.

— Ота не знав, іти йому на шосе вдень чи переждати тут і вийти, коли повечоріє. І перший, і другий варіант мали свої невигоди: якщо він залишиться, його може знайти поліція, коли надумає ретельно обшукати сади; якщо ж піде одразу, то його побачать сотні очей.

Ота вирішив пересидіти день — може, все-таки не помітять. Він доскакав на одній нозі до ями, в яку впав увечері, і. ліг обережно на спину, задерши ноги. Це була непогана схованка, досить глибока, хоч і не настільки, як йому здавалося вночі.

Зненацька над протилежним муром заясніло рожевувате сяйво, схоже на хмарку, але Ота знав, що то не хмарка, а Високий Атлас. Удовина вуаль спала зовсім, і пальми тепер уже були не чорні, а смарагдово-зелені й блискучі, мов із роси, і кожна з них мала гарний бузковий стовбур, яким трималася своєї землі, Марокко. Синьо-сірі гранатові кущі теж блищали, і земля під ними була схожа на розкришену цеглу кольору кіноварі. Ота бачив землю надзвичайно близько, бо очі його були на рівні саду, й кожен камінчик здавався горбочком, а кожен горбочок — горою.

Потім він заснув, і йому снилися гори. Розбудили його жіночі й дитячі голоси. Він підвів голову й побачив, що вже ясний день. Сонце сяяло, а біля колодязя жінки брали воду у великі глиняні посудини, схожі на ті, які він колись бачив у підручнику з історії і які називаються амфорами. Обличчя у всіх були відкриті, бо жінки думали, що вони тут самі. Наповнивши свої посудини, жінки ставили їх на праве плече і йшли, тихо погойдуючись, одна за одною. Це було прекрасно. Жінки йшли, випростані, й Ота відчував плавність їхньої ходи, хоч тіла були заховані під темно-синім убранням, яке сягало аж до кісточок. Це було прекрасно. Ота подумав, що охоче взяв би собі таку за дружину. Може, навіть Віветту…

Довкола гасали напівголі діти, і Ота, боячись, щоб вони не забігли сюди і не помітили його, припав до дна ями. Тепер він не бачив уже нічого, крім неба над головою. Навіть пташок не бачив. Мабуть, вони літали над мінаретом.

Раптом він згадав про Мерсьє й дорікнув собі, що припустився великої помилки: треба було поїхати одразу до нього і все розказати. Не до Лукаса, який зрадив його, а до Мерсьє: той дав би йому добру пораду… А втім, хтозна, може, і Мерсьє в їхній банді! Хто може сказати це напевно, хто такий кмітливий? «Я, звичайно, ні».

Ота дивився на небо й питав себе, чим пояснити, що він ніколи нічого не може передбачити. Чим пояснити, що він завжди грає роль дурня? «Гаразд, — подумав, — я не дуже великий мудрець, проте заплішеним дурнем назвати себе теж не можу. Причина тут, мабуть, у чомусь іншому. Собака заритий десь-інде. Але де? Я вмію працювати краще, ніж Кліке й Сі Омар, краще, ніж хазяїн «Страсбурга», вмію полагодити речі, які доти ніколи навіть у руках не тримав, швидко можу навчитися чужої мови, набагато швидше, ніж інші. Ні, я все ж таки не йолоп!

А проте кожен легко може мене пошити в дурні. Навіть коли він не такий досвідчений і кмітливий, як я.

Чому ж це так?»

Небо зблідло від спеки й лило на землю вар, повітря над пальмами тремтіло, й думки перекочувалися в Отиній голові, мов камінці на решеті. Багато з них повипадали крізь дірки, але найвагоміші, найпекучіші, ті, на які він не знаходив відповіді, лишилися.

«Мабуть, мені чогось бракує, — повторював Ота про себе. — Можливо, справжнього розуміння речей. Або мене обтяжують якісь забобони й звички. Так. Без сумніву, причина саме в цьому! О боже, хто мені допоможе дати собі раду в цій плутанині?..»

В сад знову прибігли діти, галасували, гралися поблизу його схованки, і Ота притискався обличчям до червонястої землі, щоб не було чути навіть його дихання. Земля була суха| як трут, але йому здавалося, що вона — суцільне болото й гойдається під ним, як справжнє болото. Тільки-но ступнеш — нога провалюється в багно. «Віда правду казав, що це треба будь-що осушити!.. Тільки Віда цього не осушить, і я не осушу, і той водій з головою, схожою на крашанку, що віз мене до Марракеша. Той водій був у Легіоні й казав, що все це колись набридне арабам, sans blague». Такі думки снували в Отиній голові, а тоді раптом перескочили на Віветту. Ота поклявся в душі, що коли йому пощастить вибратися з цієї безвиході, він одружиться з нею, бо любить її. Так, візьме з нею шлюб у якійсь глухій церкві, де це не дуже впадатиме в око. І це нікому не впаде в око, бо він не дозволить їй мазюкатися на весілля. Мабуть, вона католичка. А якщо ні, якщо по матері мусульманка, то тим краще, бо тоді їхній шлюб можна буде вважати недійсним, коли виявиться, що в неї погана вдача. «Але я стократ волів би, щоб вона була моя дружина і лишилася зі мною. Бо я вже, певно, назавжди кину якір у Марокко і жити сам тут не зможу».

Він знову заснув, і йому приснилося, ніби Віветта схилилася над колодязем, у якому він тонув, ніби спустила йому свою косу й крикнула: «Хапайся, Ото, я тебе витягну, хоч як це буде мені боляче!..»

Ота раптом прокинувся й побачив себе в тій самій ямі і в тому самому саду, тільки тіні пальм видовжились, і кожна тепер скидалася на синю кривулясту лінію, яка закінчувалася синім золотоцвітом.

— Мабуть, мене уже не знайдуть, — мовив він уголос і спробував ворухнути ступнею. Уже не боліло так нестерпно. Помацав кісточку. Набряк стух.

Поклавши руку на ушкоджену ногу, Ота ждав сутінків. «У саду було тихо. Тільки десь од мінарета долинав далекий голос:

— Лааа… лааа… лааа…

Скільки разів на день цей клич лунає з усіх мінаретів — стільки разів тут згадують аллаха. Бо це «лааа» — безперечно, аллах, велике і довге «аллаах». І лине той клич удалину, й люди падають навколішки, немов їх щось притискає до землі. Мабуть, і очі у них заплющені. Якби їм хтось тисячу разів на рік сказав не «лааа», а «ця країна — ваш дім», вони, можливо, нарешті розплющили б очі…

Ота спостерігав, як міняються барви вечора. Пальми наче закам'яніли, і низьке червоне сонце схилялося до них, вибарвлюючи стовбури аж до самісінького коріння. Враження було таке, ніби сонце стало навколішки й цілувало красуням край шат. Через кілька хвилин сонце зайшло, й запала сутінь.

Ота почекав іще з півгодини, потім виліз і, пригнувшись, пошкандибав до колодязя. Цебро, на щастя, було повне.

Він жадібно напився, умив обличчя й руки по лікті, потім сів і занурив вивихнуту ногу у воду. Вода, певно, довго стояла на сонці, бо була тепла. Ота поволі докульгав до протилежного муру й пішов уздовж нього праворуч, шукаючи зручного місця, де можна було б перелізти. Знайшов його майже в самому кутку саду, де в мурі бракувало кількох шарів цегли. Обережно видерся нагору, намагаючись не зачепити вивихнуту ногу. Біль можна було терпіти, — але на Оту чекала далека дорога, і він не хотів знову залишатися тут через таку дрібницю. Нагорі на мить затримався. Перед ним у темряві заблищало шосе. Схопившись за цеглини, він поволі почав злізати додолу.

4

Ота пошкандибав ослячою стежкою, яка. неодмінно мала вивести його до шосе. Пістолет обтяжував кишеню, і Ота витяг його, вийняв магазин і помацав холодні кінчики патронів, їх було п'ять, один у стволі, отже, всього шість. Потім Ота полічив на пальцях: Лукас, Сі Омар, Кліке, абат Гайяр, капітан Пінель, Перрейра, Фавлер, хазяїн «Страсбурга». І це ще не всі! Лишився, наприклад, Абдул Рахман, каїд Кліке…

Позаду загуркотіла машина з білим світлом фар. Ота квапливо ліг на землю й відкотився до струмка. Машина проїхала, освітивши на мить дерев'яні колеса, за допомогою яких удень фелахи подають воду в рівчачки між нивами. Потім усе знову огорнули темрява й тиша, але Ота ще хвилину лежав, наче сплюх, якому ліньки встати з ліжка. Нарешті він устав і кинув пістолет у струмок. У струмку булькнуло, і одній присязі, одному хрестикові, нашкрябаному нігтем на стіні камери, одній хлопчачій фантазії настав кінець. Так він нічого не доб'ється. Так розумні люди не роблять.

А хлопчачих фантазій у нього було немало. Він сподівався, наприклад, урятувати дітей, які працювали у Кліке і яких лупцював Ібрагім. Або покласти край неподобству з гашишем, вплинувши на Сі Омара по-доброму, з допомогою Лукаса. Це така ж простодушна наївність, як той мотузочок біля холодильника, котрий теж мав щось змінити і врятувати…

То що ж йому справді робити?

Ота почував себе так, ніби заблукав серед піщаних дюн, де не має значення одне зернятко піску, один Лукас чи всі інші, подібні до нього. Розітри його на порох, застрель — все одно нічого не зміниться, бо їх залишиться ще багато, а він самотній і до того ж безсилий.

Але що ж усе-таки зробити? Як їх дістати?!

— Нічого. Ніяк, — відповів сам собі вголос.

Ота відчув, що це брехня, проте іншої відповіді не знаходив. Це було страшно — брехати самому собі. Йому здавалося, що він нітрохи не кращий за тих негідників, він зраджує самого себе, бо, дряпаючи на стіні смугу, думав про це цілком серйозно. Певно, він був тоді схвильований, певно, думки його відчайдушно вхопилися за пістолет, мов за першу реальну річ, до якої можна сягнути рукою і яка виявляється облудою, коли спокійно все обміркувати… Це було не божевілля. Не фантазія. Навпаки: тверда рішучість учинити хоч раз щось пристойне, скористатися з можливості.

Він зупинився.

«З якої можливості?»

І тієї ж миті рушив далі — йому все стало ясно:

«Звичайно, з тієї, яка випливає з безнадійної ситуації, 'коли людині вже нічого втрачати. А втім, якби виникла потреба, я не чекав би цієї можливості, а діяв би зразу. Діяв би, не думаючи, так воно чи ні.

Але як би я діяв?!»

Він не знав.

«Ба ні, я не боягуз, — засміявся. — Коли б я знав, як це зробити, то зробив би вже, мабуть, давно».

Ота пройшов щонайменше — кілометр, коли почув позаду тупіт. Пригнувся і побачив на тлі неба обриси самітного араба на віслюку. Випростався.

— Гей, чоловіче! — вигукнув він. — Підвези мене!

Араб зупинив віслюка й роззирнувся. Хоч була ніч, голову його захищав величезний солом'яний капелюх; Оті було добре видно, як цей капелюх крутиться й хитається з боку на бік.

— Підвези мене, — повторив він, підійшовши до араба.

— Добре, сіді.

Араб спішився, і Ота сів на гострий хребет віслюка, вкритий мішковиною.

— Ррра! — гукнув араб і палицею штрикнув віслюка. Віслюк побіг, і на стежці довго було чути цокіт його копитець та сапання араба, який біг позаду. Раптом удалині замерехтіли вогні. Це були лампочки над входом до фабрики Сі Омара і освітлені вікна гарему.

Ота зупинив віслюка й зліз.

— Фабор, сіді[56], — сказав араб і наставив долоню.

Ота понишпорив у кишенях, але там нічого не було, хіба шматина з загорненою в ній фотографією іншого араба. В поліції у нього забрали геть усе — новий капелюх, нові чорні окуляри, японську авторучку і гроші, — лишили тільки червону шматину, мабуть, тому, що вона була маленька й схожа на клаптик підшивки.

— У мене нічого немає, — сказав він. Та араб усе ще стояв з простягненою рукою і відсапувався. Тоді Ота скинув піджак: — Бери. Більше нічого дати тобі я не можу.

Араб оглянув піджак проти неба, наче хотів пересвідчитися, що в ньому нема дірок.

— Ти справді більш нічого не маєш, сіді?

— Справді.

— Дякую, сіді, — сказав араб. — Ти бідний, однак щедрий. — Він кинув піджак на віслюка, сів верхи і поїхав.

— Стій! — крикнув Ота. — Злазь!

Араб зупинив віслюка і зліз.

— Я дещо забув, — сказав Ота й швидко почав обмацувати кишені піджака, який так швидко обернувся в попону. Знайшовши шматину з фотографією, сховав її в кишеню штанів.

— Тепер можеш їхати, — сказав він арабові.

— Що це було, сіді? — запитав той. — Гроші?

— Ні. Грішна річ. Образ людини.

— Тоді викинь, сіді.

— Е ні!

— Чого? — запитав араб.

Але Ота тільки нетерпляче махнув рукою, і араб поїхав. За мить його поглинула ніч. І тупіт віслюка теж. Ота поволі рушив у напрямку вогнів.

Незабаром він зупинився в тіні фінікової пальми й уп'явся очима в темні вікна кабінету — бібліотеки — канцелярії Сі Омара. Скрізь панувала глибока тиша. Ворота були замкнені.

Ота вирішив, що Сі Омара немає вдома, якщо той, звичайно, не в гаремі. Так чи інакше треба було на щось зважуватися.

Він підкрався до дротяної огорожі й спробував перелізти у найтемнішому місці. Це виявилося нелегко. Вічка в дротяній сітці були маленькі, й щоразу, коли Ота спирався на ліву ногу, у щиколотці так боліло, що він мало не скрикував. Нарешті він облишив цю спробу й довго сидів, знітившись, під огорожею, й тер то лоба, то болючу ногу. Потім підвівся й спробував видертися на бетонний стовпець огорожі. Це йому вдалося, бо не треба було спиратися на ступні, — Ота допомагав собі колінами й підтягувався на руках, сили в них було доволі. І все-таки по той бік огорожі він мало не впав. На щастя, встиг схопитися за сітку й стати на праву ногу.

Скрадаючись у темряві, Ота обережно підійшов до гаража. Гараж був відчинений. Ота пірнув усередину. Знав, що Мустафа спить у кузові вантажного автомобіля, влаштувавши собі кубельце з порожніх мішків, а двері залишає відчиненими, щоб не задихнутись. Іноді, звичайно, спить і надворі… Але тоді гараж зачиняє.

Ота йшов навмання. Намацав радіатор автомобіля.

— Мустафо! — тихо покликав він. — Мустафо, це я, Базіль.

— Ах, пане, — озвався той із темряви. — Я вже тебе не ждав.

Мустафа стояв поруч, але вони не бачили один одного.

— Мустафо, дай мені щось поїсти, я голодний.

— Зараз, пане.

Мустафа зачинив гараж і засвітив маленьку синю лампочку в кабіні автомобіля. Вони сіли, Ота їв хупф[57], а Мустафа не зводив з нього очей.

— Піди до моєї кімнати, Мустафо, — сказав Ота. — Під лівою задньою ніжкою шафи підкладено папірець. Це гроші, п'ятсот франків. Візьми їх і принеси сюди.

Мустафа вимкнув лампочку й пішов. За хвилину повернувся. Зачинив за собою двері гаража й знову засвітив.

— Усе гаразд? — запитав Ота.

— Так, — відповів Мустафа. — Ось гроші, візьми.

— Ні, — сказав Ота. — Вони тепер твої.

— За цей шматок хліба, пане?

— Ні. За те, що ти одвезеш мене до Марракеша.

— Коли? — запитав Мустафа.

— Сі Омар дома?

— Немає.

— Тоді зараз.

Мустафа підвів голову, мить повагався, а тоді опустив її.

— Не можу, пане.

— Чому?

Він хвилину помовчав.

— Що, коли Сі Омар повернеться вночі й не застане мене тут?

— Шкода, — сказав Ота. — Тоді віддай гроші. Мені потрібні або гроші, або автомобіль.

— Розумію, пане, — сказав Мустафа.

Ота взяв від нього шелесткий папірець, сховав у кишеню й підвівся.

— Дякую тобі, Мустафо. Бесслема. До побачення.

— Зачекай, пане, — озвався Мустафа. — Я поїду.

— Гаразд, — засміявся Ота й віддав йому гроші. Мустафа довго крутив їх у пальцях.

— Я маю право раз на місяць їхати на ніч до своєї дружини, — сказав він збентежено. — Сі Омар мені це дозволив, щоб у мене був син. Я хотів поїхати післязавтра. Але тепер не поїду. Скажу, що був сьогодні.

— А як же твоя дружина?

— Почекає ще місяць. Або подумає, що я захворів, і прийде до мене… Вона прийде неодмінно, пане. Дорога не близька, та в моєї Дого ноги наче в газелі. Вона прийде неодмінно, як дасть аллах. Їстиме дорогою фініки, співатиме пісень і думатиме про сина, а коли побачить, що я не хворий, злякається, що я їздив до іншої, й кохання її буде ще палкіше.

— Твоя правда, — сказав Ота. — Ти розумний чоловік. А де живе твоя дружина?

— Там, — Мустафа махнув рукою в темряву. — Далеко за Тіфнітом. Туди Шість годин дороги. Сховайся під мішки, пане. А коли виїдемо на шосе, я зупинюсь і ти сядеш до мене в кабіну.

— Гаразд, — Ота заліз у кузов автомобіля і ліг. Мустафа прикидав його порожніми мішками. — Чому Сі Омар найняв саме тебе, коли ти так далеко живеш?

— Сі Омар не наймає тутешніх, бо в них тут повно друзів і вони можуть з ними багато базікати, — відповів Мустафа. — Накрийся з головою, пане. Трохи потерпи. Я не хочу, щоб тебе побачив Ісмет-бей або хтось із слуг.

— Гаразд. А хіба Ісмет-бей іще щось бачить?

— Не знаю, пане.

— Він уже нічого не бачить! — вигукнув Ота. — Він думає тільки про ганжу. Бачить тільки сни.

— Мабуть. Сховай голову, пане.

— Зараз сховаю, — сказав Ота. — Я ще тільки хочу тебе запитати: Сі Омар добрий хазяїн?

— Непоганий. Але він тут не хазяїн.

— Що ти кажеш! А хто ж тут хазяїн?

— Сіді Лукас, — відповів Мустафа. — Ах, сховай голову, пане, інакше я не поїду.

І Ота сховав голову під мішок, який смердів ганжею, і думав про те, який він несосвітенний дурень, коли не побачив навіть того, що бачив Мустафа. «Сі Омар тут не хазяїн! Хазяїн тут Лукас! І всім керує теж Лукас! Звичайно, Мустафа тут два роки, а я… І все-таки я міг про це здогадатися. Хто порадив Сі Омарові охолоджувати матриці? Грек Лукас! При мені він удавав, що це його не обходить, а потім, мабуть, зателефонував… А я навіть не знав, що він грек. Переді мною він маскувався краще, ніж перед тубільцями, їх він не боявся. А мене боявся, мені не вірив, бо ще добре не знав мене. Я пішов до нього скаржитися на Сі Омара! Боже, боже… Через те все так погано скінчилось. А могло скінчитися ще гірше. Цікаво, чому він мене не знищив? Це ж так просто робиться — нещасний випадок на фабриці чи щось інше. Навіть собака не гавкнув би… То чому ж він не звелів мене вбити?!

Мабуть, тому, що бачив мене в ель-Бадірі з паном Мерсьє і не знав, чи розповів я йому про ганжу. Певно, хотів убити мене і саме для цього їхав до Сі Омара, але, побачивши нас із Мерсьє, раптом змінив свій план. Арештувати мене й завести все в безвихідь було надійніше… О боже, чому я не відкрився Мерсьє! Тепер він був би на моєму боці, потвердив би, як усе було насправді!»

Мустафа раптом зупинився, вимкнув фари, й Ота пересів у кабіну, забився в самісінький куток, щоб його не було видно, коли на них посвітить, обганяючи, якась машина. Мустафа ввімкнув фари, й Ота помітив, що вони їдуть не по шосе на ель-Бадір, а іншою дорогою, якої він не знав.

— Куди ти мене везеш? Зупини! Мені треба до ель-Ба-Діра!

— Чого? Туди небезпечно, пане.

— Можливо. Але мені треба побачити пана Мерсьє! Я повинен йому щось сказати!

Мустафа загальмував і повернувся до Оти.

— О аллах! Ти хіба не знаєш, що пан Мерсьє мертвий?

— Ох… — видихнув Ота, і в очах у нього раптом потьмарилося. — Що ти сказав? Хто мертвий?

— Пан Мерсьє. Його вбито сьогодні вранці.

— О боже… Їдь мерщій!

Мустафа погнав машину на повну швидкість. Ота вихилився з віконця й дивився на два жовті снопи світла фар. Але кілька хвилин він не бачив нічого, не сприймав нічого, крім повітря, яке било йому в обличчя. Потім праворуч замерехтіли вогні ель-Бадіра. Ота відвернувся. Отже, Мерсьє…

— Не сердься на мене, пане, — озвався Мустафа, дивлячись пильно на дорогу, — але я мушу тобі це сказати. Всі думають, що це зробив ти.

— Що?

— Що це ти вбив пана Мерсьє.

— Я?!

— Так твердять жандарми.

— Але… Навіщо б я…

— Мовляв, пан Мерсьє засадив тебе в тюрму… Крім того… Йому завдали удару по голові. А ти ударом по голові приголомшив жандарма Хабіба.

— Ради бога, зупини! — вигукнув Ота, вискочив із кабіни й почав блювати. Спираючись на машину, він довго витирав з лоба піт. Нарешті знову сів поруч Мустафи.

— Їдь, Мустафо. — Губи його затерпли, стали зовсім нечутливі.

Машина знову застрибала на вибоях дороги.

— Я не вбивав, — насилу вимовив Ота.

— Звісно, ні, пане, — сказав Мустафа. — Інакше я б тебе не віз. Навіть за цих п'ятсот франків.

— Ні, я не вбивав, — повторив Ота. Зуби в нього цокотіли. — І до тюрми мене запроторив зовсім не пан Мерсьє. Мене запроторив туди Лукас.

— Він, пане?

— Так, він! Можеш мені повірити.

— Я тобі вірю, пане.

Потім вони довго мовчали. Машину підкидало на вибоях, і думки у Оти плуталися, змінювали свою форму, але це все одно були ті самі думки, той самий жах, той самий гнів і страх.

— Знаєш, Мустафо, завіщо пан Лукас запроторив мене в тюрму?

Мустафа знизав плечима.

— Ні, ти це теж знаєш! Я не хотів, щоб він виробляв ганжу!

— Ах, — зітхнув Мустафа, — я не таліб, я дурний фелах і нічого в цьому не тямлю. Білі заборонили ганжу, білі й виробляють її. І ненавидять тих, хто їх зрадив. Ні, я нічого в цьому не тямлю й не хочу навіть про це думати. Мені це не подобається. Значно більше мені до вподоби автомобіль. Його я хотів би розуміти. — Він хвилину помовчав. — Мені дуже шкода, що ти їдеш, пане.

— Чому? Через автомобіль?

— Так. І через нього теж. Але не тільки.

Це прозвучало як освідчення в коханні. Трохи смішно й трохи сумно. Та це було ні до чого. Бо ніщо вже не могло розвіяти Отиного гніву й жаху.

5

До Марракеша вони дісталися о пів на дванадцяту. Мустафа зупинив автомобіль перед містом, віддалік од першого ліхтаря, що висів на стовпі в гущавині пальм, і вимкнув фари. Ота вийшов. Хвилину постояв, розглядаючи безлюдну дорогу, яка трохи далі переходила у вулицю і в Гелі, місто серед пальм, місто, де повно жандармів і три поліційних станції. Мустафа теж вийшов з кабіни й почав шпортатись у кишенях, шукаючи сигарету.

— Дай і мені, якщо маєш, — сказав Ота. Вони закурили. — А тепер вертайся. Думаю, що завтра ти все-таки зможеш поїхати до своєї дружини. Ніхто не помітить, що ти кудись відлучався. Сі Омар сьогодні вже напевно не повернеться. І завтра теж.

— Звідки ти знаєш, пане?

Ота гірко посміхнувся. Все було дуже просто. Він знав, що й Лукас не ночує сьогодні вдома і що скоро він туди не повернеться. Якби повернувся, то був би або герой, або божевільний, а цього про нього не скажеш. І про Сі Омара теж! Це справжні пройди, і коли вони сьогодні вранці дізналися, що цей дурень Базіль утік із тюрми, прихопивши з собою ще й пістолет, то не на жарт перелякались і зникли. Перед цим, звичайно, вбили Мерсьє, бо він уже давно наступав їм на п'яти. Досі вони не наважувалися чіпати його — і зробили це тільки тепер, маючи під рукою козла відпущення, на якого можна звернути всю вину. Цей козел, який тепер стоїть отут і боїться Марракеша, цей простачок, який так безглуздо впіймався на їхню принаду. Досить було їм захотіти, — і він уже контрабандист, злочинець і нарешті вбивця. Це він убив Мерсьє, хто ж іще? Хай захищається, хай пояснює, йому ніхто не допоможе — тут є комісар з Тіфніта, який вестиме слідство: «Можете бути певні, панове, це слідство я проведу з усією ретельністю. Цього безіменного лиходія неодмінно спіймаю і викрию! Тим часом, месьє, будьте ласкаві, поїдьте кудись і заховайтеся, бо цей нікчема може повернутись і помститися. А коли ми знову посадимо його під замок, я надішлю вам телеграму…»

— Ні, дома його не буде напевно, Мустафо, — засміявся Ота. Йому хотілося розповісти Мустафі все, що він думав з цього приводу, та, подумавши, здолав себе. Що це дасть? Нічого. І Ота тільки сказав:

— Мустафо, знайди собі інше місце. Тікай від Лукаса! Він займається поганими речами.

— Можливо, — сказав Мустафа. — Але я більше ніде не одержуватиму такої доброї платні, пане. І мені, мабуть, довелося б поїхати ще далі від дружини.

Вони хвилину помовчали.

— Що ж, їдь уже, Мустафо, — сказав Ота нарешті.

— Так, — кивнув головою Мустафа, однак не рухався з місця. — Куди ти підеш, пане?

— Ще не знаю.

— А гроші в тебе є?

— Ні.

Мустафа неквапливо поліз рукою в кишеню.

— Почекай мене тут, пане. Я поїду заправлюся бензином і розміняю гроші. Дам трохи й тобі.

— Як хочеш.

Мустафа поїхав до міста, а Ота сів на узбіччі шосе під високою молодою пальмою, яка скидалася на вивернену вітром парасольку.

Він знову був сам, знову довкола була ніч, як і вчора о цій порі в саду. Але все-таки сьогодні дещо змінилося. Точніше, майже все. Йому визначили нову роль у цьому карнавалі. Котра це вже? Він не рахував. Проте гіршої ще не було. Гіршої вже взагалі не може бути. Вбивця. Для всіх він убивця.

Гнів його поволі вгамувався, лишився тільки страх. Ота боронився від нього, намагався очуняти, роздмухати в собі лють, силкувався думати про сердешного Мерсьє. Така вже, видно, його доля. Ні вівтаря, ні дружини, ні спокійної старості… Але він оголосив їм війну і воював!

Ота знову спробував уявити собі мертвого Мерсьє, переможеного в цій війні, проте не зміг, так само як і уявити. себе в новій ролі. Все це було таке нереальне, неймовірне. Можливо, навіть неправда… «А якщо це неправда, то чого мене охоплює такий моторошний страх?»

Він мимохіть зціпив зуби, стиснув кулаки й кричав без слів, що не дасться, що боронитиметься, навіть підхопився, щоб бігти назустріч Мустафі й повернутися з ним на фабрику. Та потім знову сів. «Дурниці. Так ніхто не робить».

Ота схилив голову на руки й замислився. Що ж усе-таки йому чинити?

Незабаром приїхав Мустафа, й вони поділилися грішми. Мустафа залишив собі двісті тридцять франків, Оті дісталося двісті тридцять п'ять і всі дрібні. Коли вони прощались, Ота стрибнув на підніжку автомобіля:

— Мустафо, я хочу, щоб ти це знав: пана Мерсьє вбили Лукас і Сі Омар.

Мустафа схилив голову.

— Це щира правда! — сказав Ота. Мустафа підвів голову.

— Можливо, я від нього колись і піду, пане. Але тільки тоді, коли навчуся ремонтувати автомобілі.

— Гаразд, — сказав Ота. Він не був певен, що це теж не фантазія — Мустафа колись таки навчиться ремонтувати автомобілі, та думати про це не було коли. — Поїдь завтра до своєї дружини! — мовив він. — Неодмінно поїдь! Щоб у тебе був син, навіть двоє, троє синів. Ви повинні мати хороших синів.

— Дякую тобі, пане, — всміхнувся Мустафа.

— Але якщо мати двох, які не вмітимуть читати, то краще мати одного, котрий умітиме!

— Так, пане, — сказав Мустафа.

За хвилину Мустафа поїхав, і Ота, лишившись сам, неквапливо пішов до Марракеша.

«Якщо двох, то краще одного… — повторив він майже вголос. — О боже, що це я знову намолов. Хіба це від нього залежить, чи його діти вмітимуть читати й писати? Він їх сам навчити не зможе, для цього потрібні школи. А де вони візьмуться? Ця земля така вбога… Ба ні, не вбога. Кліке з неї живе. Сі Омар з неї живе, Лукас із неї живе, хазяїн «Страсбурга» з неї живе, зграя негідників з неї живуть. Навіть каїд Кліке. Навіть офіцери. А в Каса ростуть будинки, схожі на замки. Готелі, банки, готелі, банки, готелі…»

Ота чув свої кроки і луну, що котилася тихими вулицями: готелі — банки — готелі…

Він поки що не зустрів жодної живої душі. Площу коло пошти, де стояв поліцейський, обійшов. Ступав тихо в своїх старих черевиках, побурілих од води, по якій бродив учора. Невдовзі йому почали траплятися назустріч люди, головним чином офіцери з Легіону, тверезі й п'яні, піші й на велосипедах, а також місцеві, які човгали по бруківці своїми капцями. Дехто вештався по вулицях, дехто порпався в купах покидьків під будинками, ще інші сиділи або лежали під стіною, мов неживі. Ота йшов далі.

Нарешті помітив неонові вогні над баром «Атлас», зупинився й хвилину повагався.

Знав, що це єдине місце, де він може бодай ненадовго сховатися, відчував, що тужить за Віветтою так, як іще ніколи ні за ким і ні за чим не тужив, хіба що за материними руками і за рідною домівкою — але не знав, як до неї дістатися. Не міг же він у такому жалюгідному вигляді зайти в бар, та й не хотів цього; краще, коли його ніхто не помітить.

Ота поволі пройшов протилежним тротуаром, не спускаючи очей із старезного будинку. Вікна були темні, сяяв тільки бар. Грамофон співав «О Роз Марі!..»

Коли звідти вийшли двоє офіцерів, Ота мимохіть сахнувся до стіни, проте спіткнувся об щось живе й відскочив. То був чистильник взуття, коричневий хлопець, який спав, згорнувшись клубочком, у ніші будинку, мов кролик у норі.

— До ваших послуг, сіді!

Хлопець підхопився, мов кролик, став навколішки біля своєї скриньки, постукав об неї щіткою, показуючи, що готовий почистити Оті черевики.

— Ні, — сказав Ота, — дай спокій моїм черевикам, біжи до бару й приведи сюди пані Віветту. Ві-вет-ту!

— Слухаю, сіді.

— Біжи мерщій. Одержиш півфранка. Тільки приведи її, більш нікого! Нікому іншому не кажи й слова!

— Слухаю, сіді, — сказав хлопець і за мить зник у барі.

Ота трохи відійшов. Він не зовсім був певен, що хлопець зрозумів його. Може, замість Віветти вийде хтось інший. Проте з бару вийшла Віветта.

6

Вона розхилила завісу із скляних кульок і стала на дверях, роздивляючись довкола примруженими очима, наче короткозора. Так її засліпила ніч. Ота рушив їй назустріч і помахав рукою, щоб вона підійшла ближче. Віветта зразу ж кинулася до нього.

— Ото! Ти повернувся! Ти повернувся до мене!

— Ти вгадала, — мовив він, обіймаючи дівчину і гладячи її коси. Він був такий щасливий, що мало не заплакав. — Ти вгадала, — повторив.

— Тепер ти від мене більш нікуди не підеш!

— Ні. — Він оддав би півжиття за те, щоб нікуди не треба було від неї йти, і в цю мить щастя справді уявляв собі, що так воно й буде, що за десять тисяч нещасливих днів купить собі кілька, по вінця наповнених щастям.

Віветта раптом помітила, що в нього неголене обличчя, брудні штани й черевики.

— Що з тобою сталося? Хто це з тобою зробив?

— Пацюки, — засміявся він. — Вони женуться за мною, Віветто. Запевняють, що я вбив людину.

— Ах…

— Але я нікого не вбивав! Присягаюся…

— Для мене це байдуже. Малеш. — Вона дивилася йому у вічі, схиливши голову набік, і на устах у неї грала тиха, зачарована усмішка, які бувають лише в матерів, коли вони дивляться на своїх дітей.

— Я повинен десь «ховатися…

Хтось смикнув його за рукав. Це був хлопець-чистильник, який стояв коло них, сягаючи їм ледве до пояса, й про якого вони геть забули. Хлопець дивився на них маленькими, заспаними очима і всміхався, майже так само, як Віветта.

— Фабор, сіді.

Ота дав йому франк. Хлопець підскочив і кинувся навтьоки, немов боявся, що великий білий сіді помилився, що зараз він помітить це й відбере назад половину скарбу.

— Віветто, я повинен десь сховатися. Бодай на якийсь час.

— Ти сховаєшся, — сказала дівчина, — Зажди хвилинку, я відчиню тобі. — І поцілувала його в уста. — Можливо, це триватиме трохи довше, Ото. Але ти жди, жди! Я неодмінно прийду!

Ота кивнув головою. Він знав, що Віветта прийде. Вона поцілувала його ще раз і побігла. Він перейшов на другий бік вулиці, сів у темній ніші будинку, де раніше спав хлопець. Знайшов там трохи ганчір'я, немов у кубельці. Це було справді маленьке кубельце, проте тільки для одного марокканського хлопчика із щіткою. Ота сидів і ждав, коли повернеться Віветта і, обнявши його за шию, поведе туди, де між ним і світом будуть двері. Більше він не бажав нічого. Така велика була його любов до Віветти і такий великий був його страх.

Невдовзі тихо відчинилися ворота готелю, і в світлі неону з'явилося Віветтине обличчя. Він побіг туди.

— Швидко, — прошепотіла дівчина і повела його за руку непроглядною пітьмою.

В коридорі тхнуло часником, вином і цвіллю. Чути було звуки грамофона і голоси, але набагато глухіші, ніж надворі. Ота й Віветта підіймалися сходами. Ота вже зорієнтувався, де він, і міг далі йти сам, однак Віветтину руку все одно не відпускав. Рука була тонка, проте долоні — тверді, й Ота подумав, що Віветта тут, певне, миє й підлогу, хоч ніколи йому про це не казала, можливо, соромилася. Потім він подумав, що вони йдуть дуже довго, та це, певно, тому, що в темряві; кажуть, сліпим усі дороги здаються нескінченно довгими. Раптом Ота запитав себе, чи любила б його Віветта, якби він був сліпий, і твердо відповів, що любила б. Принаймні доти, поки їй це не набридло б.

Нарешті вони опинилися в її кімнаті.

Віветта замкнула двері на ключ, засвітила світло, й він помітив на стільці біля ліжка підставку із своєю фотографією. Взяв її й похитав головою.

— Що вони на це кажуть?

— Хто?

— Ті, хто сюди приходить.

— Сюди ніхто не приходить!

— Тим краще.

Він сів на ліжко. Його раптом пойняв страшенний дрож, затремтіло підборіддя, плечі, руки.

— Не звертай уваги, — мовив він, цокотячи зубами. — Пройде. Це нерви. На них грає вітер, як на дротах.

— Ох, любий, — прошепотіла Віветта, сіла поруч і обняла його, наче хотіла зігріти. За хвилину дрож в Оти й справді, минув.

— Ото, любий, я мушу тебе на хвилину покинути. Я тебе замкну. Спокійно спи. Нічого не бійся. Спи! — Вона щебетала до нього, як до маленької дитини.

— Гаразд. — Він підставив їй лоб, як дитина.

— Я вимкну світло, добре?

— Добре. — Йому було байдуже, темрява чи світло. Але тільки-но вона клацнула вимикачем, він закричав:

— Чому ви їх не виженете, Віветто?

— Кого? — запитала вона в темряві.

— Цих… цих… А втім, що ви можете зробити? Нічого. Як і я.

— Мовчи, Ото, мовчи, любий, — сказала дівчина. — Лягай спати, щоб ти міг гарненько відпочити, поки я повернуся.

Коли за дві години вона повернулася, то застала його в тій самій позі: одягнений, він сидів на ліжку.

— Ти не спав?

Ота похитав головою. Щиро кажучи, він не знав, спав чи ні.

— Віветто, я повинен щось зробити!

— Ну звичайно. — Вона погладила його по голові. — Тільки спершу лягай спати. Інакше в тебе не буде сили. Навіть пригорнути мене ти як слід не зможеш.

Віветта засміялась, але Ота знав, що вона хоче цим розвіяти його думки і заспокоїти.

— Віветто, — сказав він. — Ти моя дружина. Перед богом і аллахом, чи як там називається той, кому ти молишся. Ти моя дружина.

— Так, — сказала вона схвильовано. — Я твоя дружина.

Він сподівався, що вона підведе до нього голову, та вона цього не зробила — з очей у неї закапали сльози.

— Коли я з цього виплутаюся, то оженюся з тобою, щоб ти була моя дружина і перед людьми, — сказав він. — Хочеш?

— Так. Хочу, — кивнула вона. — Але ми вже тепер чоловік і дружина! Хіба ні?

— Звичайно, — відповів Ота, пестячи її коси. Він витягнув із вузла шпильки, і коси впали дівчині на плечі чорним каскадом. Ота витер ними їй сльози.

Потім Віветта вимкнула світло й почала роздягатись.

— Ти й досі соромишся, що коричнева? — запитав Ота. А коли вона зніяковіла і нічого не відповіла, обурено вигукнув: — Якщо так, то ти не моя дружина! Ти мені не потрібна!

— Ні, я вже не соромлюся, — злякано сказала вона. — Я коричнева. Я найкоричневіша жінка в світі! Я твоя коричнева дружина.

— І ти більше не Віветта, — мовив Ота. — Ти Айша! Тільки Айша! Назавжди!

— Так, — засміялася дівчина. — Я твоя дружина Айша. Відтепер я буду тільки твоя дружина Айша.

— Або моя вдова Айша, — сказав Ота. — Якщо мене спіймають.

— О ні! — скрикнула вона. — Тебе ніколи не спіймають! Ніколи, поки я житиму. Іншаллах.

7

Коли вранці Віветта прокинулася, Ота лежав поруч, пильно дивлячись на неї.

Дівчина схвильовано погладила його скроні.

— Айшо, — сказав він, — ти повинна мене обстригти. — І затулив їй долонею рота. — Ти мене обстрижеш, розумієш? — повторив рішуче. — А потім поголиш мою голову. Це треба, щоб не впізнали мене. І дістанеш мені щось переодягтися. Гроші я тобі дам.

— Ти маєш у що переодягтися! — Вона встала і відчинила шафу. Там висіли його білі штани. — Ти хіба забув?

— Не забув, — збрехав він.

— Вони гарні, — всміхнулася вона. — І дуже тобі личать!

— Так. Вони мені личать. — Ота встав і надів штани, щоб зробити їй приємність. Потім дивився, як вона заплітає коси, узяв воду і змив з її обличчя косметику, що лишилася з ночі. — Тепер ти моя Айша!

В цю хвилину пролунав жалібний клич муедзина. Від умивальника Оті добре було видно на вежі Кутубії маленьку постать, яка зводить до неба руки.

— Лааа — лааа — лааа, — повторив він за муедзином, дивлячись на Кутубію і на сивуваті хмари, перші справжні хмари, які він побачив відтоді, як ступив на цю нещасну землю. На цю гарну землю.

Обернувшись, Ота помітив, що Айша чистить його черевики. Хотів їх у неї забрати, але вона вже майже почистила. Тоді він знову глянув на хмари й Кутубію.

— Айшо, — запитав, — чи приїжджає ще сюди Сі Омар? Вона сказала, що його не видно тут уже давно.

Тоді Ота розповів їй усе, що сталось, і як воїш його обдурили. Її це не дуже здивувало. Вона слухала його, застеляючи постіль, і час від часу озивалася: «Oh. Voyons. Mais c'est terrible!»[58]

— Айшо, Айшо! — зітхнув він. — Чи усвідомлюєш ти взагалі…

Йому справді здалося, що Айша нічого не розуміє, що вона грається в домівку, як мале дівча, і ні про що інше не хоче навіть думати.

— Звичайно, це погано, — сказала вона врешті. — Але, з другого боку це добре. Бо якби цього не сталося, ти ніколи не повернувся б до мене. І тим більше ніколи б зі мною не одружився.

— Ні! Одружився б!

— Неправда, — засміялася Айша. — Ти б ніколи зі мною не одружився. Ніколи, ніколи, ніколи!

Ота почервонів:

— Ти думаєш, що я роблю це з необхідності? Вона обняла його за шию і знову засміялася:

— Ні, я так не думаю. Але тепер ти мене любиш дужче.

Я це відчуваю! Ти любиш мене дужче, бо я не така погана, як вони. А ще тому, що боїшся. І тому, що я не боюсь. Нічого не боюся! У тебе є коричнева безстрашна дружина Айша, і тому ти радий. І тому ти її любиш! Ти щасливий зі мною, а я з тобою, і все чудово. Ти найкращий у світі, — ти мій чоловік.

Та коли вона повернулася з покупками — новою сорочкою, приладдям для гоління, новим тропічним шоломом і харчами, коли почала стригти його волосся, то плакала, аж серце краялося.

— Ох, мої кучерики! — бідкалася вона. — Мої гарні кучерики. Ви вже ніколи не виростете такі гарні, вже ніколи я не побачу вас.

— Цить! — гримнув на неї Ота. — Я ще живий і не збираюсь умирати.

Вона замовкла і тільки тихо схлипувала. Потім зібрала з підлоги волосся і, поки Ота голився, зав'язала собі в хустинку. Відтак обгорілим сірником підвела йому вуса, які були Надто короткі та світлі, і заходилася незграбно голити голову. Коли Ота помив голову, яка проти обличчя була біла, мов сметана, вусики довелося підводити знову, бо вони змилися. Нарешті він глянув у дзеркало. Айша теж глянула і заплакала. Ота зовсім змінився, і вона швидко заспокоїлась, навіть засміялася, що тепер його вже напевне ніхто не впізнає.

— Мій новий чоловік! — сміялася вона. — Мій гарний новий чоловік у гарних білих штанях і з гарною білою головою! Йому личить і так, моєму гарному чоловікові! Йому все личить.

Айша плескала в долоні, охоплена безтурботною радістю й ладна цілувати його без кінця-краю, але треба було вже йти, поки її не почав шукати хазяїн.

— Сиди тут, мій чоловіченьку, будь цяцею, — прошепотіла вона. — Твоя petite femme[59] незабаром повернеться й принесе тобі обід. — Це було схоже на прощання молодят під час медового місяця, і Ота геть розчулився, тримаючи її в обіймах.

Та тільки-но вона пішла, усе скінчилося. Вузька кімната. Голі стіни, розхитані стільці, ліжко, шафа. На стелі плями й щілини. Ненабагато краще за ту тюремну камеру, звідки він недавно втік. Тільки Айша перетворювала її в щось привабливе. Коли ж вона виходила за поріг, тут не лишалося нічого привабливого…

Так, треба звідси тікати, як із першої в'язниці, але куди? І що він робитиме далі?

Ота згадав батька, який не раз казав йому, що з будь-якого становища завжди є вихід, треба тільки його. знайти. Що людині піддається будь-який метал, що на будь-якій землі можна щось виростити, навіть на горбах за Бржежанками, а там же, на перший погляд, росте тільки каміння, і над ним пливуть хмари, як оце тепер над Кутубією. Але там росте і хліб…

Мов хвилі врун, в мені вирує й грає

Глибока туга за тобою, рідний краю…

«Ні, ні, — наказав він собі. — Це журба, j'ai, cafard, c'est ca, a журба зараз ні до чого, журбою нічому не зарадиш».

Ота погладив долонями свою незвично голу голову, всіяну дивними горбиками, про які досі не знав, і знову замислився. Повернулась Айша.

Вона була трохи стривожена. Араб, слуга, питав, хто у неї в кімнаті — вранці він чув їхні голоси. Довелося дати йому п'ять франків, щоб тримав язик за зубами.

— Ну, що ж, — засміявся Ота, — нічого не вдієш, моя люба. Доведеться сказати цьому кубельцю «до побачення» і йти геть. Те саме я змушений буду сказати й тобі, однак ти не журися. Ти навіки моя. Навіки.

Він обняв її за стан і затанцював з нею вальс під слова «Ти навіки моя». Потім змінив їх на чеські слова «я люблю тебе». Вони кружляли, натикаючись то на ліжко, то на шафу, і Айша сміялася, що це так гарно звучить і виходить; нарешті вона зупинилася, сказала, що, мабуть, її вже шукає хазяїн, і пішла.

Скінчилася ще одна дія цієї гарної п'єси про молоде подружжя. Ота стояв перед дзеркалом, дивився на свою голову й казав собі, що все це було зайве, бо голова його стала тепер така неприродно біла, що тільки викликала підозру; було б куди краще, якби він не стриг волосся, а надів тільки тропічний шолом або джелабу з капюшоном, як тоді, коли їхав з Бужада од Біди і вдавав із себе араба.

Потім йому здалося, що з вусиками він трохи схожий на араба. Вирішив зробити собі з Айшиної шалі тюрбан, якого бачив на голові в Мустафи, та з цього нічого не виходило. Мабуть, шаль була надто коротка. А проте і в такому тюрбані він міг би піти на карнавал.

Та ні відтінок шкіри, ні цей маскарадний тюрбан не були найголовнішим. Головним були очі, їхній вираз. Якийсь зацькований. Не переляканий, а саме зацькований і безнадійний, тепер він, нарешті, це збагнув.

Ота зірвав з голови шаль і весь час дивився на себе в дзеркало, який він жовтий і худий; очі глибоко запали й блищали, мов перламутр. Він сів на ліжко і глянув на свої руки, які в Марокко стали такі коричневі, що серпики нігтів контрастували з ними, наче пелюстки шипшинового цвіту. Ота подумав про те, що, мабуть, уже ніколи не побачить, як цвіте шипшина, а йому так хотілося б іще побачити…

В замку скреготнув ключ, і Ота підвів голову. Повернулась Айша. Принесла йому їсти.

— Айшо, — звернувся він до неї, — ти знаєш, як мене звуть?

Айша засміялася:

— Знаю. Ота.

— Це не повне моє ім'я. Друга половина — Скала. Повтори: Скала.

— Скала, — сміялася вона. — Гарно. По-французькому це означає фортеця.

— Так. І якщо у нас буде син, він теж так називатиметься, Скала. Фортеця.

— Це означає також кілька Гармат. У французів це називається батарея.

— Гаразд. Але твоєю і моєю мовою це Скала!

— Так, — усміхнулася вона. — У нас буде великий, гарний син, і він стрілятиме з гармати. А може, й з трьох гармат. Буде Скала.

— Тільки він повинен буде знати, куди треба стріляти, — мовив Ота. — І це скажу йому я.

Він з'їв те, що принесла Айша, й зіжмакав масний папір.

— Айшо, я мушу тікати.

— Куди? — злякалася вона. — До Легіону?

Ота здивовано глянув на неї, звідки їй таке могло спасти на думку.

— Ти що, збожеволіла? Навпаки! Я піду в порт у Каса, між твоїх людей. Загублюся там.

Айша засміялася.

— Не смійся! — вигукнув Ота роздратовано. — Я піду туди!

— До мого дядька? До Мусси?

— Так, до Мусси й до решти.

— Але ж то злодії, бандити! — вигукнула вона. — Чого тоді приходила поліція?

— Через Ганеша! — відповів він. — Ти сама це сказала. Злодій тільки він, а решта ні!

Айша знову засміялася:

— Не роби дурниць, любий! Ти ж так боявся пацюків! Сам про це казав і тремтів так… так…

Оту пойняла лють, що Айша не ставиться до нього серйозно, що легковажить ним і досі бачить його таким, яким він був колись.

— Не смійся! Мовчи! — вигукнув він. — А то я тебе вб'ю, і в нас ніколи не буде сина!

Та Айша не могла здолати усмішку: ні, він ніколи її не вб'є, бо він гарний білий голуб у гарних білих штанях, а голуби не вбивають. Голуби тільки літають довкола шпилів мінаретів, і туркочуть, і любляться з голубками, а вона його голубка. Його коричнева голубка Айша, яка його кохає і кохала б, навіть коли б він пив її кров, щоб утамувати спрагу. На підборідді й на переніссі в неї синіло дрібненьке татуювання, очі її палали, і в цю хвилину вона була невимовно гарна.

— Так, так! — кричала вона. — Навіть якби ти хотів пити мою кров, я б кохала тебе!

Перш ніж він устиг схаменутися, вона вп'ялася нігтями в своє зап'ястя, щоб проколоти артерію, але нігті були не досить гострі, і з роздряпаної шкіри виступила тільки крапелька крові.

— Байдуже, пий! — сміялася вона. — Випий свою дружину Айшу! У мене ще багато крові. Отам є гострий ніж. Я принесу його, і з мене вдарить ціле джерело. Айн-ель Демм! Джерело крові! Айн-ель Демм! — співала вона і кружляла в ритмі вальсу. — Айн-ель Демм! Ходи обійми мене!

— Ні, — сказав він, не встаючи з ліжка, яке вона так старанно застелила. Часу гратися з нею вже не було. — Годі, Айшо. Йди до міста і спробуй знайти машину, яка сьогодні їде до Каса. Мені не хочеться їхати автобусом.

Вона все ще кружляла по кімнаті.

— Йди до міста! — крикнув він.

Та вона кружляла далі.

— Йди до міста! — загорлав Ота й підвівся.

Айша зупинилася.

— Ти білий навіжений гмама, — засміялася вона, вирішивши називати його відтепер «гмама», що по-арабському означає «голубчик». Йому це видалося смішним, але приємним після усіх тих базілїв і густів, з якими він покінчив уже остаточно. Тільки з Ахлем іще не кінець, навпаки — в Каса він знову буде «Такої ж крові» — Ахль.

— Так, ти білий навіжений гмама! — вигукнула Айша. — Я не боюся тебе, проте до міста піду. Знаєш чому?

— Не знаю, — відповів він.

— Бо я твоя коричнева дружина Айша, а ти назавжди будеш мій білий…

— Я вже не буду білий!

— Ти завжди будеш мій голубчик!

Вона протанцювала до дверей, потім вернулася назад, далі — знову до дверей. Ота вже почав сердитися. Вона засміялася:

— Ну, ну, не сердься, гмама! Звикай!

— До чого?

— Бути терпеливим. І дозволь мені трохи потішитися, бо сьогодні я ладна обійняти цілий світ.

Нарешті вона пішла, замкнувши за «собою двері. Ота стомлено прихилився до стіни. Він і справді не знав, що про неї думати.

8

Спочатку все йшло гаразд. Не минуло й двадцяти хвилин, як Айша повернулась і сказала, що знайшла вантажний автомобіль, котрий о пів на четверту їде до Каса. Був початок другої, час обіднього відпочинку, й вона легко провела Оту на вулицю, бо в домі всі спали.

— Зачекай на мене в парку біля Кутубії, гмама, — шепнула вона йому в коридорі.. — Я прийду до тебе за годинку.

Ота, весь у білому, наче турист, неквапливо пішов по Авеню де Гелі в напрямку Кутубії, накульгуючи трохи на ліву ногу і насунувши на очі новий тропічний шолом. Хмари вже розтанули, й Кутубія знову стирчала на тлі неба, ніби вирізана з картинки й приліплена на блідо-голубий папір; на сході блищало крижане пасмо Атласу.

Перш ніж увійти в парк, Ота завернув до кафе й замовив біля стойки чарку анісетти. Йому хотілося випити й другу, проте він боявся, що після неї запаморочиться в голові, й посидів іще хвилину, стискаючи в жмені порожню чарку. Барменові руки — це був араб у білій куртці — були унизані перснями, наче в магараджі.

— Гарна погода, мосьє, правда ж? Просто чудова, — молов бармен без угаву, — Не дуже гаряче, не дуже холодно. Вам пощастило, мосьє: вітер повернув з гір, і на вас чекає в Марокко гарна погода й гарна пора. Кожен турист із приємністю проведе час у Марокко, коли він, звичайно, знає, як його проводити. А коли не знає й запитає мене, то я охоче йому прислужуся. Моє ім'я Амор, мосьє, не Омар, а Амор. Амор по-італійському означає кохання, знаєте, мосьє? Ха-ха-ха! Я, Амор, знаю гарних, чистих, гідних кохання жінок. Одна з них навіть каїдова дочка. Каїд, мосьє, це великий арабський пан.

— Знаю, знаю, — сказав Ота. — Я був знайомий з одним таким. Це була велика свиня.

— Ха-ха-ха! — засміявся Амор. — Мосьє, я бачу, спостережливий! Ваша правда: каїди здебільшого свині. Але цей, про якого я кажу, між іншим, не такий, і його дочка — надзвичайно гарна дама.

Ота розплатився й дав барменові півфранка на чай, але тому це, мабуть, видалося мало, бо він залишив гроші на стойці і навіть не» подякував. Тоді Ота. забрав їх і вийшов у парк. Ставши на сонці, він утупив очі в шпиль Кутубії, який, здавалося, хитався під вітром. Потім подивився на власну тінь, що скидалася на крапку з комою — велика голова, а під нею лінія тіла.

Ота сів у тінь. Незабаром у кінці алеї з'явилася парочка закоханих, — він рудий, вона білява, — й поволі рушила до нього. Отине серце закалатало від дивної суміші надії й страху, що це Фавлер та Джоанна. Що вони зараз зупиняться біля нього, і Фавлер, можливо, скаже: «Привіт, Густе. Що ти тут поробляєш? їдь з нами, завтра ми вирушаємо до Алжіру, і я маю для тебе роботу й паспорт…» А він, Ота, відповість: «Ні, дякую, у мене тут дружина і одне діло, яке я повинен довести до кінця або хоча б почати…» А Джоанна засміється: «Хлопче, хлопче! Ви були й залишилися дурненьким!..» Потім вони зникнуть, а з ними зникне й останній шанс на порятунок, і це буде жахливо… А може статися зовсім інше: він, Ота, підхопиться і впаде перед Фавлером навколішки: «Благаю вас, візьміть мене з собою! Я виступатиму задарма, тільки вивезіть мене звідси!» Він утече з ними й ніколи собі цього не пробачить, і це буде ще жахливіше.

Ота хотів одвернутись, але не міг і дивився, як парочка зупинилася й стежила за чимось угорі, мабуть за метеликом. Він раптом згадав, як Айша бігла за ним, мов дитина за метеликом, ловлячи рукою повітря. Його кольнуло в серце від цього спогаду і ще від того, що ці двоє справді були Фавлер і Джоанна. Ота вже нітрохи не сумнівався. Вони знову рушили алеєю, і він заплющив очі, щоб не бачити, як вони підходитимуть, і щоб не скоїти чогось нерозважливого, чого потім соромився б. Навіть голову схилив, щоб вони пройшли повз нього і не впізнали, бо Ота справді не знав, що зробив би, що в ньому перемогло б. Та він не витерпів і за хвилину розплющив очі. Алея була порожня. Парочка звернула праворуч і сіла за кущем, він бачив їхні білі спини, які просвічували крізь листя.

В цю хвилину прибігла Айша в платті в горошок. На спину спадали дві чорні коси, Які йому так подобалися. В руках у неї була паперова валізка.

— Куди це ти зібралася? — запитав він.

— Що з тобою, гмама? — скрикнула вона замість відповіді. — Ти блідий, мокрий від поту. Може, у тебе температура?

— Ні, немає, — відповів Ота. — Мені тільки чогось стало дуже страшно.

Вона сіла поруч нього і взяла його за руку.

— Але ж ти зі мною. І вже ніколи не будеш сам! Я поїду з тобою, гмама. Я ж твоя дружина, правда? Поглянь, ось мої речі…

— Ти збожеволіла, Айшо! — вигукнув він вражено.

— Ні, я не збожеволіла. І саіие тому поїду з тобою. Голубчику, любий, що ти без мене робитимеш? Знову вскочиш у якусь халепу. Ти такий у мене дурненький. Ти навіжений гмама.

— О боже… — зітхнув Ота, відчувши, як його залила гаряча хвиля радості, і раптом зрозумів, чому Айша так танцювала й сміялася, коли він уперше сказав, що поїде до Каса: вона зраділа, що їм не треба буде розставатися.

— Ти радий? — запитала Айша, дивлячись йому в очі.

— Авжеж!

— Ні, ти не радий, — усміхнулася вона. — Принаймні не дуже. Тобі й досі страшно. Ах, гмама, чого ти так мучишся? Ми ж можемо й не їхати до Каса, якщо ти боїшся. Можемо поїхати на південь, аж до Агадіра. Це глухе місто біля моря, тебе там ніхто не шукатиме і там живе мій двоюрідний брат… Ні, мовчи, гмама, я щось тобі зараз відкрию: я домовилася про машину, яка їде не до Каса, а до Агадіра…

Ота підхопився.

— Змія! — вигукнув він. Айша його знову страшенно розлютила. — Іди геть! Брехуха! Забирайся геть!

Aсina затремтіла.

— Ой ні, гмама! Якщо ти хочеш, я негайно знайду іншу машину, знайду зараз же, і ми поїдемо до Каса. Або куди хочеш! Тільки не сердься! Всміхнися до своєї коричневої дружини Айші! Поглянь, що я тобі принесла.

Айша відкрила на колінах валізку і витягла паперовий мішечок, з якого висипала в пелену жменю коштовностей — три персні, браслет і підвіску до кольє.

Ота на мить заціпенів.

— Де це ти взяла?

— Вгадай! — Айша перебирала цю красу, обертаючи персні так, щоб сонце падало на кольорові камінці й вигравало на них.

— Айшо, — насилу вимовив він. — Ти вкрала це у свого хазяїна!

— О ні, я не вкрала! — заперечила вона обурено. — Це не крадіжка! Він не віддав мені моєї платні.

— Ти негайно підеш назад і все це повернеш!

— Ні, не піду, гмама! Я знайду машину, яка поїде до Каса, і ці речі не поверну нікому. Вони мої! Я їх заслужила, і нам із ними буде добре.

— Негайно поверни! — гримнув Ота. — Я тобі наказую!

— Ні, ні! Ми з тобою такі бідні! — Айша плачучи кинула коштовності у валізку. — Я не буду на них дивитись, але не поверну. Вони мої. Вони наші. Ах, Ото, гмама, ти не знаєш, ти не знаєш…

— Боже, Айшо, — важко вимовив він. — Прошу тебе, піди і віддай це. Я люблю тебе, і ти моя дружина, однак цього не хочу. Іди. Бо якщо не підеш ти, піду я.

— Ні! Ти ні! — Вона підхопилася так рвучко, що валізка впала з її колін і все висипалося на землю.

Ота почав помагати їй збирати. Чиста білизна, мильниця з милом, хустина з його кучерями, фотографія біля керма, його старі штани і сорочка. Вони справді були дуже бідні.

— Біжи.

Він дивився, як вона йде з валізкою в руці, як раптом зупинилася, як вертається назад.

— Але ти не думай, що я вчинила щось погане! — І пішла знову.

Ота втупився очима в пісок під ногами й дивувався, чому його так обурила Айшина пропозиція поїхати до Агадіра, де, може, й справді їм було б краще; адже ще хвилину тому він боявся, що втече звідси і все покине, коли побачить, що Фавлер і Джоанна, які й досі сиділи за кущем, ладні над ним зглянутись. Він не міг собі цього пояснити.

Хтось постукав біля його ніг. Це був маленький чистильник взуття із своїм причандаллям.

— Ні, — сказав Ота і дав йому півфранка, якого забрав від бармена.

Хлопець не міг повірити, що йому подарували півфранка, й заходився завзято чистити Отині черевики, хоч вони й були бездоганно чисті. Хлопець змочив їх водою з пляшечки, помазав крейдою, а тоді розгорнув з ганчірки шматок збільшувального скла, наставив його так, щоб сліпуча пляма падала на мокре полотно, й заходився водити нею сюди й туди.

— Я висушу це в одну мить, пане, — запально сказав чистильник. — Дивись, пане, це велике чарування! — Плічко подертої сорочки зсунулось, і Ота побачив коричневі хлопцеві груди, ребра, як поле, коли з нього піде хлібороб. — Дивись, пане! Черевики вже сухі!

— Ай справді, — здивувався Ота.

Хлопець підняв скло:

— Це скарб, пане!

— Ну звичайно, — потвердив Ота.

І хлопець побіг, щасливий, що заробив півфранка й має скарб, без сумніву, великий скарб, бо це йому щойно підтвердив європеєць.

Ота засміявся. Він раптом відчув полегкість. Йому сподобався хлопець, сподобалося хлопцеве збільшувальне скло, сподобалося Марокко, і він був радий, що приїхав сюди. Радий щиро. Такий радий, що-навіть важко було повірити. А потім йому здалося, що це зовсім просто: так буває, коли встоїться каламутна вода й нагору спливає тільки прозора й чиста, тимчасом як увесь бруд лишається внизу, на дні. У ньому теж раптом відокремилося те, що він любив, од того, що ненавидів. Відокремилося так виразно, що він більше не міг помилитися, навіть завагатись. Ота знав, наприклад, що парочку, яка, мабуть, і досі сидить за кущем, того руданя з білявкою, він люто ненавидить, вони йому чужі й огидні, вони й справді належать до тих, кого він уже ніколи ні про що не просив би, а спокійнісінько б знищив, якби мав таку силу і якби цим чогось досяг. Знав, що вже не повинен заплющувати очі перед ними, й не заплющив їх, коли вони встали й підійшли ближче. Навіть підвів голову, щоб глянути їм у вічі. А потім засміявся, бо то були не Фавлер із Джоанною, а двоє зовсім чужих людей. Та це вже не мало ніякісінького значення. Головне, що тепер він був певен себе.

Незабаром повернулась Айша. Ота всміхнувся:

— Так швидко?

— Хазяїн спав, — сказала вона засапано. — А машина до Каса буде за кілька хвилин!

— Гаразд, Айіно. — Ота обняв її й поцілував у очі, в татуювання на переніссі, яке зблизька було схоже на синю монограму.

— Ах, гмама! — засміялася Айша. — Що це з тобою сьогодні діється? Ти вже не боїшся?

— Цілуватися в парку?

— Ні, ні. Я кажу про зовсім інший страх.

Вони сміялися, гуляючи по стежці. Потім вийшли до дороги. За півгодини під'їхало авто, синій вантажний шевроле. За кермом сидів чоловік у береті набакир, з нездоровим жовтавим кольором обличчя. Ім'я водія було Мануель. Це був іспансько-арабський метис, на перший погляд, веселун.

— Сідайте в кузов, панове! — гукнув він. — Там у мене мішки з альфою[60], і вам на них чудово спатиметься. Лізь, пташко, не соромся, підсадіть її за стегенце, пане. Чи, може, я маю зробити це сам? Що, не хочете, пане? Ви егоїст? Ну добре, добре.

Машина рушила. Айша й Ота напівсиділи-напівлежали на м'яких мішках, тримаючись за руки. Їм здавалося, що вони їдуть назустріч новому життю.

9

Їх підкидало разом з машиною на вибоях. Небо над ними було чисте, немов скляне, як тоді вночі, коли Ота тікав із Сліманом. Вони не бачили нічого, крім цього синього, скляного неба, одне одного, а ще купи мішків довкола себе. Все було таке прекрасне — небо, вони самі і навіть ці мішки з чорними написами. Ота і Айша не говорили про майбутнє, бо не мали чого про нього сказати, хіба те, що воно, без сумніву, не буде таке гарне, як оці хвилини на машині, по дорозі в невідомість.

Ота раптом згадав Кутубію і підвів голову, але на обрії не було нічого, крім рожевуватої імли, яка буває на дешевих кольорових листівках і завжди переходить у жахливо синю барву. Він знову ліг на мішки, дивився на Айшу й знову був безмежно радий, що вона з ним, його Айша, по-своєму розумна, розумніша за нього: він хоч і вміє лагодити машини та прив'язувати мотузочки до холодильників, проте в усьому іншому — наївний гмама.

Ота торкнув її за косу:

— Айшо, чи смикнула ти тоді за ту мотузочку біля холодильника, як я тобі казав?

Вона пирснула сміхом:

— Звичайно! Але хазяїн застукав мене і вигнав. Через те я тут.

— Тобто як?

— Ах, Ото, голубчику, я б тебе ждала, мабуть, у Каса цілу вічність. Я не вірила, що ти прийдеш сюди. Я тобі взагалі не вірила, не вірила навіть, що ти мене любиш. Я вірила тільки в одне: що коли ти будеш голодний, то неодмінно прийдеш і чекатимеш на мене під готелем.

— Ти ба, — мовив він, — виходить, та мотузочка все-таки на щось згодилася…

Далі вони їхали мовчки.

Подорож тривала вже понад три години. Мануель зупинився тільки раз, у місті Бен-Герір, де була невеличка кав'ярня.

— Ну що, дівко, гарно виспалася з білим паном на моїй машині? — запитав він, дудлячи холодне пиво. — Як воно було? Здорово, еге ж? Exceptionnel! Excellent![61]

— Облиште, — невдоволено буркнув Ота.

— А що таке? — здивувався Мануель. — Я ж тільки кажу, що пиво чудове. Просто чудове!

— Тоді пильнуйте, щоб я не вибив вам його з рук.

— О, це ми вже чули, — засміявся Мануель. — Один такий, як ви, колись спробував, а потім дуже шкодував. Не думайте, мосьє, що я брудний тубілець і неотесаний селюк. Мій батько мав стільки нагород, що коли чіпляв їх, то не міг рівно сидіти, бо вони гнули його Додолу. Держи, дівко! — Він простяг руку до Айші, але Ота вдарив по ній, і Мануелеві очі на секунду налилися кров'ю. — Ну гаразд, — засміявся Мануель, стримавши себе. — Гаразд. Ви, бачу, боксер. Про це свідчить ніс. Не ваш. Мій ніс. Це дуже чутливий ніс. Такі носи мають хіба ідальго. Мій батько був ідальго. Він мав сім маєтків і сім імен. Розмовляв тільки з тим, хто теж мав сім імен. Ми, іспанці, знаємо своє місце. Ми відкрили Америку, дозвольте це вам нагадати!

За хвилину вони знову рушили в дорогу, й Ота думав тепер про те, скільки всього, мабуть, довелось Айші витерпіти в житті, але не питав її, бо вона, певно, заплакала б, а він, певно, відлупцював би Мануеля, який, по суті, ні в чому перед ним не завинив. Навіть у тому, що вдавав із себе стопроцентного іспанця й так демонстративно гордував місцевими. Айша теж мала колись подібні нахили. Така вже, мабуть, хвороба у тутешніх метисів, точніше, не хвороба, а схильність — їх до цього просто змушує саме життя: або ти будеш тим, хто принижує, або тим, кого принижують. Третього не дано…

— Про що ти думаєш, гмама? — запитала Айша.

— Про все! Наприклад, про те, що вже пора вам зробити якийсь лад у своєму бараці.

— У якому бараці?

— В Марокко, — сказав Ота, і Айша засміялася, що він називає Марокко бараком — це ж велика країна, в ній є рівнини й гори, пальми й оливи, палаци й хатки, бербери й араби, білі й метиси, червона земля, зелені ниви і огидний жовтий пісок.

Потім вони мовчали аж до заходу сонця. Коли Ота знову підвів голову, то в кінці блискучої стрічки асфальту побачив місто з незграбних модерних будиночків. Він запитав, як воно зветься, й Айша відповіла, що це Сеттат.

— Сеттат… Ти не повіриш, Айшо, але тут мала стояти моя автомайстерня.

— Це було б чудово!

— Можливо, — засміявся Ота, думаючи про Дантона і його сестру Мюгетту. Що, коли б у них тут і справді була ферма леггорнок? Що, коли б на цій фермі й справді був будинок з пласким дахом, на якому б зараз стояв Дантон, клацав зубами й дивився, як за обрій сідає сонце? Що, коли б він упізнав його, Оту, в машині й закивав своєю курячою головою: «Зупиніться, чоловіче! Де це ви так довго блукали? Отам унизу вас жде ваша валіза, я так довго її беріг! Тоді, в Каса, коли ви побігли по мого зятя, її схопив брудний тубілець і кинувся навтьоки. Я не міг бігти за ним, бо в мене була ушкоджена нога, пригадуєте? І навіть кричати не мав сили, бо в мене було перевтомлене горло, це ви теж пам'ятаєте, правда? Але я все-таки догнав його, а коли повернувся, вас уже не було. Та тепер уже знову все гаразд, ваша валіза чекає на вас унизу, завтра ми візьмемося з вами до діла й збудуємо авторемонтну майстерню, як лялечку…» — «Ні, ми вже ніколи її не збудуємо, пізно…» — «А то чому? Ви ж майстер на всі руки! Нам потрібні сотні таких у Марокко!» — «Дурниці, пане Дантон, їх тут тисячі, тільки кивніть пальцем…»

Отакі думки снували Оті в голові, коли вони проїжджали площу з аркадами. Мануель трохи сповільнив швидкість, і Ота побачив будинок з пласким дахом, з неоновим написом: «Автосервіс». Це був старий будинок, старий неон, стара авторемонтна майстерня, а Дантон, виходить, справді був звичайнісінький злодій.

— Проте для Оти це вже важило набагато менше, ніж колись.

За хвилину Сеттат лишився позаду, й довкола простяглася широка рівнина, повита синіми сутінками і схожа на всі голі рівнини світу.

— Ти ходила до школи, Айшо? — запитав Ота.

— Трохи, гмама. Але я була…

Він не слухав її:

— Це страшне неподобство. Нам із тобою не сказали найважливішого, розумієш?.. Того, що…

Та Айша теж не слухала його.

— Поглянь, — сказала вона. — Он уже наша Каса.

10

Тієї ж хвилини Мануель зупинив машину і, лаючись, сказав, що в нього кінчився бензин.

— Злазьте! — закричав він. — Злазь, дівко! Стрибай у мої обійми!.. О, пан знову сердиться! Даруйте. Ми, іспанці, ніколи не маємо потаємних думок, вони є тільки у таких людей, як… як, наприклад, араби. Ви хотіли ще щось сказати, пане? Ні? Я подумав, що, може, у вас крутиться щось на язиці, але, бачу, ви не наважуєтесь і рота розтулити. Він у вас щось затерп. І ніс теж. Мій ніс, звичайно. Він не любить смороду… Місцевого смороду, пане. Ви, звичайно, не смердите. Ви білий пан і, безсумнівно, маєте щонайменше п'ять імен. Я маю їх сім, та це, звичайно, не так важливо…

Ота допоміг Айші злізти з машини й подумав, що колись за такі речі зацідив би Мануелеві в зуби, але тепер йому не хотілося, бо це однаково нічого не дало б.

Мануель голосно зареготав і, рвонувши з місця на повній швидкості, висунув з віконця голову й помахав їм рукою.

— Мерзотник! — закричала йому вслід Айша і, задихаючись од гніву, перерахувала всі його сім імен: — Тварюка! Нікчема! Злодій! Негідник! Грабіжник! Шахрай! Біла падлюка! Вибач, гмама, — перепросила вона Оту. — Я мала на увазі тільки його.

— Нічого, — засміявся Ота, узяв на плече її валізку й поніс так, як жінки в саду несли амфори з водою.

Вони пішли в напрямку Касабланки, до Дар-ель-Бейди, міста, яке віддалік здавалося таке гарне. Звідси, мабуть, ще краще, ніж з моря, бо вогні гавані вимальовували на небі осяйну діадему. Минуло три чверті години, перш ніж вони дійшли до парку з мармуровими вершниками, — добре знайомими Оті. Був уже темний вечір.

Ота знайшов місце, де колись спав із собакою, повним бліх. Зняв з голови шолом і подав його Айші.

— Піди продай. Або виміняй на старого картуза. В ньому я наче справжній блазень.

Айша засміялася, що він має слушність: справді, в цьому шоломі Ота був схожий на туриста-блазня. У медіні кричали грамофони, їхні мелодії спіраллю вилися вгору, а тоді раптом падали униз. Сюрчали цикади, ніби косарі мантачили коси. Айша пішла, а Ота ліг у затишку під низько навислим, гіллям і заснув.

Айша розбудила його, легенько постукавши пальцем по лобі.

— En avant! En avant! — вигукнула вона. — Вперед! Вперед!

Він розплющив очі і надів картуз, якого принесла Айша і від якого пахло потом, і вони обоє реготали, сидячи на землі, огорнені темрявою.

Нарешті Ота скинув картуз і сорочку, надів стару і тепер міг іти до медіни. Білі штани він залишив на собі, бо вони дуже подобались Айші. Йдучи Площею Франції, вони побачили поліцейського в мундирі кольору хакі; на зеленій стрічці на грудях у нього висів сюрчок. Ота насунув козирок на самісінькі очі, але поліцейському було байдуже до нього. Вони проминули коричневу браму. Вулиці помітно повужчали. Ревіння грамофонів стало гучніше, густіше. Людей тут було значно більше — одні ходили поміж домами, інші сиділи, притулившись до стіни.

— Аллах мулана! — вигукували жебраки.

— Аллах інуб! — відповідав їм Ота.

— Баляк! — кричали погоничі віслюків. — Баляк!

Він не звертав на них ніякісінької уваги.

— Я була в Мусси, — сказала Айша. — Він жде нас. Нам у нього буде добре. Матимем навіть свою кімнатку.

— Аллах інуб! — усміхнувся Ота.

Незабаром вони зупинилися в темній вуличці, де не було жодного жебрака, і Айша постукала у ворота. Відчинив їм Мусса. На ньому був той самий бурнус, а на обличчі — та сама усмішка, що й колись.

— Добрий вечір, — привітався він по-французьки. — Заходьте, будь ласка. — І повів їх тією самою дорогою, що й колись. Його п'яти виглядали з-під бурнуса і знов ховалися, наче пустотливі котенята. Як колись. — Тут. — І Мусса показав на порожню кімнату.

— Дякую тобі, о Мусса, — сказала Айша.

— Тут є циновки й свічка, — мовив він. — Більше вам, сподіваюся, не треба нічого. Я піду приготую вечерю.

— Дякую тобі, о Мусса, — сказав Ота. — Може, в дворі сидять чоловіки й печуть на вогні рибу?

— Може, — знизав плечима Мусса. — Але я приготую вам кращу вечерю. Айша сказала, що вона твоя дружина.

— Так. Вона моя дружина. Ти що, не віриш?

— Вірю, — вклонився Мусса. — Це велика честь. Я твій слуга, пане. Я йду і негайно приготую вам теплу вечерю. Будь ласка, заждіть мене тут.

— Ні, ми вийдемо надвір.

— Як хочеш, пане. Я покличу вас. — Схилившись у поклоні, Мусса позадкував до дверей.

— Чого ти хочеш надвір, гмама? — запитала Айша.

— Тут душно, — відповів Ота. — І, крім того, я хочу знайти друга. Побудь тут…

— Ні. Я піду з тобою.

Крутими сходами вони пішли вниз. У дворі горів вогонь, коло нього сиділи темні постаті в тюрбанах і ганчір'ї з мішковини. На небі мерехтіли зорі: час од часу, коли полум'я шугало вгору й освітлювало все довкола, вони гасли. Тоді западала ще густіша темрява, у якій було видно тільки яскраві зорі на небі, а внизу — червоні жарини та блискучі людські очі. Ота пригадав, що колись це йому здавалося фантастичною картиною з пригодницького роману. Тепер уже ні. Тепер він бачив у цих людях тільки звичайних бідарів.

Одного з них Ота упізнав, того, що був у піджаку без рукавів, і другого, який мав капці, проте роззувався коло вогню, наче хтозна-як беріг їх. Він раптом пригадав і їхні імена: той, із капцями, був Мухаммед, а той, що в піджаку, — Ісмаїл. Інші троє були йому незнайомі.

— Добрий вечір, — привітався він.

Всі підвели на нього очі, але не відповіли. Ота був з вусиками, і його ніхто не впізнав. Чи, може, про нього тут уже забули?

Разом з Айшею він підійшов ближче.

— Я Ахль. Твій брат, Ісмаїле. Ти дав мені своє фото, пригадуєш?

— Аякже! — вигукнув Ісмаїл і встав. Босі пальці його ніг розійшлися віялом, немовби тіло, яке вони тримали на собі, було страшенно важке. Ісмаїл зблизька глянув Оті в обличчя. — Ти змінився…

— Так, я тепер зовсім інший, — засміявся Ота. — Просте я справді Ахль. І тепер навіть ще більше, ніж тоді.

— А це Айша! — сказав Мухаммед.

І теж устав.

— Моя дружина Айша, — сказав Ота.

— Та ну? — здивувався Мухаммед. — Сідайте.

Вони сіли до вогню. Троє незнайомих чоловіків мовчки стежили за ними спідлоба.

— Де ти так довго був? — запитав Ісмаїл. — Так, це мій друг Ахль, — пояснив він решті, показавши в усмішці зіпсовані зуби. — Де ти так довго був? — запитав знову.

— У вашій країні.

— В Дар-ель-Бейді? — здивувався Мухаммед. — Чому ж ти ні разу не прийшов сюди?

— Я не був у Дар-ель-Бейді, — сказав Ота. — Я був далі—в Рабаті, в горах, у Бужаді, в Марракеші. Це дуже гарна країна.

Він замовк. Чоловіки пильно дивилися на нього і теж мовчали.

— Так, це дуже гарна країна, — сказав Ота знову.

Йому ніхто не відповів. Він озирнувся, трохи засмучений. Його раптом пойняло тривожне почуття, що ці люди йому ніколи не повірять і не зможуть повірити, бо вони не знають нічого, крім свого рідного міста й гавані.

— Це багата країна, — сказав Ота.

Та тривожне почуття, що ці люди не можуть йому повірити (все, що він казав, неодмінно видавалося їм брехнею, фальшю, бо суперечило їхньому досвіду) і що з ними він ніколи не знайде спільної мови, не покидало його.

— Так, це гарна, багата країна, — повторив він збентежено. — І вона ваша. Ваша!

Але й це пролунало, як вигадка, як щось страшенно нереальне, у що ніколи ніхто серйозно не повірить. Ота відчув, як його охоплює безнадія. Все було зовсім інакше, ніж він сподівався. Раніше — навіть іще сьогодні до обіду, — йому здавалося, що він просто прийде до цих людей і скаже їм це спокійно, весь час терпляче повторюватиме, як муедзин із вежі мінарета, коли треба, то й цілі місяці, роки… А тепер він навіть сам собі видавався актором, який сказав свої слова і йде зі сцени, засоромлений, розхолоджений глухою публікою. Впавши в розпач, Ота ждав тільки одного — щоб вони негайно щось сказали або зробили. Негайно! Хай заперечують йому, хай навіть глузують з нього, але хай заворушаться, хай спалахнуть бодай іскоркою і не дивляться так, наче перед ними недолугий блазень.

Ота підхопився:

— Чого ви так на мене дивитесь? Я кажу вам правду! Ви тут народилися. Тому ця країна ваша. Твоя! Твоя! Твоя! Ви повинні її взяти! — Він тицяв пальцем то на одного, то на іншого. Хтось узяв його за руку.

— Облиш мене! — вирвався він.

— Сядь, гмама, — сказала Айша. — Чого ти так кричиш? Може, тобі знову страшно?

Ота похитав головою, проте замовк і сів.

Айша мала слушність. Йому й справді стало страшно, що він прийшов не туди, куди слід, і що й тут, і ще десь замало тих кількох слів, які він міг цим людям сказати. Та він не знав, Куди піти іще й що сказати, отож не лишалося нічого іншого, крім одного: ще раз спробувати розворушити їх. Це була єдина надія.

— Ви не вірите мені? — запитав Ота схвильовано. — Чому?

— Тебе називають Ахль, — озвався нарешті один із трьох незнайомих чоловіків, — проте я бачу, що ти білий. Чого ж ти прийшов до нас? І коли вже прийшов, то чому не говориш, як білий?

— Білий теж іноді каже правду. Я хочу лишитися між вами.

— Але чому? — запитав другий незнайомий чоловік.

— Бо так треба, — відповів Ота. Він переводив очі з одного обличчя на інше й бачив насторожені погляди. Йому навіть здалося, що це його власний погляд, який просто відбивається від них. Це було сумно. — Приймете мене до себе?

Один із чоловіків простяг ногу до вогню, потім знову підібгав її. Ніхто не відповідав. Тоді озвався Ісмаїл:

— Ахль — добрий чоловік. У мене є його образ.

Ота квапливо вийняв із кишені шматинку з фотографією:

— Я теж досі ношу з собою твій образ, Ісмаїле. Він супроводжував мене по всій країні…

Ота затнувся. Біля вогню з'явилася нова постать. Вона виринула з темряви так несподівано, що, здавалося, вийшла з полум'я. Це був підліток з кривими зубами.

— Це часом не Ганеш? — запитав Ота.

— Ганеш, — притакнув Ісмаїл. Підліток засміявся.

— Авжеж, це я, Ганеш! — сказав він, переступаючи з ноги на ногу. — А ти білий румі, який уже був тут. Засунь руку в білу кишеню і дай мені грошей! Ти багатий, бо маєш білі штани! Ти багатий румі!

— Іди геть, — сказав Ота. — Ти злодій. Тобі не місце серед цих людей.

— Я не злодій! — вигукнув Ганеш. — А от ти підлий, скупий румі! Це тобі не місце серед нас! Сам іди геть! — Він вищирив зуби й заскреготав ними, а очі його закотилися, немовби з ним стався припадок епілепсії.

— Так, іди геть! Ти румі! — вигукнув, підводячись, один із незнайомих чоловіків.

— Замовкни! — гримнув на нього Ісмаїл.

Той неохоче сів. Але Ганеш не вгавав:

— Румі! Румі!

— Краще ходімо звідси, гмама, — прошепотіла Айша.

Ота кивнув головою і встав. Сьогодні йому й справді вже нічого не пощастить тут зробити.

— До побачення, — сказав він.

Відповів йому тільки Ісмаїл. Ота рушив з Айшею до будинку.

— Румі! Румі! — кричав їм услід Ганеш.

— Ми не злодії! — вигукнув незнайомий чоловік. — А ти злодій! Ти білий!..

— Ох, любий, — зітхнула Айша, коли вони почали підійматися сходами нагору, — все-таки ти навіжений білий гмама. Чого ми поїхали сюди, а не до Ага діра? Ти знаєш? Мабуть, не знаєш.

— Знаю, — відповів Ота. — І дуже добре знаю.

— Ні, гмама. Ти говорив нісенітниці.

— Це не нісенітниці, — образився Ота на Айшу. — Вони тільки сьогодні здавалися нісенітницями. Але це тільки перша ніч із тисячі.

— Звичайно, в нас будуть тисячі вечорів і тисячі ночей, — радісно погодилася вона. — Проте в іншому місці! Тут ми не залишимося.

Вони зайшли до кімнати, і Ота зашарудів сірниками, щоб засвітити свічку.

— Навпаки, — сказав він. — Я повинен лишитися тут і виправити свою помилку. Можливо, Ганеш не злодій, можливо, до нього були несправедливі. З мене теж зробили вбивцю.

Свічка спалахнула і вихопила з темряви стіни, вкриті чорними брудними смугами. Ота роздивився по підлозі.

— Пацюків тут, сподіваюсь, немає, — засміявся він.

Хтось раптом постукав у двері, і Айша відчинила. За порогом стояв Мусса, кліпаючи очима. Руки його тонули в широких рукавах бурнуса, як у чернечій рясі.

— Вечеря готова, — мовив він задихано. — Дуже смачна вечеря, кус-ксі[62]. Ходи, Айшо. Будь ласка, пане.

— Поквапся, гмама, — сказала Айша. — Мусса мастак готувати кус-ксі!

Ота пішов за нею до дверей.

— Загаси, будь ласка, свічку, пане, — сказав Мусса.

Ота обернувся. Тієї ж миті в коридор удерлися двоє коричневих жандармів і один білий, висхлий, наче мумія.

— Гмама! — крикнула Айша.

Ота рвучко обернувся.

Білий жандарм ударив Айшу гумовим кийком, і вона впала на підлогу; коричневі жандарми кинулися на Оту. Відчувши на своїх ліктях їхні пальці, він напружив м'язи, немовби хотів перервати ланцюг. Та всі його зусилля були марні.

— Дурні! — важко прохрипів він. — Дурні!

Його потягли надвір. За дверима він помітив Муссу, який соромливо відвертався, ховаючи руки в рукавах бурнуса, наче капуцин. Ота повернув голову. Айша нерухомо лежала на підлозі, із скроні у неї сочилася кров і струмочком стікала під гарну косу.

— Не Ганеш, а Мусса! — вигукнув він. — Мусса двічі зрадив мене, Айшо! Мусса!

11

Оту потягли сходами вниз. На останньому східці він з жорстокою ясністю усвідомив, що коли в ньому впізнають Васіліса Патрідіса, йому не уникнути гільйотини або довічного ув'язнення в Кайєнні. Його охопив страх. Він намагався прогнати цей страх, запевняв себе, що його не можуть упізнати, бо в Тіфніті ніхто не взяв у нього відбитків пальців, та, щиро кажучи, вірив у це тільки наполовину. І все-таки вирішив, що ні за яких обставин не назве свого справжнього імені і не признається, що він чех, щоб батько нічого не довідався, якщо на нього чекатиме гільйотина або каторга.

Його привели до поліційного відділку в медіні. Незважаючи на пізній час, комісар допитував якогось тубільця з трахомними очима, але зразу ж відклав цю дрібну справу, щоб зайнятися білим, який у всьому має перевагу. Запитав, як його звуть.

— Густ Сауліт, — відповів Ота.

— Професія?

— Боксер. І ні в якому разі не дезертир, як, певно, здалося Муссі!

— Документи!

— Вони в моїх імпресаріо, пана Перрейри і пана Фавлера.

— Їхня адреса?

— Мені це важко сказати. Я трохи загаявся в Марракеші, а вони тим часом кудись поїхали. Через те я і приїхав сюди шукати їх.

— Тут, у медіні?

— Ні, тут я був з дівчиною… Що з нею? Що ви хочете з нею зробити? Вона ні в чому не винна!

Комісар звів брови:

— О, я бачу, ви кавалер! Це добре… І до того ж боксер, сильний чоловік! Цікаво… На жаль, у вас немає документів. Як же ви мене переконаєте, що ви не тільки кавалер, але й боксер Густ Сауліт?

Ота мовчав.

— Я вже придумав! — вигукнув комісар і ляснув пальцями. — Що, коли ви продемонструєте нам своє мистецтво? Непогана ідея, га?

— Не знаю, — сказав Ота. — Що ви маєте на увазі?

— Бокс, звичайно.

— Будь ласка, — сказав Ота. — Ставайте і почнемо.

— Я? — здивувався комісар. — Ви що, жартуєте? Я на службі, шановний, і моє завдання — встановити вашу особу. Але ви маєте тут гарного супротивника. — Він устав, взяв за руку араба з трахомними очима й підштовхнув уперед: — Покажіть на ньому, що ви вмієте, і я, можливо, вас одпущу. Обіцяю вам. Але тільки тоді, коли побачу, що ви справжній боксер.

— А він хіба теж боксер?

— Давайте запитаємо його, — засміявся комісар. — Ти боксер, негіднику? Боксер чи ні?

Той мовчав.

— Він не знає, — розчаровано мовив комісар. — Байдуже, так чи інакше — це злодій. Він украв двох курчат.

— Ні, — заперечив араб. Він дуже погано говорив по-французькому, але все-таки намагався пояснити, як було насправді. — Курка належала моєму батькові, отже, ці курчата мої.

— Цить! — урвав його комісар. — Це зайві балачки. Ти без кари не обійдешся. А мені потрібен доказ, що ви, мосьє, славетний боксер, чемпіон. Тоді я вас спокійно відпущу. Бийте, мосьє. У підборіддя, мосьє! Раз, два… Ну?

— Я не можу вдарити його в підборіддя, — сказав Ота. — У нього надто похилена голова.

— Підведи голову, ти, виродку! — гримнув комісар.

Але той навіть не ворухнувся. Тоді комісар підійшов до нього, підняв указівним пальцем його підборіддя й спитав Оту:

— Досить?

— Цілком, — відповів той.

— Отак і тримай, негіднику! А ви, мосьє, бийте. Ну!

— Так, — повторив Ота і вперся п'ятами в підлогу. Його пойняло якесь дивне хвилювання, і, зводячи кулак, він уже знав, що цей удар буде найкращий і найбездоганніший з усіх, яких він завдав коли-небудь у своєму житті. Набагато кращий, ніж той перший, яким він поклав бригадира у Франції й через який, по суті, опинився тут, у Марокко. Набагато чистіший, ніж той другий, яким він нокаутував поліцейського в парку й через який, по суті, лишився тут, у Марокко. Це буде найкращий удар у його житті.

Мить — і його кулак уже летів до точно визначеної мети. Коли він зустрівся з комісаровою щелепою, щось клацнуло, немовби хтось повернув вимикач. Комісар одлетів до стіни, і його відстовбурчена губа відстовбурчилася ще дужче, так, що було видно зіпсовані, жовті зуби і ясна.

— Отак треба бити! — засміявся Ота.

На коротку мить його охопила така дика радість, що заглушила все, навіть свідомість того, що тепер він пропав. Йому й на думку не спало, що треба тікати.

— Тікай, сіді! — закричав араб, кинувшись під ноги жандармові. — Тікай!

Крик цей підстьобнув Оту, мов батіг. Ота стрибнув до відчиненого вікна.

— Halte! Halte![63] — зарепетував позаду білий, висхлий жандарм, який стояв біля дверей.

Ота не зупинився, і жандарм схопився за кобуру.

— Halte! — крикнув він утретє. І майже водночас натиснув курок.

Коли ляснув постріл, Оті здалося, що він бачить дивне видиво: дві тополі, які росли біля його рідної хати, раптом зламалися…

12

Айші дали три роки тюрми за крадіж коштовностей, які у неї знайшли. Вона їх не повернула хазяїнові, хоч Ота й звелів їй це зробити, і вперто твердила, що має на них право, що заслужила їх.

З тюрми вона вийшла мовчазною жінкою, в очах якої палав вогонь ненависті. Опинившись на волі, вона в першу чергу розшукала Муссу і завдала йому два ножові удари. На допиті казала, що кара ця цілком справедлива, бо Мусса продав її чоловіка і взагалі всіх за сто франків, які виплачують тим, хто допомагає спіймати дезертирів з Іноземного легіону.

Слідчого найбільше зацікавили слова «і взагалі всіх».

— Як розуміти ваші слова «і взагалі всіх»? — здивувався він. — Виходить, що мене він теж продав?

— Ні, — відповіла вона. — Всі — це ті, кому належить ця країна.

— Ах так! — засміявся слідчий.

Він уже давно так не сміявся.

Айшу засудили на п'ятнадцять років за спробу вбивства, бо Мусса не помер од завданих нею ран.

На волю її випустили в жовтні 1950 року, і з тюрми вона пішла просто до медіни, щоб завершити свою справу. Але Мусса помер за три роки до того від раку легенів.

З вовчим білетом їй так і не вдалося знайти в Каса роботу. Тоді Айша спробувала підшукати собі щось у Рабаті, проте їй і там повелося не краще. Зрештою вона оселилася в рабатській медіні, в ніші мечеті Мулай Меккі; жила з того, що варила страви й продавала їх перехожим. Часто смажила й сарану, яка тоді літала над Марокко хмарами, пожираючи врожай. Клієнтів не бракувало, бо її страви були дешеві, смажена сарана була хрумка й смачна, мов горішки, просяклі жиром, а її слова, за які вона грошей не брала, мали в собі щось таке, що дедалі більше скидалося на дивовижну, але очевидну істину:

«Марокко — наша країна».

Незважаючи на це, багато хто з неї глузував. Однак більше було таких, які навіть не думали сміятися.

Її прозвали Агузою, тобто старою відьмою. Вона не заперечувала, їй не було ще й сорока років, але тюрма передчасно зробила з неї стару бабу. Айша й справді була зморшкувата, негарна й худа. Тільки волосся, яке вона нічим не «покривала і заплітала в дві тугі коси, зберегло колишню красу та блиск синяво-чорної ночі. Коси були такі гарні, що туристи часто за винагороду фотографували її на кольорову плівку, аби досягти кращого контрасту кольорів і контрасту потворності й краси.

— Чорна орхідея! — захоплено вигукнула якось молода бельгійка, торкаючись цих кіс. — І де — на цьому гноїщі! — додала вона, показуючи на Айшину сарану і Айшине обличчя.

— Гній іноді буває й білий, — сказала Айша.

— Ви чули? — сплеснула бельгійка руками. — Вона вміє говорити по-французьки і чула навіть про суперфосфат!

1955 року, незадовго до того, як французькому пануванню в Марокко настав кінець, Айша-Агуза померла, зійшовши кров'ю від наскрізної рани в живіт. Її поранили під час демонстрації перед палацом французького генерального резидента в Рабаті. Палац тоді охороняла колоніальна піхота, так звані «Les Joyeux», що в перекладі приблизно означає «Веселі хлопці».

Примітки

1

Ремесло (франц.).

2

Прямим ударом (боксерський термін, з англ.).

3

Нокаут (англ.).

4

Дами й панове! (Франц.)

5

Ось! (Франц.)

6

Проти (лат.).

7

Welter=weight — боксер другої напівсередньої ваги (англ.).

8

Готові? (Англ.)

9

Сонячне сплетення (лат.).

10

Від англ. foul play — нечесна гра.

11

Ваш паспорт! (Франц.)

12

Площа Франції (франц.).

13

Подайте ради аллаха! (Араб.).

14

Феска, берет (араб.).

15

Тубільне населення провінції, бедуїни (араб.).

16

Християнин, європеєць (араб.) .

17

Європейками (араб.).

18

Розумієш? (Франц.)

19

Карпентьє, Жорж — французький боксер напівважкої ваги, чемпіон світу 1920 року.

20

Розійтися! (Англ.).

21

Боковий удар зі значної віддалі (з англ.).

22

Добре (франц.).

23

Чоловіча сорочка (араб.).

24

Чоловіча шкіряна сумка (араб.).

25

Так от (франц.).

26

Шанобливе звертання до старших (араб.).

27

Мається на увазі роман Гі де Мопассана «Любий друг».

28

Мій любий абате (франц.).

29

Люба пані (франц.).

30

Так, так. Травлення (франц.).

31

Свиня! (Франц.)

32

Індійська смоківниця.

33

Добрий вечір (франц.).

34

Стрільців (франц.).

35

Слава життю! Слава Франції! (Франц.)

36

Ну гаразд, пане турист (франц.).

37

І ваше теж (франц.).

38

Гарний турист! (Франц.)

39

Хай йому чорт (італ.).

40

Бувай! (Італ.) .

41

Рядки з віршованого циклу «В тіні липи» відомого чеського поета Сватоплука Чеха (1846–1908).

42

Без жарту (франц.).

43

Відвідайте Марокко, цю казкову країну! (Франц.)

44

Кольорової дами (франц.).

45

Свобода, рівність, братерство (франц.).

46

Мекка — головний релігійний центр ісламу. Кааба — найбільша святиня й місце паломництва мусульман.

47

Дивись (араб.).

48

Ці місцеві такі здібні (франц.).

49

До побачення! (Франц.)

50

Металева посудина, в якій варять каву по-турецькому.

51

Конопля індійська (лат.).

52

Погруддя жінки у фрігійському ковпаку символ Французької республіки.

53

Година вечірньої молитви мусульман під час заходу сонця.

54

Осілий селянин-землероб (араб.).

55

Базар, який працює щочетверга (араб.).

56

Плати, мій пане (араб.).

57

Перепічка (араб.).

58

Ох. Та невже? Який жах! (Франц.).

59

Маленька жіночка (франц.).

60

Трав’яниста степова рослина з роду ковили (араб.).

61

Винятково! Прекрасно! (Франц.)

62

Страва з баранини, вареного тіста й гострої підливи.

63

Стій! Стій! (Франц.)

Content

Пашек Мірко Карнавал у Марокко

Мірко Пашек КАРНАВАЛ У МАРОККО

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Примітки