Адамс Річард

Небезпечні мандри

Annotation

Річард Адамс – Небезпечні мандри.

Частина 1. Подорож.

Присвячую Джульєт і Розамонд, на згадку про дорогу до Стратфорда

1. ДОШКА З ОГОЛОШЕННЯМ

Первоцвіти одцвіли. Тільки на узліссі, звідки лисий схил збігав до старого паркана й далі, до порослої ожиною-ведмежиною канави, ледь жовтіло кілька прибляклих первоцвітових латок серед пролісків і дубового коріння. А по другий бік паркана вся горішня частина поля була поцяткована кролячими норами. Подекуди трави не було зовсім — там скрізь лежали купки сухих кролячих буруб’яшків. Унизу, в долині, звивався струмочок, близько метра завширшки, майже задушений заростями жовтецю, жерухи та вероніки. Через струмок по цегляній дренажній трубі проходив путівець, що далі брався на протилежний схил, ведучи до хвіртки в терновому живоплоті.

Хмари на заході багряніли травневою загравою, і ще лишалося півгодини до смерку. Сухий схил був усіяний кролями: котрі скубли миршаву травичку біля своїх нір, а котрі посувалися далі вділ — може, ще де зосталась яка кульбабка чи калюжниця? То тут, то там на мурашниках сиділи на задніх лапах вартові, що роззиралися довкола, насторочивши вуха й нюхаючи вітерець. Але чорний дрізд спокійнісінько виспівував собі на узліссі, отже, тут не було ніякої небезпеки, та й в протилежному напрямку, за струмком, на видноті, все було тихо. В кролячій колонії панував мир і спокій.

На пагорку, неподалік від дикої черешні, на якій співав дрізд, кілька нір губилося в плетиві ведмежини. В зеленавій сутіні біля однієї нори сиділи двоє кролів.

1 Всі місця, змальовані в цій книжці, існують насправді. Існує і ферма В’язовий Гай. Але і містер, і місіс Кейн, і їхня донечка Люсі — вигадані особи й не мають нічого спільного з відомими мені людьми. (Тут і далі примітки автора.)

Нарешті більший з них стрибнув уперед, ковзнув попід ведмежиною, а тоді шусть у канаву — і вгору полем. Слідом пострибав і другий.

Перший кріль зупинився на осонні й почухався задньою лапою за вухом. Дарма що йому було не більше року й він ще не набрав повної ваги, а зовсім не виглядав затурканим «крайнім», тобто простим недолітком-ярчуком із тих, що, не можучи похвалитись родовитістю чи незвичайною силою або величиною, зазнають принижень від старших, перебиваються абияк і туляться на краю колонії, а то й у чистому полі. Видно було, що цей уміє постояти за себе. Він аж променився розумом і бадьорістю, коли сів на задні лапи, роззирнувся й потер передніми носа. Упевнившись, що все довкола гаразд, прищулив вуха і заходився коло травиці.

А от його товариш був аж ніяк не самовпевнений. Маленький, із широко розплющеними витрішкуватими очима, він знай крутив головою навсібіч — не так з обережності, як від непогамовного нервового напруження. Малий так і водив носиком, і коли зненацька надлетів, гудучи, джміль та впав на квітку будяка, він підскочив з переляку й закрутився на місці, аж два кролі, що паслися поблизу, кинулися до нір. Але один із них, самець із чорними кінчиками вух, зразу ж і роздивився, хто то, й вернувся до паші.

Та це ж П’ятий! — сказав чорновухий.— Сахається від кожної мухи. То що ти, Жостіре, говорив мені?

П’ятий? — перепитав другий.— А чому його так назвали?

Ну, знаєш, у виводку було п’ятеро, і п'ятий, найменший,— це він . Дивно, що досі ніщо лихе його не вхопило. Я ж кажу: ані людина не добачить його, ані лисиця не вчує. Мабуть, він примудряється якось уникати небезпеки.

Малий поплентав за товаришем, припадаючи на довгі задні лапи.

Ходімо трохи далі, Ліщино,— запропонував він.— Знаєш, якась цього вечора колонія не така, хоч я не можу сказати напевне, в чім річ. Спустимося до струмка?

Гаразд,— погодився Ліщина.— І ти знайдеш мені калюжницю. Ти ж найкращий шукач.

І він перший подався до струмка. Там обидва почали вишукувати кращу поживу. Скоро П’ятий знайшов те, що вони шукали. Калюжниця — ласощі для кролів, і її дуже мало лишається наприкінці травня в околицях навіть невеличкої колонії. Ця калюжниця ще й не розцвіла, захована високою травою. Двоє кролів тільки хотіли посмакувати, як від коров’ячого броду до них прискочили два чималі самці.

Калюжниця? — сказав один з них. — Чудово, лишіть її нам. Ану ж, забирайтеся хутчій! — додав він, бо П’ятий вагався.

Але ж її знайшов П’ятий, Жабрію! — заперечив Ліщина.

А ми її з’їмо! — відказав Жабрій,— Калюжниця для Оусли  — хіба ви не знаєте? Як не знаєте, то ми піднесемо вам урок.

П’ятий уже й подався геть. Ліщина наздогнав його біля труби.

Як мені це все набридло! — вигукнув він.— Весь час одне й те саме: «Бачите мої кігті? Моя калюжниця! Бачите мої зуби? Моя нора!» Як потраплю в Оуслу, то хоч не кривдитиму крайніх!

Ти хоч, може, втрапиш колись до Оусли,— зауважив П’ятий.— Ти ще набереш ваги, а мені не стати здорованем довіку.

Чи не примарилося тобі, що я кину тебе напризволяще? — мовив Ліщина.— А втім, сказати правду, мені іноді кортить піти з цієї колонії назавжди. Та поки що забудьмо це. Може, скочимо за струмок? Там менше кролів — одпочинем од колотнечі. Якщо тільки ти не відчуваєш небезпеки з того боку,— додав він.

Останні слова Ліщина сказав цілком серйозно — знати було, що він і справді вірив, ніби П’ятий краще за нього чує небезпеку, а відповідь П’ятого потвердила, що вони в це вірять обидва.

Ні, там нема якоїсь особливої небезпеки,— відповів малий.— Коли я вчую щось небезпечне, то скажу тобі. Але те, що я передчуваю, наче й не зовсім небезпека. Ох, це щось таке гнітюче, мов близька гроза! Воно мене непокоїть, а що воно таке — не можу сказати. Хай там  що, а я йду з тобою на той бік.

Вони перескочили через трубу. Трава біля самого струмка була вогка й густа, тож обидва побралися вгору протилежним схилом на сухіший грунт. Частина схилу була вже затінена, бо сонце сідало поперед них, і Ліщина, щоб погрітися ще на осонні, біг і біг, аж поки вони опинилися біля самої хвіртки. Тут він став як укопаний.

П’ятий, що це? Глянь-но!

Просто перед ними лежала свіжо порита земля, аж дві купи на траві. Високо, не нижче кількох падубів у живоплоті, здіймалися два важкі стовпи, тхнучи креозотом і фарбою, відкидаючи разом із прибитою до них дошкою довгу тінь через вершину пагорба. Під одним стовпом валялись забуті молоток і кілька цвяхів.

Обидва кролі підбігли ближче до дошки й причаїлися в кропиві, морщачи носики від духу недокурка, погаслого десь у траві. Зненацька П’ятий скулився і весь затрусився.

Ой, Ліщино! Ось звідки загрожує нам біда! Тепер я знаю: це щось дуже погане! Щось жахливе — і воно насувається все ближче!

Яке таке «воно»? Ти про що? Ти ж начебто казав, що тут немає небезпеки?

Я не знаю, що саме,— пригнічено відказав П’ятий.— Зараз небезпеки ще нема, але вона наближається, наближається! Ой, глянь, Ліщино! Поле! Воно все залите кров’ю!

Не корч дурня, це просто відблиск заграви. П’ятий, ну ж, П’ятий, не говори так, не лякай мене!

Але П’ятий тільки тремтів і плакав, скулившись у кропиві, а Ліщина намагався заспокоїти товариша й вивідати, що ж воно так раптово збило його з плигу. Чом же П’ятий не тікає, не рятується, як чинив би всякий нормальний кріль? Але П’ятий нічого не міг пояснити — він був просто в розпачі. Нарешті Ліщині урвався терпець:

Годі тобі, П’ятий, сидіти тут і плакати. Дивися, вже й сутеніє. Вернімося краще в нору.

Вернутися в нору? — пропхикав П’ятий.— Таж воно добереться й туди! Кажу тобі: все це поле залите кров’ю...

Припини! — твердо мовив Ліщина.— Дозволь, я подбаю про тебе трохи. Хай яка там насувається біда, а нам пора вже бути дома.

І він побіг у долину, потім — через струмок і до коров’ячого броду. Тут сталася затримка, бо П’ятий серед тиші травневого вечора зробився враз безпомічний, його скував страх. Коли нарешті Ліщина заштовхав його в канаву, той завпирався біля входу в нору, й Ліщині довелося майже силоміць пхати його всередину.

Сонце сіло за протилежним пагорбом. Вітер похолоднів, заморосив дощ, і не минуло й півгодини, як запали сутінки. Небо знебарвилось, і хоч велика дошка біля хвіртки поскрипувала на нічному вітрі (мовби доводячи комусь, що вона не розчинилася в пітьмі, а твердо тримається там, де її прикріпили), ніхто не нагодився, щоб прочитати грубі, з гострими кутами літери, які чорними ножами вп’ялися в білу дерев’яну поверхню. Ось що вони проголошували:

ЦЕ ІДЕАЛЬНО РОЗТАШОВАНЕ УГІДДЯ,

В ЯКОМУ 6 АКРІВ ЧУДОВОЇ ЗЕМЛІ,

БУДЕ ЗАБУДОВАНЕ ПЕРШОРЯДНИМИ

СУЧАСНИМИ КОТЕДЖАМИ.

РОБОТИ ПРОВАДИТЬ ФІРМА «СЕЧ І МАРТІН, ЛІМІТЕД»,

НЬЮ-БЕРІ, БЕРКС.

2. ГОЛОВНИЙ КРІЛЬ

У темній і теплій норі Ліщина зненацька прокинувся, б’ючи навмання задніми лапами. Щось напало на нього. Але не тхнуло ні тхором, ні ласицею. Ніякий інстинкт не підказував йому: «Тікай!» Голова його проясніла, й він збагнув, що біля цього тільки П’ятий. Це малий дряпався по ньому, як ото бува очманілий кріль дереться з переляку по дротяній огорожі.

П’ятий! Прокинься ти, дурнику! Це Ліщина! Прокинься!

І всім тілом навалився на нього. Той заборсався і проснувся.

Ой, Ліщино! Що мені снилося! Жах! І ти там був.

Ми сиділи на воді, нас несло по великій, глибокій річці, а тоді бачу — ми на дошці сидимо, такій, як ота, що в полі: вся біла і вкрита чорними рисками. Там були ще кролі — самці й самиці. Та коли я знов глянув на дошку, то побачив, що вся вона зроблена з кісток, скручених дротом. І я закричав, а ти сказав: «Пливти, всім пливти!» Потім я шукав тебе скрізь і витягував із нори в березі. І таки витяг, але ти сказав: «Головний Кріль повинен пливти сам» — і поплив геть темним водяним тунелем.

Принаймні ти наштурхав мене в ребра. Водяним тунелем, то ж треба! Що за дурниці! Ну а зараз іще поспимо?

Ліщино, це небезпека, це біда! Вона ніде не ділася. Вона тут — скрізь довкола нас. Не умовляй мене викинути це з голови й знов заснути. Нам треба забиратися геть, поки ще не пізно. Усім!

Забиратися геть? Що ти маєш на увазі? Звідсіля, з колонії?

Так. І то мерщій. Байдуже куди.

Усій колонії? Не будь дурний. Вони нікуди не рушать. Скажуть, що ти з глузду з’їхав.

Тоді вони діждуться, поки їх тут спіткає лихо. Ти повинен послухатися мене, Ліщино! Повір мені, щось дуже погане чигає на нас і нам треба втікати.

Гаразд, але, мабуть, краще буде нам піти до Головного, й ти розкажеш йому все. Чи я спробую розказати. Але навряд чи Головному сподобається те, що ти пропонуєш.

Ліщина поліз перший — спочатку вниз похилою норою, а тоді вгору, до виходу, прикритого ожиновою завісою. Він не хотів вірити П’ятому, але й не повірити боявся...

Було вже щось пополудні, чи то, по-кролячому,— після ні-Фрітха. Чи не вся колонія спала собі під землею. Ліщина і П’ятий пройшли трохи по поверхні, а тоді спустилися в широку нору серед піщаної місцини, й подалися ходами-переходами, аж поки опинилися під самим лісом, серед дубового коріння. Тут їх зупинив великий, кремезний кріль — вартовий з Оусли. У нього на голові хутро виросло кумедною кучмою, від чого цей оусланець мав чудний вигляд — от ніби носив шапку. Тому його й прозвали Тлайлі, що означало «Кучма».

Ліщина? — спитав Кучма, принюхуючись до нього в пітьмі серед коріння,— Ти ж Ліщина, правда? І що ти тут робиш о цій порі?

На П’ятого, що став трохи позаду, він навіть не звернув уваги.

Нам треба побачити Головного,— пояснив Ліщина.— У важливій справі. Можеш ти допомогти нам, Кучмо?

Нам? — перепитав Кучма.— І він теж іде до Головного?

Так, мусить іти. Повір мені, Кучмо! Хіба ж я часто набридаю такими проханнями? Чи я досі хоч раз просився до Головного?

Гаразд, я допоможу тобі, Ліщино, хоч, може, мені й одірвуть за це голову. Я доповім йому, що ти тямущий кріль. Він мав би й сам пам’ятати тебе, але ж старість... Почекай тут!

Кучма одбіг трохи далі й зупинився перед входом до великої нори. Він стиха мовив кілька слів, яких Ліщина не розчув, і його, мабуть, закликали досередини. Двоє кролів мовчки чекали, тільки П’ятий час від часу нервово здригався.

Головного Кроля звали Треара, що означало «Пан Горобина». Свого високого становища він доскочив не тільки завдяки колишній молодечій силі, а й завдяки розважливості та холоднокровності, чого якраз бракує чи не всім кролям. Він ніколи не панікував через тривожну чутку або небезпеку. Коли була розгулялась жахлива епідемія міксоматозу, він аж ніяк не розгубився, звелівши безжально проганяти геть будь-якого кроля, що хоч трохи був схожий на хворого. Треара не піддався на заклики переселитися кудись і запровадив цілковиту ізоляцію колонії, чим і врятував її від вимирання. Він же якось-то перехитрував одного особливо зажерливого горностая, заманивши хижака між фазанячі клітки, під дуло доглядачевої рушниці — важачи, звісно, власним життям. Він і справді старівся останнім часом, але міркував ще досить добре.

Коли Кучма ввів Ліщину й П’ятого, він чемно до них привітався. Така Оусла, як ото Жабрій, могла собі дозволити погрози й насильство. Треарі це було ні до чого.

Ах, Горіх! Адже Горіх, я не помилився?

Ліщина,— виправив Головного Ліщина.

Авжеж, Ліщина. Як мило з твого боку, що ти прийшов перевідати мене. І твій друг...

Мій брат.

Твій брат,— повторив Треара із ледь вловимим відтінком: «Не виправляй мене більше, гаразд?» — Будьте як дома. Покуштуйте салати.

Салату для Головного Кроля Оусла крала з города, до якого було півмилі полем. Крайнім рідко доводиться куштувати салату, дехто й не знає, що воно таке. Ліщина чемно взяв маленький листочок і пожував. П’ятий відмовився і тільки сидів, кліпаючи очима та, як на лихо, сіпаючись усім тілом.

Ну, то як вам ведеться? — спитав Головний.— Скажіть, чим я можу вам допомогти?

Пане,— трохи невпевнено почав Ліщина,— це все через мого братика, П’ятого. Йому часто вдається передбачити небезпеку — я сам не раз у цьому переконувався. Тієї осені він провістив, що буде повінь, а ще іноді може сказати, де поставлено сильце. А зараз він говорить, що чує страшну небезпеку, яка насувається на колонію.

Страшну небезпеку! Так, розумію. Як це прикро! — мовив Головний аж ніяк не сприкрено.— А яка ж то небезпека, хотів би я знати? — звернувся він уже до П’ятого.

Не знаю,— відказав П’ятий.— A-але це щось д-ду-же л-лихе. Таке л-лихе, що п-просто дуже л-лихе,— не до ладу закінчив він.

Треара чемно вичекав хвильку, а тоді сказав:

Ну, і як же цьому зарадити, дозвольте спитати?

Тікати! — випалив П’ятий.— Всім тікати! Негайно. Пане Треаро, нам треба всім тікати!

Треара знову почекав. А тоді, карбуючи кожне слово, мовив:

Який високий наказ! А ти що думаєш про це, Ліщино?

Бачите, пане,— пояснив Ліщина,— мій брат лише відчуває щось, він нічого не надумує. На нього просто находять отакі передчуття, якщо я висловлююсь досить зрозуміло. Ні в кого немає сумніву, що саме ви є той, хто має вирішувати, що робити.

Що ж, дуже милі ти кажеш слова. Сподіваюсь, що таки я вирішую. Але зараз, дорогі друзі, давайте трохи поміркуємо над цим, добре? Нині травень, чи не так? У всіх повно клопотів, кролі тішаться, жирують собі. На цілі милі довкола нема елілів, принаймні так мені доповідають. Хвороб немає, погода чудова. А ти хочеш, щоб я сказав колонії, що твій юний... гм, юний... твій брат має якесь передчуття і ми повинні поплентати казна-куди полями, наражаючись на всілякі небезпеки, еге ж? Як ти думаєш, що вони скажуть? Що страшенно раді, га?

Вони послухаються вашого наказу,— уставив П'ятий.

Дуже мило з твого боку,— відрізав Треара.— Що ж, може, вони й послухаються мене, може. Але мені треба добре все це обміркувати. Це дуже серйозний крок, авжеж. І ще ж...

Але у нас немає часу, пане Треаро! — випалив П'ятий.— Я відчуваю небезпеку так, наче сильце здавило мені шию... наче сильце... Ліщино, поможи! — Він завищав і покотився по піску, несамовито дригаючи ногами, мов кріль, що попав у пастку. Ліщина притис його до підлоги передніми лапами, і малий трохи заспокоївся.

Тисячу разів перепрошую, Головний Кролю! — сказав Ліщина,— Часом таке находить на нього. За хвилину він оговтається.

Яка ганьба! Бідолаха, йому б додому та відпочити. Так, краще ти зараз же забери його з собою. Що ж, страшенно мило було з твого боку, Горіше, що ти прийшов перевідати мене. Я ретельно обдумаю все, що ти сказав. Кучмо, ти лишись на хвильку, гаразд?

Коли Ліщина з П’ятим відходили все далі від Треариного лігва, до них долинув звідти голос Головного Кроля, з різкими нотками, а в ту нотацію тільки вставлялося іноді: «Так, пане», «Ні, пане».

Кучмі, як він сам собі напророчив, «одривали голову».

3. РІШЕННЯ ЛІЩИНИ

Невже ти, Ліщино, й справді вірив, що Головний послухає твоєї ради? Невже ти на таке розраховував?

Знов вечоріло, й Ліщина з П’ятим паслися на узліссі з двома друзями. Ожина, кріль із чорними кінчиками вух, той самий, кого налякав П’ятий минулого вечора, уважно вислухав Ліщинину розповідь про дошку з оголошенням і зауважив, що він завжди був певен: люди лишають такі речі після себе, як знаки чи повідомлення, достоту мов кролі зоставляють по собі позначки в ходах та лазах. А це інший сусіда, Кульбаба, знову завів розмову про Треару та його байдужість до страхів П’ятого.

— Сам не знаю, на що я розраховував,— одказав Ліщина.— Досі я що ні разу не ходив до Головного Кроля. Але я думав: «Навіть якщо він не послухає, ніхто принаймні не закине мені потім, що ми не старались, як могли, застерегти його».

То ти певен, що нам і справді є чого боятися?

Цілком певен. Я добре знаю П’ятого.

Ожина хотів щось сказати, коли це якийсь кріль плюхнувся в зарості ведмежини й подався вгору канавою. Це був Кучма.

Привіт, Кучмо! — кинув Ліщина.— Звільнився з вартування?

Таки звільнився,— відповів Кучма,— і чи не назавжди.

Та що ти кажеш?

Я кинув Оуслу — ось що я кажу.

Не через нас?

Можна й так сказати. Треара уміє допекти до живого, коли його розбудять у ні-Фрітх заради якоїсь нікчемної дурниці,— так йому здається. А вже ж він мастак залити сала за шкуру. Певне, хтось інший спокійно вислухав би Головного, аби тільки зостатися при ньому, та я на таке нездатен. Я сказав йому, що пільги Оусли не так уже й багато важать для мене й що дужий кріль може запросто обійтися без колонії. Він сказав, щоб я не гарячкував і добре подумав, але я не лишуся. Красти салату й вартувати лігво Головного — це, як на мене, аж ніяк не молодецьке життя.

Скоро нікому буде красти салату,— спокійно мовив П’ятий.

Ага, то це ти П’ятий? — тепер помітив його Кучма.— А я шукав тебе. Я все обдумував те, що ти сказав Головному. Скажи, це ти вигадав щось таке страшне, аби повеличатись, чи це правда?

Правда,— відповів П’ятий.— Коли б це було неправдою!

Отже, ви покидаєте колонію?

Від такої прямоти запитання всі аж перелякались. Кульбаба пробурмотів: «Покинути колонію, пане Фрітху!» А Ожина тільки насторочив вуха й пильно подивився спочатку на Кучму, а тоді на Ліщину.

Ми з П’ятим вирушаємо увечері,— повільно мовив Ліщина. Не знаю до пуття, куди подамся, але візьмемо всіх, хто забажає піти.

Добре,— сказав Кучма.— То беріть і мене з собою.

Чого-чого, а негайної підтримки когось із Оусли Ліщина аж ніяк не сподівався. Йому подумалось, що Кучма придасться їм у скруті, але дійти згоди з ним буде нелегко. Щоб він виконував накази, навіть прохання якогось крайнього? «Дарма що він з Оусли,— подумав ще Ліщина.— Хай-но ми опинимося за колонією, і я не дозволю Кучмі сваволити, а то навіщо й тікати?» А вголос тільки й сказав:

Гаразд. Ми залюбки приймаємо тебе.

І подивився на решту кролів, що витріщалися то на Кучму, то на нього. З них перший озвався Ожина:

Мабуть, і я подамся. Я й не певен, чи це ти, П’ятий, переконав мене. Так чи так, а в колонії забагато самців, тут не дуже розгуляєшся, якщо ти не в Оуслі. Смішно: ви боїтеся лишатись, а я боюсь тікати. Тут лисиці, там — ласиці, посередині П’ятий — як нам п’ятами накивати?

Він одкусив листочок голубики й повільно став його жувати, аби якось приховати свій страх.

Якщо П'ятий каже правду,— мовив Ліщина,— то це означає: жоден кріль взагалі не повинен тут лишитись. Отож до того часу, як вирушати, нам треба умовити йти з нами якомога більше кролів.

Я спробую поговорити з двома-трьома оусланцями,— сказав Кучма.— Як умовлю їх, то й приведу. Але вони якщо й підуть, то не через П’ятого. Це упосліджені, скривджені, як і я. Треба послухати П’ятого, щоб повірити. П’ятий переконав мене. Певне, це йому було таке видіння. І як він не зумів переконати Треару?

Бо Треара не любить ухвалювати рішення, до яких додумався не він,— пояснив Ліщина.— Але умовляти його вже ніколи. Постараймося зібрати якомога більше кролів. Зустрічаємося тут, фу-Інле. І вирушаємо фу-Інле — більше не можна зволікати. Небезпека все ближче й ближче, хоч би яка вона була. До того ж, Кучмо, Головному аж ніяк не сподобається, коли він довідається, що ти підбивав до втечі оусланців. І капітан Падуб розлютиться. Їм байдуже буде, коли в колонії стане менше таких недоростків, як ми з П’ятим, але тебе вони втратити не захочуть. На твоєму місці я б добре подумав, перш ніж заводити з оусланцями розмову про втечу.

4. В ПУТЬ!

Фу-Інле означає «схід місяця». Кролі, звісно, не мають уявлення про точний час чи пунктуальність. Насправді минула година після сходу місяця, коли Ліщина і П’ятий знов вибралися із своєї нори й тихенько подалися по канаві. З ними був третій — кролик на ім’я Глао, тобто Чашечка Квітки. Глао був друг П’ятого. Biн теж був маленький, та ще й боязкий; Ліщина і П’ятий майже весь свій останній вечір у рідній колонії потратили, умовляючи Глао тікати з ними разом. Погодився Чашечка не без вагань. Страшенно потерпаючи, що ж то спіткає його за межами колонії, він вирішив, що найбезпечніше буде триматися ближче до Ліщини й робити все, як старший скаже.

Троє все ще бігли по канаві, коли це вгорі щось шелеснуло. Ліщина вмить підвів голову.

Хто там? — спитав він.— Кульбаба?

Ні, я Козелець! — відказав кріль, зазираючи в канаву, й важко скочив униз до них.— Ти ж пам’ятаєш мене, Ліщино? Взимку ми пересиджували великий сніг в одній норі. Кульбаба сказав мені, що ти цього вечора покидаєш колонію. То й я з тобою.

Ліщина пригадав Козельця —  вайлуватого, некмітливого кроля, в чийому товаристві йому довелося пронудьгувати п’ять присипаних снігом днів. Але, думав він, зараз не час вибирати-перебирати. Може, Кучмі і вдасться умовити одного-двох, але сподіватися охочих до мандрів слід було таки не з Оусли. Здебільшого прийдуть із крайніх, ті, хто має самі прикрощі й не знає, як із них вилізти. Він саме згадував декого з таких, коли з’явився Кульбаба.

Треба чимшвидше рушати! — сказав Кульбаба.— Я тільки умовив Козельця приєднатися до нас і заговорив до ще кількох, коли бачу: Жабрій ушпинився за мною в нору. «Що це ти затіваєш?» — причепився він до мене. Я сказав йому, що просто цікавлюся, чи нема таких кролів, котрі хотіли б полишити колонію, та він навряд чи мені повірив. Почав допитуватись, чи не ладнаю я змови проти Треари, та так підозріливо, сердито! Скажу правду, я добряче перелякався і на тому все й покинув, привів самого Козельця.

— Я не виню тебе,— відповів Ліщина.— Знаючи Жабрія, дивуюсь, як це він спершу не збив тебе з ніг, щоб спитати потім. Але хай там що, а почекаймо ще трохи. Ось-ось прибіжить Ожина.

Час минав. Кролі сиділи, припавши до землі, а місячні тіні на траві помалу посувалися на північ. Нарешті, коли Ліщина вже був зібрався скочити до нори Ожини, той вигулькнув на поверхню, а за ним аж три кролі. Одного з них, Жостіра, Ліщина знав добре. І радий був його бачити, бо той був міцний ще й завзятий; йому б іще трохи ваги — і прийняли б його до Оусли.

«Тільки нетерплячий трохи,— думав Ліщина.— А може, зазнав поразки, як бився за самичку, переживав. Ну, з Жостіром та ще Кучмою ми щось та значитимемо, коли дійде до бійки».

Двох Жостірових супутників він не знав і не згадав, коли той назвав йому їхні імена: Вероніка й Жолудь. Та воно й не дивно — це були крайні з крайніх, худі шестимісячні сіромахи, по них видно було, що звикли остерігатися зусебіч окриків та стусанів. Вони не зводили очей з П’ятого. Після Ожининої розповіді чи не сподівалися, що з уст П’ятого так і литимуться пророцтва. А той з усіх був найспокійніший. Знав: це вже вони вирушають в дорогу, і мовби камінь йому звалився з пліч.

Повільно сплив ще якийсь час. Ожина видерся в папороть і вернувся назад, крутячись знервовано, ладен забігти світ за очі від найменшого шереху. Ліщина і П’ятий зоставалися в канаві, знічев’я поскубуючи поночі траву. Нарешті Ліщина почув сподіване: один кріль — чи двоє? — біг від лісу.

За хвилину Кучма був уже в канаві. За ним біг чималий жвавий кріль, якому було трохи більше року. Завдяки примітному вигляду його знали всі в колонії, бо весь його кожушок був сірий-сірий, із латками майже білого, аж сріблястого нині від місячного проміння. Він сів і почухався за вухом, але не сказав ні слова. Це був Срібний, небіж Треари,— він тільки перший місяць служив у Оуслі.

Ліщина аж зітхнув полегшено, пересвідчившись, що Кучма привів самого Срібного — спокійного, простодушного ярчука, який ще й не знав, на котру ступити серед ветеранів. Коли Кучма був сказав, що спробує поговорити з оусланцями, Ліщина завагався. Звісно, поза колонією вони зіткнуться з небезпеками, й тоді знадобляться добрі бійці. Знов же, якщо П’ятий каже правду й на колонію насувається невідворотне лихо, вони повинні залюбки прийняти всіх кролів, що забажають приєднатися до них. А з другого боку, наче й не випадало їм дуже запрошувати таких грубіянів, як Жабрій.

«Хоч би до чого ми дійшли,— подумав Ліщина,— а я не дозволю, щоб кривдили Чашечку й П’ятого, аж поки вони зможуть самі постояти за себе. Та чи дивитиметься н Кучма так само на ці речі?»

— Це Срібний, ти ж знаєш його? — перебив Кучма йому думки.— Дехто з молодших оусланців брав його на кпини, казали, буцім до Оусли він потрапив тільки завдяки Треарі. Хотів я прихопити ще кількох, але чи не вся Оусла дуже задоволена всім, як воно є.

Він роззирнувся довкола.

— Небагато зібралось нас тут, еге ж? Як ти гадаєш, чи справді варто нам доводити до кінця цей задум?

Срібний хотів і собі докинути слово, коли зненацька згори долинув тупіт, і ще троє кролів надбігло з лісу берегом. Ці рухалися впевнено й цілеспрямовано, не покрадьки, як товариство, що зібралося в канаві. Найбільший з трьох біг попереду, а двоє трохи позаду, ніби його підлеглі. Ліщина, відразу збагнувши, що мета в тих трьох зовсім не така, як у них, сів на задні лапи й весь напружився. П’ятий пробурмотів йому на вухо: «Ой, Ліщино, вони хочуть...», але не договорив. Кучма обернувся до тих і придивлявся, принюхувався. Троє підбігли просто до нього.

— Тлайлі? — спитав перший.

— Ти ж добре мене знаєш, Падубе,— відказав Кучма.

— Ти затриманий.

— Затриманий? За що?

— За розкольницьку діяльність і підбурювання до бунту. Срібний, ти теж затриманий — за те, що не доповів Жабрію цього вечора й замість тебе мусив заступити на чергування інший товариш. Ви обидва йдете зі мною.

Цю ж мить Кучма кинувся на нього, дряпаючись і б'ючи лапами. Падуб став оборонятись. Його підлеглі підступили ближче, чекаючи слушної нагоди, щоб і собі встряти в бій та придавити Кучму до землі. Раптом згори на них стрибнув Жостір, збив одного з оусланців ударом задніх лап, а тоді зчепився з другим. За його прикладом і Кульбаба впав на кроля, якого збив з ніг Жостір.

Обидва оусланці відірвалися від своїх нападників, озирнулись і щезли в лісі. Падуб вивільнився від Кучми й, присівши на задні лапи, замолотив передніми, загарчав. Враз супроти нього став Ліщина.

— Іди геть! — мовив Ліщина, твердо й спокійно.— Геть, а то ми вб’ємо тебе.

— Ти тямиш, що кажеш? — огризнувся Падуб,— Я — начальник Оусли! Знаєш ти це чи ні?

— Іди геть,— повторив Ліщина,— а то тут тобі й смерть.

— Це тобі смерть буде,— відказав Падуб. Не зронивши більше й слова, він теж подався назад, до лісу.

У Кульбаби юшила кров з плеча. Bін полизав ранку, а тоді обернувся до Ліщини:

— Вони не забаряться, ось-ось повернуться, Ліщино. Нагрянуть усією Оуслою, і тоді непереливки нам будуть!

— Треба негайно рушати,— докинув П’ятий.

— Так, це вже час і пора,— погодився Ліщина.— Гайда, за течією струмка! Йдемо понад берегом, щоб не розгубити одне одного.

— Послухай моєї ради...— почав Кучма.

— Якщо ми хоч трохи довше затримаємось тут, то я вже не зможу тебе послухати,— урвав його Ліщина.

І повів перед — із канави та в долину схилом. П’ятий біг поруч нього. Не минуло й хвилини, як зграйка кролів зникла в залитій місячним сяйвом ночі.

5. У ЛІСІ

Місяць хилився до небокраю, коли долина закінчилась, перед утікачами постав ліс. Розбрівшись віялом, перебіжками наздоганяючи одне одного, вони подолали півмилі, тримаючись берега струмка. Ліщина вкотре уже гадав, чи не почує позаду звуки погоні, коли перед ним темною стіною виріс ліс. Струмок далі ховався серед дерев.

Кролі не полюбляють тінявих, сирих лісів, де немає трави і де в кущах повно всякої небезпеки. Ліщина не боявся грізного вигляду дерев. А все ж, подумалось йому, Падуб навряд чи наважиться слідом за ними заглибитися в хащі. Треба йти далі понад струмком — це безпечніше, ніж блукати полями, ризикуючи прибрести насамкінець знов назад до колонії. І він вирішив не радитися з Кучмою, а вести всіх просто в ліс, сподіваючись, що вони підуть за ним.

«Якщо тільки ми не вскочимо в халепу й струмок виведе нас із лісу,— думав він,— то колонія нас уже не дістане, а там пошукаємо, де б перепочити. Здебільшого вони ще нівроку, а от П’ятий і Чашечка скоро зовсім виб’ються з сил».

Здавалося, ліс повний всякого шуму. Тхнуло вогким листям і мохом, голосно плюскотіла вода. Тут струмок невеличким водоспадом уливався в озерце, й серед дерев розлягався такий плюскіт, наче це було в печері. Вгорі шамотіли, мостячись по гніздах, птахи, нічний вітерець шепотів серед листя, то тут, то там падали сухі галузки. А звіддалік долинали ще якісь лиховісні, незнані звуки.

Все невідоме здається кролям небезпечним. Перша реакція — злякатись, друга — кинутися геть. Знов і знов мандрівники лякались, аж поки майже зовсім знесилились. Але що означали всі ті звуки й куди було тікати в цій хащі?

Кролі збилися щільніше докупи. Просувалися тепер повільніше. Незабаром вони загубили струмок, перебігаючи через осяяні місяцем галявини й зупиняючись серед кущів із нашорошеними вухами й широко розплющеними очима. Місяць був уже зовсім низько, крізь верховіття сочилось його ніби постаріле, густіше, зжовкле світло.

З купи торішнього листя під падубом Ліщина подивився на вузьку стежку, облямовану обабіч заростями папороті й хмизу. Папороть ледь колихалася від леготу, вже на самій стежці нічого не було видно, крім розсипу торішніх жолудів під дубом. Що там, у заростях? А далі, ті поворотом стежки? Чи не чигає там щось небезпечне? Він обернувся до Кульбаби, що опинився поруч.

— Ви всі зачекайте тут,— мовив він.— Коли добіжу до повороту, я тупну. А якщо вскочу в халепу, веди всіх геть звідси.

Не чекаючи на відповідь, вискочив із прихистку й помчав стежкою. Ось він уже й під дубом. Зупинився на мить, роззирнувся й побіг до повороту. Стежка й далі була пустельна, тільки вже вела трохи вниз, до дубового гайка. Ліщина тупнув — і за кілька секунд Кульбаба вже був поруч нього. Попри весь свій страх і незвичайне напруження, Ліщина відзначив подумки, який прудкий Кульбаба.

— Ти молодець,— прошепотів Кульбаба,— Важиш головою за нас усіх, як Ель-аграйра!

Ліщина подякував йому швидким дружнім поглядом. Ця щира похвала зігріла, підбадьорила його. Чим Робін Гуд є для англійців чи Джон Генрі для американських негрів, тим Ель-аграйра, чи, точніше, Еліль-Грайр-Ра — Князь о Тисячі Ворогів — є для кролів. Напевне, чував про нього дядечко Рімус, бо чимало пригод його Братика Кролика — це ті самі витівки Ель-аграйри. Може, й славетний Одіссей позичив трохи хитрощів у кролячого героя, бо Ель-аграйра жив дуже давно й завжди мав напоготові яку-небудь каверзу, щоб перехитрувати своїх ворогів. Кажуть, якось він вертався додому й мав перепливти через річку, де жила велика й голодна щука. Ель-аграйра начесав із себе вовни, обліпив нею глиняну подобу кроля й зіштовхнув ту подобу в воду. Щука як кинеться до тієї ляльки, як ухопить зубами, а воно не смакує — то й покинула. Трохи згодом ляльку прибило до берега. Ель-аграйра витяг її, почекав трохи й знов кинув у воду. Так п’ять разів закидав він того ніби-кроля. Через годину щука вже й не звертала уваги на глиняного кроля, і тоді Ель-аграйра спокійно переплив річку. Дехто з кролів стверджує, що це він управляє погодою, адже вітер, туман і роса — друзі кролів, їхні знаряддя в боротьбі проти ворогів.

— Ліщино, нам доведеться тут зупинитись,— сказав Кучма, підбігши разом із захеканою рештою.— Це не найкраща місцина, але П’ятий і той недоросток, якого ти взяв з собою, добряче наморились обидва. Якщо ми не перепочинемо негайно, вони не зможуть іти далі.

Насправді всі вони добряче потомилися. Кролі переважно все своє життя проживають на одному місці й рідко пробігають більше ста метрів за раз. Вони не люблять заходити далеко від хоч би якої нори-криївки. В колонії пересуваються легкими, лінивими стрибками, а коли яка тривога — роблять блискавичний ривок до прихистку. Нелегко уявити, щоб кріль довго біг без перепочинку — вони не створені для такого. Щоправда, молоді кролі часто мігрують, долаючи не одну милю, але вдаються до мандрів знехотя, коли вже доведеться.

Тієї ночі Ліщина і його товариство мусили вперше у житті робити не те, що завжди. Рухалися то підстрибом, то бігом, намагаючись тримати сталий середній темп, а це ж їм було тяжко. Відколи вступили, до лісу, на них невідступно давив лютий страх. Декотрі були близькі до тхарну — етапу приголомшеної заціпенілості, яка находить на нажаханих чи знеможених кролів, коли вони просто сидять і дивляться осклілими очима, як наближається ворог — ласиця чи людина, щоб забрати їхнє життя. Чашечка дрижав під папороттю, вушка його висли, мов зів’ялі, обабіч голови. Незграбно піднявши лапку, він пригнічено лизав її. П’ятий почувався трохи ліпше. Вигляд у нього був бадьорий, але стомлений. Ліщина зрозумів: коли всі не відпочинуть тут-таки, то десь там, на відкритому просторі, в них уже не буде сил утекти, коли трапиться ворог. Але ж якщо вони лежатимуть мовчки, в моторошній задумі, не маючи змоги ні попастись, ні сховатися під землею, всі їхні клопоти, зібрані докупи, переповнять їх серця, страх дедалі наростатиме, аж поки всі порозбігаються хто куди, а то й повернуться до колонії. І він щось придумав.

— Гаразд, ми перепочинемо тут,— мовив він.— Поховаймося в цій папороті. А ти, Кульбабо, розкажи нам казку! Я знаю, з тебе добрий оповідач. Он Чашечці аж не терпиться щось таке послухати.

Кульбаба з одного погляду на Чашечку збагнув, про що саме просить його Ліщина. Тамуючи свій власний страх перед похмурою хащею, перед досвітковими совами, що пугукали десь віддалік, та перед якимсь дуже бридким і дивним тваринним запахом, що доносився до них начебто зблизька, він почав свою розповідь.

6. ЧИМ БЛАГОСЛОВИВ ПАН ФРIТХ ЕЛЬ-АГРАЙРУ

Давно колись Фрітх сотворив світ. Сотворив він також і зорі, й весь цей світ є одна з зірок. А як він це зробив? Просто порозкидав свої буруб’яшки по небу. Ось чому так густо ростуть на землі трави й дерева. Фрітх жене струмки, щоб вони текли. Він створив усіх звірів і птахів, але спочатку були вони у нього всі однакові. Горобець і боривітер дружили собі, а годувалися насінням та мухами. Лисиці дружили з кролями, разом паслися на травиці. Було тоді багато-пребагато трави н мух, бо світ був іще зовсім молодий, а Фрітх цілими днями світив і грів усіх з ясного неба.

Наш Ель-аграйра був теж серед тварин у ті дні, й мав він багато дружин. Так багато він їх мав, що й не злічити, а ті дружини привели стільки кроленят, що й сам Фрітх не міг їх порахувати, і вони їли траву, й кульбаби, й салату, і конюшину, а Ель-аграйра був їм усім батько. Але згодом трава порідшала, і кролі розійшлися по всьому світу, не перестаючи розмножуватись і пастись.

Тоді Фрітх сказав Ель-аграйрі: «Кролячий князю! Якщо ти не можеш якось приборкати свій народ, то приборкаю його я, так чи інак. Затям це!» Та Ель-аграйра і слухати не хотів, а тільки відказав Фрітхові: «Мій народ найдужчий у світі, бо він розмножується найшвидше і їсть найбільше. А з цього видно, як дуже він любить Пана Фрітха, бо найвдячніше відповідає на його теплоту і щедрість. Ти, мій Господи, повинен усвідомити, який важливий мій народ, і не заважати його чудовому життю».

Звісно, Фрітх міг би вмить знищити Ель-аграйру, але йому не хотілося зводити нашого прабатька зі світу, бо хто б тоді витівав усякі витівки й жарти? Тож Фрітх вирішив перемогти Ель-аграйру не силою, а хитрістю. Він оголосив, що скликає великі збори, а на тих зборах дасть кожному звірові й птахові подарунок, щоб кожен чимось відрізнявся від усіх. І всі створіння подалися на збори. Але прибували вони в різний час, бо Фрітх подбав, щоб склалося все саме так. Прибув дрізд— і дістав свою прегарну пісню, прийшла корова — й дістала від Фрітха свої гострі роги та силу, щоб не боятися нікого. Прийшли також лисиця, ласиця та горностай. І кожного з них Фрітх обдарував хитрістю, лютістю та бажанням полювати, вбивати й поїдати дітей Ель-аграйри. Тож вони повернулися від Фрітха, сповнені жадання нищити кролів.

А Ель-аграйра тим часом танцював собі, та кохався, та хвалився, що йде до Фрітха на збори по великий подарунок. Нарешті й він вирушив до місця зборів. Дорогою він приліг перепочити на пагорку, де був м’який пісочок. А над пагорком саме пролітав стриж і верещав на весь голос: «Вість! Вість!» Ви ж знаєте, що відтоді він тільки й повторює оте єдине слово. Ель-аграйра погукав його та й питає: «А що за вість?» — «Ой, Ель-аграйро! — озвався стриж.— Не хотів би я бути на твоєму місці. Адже Фрітх дав лисиці й ласиці хитрі мізки й гострі зуби, а котові — нечутну ходу й очі, що бачать у темряві, і всі вони розійшлися від Фрітха з єдиним наміром убивати й пожирати рід Ель-аграйри!» І шугонув далі понад пагорбами. І тої самої хвилини Ель-аграйра почув Фрітхів голос, що гукав: «Де Ель-аграйра? Уже асі порозбирали свої дари й порозходились, а я сам іду тебе шукати».

Збагнув Ель-аграйра, що Фрітх перехитрував його, й перелякався. Він подумав, що це ж разом із Фрітхом ідуть лисиця й ласиця; повернувся він обличчям до пана Фрітха й почав рити пісок. І вирив нору, але тільки наполовину, коли з’явився над пагорком сам Фрітх. І побачив Фрітх: стирчить із нори Ель-аграйрин задок та злива піску летить угору. Покликав Фрітх: «Скажи, друже, чи не бачив ти Ель-аграйри? Я шукаю його, щоб дати йому подарунок».— «Ні,— відказав Ель-аграйра, не вилазячи з нори,— я його не бачив. Він далеко. Він не міг прийти». А Фрітх йому: «То вилізь ти з тієї нори, і я поблагословлю тебе замість нього».— «Не можу,— на те йому Ель-аграйра,— ніколи мені. Лисиця й ласиця йдуть сюди. Як хочеш благословити мене, то поблагослови мій задок він якраз стирчить із нори».

Всі кролі колись та чули цю історію раніше: чи зимовими ночами, коли холодний протяг забирається в найглибші нори й крижана волога осідає у виямках нижче їхніх лігв, а чи літніми вечорами, лежачи в траві під квітучим глодом чи бузиною. Оповідач із Кульбаби й справді був добрий — навіть Чашечка забув про втому й небезпеку, цілком перейнявшись натомість духом великої незнищенності кролячого роду. З них кожен цієї хвилини мав себе за самого Ель-аграйру, який міг собі дозволити бути зухвалим із паном Фрітхом.

— І тоді,— розповідав далі Кульбаба,— Фрітх полюбив Ель-аграйру ще дужче — за його винахідливість і за те, що не хотів здаватись, навіть коли думав, що лисиця й ласиця ось-ось нападуть на нього. І він сказав: «Гаразд, я поблагословлю твій задок, що стирчить із нори. Задок, будь навіки сильний і прудкий і остерігай, рятуй життя своєму господарю. Хай буде так!» Він ще й не договорив, як Ель-аграйрин хвіст ураз став білий-білий, заблищав зорею, а задні ноги витяглися в довжину й зробилися дужі-дужі. Ель-аграйра як забарабанив ними по пагорку, то всі яблучки посипалися із стебел додолу. Вискочив він з нори та як рвоне по схилу — прудкіш за будь-якого звіра. А Фрітх йому навздогін: «Чуєш, Ель-аграйро? Твій народ не правитиме світом, бо я того не бажаю. Цілий світ буде твоїм ворогом, Князю о Тисячі Ворогів, і хто тільки спопаде тебе, той і вб’є. Та спершу хай лишень твої вороги тебе спіймають — тебе, що риє нори, має чулі вуха й легкі ноги, князя, якого не захопити зненацька. Будь хитрим, невичерпним на витівки, і твій народ ніколи не згине». І Ель-аграйра зрозумів, що Фрітх йому друг, дарма що не терпить зухвальства.

І відтоді щовечора, коли Фрітх, натрудившись за день, відпочиває край неба, Ель-аграйра із дітьми і з дітей його дітьми виходить із нір, щоб попастися та погратися перед Фрітховим лицем, бо вони його друзі, а він пообіцяв їм, що народ кролячий ніколи не згине.

7. ЛЕНДРI Й РIЧКА.

Коли Кульбаба замовк, Жолудь, що сидів скраю з підвітряного боку, раптом здригнувся й сів на задні лапи, нашорошивши вуха й принюхуючись. Той дивний, бридкий запах став тепер ще чутніший, і за хвилину всі почули недалеко чиюсь незграбну ходу. Зненацька на другому кінці стежки з папороті виткнулась довгаста, схожа на собачу голова з чорними та білими смугами. Оскалена морда була при самій землі. Далі вгадувались могутні лапи й волохате чорне тіло. Хитрі й хижі очі втупилися в кролів. Довгенько воно так дивилося на них, а вони без звуку, не ворушачись,— на нього. Й тоді Кучма, що сидів найближче до стежки, крутнувся й побіг назад поміж товаришів.

— Це лендрі,— пробурмотів він.— Він може зачепити нас, а може — й ні, та краще з ним не жартувати. Забираймося геть!

Усі кинулися за ним і дуже скоро вибігли на іншу, паралельну стежку. Кучма щодуху дременув по ній. Ліщина з рештою намагався не відставати, а Чашечка шкандибав позаду — страх гнав його вперед, хоч як боліла лапка.

Ось уже перебігли дубовий гайок, поворот стежки. Й тут Ліщина став як укопаний, сів на задні лапи. Просто перед ним Кучма й Кульбаба сиділи на самісінькому краю крутого берега, а внизу біг потік. Насправді то була річечка Енборн, метрів чотири-п’ять завширшки й до метра завглибшки завдяки весняним дощам, але кролям вона здавалася величезною, такої річки вони й не уявляли собі. Місяць уже майже зайшов, стало темніше, але вони розрізняли тьмяне мерехтіння води й невиразні обриси вільх на тому березі.

Кролі надбігали один за одним і мовчки витріщалися на воду. Дув холодний вітерець, і дехто почав тремтіти.

— Оце так несподіванка, Ліщино! — заговорив зрештою Кучма.— Чи ти, може, знав, що вийдемо до великої води, коли повів нас у ліс?

У стомленому мозку Ліщини майнуло, що з Кучмою, мабуть, буде морока. Звісно, він ніякий не боягуз, але покладатися на нього можна тільки тоді, коли він знає чітко, що й для чого треба робити. Збентеження для Кучми було гірше за небезпеку, а коли він збентежиться, то й розлютиться. Напередодні пророцтво П’ятого стривожило його, і спересердя він посварився з Треарою, вийшов з Оусли. Потім уже на місці збору він завагався, чи варто покидати колонію, але, як на те нагодився капітан Падуб, довелося битися з ватажком Оусли й лишився єдиний вихід — тікати. Нині перед річкою Кучмина впевненість захиталася знов, і якщо він, Ліщина, не зміцнить якось тієї його впевненості, буде біда!

— Вже й не знаю, Кучмо, як ми б викрутилися допіру без тебе,— сказав він.— Що ж то був за звір? Чи він порозривав би нас?

— То лендрі,— відповів Кучма.— Я чув про них в Оуслі. По-справжньому вони не небезпечні. Кроля, що біжить, лендрі не спіймає, а тхне він так, що здаля почуєш запах. Кумедні вони. Дехто з кролів жив просто в них на голові, й нічого їм лендрі не зробили. Але все одно краще їх обходити. Лендрі можуть докопатися до кролячого виводка, а як де натраплять на пораненого кроля, то прикінчать. Вони — з Тисячі Ворогів, безперечно. Я не впізнав його за запахом, бо запах був мені незнайомий.

— Перш ніж натрапити на нас, він когось загриз,— сказав Ожина, здригаючись.— Я бачив кров на його морді.

— Може, пацюка чи фазанячий виводок. Це ще наше щастя, що він якраз був наситився, а то б він повертався швидше. Справді, ми ще легко спекалися лиха,— закінчив Кучма.

З-за повороту стежки викульгали П’ятий із Чашечкою. Малі теж сахнулися й задивилися на річку.

— Як ти думаєш, П’ятий, що нам далі робити? — спитав Ліщина.

П’ятий дивився на воду й пряв вухами.

— Нам доведеться перепливти річку,— мовив він.— Але я не зможу пливти, Ліщино. Я не маю сил, а з Чашечкою ще гірше.

Перепливти? — скрикнув Кучма.— Перепливти річку? Кому перепливти? Нащо? Ще ніколи я не чув такої дурниці.

Як і всі дикі тварини, кролі вміють плавати, але не люблять. І. звісно ж, виснаженому кролеві не перепливти було через Енборн.

— Не хочу я туди стрибати,— докинув Вероніка.

— Чом не піти просто понад берегом? — спитав Козелець.

Ліщина був схильний вважати, що коли вже П'ятий відчуває: треба перепливти річку, то небезпечно буде вчинити якось інакше. Та як умовити решту? Цієї хвилини він раптом відчув, що від чогось йому стало ніби спокійніше, веселіше. Але від чого? Від якогось запаху? Від звуку? Й тоді він збагнув. За річкою защебетав, набираючи висоту, жайворонок. Світало! Чорний дрізд озвався однією, двома низькими протяглими потами, а йому завторувала горлиця. Незабаром кролі змогли вже побачити, що річка й далі, скільки видно, в’ється попід лісом. А на тому боці лежали відкриті лани.

8. ПЕРЕПРАВА

Піщаний берег на добрих два метри здіймався над річкою. Кролі звідти, де сиділи, могли бачити чималий підтичок річки праворуч, звідки вона текла, й ліворуч, за течією. Певне, в стіні під ними були нори з гніздами берегових пташок, бо три чи чотири ластівки вишугнули знизу й подалися через річку на поля. Урвище тяглось недалеко. Трохи вище за течією воно сходило нанівець, там річку від лісу відділяла поросла травою смуга. Ніде не видно було ні броду, ні місточка. Нижче за течією урвище так само сходило нанівець, там були зарості вільхи й чути було, як дзюрчить вода.

Там, вище, є трава,— сказав Ліщина.— Ходімо на попасочку.

Вони спустилися вниз, і заходилися скубти траву біля води. Ластівки вже носилися зграями туди-сюди понад річкою. Ліщина наблизився до П’ятого і, не кидаючи пастись, тихенько відтер його далі від решти. Опинившись за кущем очерету, він спитав:

— П’ятий, ти певен, що нам конче треба перепливти річку? А що коли податися понад берегом, угору чи вниз за течією?

— Ні, ми повинні перепливти річку, Ліщино, щоб дістатися до он тих полів... і піти ще далі. Я знаю, що нам треба — високе, віддалене від людей сухе місце, звідки кролям видно й чути все довкола. Хіба така місцина не варта далекої дороги?

— Звісно, варта. Але чи ж є де така місцина?

— Є, але тільки не коло річки — ти й сам це добре розумієш. А переправившись через річку, ми будемо підніматися вище й вище. Нам треба жити десь нагорі, щоб довкола було все видно.

— Але ж, П’ятий, навряд чи вони послухаються її зайдуть дуже далеко. І ще таке: ти кажеш усе це і ти ж заявляєш, що зморився і неспроможний пливти?

— Я-то відпочину, Ліщино, а от у Чашечки справи кепські. Мабуть, він поранився. Може, нам доведеться побути тут півдня.

— Що ж, ходімо й поговоримо з усіма. Може, вони й згодяться побути тут. От переправлятися вони ніяк не хочуть, хіба щось налякає та й змусить попливти.

Тільки вони рушили назад, коли це навперейми їм кинувся Кучма.

— Де ви поділися? — вигукнув він.— Ви готові рушати далі?

— Ні,— твердо відповів Ліщина.— Як на мене, то нам краще побути тут до ні-Фрітха. Всі добре відпочинуть, і тоді ми зможемо перепливти до тих полів.

Кучма хотів щось відповісти, але Ожина випередив його.

— Кучмо,— сказав він,— а чом би тобі не перепливти зараз на той берег, щоб вибігти в поле та роззирнутися довкола? Лісок там навряд чи простягається далеко, і ти зможеш роздивитися звідтіля. Тоді ми знатимемо, куди краще прямувати.

— Ну гаразд,— пробурчав Кучма,— в цьому хоч в якесь пуття. Я перепливу цю емблеєр річку тисячу разів для вас!

Без найменшого вагання він зробив два стрибки до води, пробрів трохи й поплив через глибоке, тихе плесо. Кролі бачили, як він підплив до кущика раннику, закусив зубами одне з цупких стебел, підтягся і виліз на берег. Там обтрусився і гайнув у вільшаник. За хвилину він уже миготів поміж горіхів ген-ген у полі.

— Як добре, що Кучма з нами! — сказав Ліщина Срібному й знов із прикрістю згадав Треару.— Він розвідає для нас усе, що треба. О, дивись, він уже й вертається!

Кучма мчав назад через поле. Після сутички з капітаном Падубом він ще ні разу не був такий схвильований. Стрімголов плюхнувся в воду й щосили запрацював лапами, лишаючи позаду стрілчастий бриж на брунатній поверхні. Ось вихопився на мілке, став лапами на пісок і квапливо заговорив:

— Чуєш, Ліщино? На твоєму місці я не чекав би до ні-Фрітха. Треба негайно переправлятись.

— Чому? — спитав Ліщина.

— В лісі великий собака, що зірвався з прив’язку.

— Що? — аж сахнувся Ліщина.— Звідки ти це знаєш?

— З поля проглядається ліс, він спускається полого до річки. Я бачив, як той собака перебігав просіку. За ним тягся ланцюг — отже, собака, напевне, зірвався з прив’язку. Може, він іде по сліду лендрі, та лендрі досі вже, мабуть, сидить у своїй норі. Але що буде, коли він візьме наш слід? Нумо швидше на той берег!

Ліщина розгубився. Перед ним стояв Кучма, мокрий як хлющ, безстрашний, з однією думкою в голові— просто втілення рішучості. А поруч, мовчазний і тремтячий, стояв П’ятий. Ліщина бачив, що Ожина пильно дивиться на нього, не звертаючи уваги на Кучму й чекаючи на його, Ліщини, вирішальне слово. А там Чашечка скулився в піщаній виямці — такого нажаханого та безпомічного кроля він ще в житті не бачив. І цієї миті з лісу долинув собачий гавкіт, потім заверещала, сварячись, сойка.

Ліщина заговорив крізь туманець легкої нестями:

— Що ж, ти переправляйся — і всі, хто хоче з тобою. А я чекатиму, поки П’ятий із Чашечкою зможуть перепливти річку.

Ти, телепню! — закричав Кучма.— Ми всі пропадем! Ми...

Не кричи й не тупочи, а то ще почує собака,— сказав Ліщина.— То що ти пропонуєш?

Що пропоную? А що тут пропонувати? Хто може пливти, пливе. А решта мусить зостатися й сподіватись, що пронесе. Може, собака й не прийде сюди.

— Ні, це не для мене. Я втягнув Чашечку в це діло, то й витягти мушу.

— Ну а П’ятого, ти втягнув? Це він втягнув тебе!

Ліщина подумки зазначив, мимоволі захоплюючись товаришем, що хоч Кучма і втратив самовладання, а не спішив рятувати свою шкуру й переляканий був менше за будь-якого з них. Пошукав очима Ожину й побачив, що той відбіг од них угору понад річкою до невеличкої коси. Грузнучи в мокрій ріні, обнюхував щось велике й плоске, прибите водою до берега. Та річ скидалася на шмат дерева.

— Ожино,— погукав він,— а підбіжи сюди на мить!

Ожина озирнувся, висмикнув лапи з ріні й прибіг назад.

— Ліщино,— швидко заговорив він,— там є шмат плоского дерева, схожий на отой, що перекинутий через канаву вище колонії, пам’ятаєш? Мабуть, його принесло сюди водою. Значить, він не тоне у воді. Ми могли б посадити П’ятого й Чашечку на той шмат дерева й підштовхнути його, щоб він знову поплив. Може, його приб’є до того берега. Ти розумієш?

Ліщина нічого не зрозумів. Йому здавалось, що Ожина намолов сім мішків гречаної вовни, й від того тільки стягся ще тугіше вузол небезпеки та розгубленості. Ніби замало було Кучминої сердитої нетерплячки, нажаханості Чашечки й собаки, що наближався, так ще й найрозумніший серед них кріль, очевидячки, з’їхав з глузду! Ліщина був близький до відчаю.

— Клянуся Фрітхом, я розумію! — продзвенів біля його вуха схвильований голос П’ятого.— Мерщій, Ліщино, не зволікай! Ходім підведемо туди Чашечку!

Ожина розбуркав заціпенілого Чашечку й, штовхаючи носом, змусив прошкандибати кілька метрів до невеличкої коси. Дощечка, не набагато більша за ревеневий листок, одним краєм увіткнулася в рінь. Ожина загнав Чашечку туди. Кролик припав до дерева, дрижачи всім тілом. Слідом за товаришем «на борт» зійшов П’ятий.

— Ану, хто дужий? — гукнув Ожина.— Кучмо! Срібний! Підштовхніть, щоб попливло!

Ніхто не послухався. Всі сиділи приголомшені й не знали, що робити. Тоді Ожина підважив носом ближчий до берега край дощечки й штовхнув її. Дощечка схитнулась. Чашечка запищав, а П’ятий пригнув голову і вчепився в дерево кігтями. Дощечка знов лягла рівно й підпливла десь на метр насеред плеса разом із двома кроликами, що заціпеніло припали до неї. Течія повільно накрутила її, і ось обох пасажирів знов повернуло головами до товаришів на березі.

Фрітх і Інле! — скрикнув Кульбаба.— Вони сидять, на воді! Чом же вони не тонуть?

Вони сидять на шматку дерева, і той шмат пливе, хіба ти не бачиш? — пояснив Ожина.— А зараз і ми попливем. Можна рушати, Ліщино?

На ці останні кілька хвилин Ліщина трохи не втратив тями. У відповідь на гнівне нетерпіння Кучми він міг тільки повторити, що ладен ризикнути своїм життям, лишившись разом із П’ятим і Чашечкою. Він досі не міг збагнути, що сталося, але принаймні зрозумів: Ожина хоче, щоб він ужив владу. В голові йому проясніло,

Пливти,— сказав він.— Усім пливти!

Він дивився, як вони позаходили у воду. Кульбаба плив так само добре, як і біг,— швидко й легко. Срібний теж по відставав, плив дужими ривками. Решта безладно гребла лапами, якось посувалася вперед, і, коли вони вже допливали до того берега, Ліщина й собі стрибнув у річку. Холодна вода враз промочила його шубку. Йому прихопило дух, він занурився з головою і тільки почув, як тихо шкряботять камінчики ріні один об один. Незграбно запрацювавши лапами, виринув і, високо задерши голову, став гребти до кущиків раннику. Ось він видряпався на берег і обвів поглядом кролів, що обтрушувались серед вільшини.

А де Кучма? — спитав він.

Позад тебе,— цокочучи зубами, відповів Ожина.

Кучма був досі у воді, ще й не посередині плеса. Він підплив до «плотика» і, впершись у нього носом, штовхнув уперед. Ліщина почув, як він видихнув здавленим голосом: «Сидіть тихо!» — й пірнув. За мить Кучма виринув і сильно штовхнув дощечку. Вона повільно рушила через плесо й ткнулася кінцем у протилежний берег. П’ятий виштовхав Чашечку на рінь, а позаду, тремтячи й надсадно хекаючи, вже брів по мілкому Кучма.

Я все зрозумів, як тільки Ожина показав нам дощечку,— сказав він.— Та її важко штовхати, коли ти сам у воді. Швидше б сонце зійшло. Я геть змерз! Гайда всі далі!

Собаки ніде не видно було — ні коли вони хутенько брели через вільшину, ні коли бралися вгору полем до найближчого живоплоту. Більшість кролів так і не збагнула, що Ожина відкрив пліт, і зразу ж це забула. Але П’ятий підбіг до Ожини, що лежав, притулившись до глодового стовбурця.

— Ти врятував життя Чашечці й мені, адже так? — сказав він.— Навряд чи Чашечка втямив, що ж сталося, але я все розумію.

— Та, мабуть, непогано придумано,— мовив Ожина.— Запам’ятаймо це — може, ще коли-небудь пригодиться.

9. ВОРОНА Й БОБОВЕ ПОЛЕ

Вони все ще лежали серед глоду, як зійшло сонце. Декілька кролів уже й спало неспокійним сном, примостившись поміж глодових стовбурців, пам’ятаючи краєм свідомості, що небезпека може нагрянути в будь-яку мить. Ліщина дивився на них, почуваючись майже так само непевно, як на березі річки. Живопліт у чистому полі — аж ніяк не підходяще місце, щоб сидіти тут цілий день. Але куди їм податися? Йому хотілося знати більше про місце, де вони притулились. І він пострибав попід живоплотом, відчуваючи південний легіт і вишукуючи таку місцину, де можна було б сісти й спокійно винюхати всі довколишні запахи. А запахи з узвиш могли розповісти йому дещо.

Він вийшов на витоптаний, вибитий ратицями худоби глибокий шлях. Он і корови — пасуться трохи вище на схилі. Обережно він вибіг на поле, присів за будяками й почав принюхуватися до вітру. Тепер, коли йому не заважали ні запах глодового цвіту в живоплоті, ні сморід коров’ячого гною, Ліщина добре розрізнив те, що доходило до його ніздрів ще там, у живоплоті. Тут вітер доносив єдиний запах — сильний, свіжий, солодкий аромат, ніби й не шкідливий для здоров’я. Але що це й чому так сильно пахне, що притлумлює всі інші запахи? Це десь недалеко. Послати когось із кролів на розвідку? Але охота до пригод і витівок підказала йому: треба піти самому й принести новину, поки вони не роздивилися, де він дівся. Та й Кучма прикусить язика.

І Ліщина легко пострибав до корів. Ті підвели голови, всі разом подивилися на кроля й знов заходилися коло паші. Трохи далі, за чередою, підстрибував, махаючи крильми, великий чорний птах. Щось ніби великий грак, але ж граки тримаються зграями. Ліщина бачив, як птах довбе землю своїм могутнім зеленкуватим дзьобом. Але навіщо? Річ була в тім, що Ліщина досі не бачив ворон. І не здогадався, що ворона йде по свіжому сліду крота, сподіваючись убити його ударом дзьоба, а тоді витягти з неглибокого ходу. Якби він був додумався до цього тоді, то не відніс би легковажно того птаха до «не-яструбів», тобто нехижих птахів од кропив’янки до фазана, й не подався далі вгору схилом.

Нагорі запах захлюпнув його хвилею. Там був ще один живопліт, а за ним квітував, колишучись на вітерці, лан кормових бобів. Ліщина сів на задні лапи й витріщився на такий собі стрункий лісок сірувато-зелених деревець із стовпчиками чорно-білого цвіту. Він знав пшеницю і ячмінь, раз якось побував на грядці ріпи. Але це було ні на що таке не схоже. Запах підказував йому, що це не їжа для кролів. Але вони могли безпечно посидіти серед цих рослин скільки їм заманеться; в міжряддях легко бігати й ніхто тебе не помітить. Ліщина вирішив привести кролів на бобове поле, щоб у цьому прихистку перепочити до вечора. І помчав назад. Усі були на місці, неспокійно дрімаючи; пильнували тільки Кучма й Срібний.

— Не спиш, Срібний? — спитав він.

— Це надто небезпечно, Ліщино,— відказав той.— Я теж хочу спати, як і всі, та коли ми всі позасинаємо і з’явиться щось лихе, то хто ж його помітить завчасу?

— Я знаю. Я назнав таку місцину, де ми зможемо безпечно спати скільки захочемо.

— Нору?

— Ні, велике поле пахучих рослин! Воно сховає нас і запах наш, поки ми відпочинемо. Скочте й понюхайте самі, якщо хочете.

Обидва кролі так і вчинили.

— Кажеш, ти бачив ті рослини? — перепитав Кучма, ловлячи вухами далеке шемрання бобового листя.

— Авжеж, якраз за горою. Ходімо приведем туди решту, поки не примчала людина на грудуділі  й вони не розбіглися на всі боки.

Срібний розбуркав сплячих і почав умовляти їх іти в поле. Заспані, вони спотикались, огризалися на його запевнення, що це недалечко. Через силу дибаючи нагору, весь гурт широко розсипався по полю. Срібний і Кучма вели перед, а Ліщина з Ожиною замикали похід. Срібний вже майже добувся на вершину, коли десь посередині дороги пролупав чийсь пронизливий зойк — так кричить переляканий на смерть кріль. Це ворона напала на П’ятого з Чашечкою, що шкутильгали позаду, такі зморені й маленькі, аж це впадало в око. Надлетіла ворона на бриючому польоті. Й напала, націлившись великим своїм дзьобом у П’ятого, що ледве встиг ухилитись. А тепер вона скакала в траві, роблячи жахливі випади головою проти двох кроликів. Ворони цілять в очі, й Чашечка, інстинктивно це збагнувши, сховав голову в кущику трави й намагався заритися глибше. Це він видав той зойк.

Ліщина добіг до побоїща за кілька секунд. Він не уявляв, що зробить, і коли б ворона не звернула на нього уваги, то, може, й зовсім розгубився б. Але ворона обернулась і кинулася на нього. Він ухилився й проскочив мимо, став і, озирнувшись, побачив Кучму, що надбігав з протилежного боку. Ворона знов крутнулась, зробила випад по Кучмі й промахнулась, тільки кресонула дзьобом по камінчику в траві. Надбіг Срібний — ворона накинулась на нього. Срібний став як укопаний, а ворона мовби витанцьовувала перед ним, страшно б’ючи своїми великими чорними крильми. Вона б таки дзьобнула Срібного, та Кучма налетів ззаду й турнув нападницю, аж вона поточилася, хрипко й люто закаркавши.

— Нападайте! — кричав Кучма.— Заходьте ззаду! Вони боягузи! Вони нападають тільки на безпомічних кролів.

Але ворона вже летіла геть, низько понад землею, повільно махаючи важкими крильми. Кролі провели її поглядом, аж поки вона щезла в лісі за річкою. В тиші чути було тільки, як корови пасуться на паші.

Кучма підбіг до Чашечки, наспівуючи оусланську дражнилку:

Гой, гой, у емблеєр Грайр,

М’ сайон уле грака вайр.

Що приблизно означало:

Гей, гей, Тисяча Врагів,

Нате вам буруб’яшків!

— Заспокойся, Глао-роо,— мовив він.— Тепер можеш підняти голову. От так деньок випав нам, еге ж?

І повернувся йти, а Чашечка спробував підбігти за ним. Ліщина згадав: П’ятий казав, що Чашечка поранив лапку. І справді той не міг ступити на одну лапку, біг на трьох. «Треба буде глянути на ту його лапку, хай-но сховаємося в прихистку»,— подумав Ліщина.

А нагорі Жостір уже вів усіх до бобового поля. Ліщина проскочив крізь живопліт і опинився просто перед прямісіньким довгим, тінявим міжряддям бобів. Земля була пухка, грудочки легко кришилися, подекуди зеленів бур’янець. Тут тільки м’яко шелестіло бобове листя, в зеленій сутіні танцювали сонячні зайчики — одне слово, нічого тривожного. Далеко попереду в міжрядді майнула Жостірова спина, й Ліщина подався за ним у глиб лану.

Скоро всі кролі зійшлися в невеличкому видолинку. Далеко навсібіч тяглися стрункі бобові ряди, захищаючи їх від усіх ворожих підступів, затіняючи від сонця й ховаючи їхній запах. Навряд чи й у норах, під землею, були б вони в більшій безпеці. Навіть трішки їжі було під боком — то тут, то там стирчали бліді кущики трави, жовтіли кульбабки.

— Тут ми можемо поспати до кінця дня,— сказав Ліщина.— Спочатку попильную я, а ти, Глао-роо, покажи мені тим часом свою лапку. Мабуть, ти загнав колючку.

Чашечка, що лежав на лівому боці, важко й часто дихаючи, перевернувся на спину й простяг свою праву передню лапку. Ліщина почав вглядатися в густу «щіточку» (кролі не мають подушечок на лапах) і швидко розгледів округлу основу одламаної колючки, що трохи виступала над шкірою.

— Ти тут загнав велику колючку, Глао,— сказав він.— Ось чому ти не міг бігти. Доведеться витягти її, а ти потерпи.

Нелегка це була робота: лапка стала така болюча, що навіть коли Ліщина торкався до неї язиком, Чашечка зойкав і відсмикував її. Але нарешті Ліщині вдалося вхопитися зубами за основу колючки. Витяглась вона легко, і з ранки потекла кров. Колючка була така довга й товста, що Козелець, який лежав найближче, розбудив Вероніку, щоб і той подивився.

— Залижи лапку, Глао,— порадив Ліщина.— Лижи, поки полегшає, а тоді засни.

10. ПУСТИРИЩЕ

Через якийсь час Ліщина розбудив Жостіра. Тоді вигріб ямку в землі й заснув. Варта заступала варту протягом дня, визначаючи час способами, які ми, цивілізовані люди, вже давно втратили. Трішки потепліло чи похолодніло, сухіша чи вологіша стала земля, перемістились сонячні зайчики, інакше зашелестіло бобове листя, з іншого боку повіяв легіт — усе це чуло сприймав кріль на чатах.

Заходило сонце, коли Ліщина прокинувся. Довкола панувала тиша. Вартовий — Жолудь наслухав, принюхувався. Лилося густе світло, легіт не дихав, листя бобів не шелестіло. Недалечко простягся Чашечка. Жовто-чорний жук-могильник видерся по білій вовні його живота, зупинився, поворушив своїми короткими вигнутими вусиками й поліз вище. Ліщина напружився. Лиха призвістка! Адже ці жуки приходять до трупів, годуються вони мертвятиною і відкладають у ній свої яєчка. Чи не помер Чашечка уві сні? Ліщина рвучко сів. Жолудь сахнувся, обернувся до Ліщини — й жук заспішив геть по камінчиках, бо Чашечка ворухнувся і прокинувся.

— Як лапка? — спитав Ліщина.

Чашечка ступив на неї.

— Майже не болить,— сказав він.— Либонь, тепер я зійду з усіма. Вони ж не покинуть мене, правда?

Ліщина потерся носом за Чашеччиним вухом.

— Ніхто нікого не кине,— відказав він.— Якщо тобі доведеться лишитись, то й я лишуся з тобою. Але не збирай більше колючок, Глао-роо, бо, може, перед нами ще неблизька дорога.

А наступної миті всі кролі як один підскочили в паніці. Зовсім недалеко пролунав постріл, і луна покотилася полем. Закричала, знявшись угору, чайка. Мить — і кролі вже мчали у всіх напрямках бобовим ланом, щоб порятуватися в норах, яких не було.

Ліщина зупинився на краю лану. Роззирнувся довкола, але жодного кроля не побачив. Дрижачи всім тілом, чекав другого пострілу, але скрізь було тихо. І тоді він почув, як застугоніла земля під важкою ходою чоловіка, що поквапливо подався через шпиль туди, звідки вони прийшли. Цієї миті до нього приєднався Срібний.

Сподіваюсь, це стріляли по вороні, еге ж? — мовив Срібний.

А я сподіваюсь, що ніхто здуру не вискочив за межі цього поля,— сказав Ліщина.— Всі розбіглися хто куди. Як їх позбирати?

А ніяк. Краще вернімось туди, де ми спочивали. Помалу всі посходяться.

Збігло чимало часу, поки всі кролі посходилися знов до того видолинка серед лану. Ждучи, Ліщина гостріше, ніж будь-коли раніше, відчув, яке небезпечне у них становище— оце їхнє блукання в незнайомому краї, де немає нір. Лендрі, собака, ворона, мисливець — вони просто чудом не постраждали від цих елілів. Але скільки що протриває це їхнє чудесне щастя? Чи зможуть вони дістатися до омріяної П’ятим височини, хоч би де вона була?

«Про мене, то згодився б перший-ліпший сухий пагорок,— подумав він,— була б там якась трава та коли б не тинялися мисливці з рушницями. І що швидше ми і найдемо таку місцину, то краще».

Останній вернувся Козелець, і Ліщина зразу ж повів товаришів геть. Обережно визирнув із бобів і шугнув до живоплоту. А там присів, принюхався до вітру — нічого тривожного, тільки запахи вечірньої роси, глодового цвіту й коров’ячого посліду. І він повів ватагу на сусіднє поле, пасовище. Кролі так і припали до трави — звільна, попаски, от ніби зовсім поруч рідні нори, посувалися вони вперед.

Смерком кролі перебігли через дорогу, а коли зійшов місяць, перебрели через цвинтар, де попід містком дзюрчав струмок. Далі подолали пагорб і опинилися на пустирищі — в царстві торфу, дроку й сріблястої берези. Після приємних пасовиськ цей край видався їм непривітним і відворотним. Дерева, трави, навіть грунт — усе тут було незнайоме. Незабаром їхні кожушки наскрізь промокли від роси. То тут, то там шлях їм перетинали рови та ями, де чорнів голий торф. Раз у раз кролі натикалися на жуків, павуків та ящірок, які з-під їхніх ніг розбігалися навсібіч. Жостір потурбував змію і високо підскочив, коли вона нагайкою шмагонула поміж його лапами й щезла в норі під березою. Вони насилу пробилися крізь цупкий верес. Тут панувала мертва тиша, тільки здаля вітерець доносив різні нічні звуки. Десь заспівав півень. Гавкаючи біг собака, а чоловік його кликав. Прокричала сова. Всі ці звуки ніби промовляли, як тут небезпечно.

Пізньої ночі вони зупинилися перепочити в якійсь торфовій ямі. Ліщина задивився на невисокий пагорок, що нависав над ними. Він думав, що добре було б вилізти туди, щоб роздивитися, куди йти, і цієї хвилини почув позаду якийсь рух. Обернувшись, побачив поруч Козельця. Вигляд у того був якийсь злодійкувато-непевний, і Ліщина пильно глянув на нього: чи не захворів часом?

— Е... послухай, Ліщино,— заговорив Козелець, утопивши погляд у торф’яну чорноту, щоб не дивитися Ліщині в очі.— Я... е... тобто ми... е... вважаємо, що далі йти не варто. Нам це набридло!

І замовк. Ліщина завважив, що позад Козельця стоять Вероніка й Жолудь і вичікувально дослухаються.

— Говори ж, Козельцю,— втрутився Вероніка,— а то я сам усе скажу йому!

— Нам це набридло гірше гіркої редьки,— мовив Козелець із якоюсь дурнуватою поважністю.

— Та й мені це набридло,— відказав Ліщина.— Але я сподіваюсь, що скоро нашим мандрам буде край. Тоді ми й відпочинемо всі.

— Ми хочемо покласти цьому край негайно! — заявив Вероніка.— Це дурість, що ми забрели так далеко!

— Що далі ми йдем, то все гірші місця,— докинув і Жолудь.— Куди ми йдемо? І чи далеко зайдемо, поки всі перестанемо бігати?

— Вас збиває з пантелику це похмуре пустирище,— сказав Ліщина.— Мені й самому воно не до вподоби, але ж не вічно блукати нам по ньому.

Козелець зиркнув лукаво й підступно.

— А ми не віримо, що ти знаєш, куди нас ведеш,— сказав він.— Ти ж нічого не знав про дорогу, то й не знаєш, що там, попереду.

— Ви краще скажіть, що ви хочете, а тоді я вам скажу, що я про це думаю,— запропонував Ліщина.

— Ми хочемо вернутися додому! — випалив Жолудь.— Ми певні, що П’ятий помилився.

— Як же ви зумієте подолати все те, через що ми пройшли? — заперечив Ліщина.— Та навіть якщо дістанетеся додому, вас уб’ють за поранення офіцера Оусли. Не меліть дурниць, ради Фрітха!

— Це не ми покусали Падуба! — сказав Вероніка.

— Але ви були при цьому. Думаєте, вони вам цього не згадають? До того ж...— Ліщина замовк, побачивши, що до них наближається П’ятий, а за ним — Кучма.

— Ліщино,—заговорив П’ятий,—чи не міг би ти вилізти зі мною на оцей пагорб? Це важливо.

— А я тим часом,— мовив Кучма, понуро з-під своєї кошлатої шапки озираючи трьох баламутів,— трохи погомоню з цими хлоп’ятами.— Ти чого не вмиваєшся, Козельцю? Та ти ж схожий на одбитий пасткою пацючий хвіст! А ти, Вероніко...

Ліщина вже не чув, до чого прирівняв Кучма Вероніку. Слідом за П’ятим він видерся спочатку по торфу, потім по камінцях на вершину пагорка — того самого, на який думав полізти, коли підійшов Козелець. На метр із чимось здіймався пагорок над колихливим морем вересу, а вершина була рівна, поросла рідкою травою. Там обидва і вмостилися. Праворуч від них місяць, жовтаво-тьмяний за прозорою пічною хмаркою, завис над гурточком далеких сосон. Вони дивилися в південному напрямку, понад осоружним пустирищем.

— То що ти хотів мені сказати? — спитав П’ятого Ліщина.

П’ятий мовчав. Тільки знизу долинав Кучмин голос: «А ти, Жолудю, ти, кролю із собачими вухами й замурзаним носом, ти гідний, щоб тебе повісив єгер на стовпі в науку всім звірям! Мав би я час розказати тобі все про тебе...»

Місяць виплив із-за хмарки й подарував пустирищу більше свого сяйва. Обидва кролі не зворухнулися. П’ятий невідривно дивився за межі пустирища, туди, де за чотири милі, підпираючи південний небокрай, височів двадцятип’ятиметровий кряж пагорбів.

— Дивись! — нарешті заговорив П’ятий.— Ген там підходяща місцина для нас, Ліщино... Високі, безлюдні пагорби, де тільки вітер гуляє і все-все чути здалека; там грунт сухий, як солома в повітці. Ось куди нам треба йти!

Ліщина уважно подивився на ті далекі, повиті імлою пагорби. Про те, щоб добитися в таку далину, не могло бути й мови! Добре, якщо їм поталанить вибрести з вересу та натрапити на який-небудь тихий вигін чи на узлісся гаю. Їм потрібне було щось таке, до чого вони звикли, і то близенько. Щастя ще, що П’ятий не вискочив із цією безглуздою пропозицією перед рештою кролів! Уже й так он бунтуються... Треба умовити П’ятого зараз облишити цю думку, то ще, може, все обійдеться.

— Ні, П’ятий, мені здається, що це задалеко,— сказав він уголос.— Подумай про довгі милі, повні всіляких небезпек. Усі й так налякані, наморені. Зараз нам: треба якомога швидше знайти перше-ліпше пристанище.

П’ятий мовби й не чув його слів. Він начебто заглибився у свої думки. Ось він заговорив, але ніби сам до себе:

— Між нами й пагорбами — густий туман... Мені не проглянути крізь нього, але крізь нього нам доведеться Пройти...

— Який туман? — перепитав Ліщина.— Де ти його бачиш?

— На нас чигає якась таємнича небезпека,— прошепотів П’ятий.— Це не елілі! Схоже, що нас заманять у якийсь туман, щоб ми збилися з дороги...

Довкола не видно було ніякого туману. Травнева ніч була ясна й свіжа. Ліщина вичікувально мовчав, і за хвилину П’ятий вимовив, якось повільно й глухо:

— Але ми повинні йти вперед, аж поки доберемося до пагорбів.— І повторив ще тихіше, мовби уві сні: — Аж поки доберемося до пагорбів... Кріль, що вертатиметься до нори через дірку в живоплоті, вскочить у пастку. Бігти так — нерозумно. Бігти так — не варто. Бігти... не...— Він весь затрусився, затіпався і затих.

А в ямі внизу Кучма, очевидно, кінчав свою нотацію: «А зараз ви, зграя задрипаних, тупорилих кротів, гідних жити в клітці під защіпкою, а не на волі, ви, кліщі овечі, геть з-перед моїх очей!»

Ліщина глянув ще раз на імлисті обриси пагорбів. Тоді П’ятий заворушився, забурмотів у нього під боком, і Ліщина легенько штовхнув його лапою, потерся носом об його плече. П’ятий стрепенувся.

— Що я говорив, Ліщино? — спитав він.— Ніяк не пригадаю...

— Дарма,— заспокоїв його Ліщина.— Ходімо вже додолу. Пора вже нам підіймати їх і рушати далі. Якщо з тобою ще творитимуться такі дива, тримайся коло мене. Я подбаю про тебе.

11. ТЯЖКИЙ ПЕРЕХІД

Коли Ліщина з П’ятим спустилися на дно торф’яної ями, там на них уже чекав Ожина, жуючи брунатне стебло осоки.

— Що скоїлось? — запитав Ліщина.— Де решта?

— Там,— відповів Ожина.— Допіру сталась жахлива сварка. Кучма погрозив Козельцеві й Вероніці, що розірве їх на шматочки, якщо вони не послухаються його. А коли Козелець поцікавився, хто ж у нас Головний Кріль, Кучма його вкусив. Кепські справи. А й справді, хто ж таки Головний Кріль: ти чи Кучма?

— Сам не знаю,— відказав Ліщина.— Хоча Кучма, звісно, найдужчий. Не треба було йому кусати Козельця — той і так нікуди б не подівся. Він із своїми друзями сам переконався б, що вороття назад немає, якби йому дали вибалакатись. А так Кучма на них накричав, і вони вважатимуть, що йдуть уперед тільки тому, що він їх змушує йти. Нас занадто мало, щоб розкидатися наказами й кусатись на всі боки. Фрітх в тумані! Чи нам без того мало клопотів?

Скочили в дальший кут ями. Під навислим рокитниковим гіллям Кучма й Срібний розмовляли з Жостіром. Поблизу Чашечка й Кульбаба удавали, ніби обгризають кущика. А далі Жолудь із явно перебільшеним старанням вилизував Козельцеві шию, а Вероніка спостерігав.

— Сиди тихо й терпи, бідолахо! — примовляв Жолудь так, щоб усі чули.— Дай мені вилизати кров. Ну, спокійно ж!

Козелець скорчив мученицьку гримасу й позадкував. Коли з’явився Ліщина, всі кролі обернулись і вичікувально втупилися в нього.

— Слухайте,— звернувся до них Ліщина,— я знаю: поки мене не було, тут скоїлося щось прикре. Але найкраще буде все те зараз же й забути. Це погане місце, але скоро ми виберемося з нього.

— Ти певен, що виберемось? — перепитав Кульбаба.

— Якщо ви підете за мною зараз,— у відчаї сказав Ліщина,— я обіцяю до сходу сонця вивести вас звідси.

«А як не виведу,— подумав,— мене розірвуть на шматки, хоча нікому з цього не буде ніякого пуття».

Вдруге виліз він із ями, і всі пішли за ним. Знов почалась страшна, стомлива подорож, сповнена тривог. Було так темно, що Ліщина не завжди знав напевне, чи він веде перед, чи поперед нього вихопилися Кучма або Срібний. Все переплуталося, ніхто нічого не знав, тільки знесилено брели далі й далі. Але в кошмарі цієї подорожі Чашечка, здавалось, не відставав од Ліщини ні на крок. Інші кролі то з’являлись, то зникали, мов трісочки у вирі, але Чашечка був весь час поруч, тож зрештою необхідність підбадьорювати його стала для Ліщини єдиним способом поборювати власну втому.

— Вже недалеко, Глао-роо, вже недалеко! — бурмотів він, аж поки схаменувся: це ж він повторює несвідомо, наче приспів у пісні, не звертаючись ні до Чашечки, ні навіть до самого себе. Просто він говорив у напівсні.

Нарешті засірів світанок, такий блідий, неначе світельце за далеким поворотом у незнайомій норі. Цієї ж миті заспівала жовта вівсянка. Те, що почував Ліщина, можна було порівняти з почуттями генерала, чиє військо зазнало поразки... Розвиднялось, і незабаром він побачив, що просто перед його носом пролягає дорога, покрита гравієм. Накульгуючи, він вибрів із вересу, всівся на камінцях і струснув росу з кожушка. Попереду виразно вимальовувались сірувато-зелені пагорби П’ятого. Вони здавалися зовсім близькими під обложними хмарами, що обіцяли дощ; там можна було навіть розрізнити цятки кущів дроку й покручені тиси на крутих схилах. Ліщина все дивився на пагорби, коли це почув за собою чийсь схвильований голос:

— Він таки вивів нас! Я ж казав вам!

Ліщина повернув голову й побачив Ожину. Саме йому, забрьоханому й виснаженому, належали ці слова. Слідом за Ожиною з вересу вибрели Жолудь, Вероніка й Жостір. Всі чотири кролі широко розплющеними очима видивлялися на нього. Чому? Тільки як вони підійшли ближче, він збагнув, що дивляться вони не на нього, а на щось за його спиною. Він теж обернувся туди. Дорога, посипана гравієм, вела вниз, до невеликого продовгастого гайка із сріблястих беріз та горобини. Далі був ріденький живопліт, а ще далі, між двох гайків, зеленіло поле. Все-таки він вивів свій загін із пустирища!

— Ох, Ліщино! — заговорив Ожина, оббігаючи калюжу серед гравію, щоб наблизитися до нього.— Я так стомився і спантеличився, що навіть почав сумніватися, чи знаєш ти, куди нас ведеш. Я чув, як ти все бурмочеш: «Уже недалеко», і це мене дратувало. Я думав, що ти прикидаєшся. Присягаюся Фрітхом, ти — молодець! Я вважаю тебе за Головного Кроля!

— Молодець, Ліщина-ра! — завторував і Жостір.— Молодець!

Ліщина не знав, що й відповісти, і тільки мовчки дивився на них. Тоді заговорив Жолудь:

— Ану, хто побіжить наввипередки зі мною? Я ще можу бігти!

І не дуже швидко побіг униз схилом, але завмер на місці враз, коли Ліщина тупнув лапою.

— А де решта? — спитав він.— Де Кульбаба, Кучма?

Тієї миті з вересу видибав Кульбаба, за ним — Козелець, тоді П’ятий.

— Глянь, Ліщино-ра,— сказав Жостір, показуючи лапою на долину,— Срібний і Кучма вже внизу! Вони чекають на нас.

На тлі кущів дроку виразно видніло ясно-сіре хутро Срібного, але Кучми Ліщина не бачив, поки той не помчав їм назустріч.

— Чи всі тут, Ліщино? — спитав він.

— Авжеж, усі! — замість Ліщини відповів Ожина.— Казав же я тобі, що Ліщина — справжній Головний Кріль! Ліщино-ра, чи не...

— Ліщина-ра? Головний Кріль? — перепинив його Кучма.— Фрітх в осиному гнізді! День, коли я назву тебе, Ліщино, Головним Кролем, запам’ятається вам усім! Я перестану битися того дня!

Ці слова й справді всім запам’ятались — як і той майбутній день, але він поки-що таївся в невідомості, передбачити яку не міг ніхто, тож бідолашному Ліщині лишалося тільки одвернутись, думаючи знічено, що й справді його роль у переході через пустирище навряд чи була така вже велика.

— Ну, Жолудю,— сказав він,— ти хотів позмагатися наввипередки — то я біжу з тобою!

За хвильку кролі вже бігли попід сріблястими березами, й коли сонце, зійшовши, викресало червоні й зелені іскри на краплях роси, що всіяла листя папороті, вони продерлися крізь живопліт, далі через неглибоку канаву і вскочили в густу лугову траву.

12. ЧУЖИЙ У ПОЛІ

Дійти до кінця всіх тривог і страхів! Відчути, як хмара, що давила, нависала над вами, враз розвіялась — та хмара, що гнітила серце, змушувала забути щастя, мов далеку, бліду згадку! Цієї радості зазнають чи не всі живі створіння...

Купаючись у промінні сонця, стомлені кролі безжурно паслись собі на лузі, от ніби набігли з поблизького пагорка. Тяжкий нічний перехід, спотикання в цупких обіймах вересу були забуті, неначе райкове сонце розтопило все те своїм промінням. Кучма з Козельцем ганялися один за одним по високій траві. Вероніка перестрибнув через струмочок, що протікав серед лугу, а коли Жолудь спробував і собі перескочити, та впав у воду, Срібний почав із ним жартувати: качав товариша в сухому дубовому листі, аж поки той зовсім висох. Коли сонце підбилося вище, спиваючи росу, кролі потяглися до холодку в канаві. Тут Ліщина, П’ятий і Кульбаба вже сиділи під квітучою дикою вишенькою. Білі пелюстки падали довкола них, покриваючи траву й роблячи пістрявими їхні кожушки, а десь поблизу дрізд виспівував: «Ой роса, ой роса! По коліна, по коліна».

— Чудова місцина, правда, Ліщино? — ліниво заговорив Кульбаба.— Чи не пора б нам підшукати гарний пагорок для нір? Тільки мені щось не хочеться поспішати... Але начебто збирається на дощ.

П’ятий ніби хотів щось сказати, але натомість лише потряс вухами й знов узявся жувати листочок кульбаби.

— Он там наче непогане узвишшя, під деревами,— відповів Ліщина.— А ти що скажеш, П’ятий? Братися нам зараз до риття нір чи трохи почекати?

Повагавшись, П’ятий сказав:

— Чини, як вважаєш за потрібне, Ліщино!

— Сподіваюсь, немає серйозної необхідності рити справжні нори? — озвався Кучма.— Це ж робота для кролиць!

— І все ж чом би не зробити нам дві-три вигрібанки? — заперечив Ліщина.— Щоб було де сховатися від небезпеки. Гайда до гаю та й роздивимося! Краще зразу виберемо підходяще місце, аби потім не переробляти роботи вдруге.

— Гаразд! Рийте нори! — погодився Кучма,— А я візьму Срібного та Жостіра й скочу на розвідку в дальші поля.

Троє розвідників гайнули понад струмочком. А Ліщина повів решту кролів нагору, до узлісся. Ось вони вийшли на узвишшя, звідки найкраще, на обидва боки, видно було весь широкий луг унизу. Звідси помітили вони й дахи ферми, але це було далеченько. Тут Ліщина зупинився, й товариші скупчилися довкола нього.

— Мабуть, не має значення, де ми вигребемо собі невеличкі нори,— сказав він.— Все узлісся — підходяще місце. Дивно тільки, що немає ані найменшого сліду елілів. Але, може, то ми просто позвикали до елілів удома, бо їх приваблює кроляча колонія... Так чи так, а нам тут буде добре. Але, я гадаю, нам треба ось що зробити. Вернімося трохи назад і почнімо рити біля отого дуба, щоб далі було від ферми. Та й дерева захистять нас од вітру взимку.

— Чудово! — схвально відгукнувся Ожина.— Бачите, хмариться? Надвечір задощить, а ми вже будемо у криївках! Ой, гляньте! Кучма вертається з розвідки!

І справді троє розвідників верталися понад берегом струмочка. Вони проскочили повз товариство, забігши на вужчий клин лугу, тож Ліщина послав Жолудя перейняти їх.

— Не думаю, щоб нас тут хтось потурбував, Ліщино,— доповів, підбігши, Кучма.— Ферма далеко звідсіля, а в полях — ані сліду елілів. Є тільки людські стежки, й видно, що людина часто ними шастає. Запах свіжий, і скрізь валяються кінчики тих білих паличок, що їх людина запалює і носить у роті. Але, про мене, то це тільки краще. Ми триматимемося від людей оддалік, а люди відлякуватимуть нам елілів.

— А як ти думаєш, чого сюди приходять люди? — спитав Ліщина.

— А хто знає, навіщо люди роблять те чи те? Може, виганяють корови чи вівці на поля або рубають дрова у лісках. Яке вам до того діло? З людиною легше гратися в хованки, ніж із елілями.

— Ну, то й чудово,— мовив Ліщина.— Ти, Кучмо, вивідав багато, і все це нам на добро. А ми саме зібралися гребонути в кількох місцях на цьому узліссі. Нумо до роботи! Дощ не забариться.

Кролі-самці рідко беруться за риття нір. Цим, як правило, займаються кролиці, лаштуючи дім для майбутнього виводка. Але самці-одинаки, не знаходячи собі готових нір, іноді вигрібають неглибокі нори-криївки.

Цього ранку мандрівникам працювалося весело, робота не припинялася ні на мить. Грунт обабіч дуба виявився легкий і сухий, це був супісок. Іноді кидали рити в одному місці й починали в другому, але до ні-Фрітха вони вже мали три неглибокі вигрібанки. Ліщина наглядав за роботою, допомагав то тут, то там, підбадьорював товаришів. Але часто він одбігав і пильно оглядав довколишню місцевість, чи не загрожує звідкілясь небезпека. Тільки П’ятий не брав участі у ритті. Він сидів самотою на краю канави, сіпаючись час від часу або й випростуючись раптово, ніби його лякав якийсь звук у ліску. Ліщина пробував заговорити до нього, але, не діставши відповіді, вирішив дати П’ятому спокій.

Незабаром після ні-Фрітха небо затягли хмари. Посутеніло, і з заходу запахло дощем. Синиця, що все гойдалася на стеблі ведмежини, виспівуючи: «Гей-го, лети до гнізда мого!», облишила свою акробатику й полетіла в ліс. Ліщина саме гадав, чи не варто з’єднати нори Кучми й Кульбаби бічним ходом, коли почув, що хтось застережливо тупає об землю. Він швидко обернувся. Сигнал тривоги подав П’ятий, що тепер пильно вдивлявся у щось через луг.

Там, на узліссі протилежного гаю, біля кущика трави, сидів, уважно стежачи за ними, якийсь чужий кріль із настороженими вухами. Щоб показати, що він помітив незнайомця, Ліщина підвівся на задніх лапах і знову сів. Чужий не відповів — навіть не зворухнувся. Не зводячи з нього ока, Ліщина почув, що ззаду наблизилось троє чи четверо товаришів. Не обертаючись, покликав:

— Ожино!

— Він у норі,— відповів Чашечка.

— Приведи його сюди.

Чужий кріль все так само не ворушився. Знявся вітер, закошлав траву на лузі. Ззаду озвався Ожина:

— Ти кликав мене, Ліщино?

— Я йду на переговори до он того кроля. Ходи зі мною!

— А мені можна піти? — попросився Чашечка.

— Ні, Глао-роо. Він ще злякається. Троє — забагато.

— Будьте обережні! — навздогін порадив їм Жостір, коли Ліщина з Ожиною подалися вниз схилом.— Може, він там не один.

Вони перестрибнули через струмочок, де він був вужчий, і побралися на протилежний схил.

— Нам слід поводитися так, ніби ми у себе вдома,— сказав Ліщина.— Не думаю, щоб це була якась пастка, і принаймні ми завжди можемо втекти.

Незнайомець усе так само спокійно сидів собі, лише пильно дивився на них. Вже можна було роздивитися, що він великий, викоханий і гарний. Кожушок його блищав. Але вигляд його був аж ніяк не ворожий. Навпаки, у його зовнішності прозирала якась чудна, неприродна лагідність. Двоє зупинились, дивлячись на нього з невеликої відстані.

— Не думаю, що він небезпечний,— прошепотів Ожина,— Якщо хочеш, я підійду до нього перший.

— Разом підійдемо,— відповів Ліщина.

Але цієї миті незнайомець сам рушив їм назустріч. Вони з Ліщиною мовчки торкнулися носами, обнюхали один одного. Запах чужого, незвичайний, але приємний, свідчив про добрі харчі, здоров’я та лінивий спосіб життя. Своїми великими карими очима той подивився на Ожину з такою аристократичною зверхністю, що Ліщина враз побачив себе обшарпаним ватажком гурту волоцюг. Він не збирався говорити перший, але його спонукало до цього мовчання незнайомця.

— Ми прийшли з-за вересовища,— сказав він.

Кріль мовчав, але без будь-якої ворожості. Весь він був якийсь зажурений, і це збивало з пантелику.

— Ти тут живеш? — спитав Ліщина після паузи.

— Так,— зронив нарешті чужий кріль. І додав: — Ми бачили, як ви прийшли.

— Ми збираємося тут лишитись,— твердо мовив Ліщина.

Чужий кріль не виказав ніякого хвилювання. Знов помовчавши, він відповів:

— А чом би й ні? Ми так і думали, що ви тут залишитеся. От тільки вас занадто мало! Кролям безпечніше жити великим гуртом.

Ліщина був спантеличений. Очевидно, звістка про те, що вони збираються зостатись, зовсім не занепокоїла чужого. Яка ж завбільшки його колонія? Де вона? Скільки кролів, сховавшись у гайку, стежить зараз за ними? І чи не нападуть на них? З поведінки їхнього співрозмовника неможливо було хоч щось виснувати. Він видавався задуманим, ба навіть знудженим, але цілком приязним.  Його лінива манера, великий зріст, пещена зовнішність, його незворушність і ситість, його байдужість до їхнього прибуття — все це було для Ліщини такою загадкою, з якою він ще не стикався досі. Якщо тут таїться якась пастка, то зовсім неясно було, де її шукати. І він вирішив, що принаймні сам буде до кінця щирий і правдивий.

— Нас досить багато, щоб захиститися,— сказав він.— Ми не хочемо ворожнечі, але якщо хтось стане нам на заваді...

Чужий чемно перепинив його:

— Не тривожся! Ми всім вам дуже раді. Якщо ви зараз вертаєтеся назад, я піду з вами. Звісно, якщо ви не заперечуєте.

І пострибав уперед. Ліщина й Ожина, перезирнувшись, наздогнали його. Чужий біг легко, неквапливо і показував менше, ніж вони, обачності, перетинаючи луг. Ліщина ще дужче здивувався. Чужий не боїться, що вони нападуть на нього гуртом — грайр на одного — і вб’ють? Навіщо йому важити життям? Що він цим виграє? Все це було незбагненне. «Може,— похмуро подумав Ліщина,— його велике тіло й блискуча шубка непіддатні для зубів та кігтів?»

Коли вони з гостем прискакали до дуба, все товариство сиділо на задніх лапах і стежило за їхнім наближенням. Ліщина зупинився, не знаючи, що й казати. Якби з ними не було незнайомця, він просто переповів би всім їхню розмову. Або якби вони з Ожиною силою пригнали чужого кроля сюди, то він міг би передати його Кучмі чи Срібному під варту. Але в такому становищі Ліщина був уперше. Гість сидів собі поруч нього, мовчки розглядаючи його товаришів і чемно вичікуючи, щоб хтось інший заговорив перший. Напруження розрядив грубуватий і, як завжди, прямий Кучма.

— Хто це такий, Ліщино? — спитав він.— І чого він прийшов?

— Не знаю,— відповів Ліщина, намагаючись бути відвертим і почуваючись дурнем.— Він прийшов сюди з власної волі.

— Тоді спитаємо його самого,— насмішкувато мовив Кучма.

Він підступив до чужого кроля ближче й так само, як перед ним Ліщина, обнюхав його. На нього теж, очевидно, справив глибоке враження той особливий запах розкоші, бо він помовчав невпевнено, а тоді уривчасто й грубо спитав:

— Хто ти? Й що тобі тут треба?

— Звати мене Первоцвіт,— відповів той,— І нічого мені не треба. Я чув, що ви прийшли здалека.

— Може, й так,— сказав Кучма.— Але ми зуміємо постояти за себе!

— Я в цьому не сумніваюсь,— мовив Первоцвіт, окидаючи забрьоханих, заляпаних грязюкою кролів таким поглядом, ніби ввічливість змушувала його утриматися від коментарів.— Зате від негоди вам нелегко буде захиститись. От-от піде дощ, а ваші вигрібанки навряд чи вже закінчені.— Він глянув на Кучму, ніби сподіваючись, що той ще щось питатиме. Вигляд у Кучми був спантеличений. Очевидно, він, як і Ліщина, не розумів, у чім річ.

У тиші, що запала, чути було тільки, як дедалі дужче шумить вітер. Угорі над ними почали розгойдуватись і скрипіти гілки дуба. Зненацька наперед виступив П’ятий.

— Ми тебе не розуміємо,— сказав він.— Краще визнати це й спробувати з’ясувати, що й до чого. Скажи: чи можна тобі довіритися? Чи багато є тут іще кролів? Ось що ми хочемо знати.

Вимогливий тон П’ятого справив на Первоцвіта не більше враження, ніж усі попередні звертання до нього. Він провів передньою лапою по тильному боці вуха й неквапно відповів:

— Мені здається, що ви марно сушите собі голови. Але якщо ви хочете відповіді на ваші запитання, то я сказав би: так, ви можете довіритися нам. Ми зовсім не хочемо проганяти вас геть. Тут у нас є колонія, і нам хотілося б, щоб у ній було більше кролів. Навіщо б нам замишляти щось лихе проти вас? Адже трави тут вистачить на всіх, хіба ж ні?

Його мова, дарма що чудна й затуманена, була така переконлива, що Ліщина відчув ніби аж сором перед ним.

— Ми пройшли стільки випробувань,— сказав він.— Тож усе нове видається нам небезпечним. Зрештою, може, ви боїтеся, що ми позабираємо у вас кролиць чи виженемо вас із ваших нір?

Первоцвіт серйозно його вислухав і відповів:

— Ну, щодо нір, то я ось що хотів вам сказати. Правда ж, ваші вигрібанки не дуже глибокі й не надто зручні? Хоч теперішній вітер не задуває в них, але знайте, що тут звичайно дмуть західні вітри. Західний вітер задуватиме просто в ці нори. А в нашій колонії дуже багато  незайнятих нір, і якщо ви побажаєте жити в нас, то ласкаво просимо. А зараз даруйте, я поспішу додому. Не люблю сидіти під дощем. Наша колонія за краєм лісу, що через долину.

І він помчав униз схилом. Ось він перескочив струмочок, вихопився на протилежне узлісся й щез у папороті.

Залопотіли по дубовому листю перші краплі дощу. Вони неприємно кололи ніжну рожеву шкіру всередині кролячих вух.

— Бачили, який здоровий та гарний? — заговорив Жостір.— Не схоже, щоб йому дуже доводилося потерпати за харчі!

— То що ж нам діяти, Ліщино? — спитав Срібний.— Він правду сказав про наші вигрібанки — в них можна тільки пересидіти якось негоду, ото й тільки. І всім нам не вміститися в одній, доведеться лізти, хто в яку втрапить.

— Ми з’єднаємо їх бічними ходами,— сказав Ліщина.— А поки це робитиметься, я хотів би обговорити пропозицію чужого. П’ятий, Кучма, Ожина,— підете зі мною в одну нору? А решта гуртуйтесь, як собі хочете.

І справді нові нори були короткі, вузькі й незручні. навіть двоє кролів не могли розминутися в такій норі, а чотирьом доводилось сидіти тісно, мов горошинам у стручку. Тут Ліщина вперше пожалкував за обжитою старою колонією, де завдяки довготривалому вжитку всі нори й ходи стали давно гладенькі, затишні й приємні. Там, де не ступни, скрізь панує кролячий дух — запах того великого, незнищенного кролячого потоку, який дбайливо несе їх усіх, дарує певність і опору. Всю грубу, важку роботу давно зробили їхні незліченні прабабусі й прадідусі, а всі огріхи теж невідомо коли згладжено. Там дощову воду швидко вбирає пухка земля і навіть шкулькі зимові вітри не добираються до найглибших лігв. А жоден із Ліщининих кролів ніколи по-справжньому нір не рив. З їхньої сьогоднішньої роботи було мало пуття — у них вийшли просто грубі, незатишні криївки.

Кучма, як завжди повний кипучої енергії, знову взявся до роботи. А Ліщина вернувся до входу й сів, дивлячись, як дощ хвиля за хвилею заливає невеличку долину поміж двох гайків. Повітря наповнив запах торішнього дубового листя. Стало прохолодно. Поки Ліщина спостерігав, вітер, як це й провіщав Первоцвіт, помалу перемінився й подув із заходу. Він погнав дощові струмені просто в отвір нори. Ліщина позадкував і приєднався до товаришів. Навіть сюди виразно долинало лопотіння дощу. По суті, вони не захистилися від негоди, а тільки якось заховалися, щоб її перечекати. Авжеж, думалось Ліщині, вони й справді всього-на-всього купка задрипаних волоцюг, що забилися до вузької холодної нори на чужині...

— Ожино, скажи, що ти думаєш про нашого гостя? — спитав Ліщина.— І чи хочеться тобі йти до його колонії?

— Я ось що думаю,— сказав Ожина.— Перевірити, чи можна йому довіритись, можна одним-єдиним способом: піти до них у колонію. Він начебто по-дружньому до нас ставиться. З другого боку, якби колонія кролів боялася прихідьків і хотіла обманом їх позбутися, (заманити в нору й там на них напасти), то вони мали б послати когось такого, хто викликає до себе довіру. Може, вони хочуть повбивати нас. Але знов же, як він сказав, тут і справді так багато трави. А якщо вони всі такого зросту, як цей кріль, то їм нічого боятися, що купка таких миршавих заволок повиганяє їх та забере кролиць. Мабуть, вони бачили, як ми прийшли. Ми були зморені. Чогось же вони не напали на нас тоді? Або коли ми розбіглися, перш ніж почати риття? Одне тільки збиває мене з пантелику: яка їм вигода з того, що ми приєднаємося до їхньої колонії?

— Може, вони бояться, що ми, як дурні, приманимо сюди елілів? — сказав Кучма, витрушуючи землю з бакенбардів і пихкаючи, аж показуючи довгі передні зуби.— А ми ж поки що справдешні дурні, бо ще не навчилися, як тут краще жити. Може, вони гадають, що безпечніше буде навчити нас тутешнього способу життя? Я цього не знаю. Та досить гадати. Я не боюся піти до них і про все довідатись. Хай-но спробують утяти яку штучку, то побачать, що і я на витівки мастак. Не хотілося б пропустити нагоду виспатися в затишнішій норі, ніж оця! Адже ми від учорашнього дня не спали.

— А ти що скажеш, П’ятий?

— Як на мене, то краще не мати нічого спільного з тим кролем та його колонією. Нам треба негайно кинути це місце і йти далі!

Змерзлого й промоклого Ліщину ці слова П’ятого роздратували. Він звик завжди покладатися на інтуїцію П’ятого, а тепер, коли так потрібна його порада, він їх підводить! Ожила міркував чудово. І Кучма принаймні показав здоровий глузд. Видно, від П’ятого зараз не діждеш нічого кращого за оце його ниття й бурчання. Бурчить, мов жук! Щоб виправдати П’ятого, Ліщина згадав, що той маленький, слабенький і вморився, певне, більше за інших.

Цієї миті в дальшому кутку нори стала осипатися земля, і ось в отворі показалась голова й передні лапи Срібного.

— А ось і ми! — весело мовив він.— Ми зробили те, про що ти казав, Ліщино: з’єднали свою нору і з твоєю, і з Жостіровою. То що ви надумали? Як бути із запрошенням того, його там... Первоквита? Ні, Первоцвіта! Невже ми отак і сидітимемо скулені отут, наче боїмося сходити до нього в гості? Що ж він про нас подумає?

— Ось що я скажу вам,— заговорив з-за його плеча Кульбаба.— Якщо ми хочемо загніздитися в цих полях, нам рано чи пізно доведеться почати з ними переговори, і це безглуздя,— огинатися тут, ніби нам бракує духу перевідати їх.

— Не знаю, скільки їх там,— докинув Срібний,— але ж і ми чогось та варті! Терпіти не можу відсиджуватись. Відколи це кролі кролям стали елілями? Он старий Первоцвіт не побоявся прийти сам-один до нас усіх у лабети!

— Гаразд,— мовив, підводячи підсумки, Ліщина.— Я теж так думаю. Але хотілося знати й вашу думку. Може, спершу піти нам із Кучмою вдвох, а тоді вернутися й розповісти?

— Ні,— заперечив Срібний,— ходімо всі. Якщо ми йдемо взагалі, то, ради Фрітха, давайте робити так, щоб не думали, ніби ми боїмося! Що скажеш, Кульбабо?

— Твоя правда, Срібний.

— То й ходімо,— сказав Ліщина.— Збери всіх і гайда за мною!

Надворі вже вечоріло, але дощ досі заливав очі. Чекаючи, поки всі зберуться коло нього, Ліщина прискіпливо оглядав свій загін. Розумний та обачливий Ожина, перш ніж перескочити канаву, обдивився її в обох напрямках. За цим ішов Кучма, радіючи ділу. Срібний — спокійний, на нього цілком можна покластися. Блискучий оповідач Кульбаба так рвався вперед, що перескочив канаву й забіг у поле, аж там зупинившись, щоб зачекати товаришів. Жостір — чи не найурівноваженіший і найнадійніший з них усіх. Чашечка зразу ж пошукав очима Ліщину й став поруч нього. З нори вигулькнули Жолудь, Козелець і Вероніка, добрі рядові, якщо від них не вимагати забагато. І останній з’явився П’ятий, нещасний і пригнічений, мов горобець на морозі. Коли Ліщина одвернувся од нори, з невеличкого розриву в хмарах  на заході зненацька проблисло водянисте блідо-золотаве світло.

«О Ель-аграйро! — подумав Ліщина.—Ті, до кого ми йдемо в гості, теж кролі. Ти знаєш їх так само, як знаєш нас. Хай же я вчиню правильно!»

— Ну ж, підтягнися, П’ятий! — сказав він уголос.— Бачиш, ми тут мокнемо, чекаючи на тебе!

Мокрий джміль виліз на квітку будяка, трохи побринів крильцями й полетів на луг. Ліщина пострибав за ним, лишаючи темний слід у посрібленій траві.

13. ГОСТИННІСТЬ

Гайок на протилежному схилі спускався вниз гострим клином. Ось чому Первоцвіт, коли вертався від них, шаснув між дерева. Він просто біг по прямій лінії від їхніх нір до своїх, навпрошки через вузьку смугу лісу. Обігнувши цю смугу, Ліщина побачив те місце, де Первоцвіт мав вибігти з лісу: із заростей папороті в поле виходила добре втоптана кроляча стежка. А далі, на голому узвишші, виразно чорніли кролячі нори. Хто б подумав, що може бути така незамаскована колонія!

— Присягаюсь небом! — вигукнув Кучма.— Вся довколишня звірина, мабуть, чудово знає, що колонія розташована саме тут! А глянь, які стежки вони повитоптували в траві! Чи не виспівують вони уранці, мов дрозди?

— Може, вони тут у такій безпеці, що й не стараються ховатись? — припустив Ожина.— Адже й наша давня колонія була не дуже замаскована.

— Але ж і не така відкрита! Два грудуділі можуть заїхати в одну з цих нір!

— І я б туди залюбки заїхав,— пожартував Кульбаба.— Я мокрий як хлющ!

Коли загін наблизився, з нори вилізли два кролі й стали на них чекати. Ці теж були великі й випещені.

— Кріль на ім’я Первоцвіт запропонував нам тут притулок,— сказав їм Ліщина.— Мабуть, ви знаєте про це?

Замість відповіді обидва кролі, мовби в танці, зробили якісь дивні рухи головою і передніми лапами. Ліщина і його товариші знали тільки один спосіб знайомитися — взаємно обнюхатися, як це зробили при зустрічі Ліщина й Первоцвіт. Гості подумали, що це їх чи не хочуть заморочити, й знітилися. А танцюристи зупинились, явно сподіваючись від них подібної відповіді, але ті стояли нерухомо.

— Первоцвіт у великій норі,— нарешті сказав один із них,— Ходімо, ми проведемо вас туди.

— А скількох ви запрошуєте? — спитав Ліщина.

— Та всіх, звісно ж! — подивувався місцевий кріль.— Чи хтось із вас воліє мокнути під дощем?

Ліщина гадав, що його чи ще когось із його товаришів поведуть до Головного Кроля. Оскільки Первоцвіт приходив до них без почту, мабуть, він не був Головним. А потім гостям, напевне, запропонували б розійтися по різних норах. Саме такого розпорошення він і боявся найдужче. Тепер, спускаючись під землю, Ліщина вражено побачив: головна нора колонії така велика, що може вмістити всіх їх разом. Це його так заінтригувало, що він навіть не зупинився дати докладні розпорядження, хто за ким повинен іти. Тільки сказав Чашечці триматися за його спиною. «Хай зігріється його маленьке серденько,— подумав він.— А якщо на наших старших нападуть, то в бою без нього можна легко обійтися». Та ще встиг попросити Кучму прикрити їх ззаду.

— Якщо зчиниться бійка, вибирайся сам і виводь із собою всіх, кого зумієш захопити,— шепнув він.— І пірнув слідом за провідниками в одну з нір.

Очевидно, вони спускалися головним ходом, бо від нього навсібіч відгалужувались інші тунелі. Провідники рухалися так швидко, що Ліщина не встигав і понюхати все довкола. Раптом він відчув, що вийшов на відкрите місце, й зупинився. Ні перед його вусами, ні з боків не було більше ні стін, ні землі. Попереду був великий повітряний простір (він відчував рух повітря), і велика порожнеча зяяла над головою. Поблизу скупчилось багато кролів. Він мимоволі позадкував і наштовхнувся на Чашечку. «Який-бо я дурень! — подумав.— Чом не поставив за собою Срібного?» І цієї миті до нього долинув голос Первоцвіта.

— Це ти, Ліщино? — звернувся він.— Ласкаво просимо і тебе, й твоїх друзів! Ми раді, що ви прийшли.

Ліщина мало не підстрибнув з подиву — голос Первоцвіта йшов здалека. Певне, тут була величезна нора! В таких печерах він ніколи не бував. Його огорнуло тепло; підлогу тут устеляв сухий пісок. Він запримітив, що кілька товстих коренів підтримувало склепіння стелі. В норі зібралось дуже багато кролів, чисельністю вони в кілька разів переважали його загін. І всі так само, як Первоцвіт, пахли достатком і розкішшю.

Ліщина збагнув, що Первоцвіт чекає на його відповідь. Товариші з тупотом і шарганням один по одному виходили з нори в залу. Як же відповісти: дуже офіційно чи просто, по-дружньому? І чи варто йому називати себе Головним Кролем? Такого досвіду в нього ще не було. Треара, безсумнівно, чудово впорався б із таким завданням. Не хотілося показати свою розгубленість, підвести товаришів. І Ліщина вирішив, що найкраще буде говорити просто й по-дружньому. Ліпше не величатися, щоб не вийшло ганьби.

— Ми раді, що сховалися від негоди,— сказав він.— І нам, як усім кролям,— що більше товариства, то краще! Коли ти приходив до нас, Первоцвіте, то сказав нам, що колонія ваша невелика. Але надворі ми бачили стільки нір! Певне, у вашій колонії дуже багато кролів.

Договоривши, він почув, як до зали вступив Кучма,— весь його загін був у зборі. Але він відчув, що своєю невеличкою промовою трохи збентежив чужих кролів,— мабуть, узяв хибний тон, занадто наголосивши на їхній чисельності. Може, їх і справді тут не так уже й багато? Чи не було в них якої епідемії? Але хворобою начебто не тхнуло, ніде не видно було її слідів. Такого здоров’я, такого великого тіла, як у місцевих кролів, він ніде не бачив. Може, ті м’ялися й відмовчувались не від того, що він сказав? Може, просто він з незвички промовляв недоладно й господарям не сподобалося, що гості не доросли до їхніх витончених манер?

«Дарма! — подумав Ліщина.— Після вчорашньої ночі я впевнений у своїх хлоп’ятах! Ми б ніколи не добулися аж сюди, коли б не вміли давати раду труднощам. Господарі ще побачать, чого ми варті. Принаймні ми начебто їм сподобались».

Промов більше так і не було. Кролі, місцеві й прибулі, змішалися, почали знайомитись на свій звичний кролячий лад — обнюхуючись. Обидві сторони вивчали, як чужі пахнуть, рухаються, дихають, навіть як чухаються. Через якийсь час усім стало зрозуміло, що знайомство відбулось і що зустріч прихідьків і місцевих кролів не закінчиться побоїщем. Мало-помалу кожен із присутніх сповнився переконанням, що йому нічого боятись.

Зрозумівши, що збори закінчилися щасливо, Ліщина відчув велике полегшення. Враз йому стало тепло й затишно. Він опинився в протилежному кінці зали, до нього обабіч притислися двоє чужих, кріль і кролиця, обоє нітрохи не менші за Первоцвіта. Ось його сусіди зробили кілька неквапливих стрибків униз по одному з ближчих ходів, і Ліщина подався слідом за ними. Вони потрапили до меншого лігва, що знаходилося на більшій глибині. Лігво, очевидно, належало цій парі, бо вони вмостилися там по-домашньому, але не заперечили, коли й Ліщина ліг біля них. Всі трохи помовчали, поки минулося хвилювання великої зустрічі.

— А що, Первоцвіт — ваш Головний Кріль? — спитав нарешті Ліщина.

На його запитання відповіли запитанням:

— А тебе називають Головним Кролем?

Запитання було дуже незручне. Якщо він скаже «так», його нові знайомі ще почнуть так його називати, й можна було уявити, як це сприймуть Кучма й Срібний. Він відповів чесно й просто.

— Нас дуже мало,— сказав він.— Ми покинули нашу колонію, щоб уникнути лиха. Більшість кролів лишилася вдома, і Головний Кріль зостався з ними. Я старався вести моїх товаришів, але не знаю, чи захочеться їм називати мене Головним Кролем.

І подумав: «Ну, зараз посиплються запитання! Чому ви втекли? Чому лишилась решта? І чого ви боялись? А що я відповім?»

Та коли чужий кріль заговорив, стало зрозуміло, що або його не зацікавили гостеві слова, або в нього е якась інша причина утримуватися від розпитів.

— Ми нікого не називаємо Головним Кролем,— сказав господар лігва.— Первоцвітові заманулося піти до вас, то він і пішов.

— Але хто у вас вирішує як бути з елілями? Хто призначає, кому рити нори, кому йти на розвідку і все таке?

— А ми ніколи нічого такого й не робимо! Елілі обходять ці місця стороною. Взимку тут крутилася гомба — лисиця, але чоловік, що обходить поля, недавно її застрелив.

Ліщина здивувався:

— Але люди в цю пору не полюють лисиць!

— І все-таки він ту гомбу застрелив. Ще він убиває сов. А рити нам не доводиться. За мого життя ніхто з нас не вирив жодної нори. Адже тут і так багато порожніх нір. У деяких норах живуть самі пацюки, але цей чоловік і їх намагається нищити. Ні ходити на розвідку, ні грабувати городи нам не треба. Ми тут маємо кращу їжу, ніж будь-де. Твої друзі будуть тут щасливі та веселі!

Але чомусь тон його був не дуже веселий, і Ліщина знову збентежився.

— А де ж той чоловік...— почав він, але його перепинили.

— Мене звати Суниця, а мою кролицю — Нільдрогайн, тобто Співайдрізд. Поруч є кілька чудових порожніх нір. Я покажу їх тобі — може, твої друзі схочуть поселитися в них? А наша велика зала, правда ж, прекрасне місце? Я певен, що в небагатьох колоніях знайдеться така нора, де б кролі могли зібратися всією зграєю! Стелю тримають корені дерева, і дощ на голову не капає. Дивно тільки, як те дерево досі не всохло!

Ліщина запідозрив, що Суниця просто забалакує його, щоб гість ні про що не питав. Це його роздратувало й заінтригувало заразом.

«Але дарма,— подумав він.— Все одно нам поталанило, якщо ми зуміємо так розпастися-розтовстіти, як ці хлоп’ята! Десь тут поблизу має бути якийсь, добрий харч. І кролиця в нього просто красуня! Може, в них іще є не гірші вродливиці...»

Тим часом Суниця рушив до іншої, глибшої нори, й Ліщина пострибав слідом за ним. Це була справді чудесна колонія! Іноді, коли вони перетинали хід, що вів нагору, Ліщина чув лопотіння дощу, який не припинився і на ніч. Але ніде не було ані найменшої сирості чи вологи. Дренаж і вентиляція тут були кращі, ніж у колонії Треари. Скрізь туди-сюди снували кролі. Нарешті, старанно минаючи отвори, звідки тхнуло пацюками, вони опинилися в якійсь глибокій ямі. Звичайно кролячі нори бувають вигнуті, мов лук, а цей тунель був зовсім прямовисний, так що над головою в себе Ліщина побачив листя на тлі нічного неба. Він розгледів, що одна із стін шахти все-таки не прямовисна, а ввігнута й зроблена з чогось твердого. Він недовірливо понюхав ту стіну.

— Раніше тут був колодязь, але люди закидали його,— пояснив Суниця.— Оця стіна — з цегли, а ця — земляна.

— Тут щось прилипло до стіни,— сказав Ліщина.— Та це ж камінці, забиті в землю! Але навіщо?

— А тобі це подобається? — спитав Суниця.

Ліщина спантеличено придивився до камінців.

Всі вони були однакового розміру й через однакові проміжки увіткнуті в землю. Він нічого не міг зрозуміти.

— Нащо вони? — спитав він знову.

— Це Ель-аграйра,— пояснив Суниця.— Давно-давно це зображення склав кріль на ім’я Лабурнум — Золотий Дощ. У нас іще е такі картини, але це найкраща. Є на що подивитися, правда?

Ліщина не знав, що й думати. Він ніколи не бачив рослини лабурнум, що означає «золотий дощ», та й саме слово збивало з пантелику, бо по-кролячому «лабурнум» означає «отруйне дерево». Як можна наректи кроля таким «отруйним» ім’ям? І як це прості камінці могли бути Ель-аграйрою? Він пробурмотів розгублено:

— Я не розумію!

— Ми називаємо це Образом,— пояснив Суниця.— Невже ти досі не бачив ніяких образів? Камінці утворюють на стіні образ Ель-аграйри, який краде королівську салату. Тепер ти розумієш?

Ліщині аж у голові запаморочилось — як тоді на березі річки, коли Ожина заговорив про пліт. Хіба не ясно: камінці й Ель-аграйра — це різні речі? З таким самим успіхом Суниця міг би сказати, що в нього не хвіст, а дубовий листочок! Він ще раз понюхав стіну, а тоді підніс до неї лапу.

— Обережно! — застеріг Суниця.— А то ще пошкодиш Образ. Ну, та дарма. Ми ще прийдемо сюди якось іншим разом.

— А де...— почав Ліщина, але Суниця знов його урвав:

— Мабуть, ти хочеш їсти. І я голодний. Надворі задощило на цілу ніч, але, знаєш, ми можемо годуватися й тут, під землею. А потім ти можеш лягти спати у великій норі чи в моєму лігві, якщо хочеш. Ми можемо вернутися швидше, ніж прийшли сюди. Тут є прямий наскрізний хід. Він веде...

Всю дорогу Суниця базікав, не змовкаючи ні на мить. Ліщина завважив, що будь-яке його запитання, що починалося з «де» чи «куди», спонукає Суницю негайно урвати співрозмовника невтримним потоком балаканини. Він вирішив перевірити, чи правильне його спостереження. Коли Суниця сказав: «Ось ми вже й підійшли до великої нори, тільки іншим шляхом!», Ліщина знов спитав:

— А де...

Вмить Суниця вскочив у бічний вхід, гукаючи:

— Жовтець! Ти йдеш у велику нору?

Ніхто йому не відповів.

— Дивно! — сказав Суниця, вернувшись і знов ведучи перед.— У цей час Жовтець завжди буває там. Я часто кличу його, щоб разом іти на вечерю.

Трохи відставши, Ліщина швидко обстежив бічний хід. На порозі лежала земля, що осипалася день тому. На ній виразно видніли сліди Суниці, але ніяких інших слідів тут не було.

14. "МОВ ДЕРЕВА У ЛИСТОПАДІ"

Цього разу в залі було не так багато кролів. Перша їм трапилася Нільдрогайн. Вона розмовляла з трьома іншими гарними кролицями, і всі вони начебто щось жували. Пахло зеленню. Певне, тут, під землею, ці кролі мали якусь їжу, щось ніби салату Треари. Нільдрогайн спитала Ліщину, чи бачив він образ Ель-аграйри.

— Так, бачив,— відповів він.— Але мені не сподобалися ці дивні камінці. Мені більше до вподоби милуватися тобою і твоїми подругами, ніж якимись камінцями в стіні!

В цю мить до них підбіг Первоцвіт, і Суниця тихо заговорив до нього. Ліщина вловив його слова: «він ніколи не бачив Образу...» і відповідь Первоцвіта: «Ну, та це нам байдуже...»

Враз Ліщина чомусь відчув себе змореним. Він помітив Ожину за широкою спиною Первоцвіта й попрямував до товариша.

— Ходімо нагору, на траву,— тихо мовив він.— І хай ідуть усі, хто хоче з нами!

Цієї миті Первоцвіт обернувся до них і сказав:

— Мабуть, ви вже хочете їсти. Я покажу вам наші харчі.

— Ми підемо на сильфлай — попасемося надворі,— відповів Ліщина.

— Але ж дощ досі ллє, мов із відра! — заперечив Первоцвіт таким тоном, ніби про ходіння нагору не могло бути й мови.— Ми вас погодуємо тут.

— Мені дуже не хотілося б сперечатися,— твердо мовив Ліщина,— але ми повинні попастися.— Ми не боїмося дощу.

Первоцвіт ніби аж жахнувся. А тоді несподівано засміявся.

Сміх незнайомий тваринам, тож на Ліщину й Ожину Первоцвітів сміх справив приголомшливе враження. Спершу Ліщина подумав, що Первоцвіт чи не захворів. А Ожина вирішив, що той хоче на них напасти, й позадкував геть. Первоцвіт так більш нічого й не сказав, тільки все моторошно хихотів. Ліщина й Ожина крутнулись і дременули нагору, неначе від тхора. На півдорозі натрапили на Чашечку. Вони легко обминули малого в широкому тунелі, а він обернувся й собі подався за старшими.

Сівши в траві, усі троє почали її скубти, не звертаючи уваги на дощ, який дзюрком стікав з їхніх кожушків.

— Слухай, Ліщино,— заговорив Ожина,— невже тобі й справді закортіло на сильфлай? Це ж просто жах, а не дощ! Я саме збирався щось там з’їсти й лягти спати. Що це ти надумав?

— Сам не знаю! Раптом мені страшенно захотілося вийти надвір і побути з вами разом. Здається, я розумію, що непокоїть П’ятого, хоч він, сподіваюсь, переборе свої настрої. У цих кролях і справді є щось дивне. Ти знаєш, вони запихають камінці в стіни? — сказав Ліщина.

— Що-що?

Ліщина розповів йому про Образ у ямі. Ожина так само нічого не розумів.

— Але і я тобі щось розповім,— сказав він.— Кучма таки не помилився! Ці кролі й справді співають, мов птахи. Я побував у лігві кроля Буквиці. Його самиця привела маленьких, і, знаєш, вона над ними попискує, мов вільшанка! Щоб швидше заснули, каже. Мені аж моторошно стало.

— А ти що про них думаєш, Глао-роо? — спитав Ліщина Чашечку.

— Вони дуже милі й добрі,— відповів той.— Але мене вражає, що вони всі такі жахливо сумні. І чого б то, адже вони такі великі та дужі, мають чудову колонію? Якісь вони, мов дерева в листопаді. Мабуть, я просто дурний, Ліщино! Якщо ти привів нас сюди, значить, це гарне, безпечне місце.

— Ні, ти зовсім не дурний! І кажеш правду. Щось вони всі та мають на думці!

— Зрештою, ми ж не знаємо, що тут скоїлося, чому їх зосталося так мало,— сказав Ожина.— Може, їх спіткала якась біда й тому вони такі невеселі?

— Ми цього не знаємо, а вони нам не розповідають. Та якщо ми зостанемося тут, нам доведеться все вивідати, щоб жити з ними в згоді. Нам не випадає битися з ними — вони такі велетні! I не можна допустити, щоб вони напали на нас.

— Мені здається, вони не вміють битися, Ліщино,— мовив Чашечка.— Хоч вони такі здоровила, та не схожі на справжніх бійців. Не те що наші Кучма чи Срібний.

— Он який ти в нас спостережливий, Глао-роо! — сказав Ліщина.— А ти не спостеріг, що дощ припустив ще дужче? Я вже досить напхався травою. Ходімо спати! Тільки тримаймося разом.

Вони спустилися вниз іншою норою і скоро знайшли порожнє сухе лігво, де поскручувалися клубочком, щільно, щоб було тепліше, притулившись один до одного, й поснули.

Прокинувшись, Ліщина відразу збагнув, що настав ранок. Запахи підказали йому, що вже зійшло сонце. Найсильніше пахло яблуневим цвітом. Слабкіші були запахи жовтецю і коней. До цих запахів домішувався ще один — неприємний, зовсім протиприродний, небезпечний запах... Дим! Нагорі щось горіло. Потім Ліщина згадав, як учора Кучма, вернувшись з розвідки, розповів про біленькі палички в траві. Так, це тхнуло тими паличками, їхнім димом! Нагорі щойно пройшов чоловік! Саме цей запах і розбудив Ліщину.

Ліщина лежав у теплій, темній норі, і його охопило блаженне почуття безпеки. Він почув нюхом чоловіка, а той його не почув! Той міг чути тільки бридкий запах свого диму.

Чашечка заворушився уві сні, бурмочучи: «Сайн лай нарн, марлі?» — «А жовтозілля смачне, мамо?», і Ліщина, зворушений тим, що Чашечка снить про дитинство, повернувся на другий бік, щоб малому було зручніше.

І цієї ж хвилини почув, що якийсь кріль спускається сусідньою норою. Ось він затупав, якось дивно загукав — неначе співав птах. Коли кріль спустився ближче, Ліщина зрозумів, що той вигукує.

— Флайра! Флайра! — Свіжі овочі! — гукав голос Суниці.

Вискочивши з нори в тунель, Ліщина зразу ж наштовхнувся на нього. Суниця все тупав лапою по твердій долівці.

Моя мати було казала: «Не тупай у норі, як коняка, бо стеля обвалиться!» — зауважив Ліщина.—Хіба можна тупати під землею?

— Можна — щоб усіх побудити,— відповів Суниця.— Дощ перестав, розгодинилось!

— Але навіщо будити всіх?

— Щойно тут проїхав чоловік, і ми з Первоцвітом вирішили, що флайра не повинна залежатися під відкритим небом. Якщо ми зразу ж не розберемо її, то з’являться пацюки й граки, а я не любитель воювати з пацюками. Мабуть, це до вподоби хіба таким шукачам пригод, як ви!

— Не розумію.

— Ходи зі мною! Я тільки гукну Нільдрогайн. У нас поки що немає малих, то й вона піде з усіма по флайру.

По тунелю вже снували інші кролі, й чи не з кожним Суниця заводив розмову, неодмінно зауважуючи, що хоче повести їхніх нових друзів на луг. Ліщина подумав, що Суниця починає йому подобатися. Напередодні він був надто стомлений і приголомшений новими враженнями, щоб справедливо того оцінити. А тепер Суниця видався йому добрим і щирим хлопцем. Він так зворушливо відданий красуні Нільдрогайн і, виявляється, ще й як уміє бути бадьорим та веселим. Коли вони вийшли з нори, Суниця перестрибнув канаву й кинувся у високу траву, грайливий, мов білка. Де й подівся той його задуманий, пригнічений вигляд, яким він так вразив Ліщину напередодні. Сам Ліщина затримався в отворі нори, як це він звичайно робив дома, під кущами ведмежини, й уважно оглянув долину.

— Тут цілком безпечно,— сказав Ліщині Первоцвіт, що надбіг іззаду.— Знаю, ви звикли оглядати місцевість, перш ніж вийти на сильфлай, але у нас можна зразу бігти в поле без страху.

Ліщина не збирався ні міняти своїх звичок, ані вислуховувати Первоцвітові напучування. Він перескочив канаву й сів, знов озираючи долину з узвишшя. Кілька кролів уже бігло вниз по схилу до далекого живоплоту, в якому біліли великі латки глодового цвіту. Ось він запримітив Кучму й Срібного й попрямував до них.

— Сподіваюсь, що твої нові друзі так само упадають коло тебе, як мої коло мене, Ліщино,— заговорив Кучма.— Ми з Срібним уже почуваємося тут як дома. Я вважаю, що це у нас сталася велика переміна на краще. Навіть якщо П’ятий помилився і нічого жахливого не спіткало нашу колишню колонію, я скажу щиро: тут нам ведеться краще, ніж було вдома. Ти йдеш годуватися?

— А де і як тут годуються, ти знаєш? — спитав Ліщина.

— Хіба вони тобі не сказали? Там, десь на лузі, має бути флайра. Більшість їх щодня туди бігає.

— Флайра? А хіба зараз не запізно робити наскок на город? — спитав Ліщина, глянувши на дах ферми, що виднів далеченько за деревами.

— Та ні,— втрутився один із місцевих кролів, що почув їхню розмову,— флайра лежить на лузі, біля того місця, де починається струмок. Іноді ми з’їдаємо її на місці, іноді переносимо в нори. А сьогодні треба неодмінно поповнити наші запаси. Вчора дощ ішов так довго, що ми поїли всю флайру, яка була під землею.

Струмок протікав через живопліт, і через цю саму дірку переходили струмок корови. Кроляча стежка вела через іншу дірку в живоплоті. На пасовиську Ліщина побачив, що скрізь тут розкидані якісь червонясті й жовтогарячі шматки. Деякі шматки були з перистими, блідо-зеленими листочками. Від них поширювався різкий приємний запах, от ніби їх щойно посікли. У Ліщини аж слина покотилася. Мимо проскакав Первоцвіт, обдарувавши Ліщину своєю неприродною посмішкою. Але цього разу Ліщина не звернув на нього уваги. Його невтримно тягло до розкиданих по лузі шматків. Він підбіг, понюхав, покуштував один із них. Це була морква.

У своєму житті Ліщина їв різні овочі, але тільки раз поласував морквою, коли недалеко від їхньої колонії кінь-ваговоз порвав шаньку з морквою, надягнуту йому на морду. Тут, на лузі, лежала стара морква, потрублена мишами й загиджена мухами, але кролям вона просто чудесно пахла; це для них був бенкет, від якого забувається все на світі.

«Хай сюди поткнеться хоч уся Тисяча Елілів,— думав Ліщина,— я дам їм бій! Та й тікати я не зміг би, так наївся. Що за гарна місцина! Що за колонія! Не дивно, що ці кролі завбільшки мов зайці й пахнуть, як принци!»

— Гей, Чашечко,— гукнув він,— наїдайся по саму зав’язку! Більше тобі не доведеться їсти дрижаки, малий!

— За тиждень такого життя він зовсім одучиться дрижати,— прошамотів Козелець із повним ротом.— Я так добре почуваюся! Оце так сніданок! Тепер я куди завгодно піду за тобою, Ліщино. А тієї ночі на вересовищі мене мов підмінили. Дуже погано, коли не можеш заховатися під землею. Сподіваюсь, ти пробачиш мені, Ліщино?

— Все це давно забуто,— сказав Ліщина.— Краще спитаймо Первоцвіта, як носити це добро до колонії.

Первоцвіт сидів біля струмка. Він допіру наївся і вмивався, тручи писок передніми лапами.

— А що, тут щодня бувають овочі? — спитав Ліщина.— А де...— почав був і зразу ж зупинився. «Я вже звикаю до тутешніх звичаїв»,— подумав він.

— Не завжди овочі,— відповів Первоцвіт.— Ти, мабуть, помітив, що морква торішня. Певне, з ферми вивезли покидьки. Сюди звозять усяку всячину: овочі, зелень, гнилі яблука. Влітку, коли стоїть гарна година, їжа буває не щодня. А взимку, в морози, тут завжди є чим підживитись.

— Значить, у вас немає клопотів з їжею. Та тут мало б бути повно кролів! Напевне...

— Якщо ти наївся,— перепинив його Первоцвіт,— то можеш спробувати носити флайру. Це зовсім легко! Просто впийся зубами в морквину, тягни її до колонії і складай у залі. Я беру по дві зразу, але для цього треба напрактикуватись. Добре мати запас!

Не зразу навчився Ліщина по-собачому нести морквину через весь луг до колонії. Доводилось часто класти ношу на траву й перепочивати. Первоцвіт його підбадьорював, а сам Ліщина був сповнений рішучості показати, на що здатен винахідливий ватажок прибульців. Вони з Первоцвітом зупинилися біля входу в тунель поспостерігати, як переучуються його товариші. Всі вони щосили старались, хоча для Чашечки ця робота виявилась зовсім нелегкою.

— Веселіше, Чашечко! — підбадьорив малого Ліщина.— Подумай, як приємно буде їсти все це увечері! Мабуть, П’ятому не легше, ніж тобі.

— А я навіть не знаю, де П’ятий,— відповів Чашечка.— Його тут немає!

Ліщина згадав, що й сам давно не бачив П’ятого. Він почав непокоїтись і, вертаючись разом із Первоцвітом на луг, спробував розповісти йому про особливу вдачу П’ятого.

— Коли б чого не скоїлося з ним! — сказав він.— Оце віднесем, а тоді я, мабуть, піду пошукаю його. Ти не знаєш, де він міг подітись?

Але не діждався від Первоцвіта відповіді. За хвилину той заговорив зовсім про інше:

— Глянь, галки знов добираються до моркви! Уже кілька днів вони тут товчуться. Треба поставити когось, щоб відганяв їх, поки ми переносимо всю моркву. Але хіба кріль упорається з ними?

— Не розумію, яке це має відношення до П’ятого? — різко урвав його Ліщина.

— Побіжу сам прожену їх! — сказав Первоцвіт і помчав геть.

Однак Ліщина побачив, що він і не зачепив галок, а вхопив ще одну морквину й поніс до колонії. Роздосадуваний Ліщина прихопив Жостіра й Кульбабу, і вони втрьох повернулися до нір. Тут несподівано Ліщина помітив П’ятого. Той сидів на узліссі, майже весь захований низько навислим гіллям тиса. Поклавши на землю свою морквину, Ліщина вискочив на узвишшя й сів поруч П’ятого на голу землю під тисом. П’ятий мовчав і тільки все дивився на луг.

— Невже ти не хочеш навчитися носити моркву, П’ятий? — спитав нарешті Ліщина.— Це не важко, треба тільки взятися.

— Я не візьмуся за це,— тихо відказав П’ятий.— Ви... ви схожі зараз на собак, що носять людям палички!

— П’ятий! Ти що, хочеш мене розізлити? Ні, я не розізлюсь на тебе лише за те, що ти мене по-всякому обзиваєш. Але ж інші мусять виконувати за тебе твою роботу!

—— Це я мав би сердитися на вас, але, на біду, не вмію,— заперечив П’ятий.— Що їм мої слова? Чи не всі думають, що я з глузду з’їхав! Але ти, Ліщино, добре знаєш, що я не з’їхав з глузду, і ти не хочеш мене слухати. Це ти, лише ти у всьому винен!

— Отже, тобі все ще не подобається нова колонія? Ну, я думаю, що тут ти помиляєшся. Всі коли-небудь помиляються. Чи ти не можеш помилитися, як будь-хто інший? Козелець ошукався на вересовищі, а ти ошукуєшся тепер.

— Що це за кролі, що снують туди-сюди й носяться з морквою, наче білки з горіхами? Куди це годиться?

— Ну а я сказав би, що вони перейняли добру звичку від білок і тому стали ще кращими кролями.

— І тобі здається, що фермер скидає тут овочі тільки тому, що має добре серце? А що в нього на думці, ти знаєш?

— Просто він вивозить сюди покидьки. Кролі завжди харчувалися на людських смітниках, і нівроку їм. Чи ми не ласували зів’ялою салатою та старою ріпою? І ця морква не отруєна, П’ятий, повір моєму слову. І коли б фермер хотів пополювати кролів, то й цього ранку міг би пополювати на славу. Але ж він не прийшов з рушницею.

П’ятий припав до голої землі й ніби ще поменшав.

— Даремно я сперечаюся з тобою,— пригнічено мовив він.— Ліщино, дорогий друже, я просто відчуваю, як щось лихе ніби обкручується навколо цього місця! Я ще не розумію, що воно таке, тому й не дивно, що не можу нічого пояснити. Знаєш, як буває, коли хочеш гризнути яблуневої кори, а вона обплутана залізною сіткою. Хоч би що воно було, я близько до нього, от тільки не можу розкусити. Може, як посиджу ще трохи на самоті, то й додумаюсь, у чому річ.

— П’ятий, а чом би тобі не зробити по-моєму? Попоїж цих овочів, а тоді залізь у нору та відіспися. Тобі зразу ж полегшає!

— Кажу тобі, я не хочу мати нічого спільного з цим місцем,— сказав П’ятий.— Я швидше вернусь на вересовище, аніж полізу в цю нору. Тут весь дах із кісток!

— Та ні — тут стелю тримає коріння дерев. Зрештою, ти ж спав під землею всю ніч.

— Я там не спав.

— Що? А де ж ти спав?

— Тут. Під тисом — добрий прихисток, сухо.

Тепер Ліщина не на жарт занепокоївся. Якщо П’ятий так нажаханий, що пробув цілу ніч під дощем надворі, незважаючи на холод і небезпеку, то його нелегко буде переконати в протилежному.

Після тривалого мовчання Ліщина сказав:

— Який сором! Краще приєднуйся ти до нас. Але я облишу тебе на час, а потім перевідаю знов — може, повеселієш. Тільки гляди, не гризи тиса!

Не діставши від П’ятого ніякої відповіді, Ліщина знову подався на луг. День був чудовий — хіба можна було такого дня повірити в якісь лихі передчуття? Пополудні майже всі кролі поховалися від спекоти й духоти під землю. Але П’ятий все так само сидів самотою під тисом.

Увечері Ліщина відшукав Кучму, й разом вони пішли на розвідку в гай. Спочатку рухалися дуже обережно, але невдовзі посміливішали. Схоже було, що до гаю не заглядали тварини, більші за польових мишей.

— Тут немає ні запахів, ні будь-чиїх слідів! — зауважив Кучма.— Первоцвіт таки не збрехав! Тут і справді не водяться елілі. Не те, що в лісі над річкою! Признаюсь тобі, Ліщино: я смертельно боявся тієї ночі, тільки не хотів того показувати.

— І я боявся не менше,— признався Ліщина.— А в цьому місці... Я згоден з тобою — тут чисто...

— А це що за дивина? — перепинив його Кучма, ставши серед ведмежини, куди виходила кроляча нора. Землю тут покривав товстий шар перетлілого листя. Але там, де стояв Кучма, ніби недавно вихор вихрів. Чи який вибух підкинув угору, порозвішував на гіллі гниле листя. А посередині земля була оголена, вся порита й подряпана, і в ній видніла глибока, вузька виямка — не більша за одну з тих морквин, що їх обидва тягали вранці. Два кролі ретельно обнюхали, обдивилися пориту землю, але нічого не втямили.

— Дивно, що немає ніяких чужих запахів! — зауважив Кучма.

— Так, пахне тільки кролями, але ж цей запах тут повсюди. І ще пахне людиною, але це теж тут повсюди. Може, людина взагалі не причетна до цього. Просто видно, що якийсь чоловік ішов лісом і кинув тут білу паличку. Не він же перерив тут землю!

— А може, це зробив хтось із тутешніх божевільних кролів? Може, вони танцюють ночами проти місяця абощо? — припустив Кучма.

— Не здивуюсь, якщо це виявиться так,— сказав Ліщина.— Це було б на них схоже. Спитаймо Первоцвіта!

— Вперше чую від тебе таку дурницю! Згадай: на багато твоїх запитань він дав тобі відповідь?

— Та не на багато.

— Спитай його, де він танцює проти місяця! Скажи: «Первоцвіте, де...»

— І ти це завважив? Ні він, ні Суниця не відповідають ні на які «де?» чи «куди?» Чи вони нас бояться? Чашечка добре спостеріг, що з них нікудишні бійці. Щось вони від нас приховують... Але нам краще миритися з цим. Не будемо їм дошкуляти, а з часом усе з’ясується,— сказав Ліщина.

— Видно, знов задощить на цілу ніч,— мовив Кучма.— Ходімо в нору! Може, ми якось та змусимо їх розбалакатись?

— Ні, краще просто чекати... Так, ходімо в нору! І заберімо П’ятого. Він мене непокоїть. Знаєш, він цілу ніч просидів на дощі!

П’ятий так само сидів під тисом. Відбулася досить бурхлива сцена, під час якої Кучма не стримався і показав деяку грубість. Кінець кінцем Ліщина з Кучмою, коли умовляння не допомогли, просто заштовхали П’ятого у велику нору.

Там уже було чимало кролів, а коли пішов дощ, зібралася вся колонія — і господарі, й гості. Всі весело базікали, а по вечері ніхто й не подумав розходитись. Приємно було в залі, надиханій, зігрітій теплом стількох тіл. Ліщина помітив, що його товариші вже подружили з місцевими кролями. Помітно було також, що місцеві обходилися з ним самим вельми шанобливо, маючи його, певне, за ватажка прибульців. Він шукав і не міг знайти Суницю, але тут до нього підійшов Первоцвіт.

— Наші кролі просять, щоб хтось розповів казку,— сказав він.— Може, для початку виступить ваш оповідач?

Ліщина порадився з друзями, і за хвилину Ожина оголосив:

— Ми попросили Ліщину розповісти, яких пригод ми зазнали, поки добулись до цієї долини.

Відповіддю було збентежене мовчання. Чути було тільки, як господарі топчуться та перешіптуються. Спантеличений Ожина обернувся до Ліщини й Кучми.

— В чім річ? — спитав він пошепки.— Сподіваюсь, у цьому нема нічого непристойного?

— Зачекай,— пошепки відповів йому Ліщина.— Хай вони самі скажуть, що їм не сподобалось. Вони тут мають свої звичаї.

Але мовчання тривало. Видно було, що чужі кролі чомусь не бажають пояснювати, в чому полягає помилка гостей.

Нарешті Ожина сказав:

— Трохи подумавши, Ліщина згадав, що у нас є чудовий оповідач — Кульбаба. Він вам розкаже казку про Ель-аграйру. Це, мабуть, підійде,— шепнув він Ліщині.

— А яку розповісти? — спитав Кульбаба.

Ліщина згадав про камінці в колодязній ямі.

— Розкажи про королівську салату,— порадив він.— Вони, здається, люблять цю казку.

Кульбаба взявся оповідати з тією самою готовністю, яку показав ще в лісі над річкою.

— Я розповім вам казку про королівську салату! — оголосив він.

— Ми залюбки її послухаємо,— відгукнувся Первоцвіт.

І Кульбаба почав.

15. КОРОЛІВСЬКА САЛАТА

— Розповідають, що настав якось такий час, коди щастя відвернулося від Ель-аграйри з його народом. Вороги потіснили їх з рідного краю, загнали в болота Кельфазіну. Я там не бував, але подейкують, буцімто в ті часи це було найгірше місце на світі. Там доводилося їсти саму болотяну траву, гіркий ситняг і кислий щавель, а як вириють, було, нору, її зараз же заллє вода. Вороги не хотіли випускати Ель-аграйру з того гнилого краю, і щодня принц Райдуга прогулювався по болотах, щоб переконатися, що Ель-аграйра ніде не подівся. Тоді Фрітх десь відпочивав і настановив замість себе принца Райдугу володарем небес, пагорбів і всього світу.

Одного разу Ель-аграйра звернувся до принца Райдуги: «Принце, мій народ страждає від голоду й холоду, через мокречу ми не маємо нір. Їжа тут така погана, що всі мої підданці захворіють, коли настане негода. Ми не хочемо тут жити! Відпусти нас звідсіля!»

«Ель-аграйро,— відповів принц,— всі знають тебе як злодія та ошуканця. Тебе покарано за твої витівки, й ти не виберешся звідси, поки не виправишся, не доведеш усім, що ти чесний кріль».

«Значить, ми залишимося тут навіки! — вигукнув Ель-аграйра.— Я помру з сорому, якщо мені доведеться звеліти моїм підданцям, щоб вони перестали жити своїм розумом та хитрістю! Ти випустиш нас, якщо я перепливу через озеро, що кишить щуками?»

«Ні,— відповів принц Райдуга,— я вже чув про твій фокус із щукою, Ель-аграйро, і знаю, як ти це проробляєш!»

«А якщо я вкраду салату з городу короля Дарзіна?» — спитав Ель-аграйра.

А слід сказати, що король Дарзін на той час правив найбільшим і найбагатшим містом, у якому будь-коли жили тварини. Воїни його були люті-прелюті, а город, обкопаний глибоким ровом, стерегла день і ніч тисяча вартових. Тож коли Ель-аграйра похвалився, що покраде салату короля Дарзіна, принц весело засміявся і мовив: «Спробуй, Ель-аграйро, і, якщо це в тебе вийде, я всюди помножу твій рід і ніхто віднині й довіку не зуміє вберегти від кролів свої городи! Але я певен, що станеться якраз навпаки: тебе вб’ють вартові й світ позбудеться найспритнішого, найзатятішого шахрая!»

А ту їхню розмову підслухав Йона-їжак, що шукав на болоті равликів та слимаків. Йона хутенько побіг до короля Дарзіна й за винагороду попередив його про наміри Ель-аграйри.

Король прикликав до себе начальника сторожі й мовив, показуючи на салату: «Досі ніхто не вкрав жодного листочка з городу! Але я почув, що негідник Ель-аграйра наміряється покрасти мою салату! Подвоїти сторожу! Жоден листочок не повинен пропасти!»

Вночі Ель-аграйра, взявши з собою випробуваного капітана Оусли Трусь-труся, підкрався до городу. Засівши в кущах, вони переконалися, що неможливо перехитрувати подвійну сторожу.

Наступного дня принц Райдуга, прогулюючись по болоту, єхидно спитав Ель-аграйру: «То де ж твоя салата, Князю о Тисячі Ворогів?»

«Я звелів приставити салату в наші болота,— відповів Ель-аграйра.— Але її так багато — зразу й не донести».

Біля королівського палацу був сад, куди його дружини й дружини його вельмож приводили гуляти своїх численних дітей. Сад не був обнесений стіною, і його не охороняли, бо там нічого було вкрасти й нікого ловити. Уночі Трусь-трусь пробрався до саду, вирив собі невелику нору й пересидів під землею до райку. А вранці, коли в сад привели дітей, він тихенько виліз нагору й приєднався до них. Трусь-трусь був не більший за будь-кого з тих дітей і не дуже від них відрізнявся, тож кожна мама чи няня думала, що він прийшов із кимось іншим. А він легко подружив з дітьми. Адже Трусь-трусь був мастак на всякі ігри, фокуси й витівки, і незабаром він уже бігав та грався з дітьми, ніби й сам був дитина. Коли настав час дітям іти додому, син короля Дарзіна взяв Трусь-труся з собою в палац.

Потрапивши до палацу, Трусь-трусь шаснув там у якусь темну нору, де й пересидів до вечора. А ввечері заліз до королівської комори, де зберігались запаси харчів для короля і його двору. Там лежали трави, фрукти, овочі, ба навіть горіхи та ягоди, бо в ті часи підданцям короля Дарзіна належали всі ліси й поля. Ніхто комори не охороняв, тож Трусь-трусь, попоївши всякої смакоти, решту припасів перепсував і отруїв як тільки міг.

Увечері король звелів головному дегустатору принести з комори першої салати йому на вечерю. А наступного райку і король, і двірські, що поласували салатою, тяжко захворіли: у всіх розболілися животи. І їм ставало гірше й гірше, бо, хоч би що вони з’їли, все було перепсоване й затруєне, адже Трусь-трусь сидів у коморі, «обробляючи» всі харчі, що їх туди приносили. Король іще попоїв салати, але, звісно, від того не поздоровшав, а отруївся ще дужче.

— Через п’ять днів Трусь-трусь замішався в юрбу дітей, а з саду вислизнув і прибіг до Ель-аграйри. Коли Ель-аграйра дізнався, що король Дарзін хворий і що Трусь-трусь упорався з його дорученням, він переодягся так, аж годі було його впізнати. Він обрізав свого білого хвоста, Трусь-трусь обскуб йому вовну, щоб було якнайкоротше, розмалював його чорницями й заляпав грязюкою. Тоді Ель-аграйра обплутав себе хмелем, обчіплявся реп’яхами й навіть зумів змінити свій запах. Тепер навіть його власні дружини не могли впізнати свого чоловіка. А Ель-аграйра, звелівши Трусь-трусеві йти за ним віддалік, подався до королівського палацу.

Він прийшов до начальника варти й заявив: «Я — лікар! Мене послав сюди принц Райдуга. Він довідався про королеву хворобу й послав мене з далекого закельфазінського краю, щоб я вилікував короля, Веди мене до його величності негайно, бо я не звик чекати!» — «А ти не брешеш?» — спитав начальник варти. «Ну, та гаразд! — мовив Ель-аграйра.— Що мені хвороби вашого нікчемного короля, мені, головному лікареві краю, що за золотою рікою Фрітха. Я вернуся і доповім принцові Райдузі про те, що в королівській варті служать дурні, які скривдили мене, бо чого ще можна сподіватися від зграї закусаних блохами песиголовців?»

І Ель-аграйра крутнувся й рушив геть, але начальник варти перелякався, почав його кликати назад. Ель-аграйра дав себе умовити, і його провели до короля.

П'ятиденні страждання притупили пильність хворого короля — він повірив, що принц Райдуга прислав йому лікаря. Він почав слізно просити Ель-аграйру оглянути його, обіцяв виконувати всі лікареві приписи. Ель-аграйра якнайретельніше його оглянув: і очі, й вуха, і зуби, й послід, і кігті, а насамкінець поцікавився, чим той харчувався. Тоді зажадав побачити королівські комори й салату на городі. Повернувся він вельми спохмурнілий і заявив: «Великий королю! Знаю, як засмутять вашу величність такі вісті, але захворіли ви, попоївши тієї самої салати, якої у вас так багато і в городі, і в коморі!» — «Салата? — вигукнув король.— Не може бути! Її вирощено з найкращого насіння, її стерегли день і ніч!» — «Знаю, знаю,— на те йому Ель-аграйра.— Але салату вразив жахливий вірус — смертельний вошекок! Його виділяє пурпурове Овваго, а визріває цей вірус у сіро-зелених лісах Окея-Покея. Правильність мого діагнозу дуже просто перевірити,— додав Ель-аграйра.— Але не варто випробовувати отруйну дію цієї салати на ваших підданцях. Накажіть солдатам захопити кого-небудь у полон!»

Король послав солдатів, і ті зразу ж натрапили на Трусь-труся, що скуб собі травицю на пагорбі, недалеко від палацу. Вони його схопили й притягали в палату до короля.

«Ага, це кріль! — мовив Ель-аграйра.— Нікчемне створіння! Тим краще для досліду. Бридкий кролю, ану з’їж оцю салату!»

Трусь-трусь слухняно ум’яв салату і враз заметався, застогнав; він бився в корчах і закочував очі на лоба, гриз підлогу й пускав піну з рота.

«Бачите, він зразу заразився! — сказав Ель-аграйра.— Кролів ця інфекція вражає на смерть! Порадіймо, що ваша величність уникла такої долі. Ну, цей кріль свою службу виконав — викиньте його геть! А ще я настійно раджу вашій величності,— додав Ель-аграйра,— виполоти всю салату, бо вона ще дасть насіння, і тоді інфекція пошириться, переросте в епідемію!»

Цієї миті до палати увійшов начальник варти, тягнучи їжака.

«Ваша величносте! — заволав він.— Оце створіння прилізло з боліт Кельфазіну! Воно каже, що народ Ель-аграйри муштрується, готуючись до війни. Кролі хочуть напасти на город вашої величності й покрасти королівську салату! Прошу наказу вашої величності рушити з військом на кролів і винищити їх!»

«О! — вигукнув король Дарзін.— Я придумав хитрість, яка мені більше до вподоби! Значить, «кролів ця інфекція вражає на смерть»? Чудово, чудово! Та даймо їм стільки салати, скільки їхня душа забажає! Ану зберіть тисячу пучків салати й скидайте в болота Кельфазіну! Ха, ха, ха! Оце так жарт! Я аж поздоровшав од нього!»

«Ах, ах! Яка жорстока хитрість! — мовив Ель-аграйра.— З цього видно, що ваша величність одужує. Як часто буває, що досить розпізнати причину хвороби — і хворий уже й здоровий! Ні, ні, не треба винагороди! У вашому палаці немає нічого такого, що цінувалося б у світлому краї за золотою рікою Фрітха. Я тільки виконав прохання принца Райдуги.»

Ель-аграйра відкланявся й пішов з палацу.

Того вечора Ель-аграйра змушував своїх кролів гарчати якомога лютіше та бігати по болотах Кельфазіну, коли це з-за річки надійшов принц Райдуга.

«Ель-аграйро,— гукнув він,— чи не наслав хто на мене чарів?»

«Цілком може бути,— відказав Ель-аграйра.— Смертельний вошекок поширюється по всьому світу з лісів Окея-Покея...»

«Тисяча пучків салати лежить купою на пагорбі серед болота! Хто її туди переніс?»

«Я ж казав тобі, що звелів приставити її сюди! Невже ти думаєш, що мій охлялий з голоду народ міг притягти сюди таку гору салати з королівського городу? Одначе незабаром мої підданці піддужчають, бо я прописав їм салатну дієту. Адже я великий зцілитель, і до тебе, принце Райдуго, ще докотиться моя лікарська слава!»

Тут принц Райдуга збагнув, що Ель-аграйра дотримав свого слова — здобув королівську салату — й що тепер йому самому доведеться виконати свою обіцянку. І він випустив кролів із Кельфазінських боліт, і вони розмножилися, розповсюдилися по всьому світу. Й від того самого дня ніяка сила на землі неспроможна віднадити кролів від городів, бо сам Ель-аграйра всякчас підказує їм цілу тисячу щонайліпших, щонайхитріших витівок.

16. ПЕРСТАЧ

— Чудово! — вигукнув Ліщина, коли Кульбаба скінчив оповідь.

— Правда, Кульбаба гарно розповідає? — сказав Срібний.— Як добре, що він з нами! Послухаєш його — і зразу повеселієш!

— Ну, тепер вони похнюплять носа! — прошепотів Кучма.— Де вже їм виставити такого оповідача!

Всі прибулі кролі не сумнівалися, що Кульбаба чудово розповів свою казку й тим самим довів господарям, цим величним, угодованим, загадково-зажуреним дженджикам з їхніми картинами на стінах, що вони не просто купка приблуд без роду-племені! Який розумний кріль міг не захопитися таким оповідацьким хистом! Вони чекали виразів захоплення, але за якусь хвилину, собі на подив, переконалися, що господарі аж ніяк не поділяють їхнього захвату.

— Дуже мило,— промимрив Первоцвіт. Він нібито підшукував слова, щоб ще щось додати, але потім просто повторив: — Дуже мило, незвичайна історія!

— Та невже він не знає цієї казки? — прошепотів Ожина Ліщині на вухо.

— Я завжди вважав, що в цих давніх оповідках є щось чарівне,— протяг хтось із господарів.— Надто коли їх відтворюють у давній, старомодній манері!

— Саме так,— докинув Суниця.— І тут не обійтися без віри. Треба повірити у справжніх Ель-аграйру та принца Райдугу, а все інше прикладеться само собою.

— Нічого не кажи, Кучмо! — пошепки застеріг Ліщина, завваживши, що той гнівно шаргає лапами по долівці.— Силою колодязь копати — води не пити! Побачимо, що вони самі вміють.— А вголос він сказав: — Змінилося стільки поколінь, а наші казки не мінялись, як не змінились і ми самі. Ми живемо тим самим життям, яким жили наші батьки й батьки наших батьків. У вас тут інакше. Ми це розуміємо, і нас неабияк цікавлять ваші нові ідеї та ваш спосіб життя. Нам цікаво знати, про що ви розповідаєте казки?

— Ну, ми не часто розповідаємо давні історії,— сказав Первоцвіт.— Ми здебільшого складаємо оповідки та вірші про наше нове життя, про сучасність. Той Образ Ель-аграйри, що його створив Лабурнум, уже, звісно, застарів. Ель-аграйра втратив своє значення. Хоча та історія, яку розказав ваш друг, просто чарівна,— додав він, похопившись.

— Ель-аграйра — великий витівник,— зауважив Жостір,— а кролям завжди будуть потрібні хитрість і винахідливість!

— Ні, неправда! — почувся голос із протилежного кінця зали.— Кролям потрібні смирення і вміння змиритися із власного долею!

— Це Перстач, один із найкращих поетів, які у нас були за останні місяці,— пояснив Первоцвіт.— Його ідеї дуже популярні. Хочете його послухати?

— Хочемо! Хочемо! — загукали зусебіч.— Давайте Перстача!

— Ліщино,— раптом сказав П’ятий,— я хотів би краще роздивитися цього Перстача, але мені страшно підступитися до нього. Проведи мене до нього!

— Та чого це ти, П’ятий? Чого тут боятись?

— О Фрітху, допоможи мені! — тремтячи, заблагав П’ятий.— Я звідсіля чую його запах — він мене жахає!

— Ну, П’ятий, не мели дурниць! Він пахне, як і всі вони.

— Ні, він тхне ячменем, що гниє в полі, прибитий дощем! Він тхне пораненим кротом, що не може сховатися в нору!

— Про мене, то він таки пахне — великим, угодованим кролем, напханим морквою! Ну та гаразд, я проведу тебе до нього.

Коли вони проштовхалися крізь юрбу в протилежний край зали, Ліщина з подивом побачив, що Перстач — усього-на-всього зелений недоросток. У їхній давній колонії такого малюка нізащо не попросили б розповісти історію для всіх. Такий міг розповідати хіба в товаристві не старших за себе.

Погляд у Перстача був дикий і відчайдушний, а його вуха безперестанку сіпались. Ось він почав говорити, помалу неначе забуваючи, де він і хто його слухає, та все повертаючи голову назад, до входу в тунель, ніби прислухаючись до чогось, чутного тільки йому самому.

Але голос його був сповнений дивного, захопливого чару, мов танець вітру й світла на лузі, і всі слухачі перейнялися ритмом його поезії, всі затамували подих.

Віє вітер, віє понад травою,

Гойдає гілля вербове, листя блищить сріблисто.

Куди ти, вітре, летиш? Далеко, далеко

Понад горбами, аж за край світу.

Візьми ж мене, вітре, з собою, над небом мене понеси,

Я полечу з тобою, Вітровим стану Кролем,

У небо я полечу — небо перисте й кріль.

Біжить струмок, біжить по ріні,

Між комишів, жовтеців, серед золота й блакиту весни.

Куди ти біжиш, струмочку? Далеко, далеко,

Ген-ген за луки, біжу всю ніч.

Візьми ж ти мене, струмочку, в зоряне світло неси мене,

Я поплину з тобою, стану Струмковим Кролем,

За водою, водою — зелена вода і кріль.

Осінь зриває листя, жовте й червоне,

Воно шарудить по канавах, по хоче з живоплотів злітати.

Куди ви йдете, листочки?

Далеко, далеко в землю йдемо, із ягодами й дощем.

Візьміть же мене, листочки в темну свою мандрівку,

З вами я помандрую, стану Кролем Листяним

У глибинах землі — земля і кріль.

Фрітх у вечірньому небі, серед багряних хмар...

Ось я, о Фрітху, біжу по траві високій!

Візьми ж ти мене з собою, візьми за ліс

Далеко-далеко, у серце світла, у тишу.

Бо я готовий віддати тобі мій подих, життя моє,

Сяйливе сонячне коло — сонце і кріль.

Видно було, що ця поезія справила глибоке враження на П’ятого. І водночас він виказував якийсь неймовірний жах. От ніби він заразом і приймав кожне поетове слово, і жахався кожного слова. Раз йому навіть перехопило подих, ніби він уперше почув і розпізнав свої власні напівусвідомлені думки. А коли Перстач замовк, П’ятий зробив одчайдушне зусилля, щоб прийти до тями.

Кріль, коли злякається ворога, іноді завмирає на місці — або загіпнотизований, або сподіваючись, що лишиться непоміченим. Але згодом, якщо гіпноз не дуже сильний, настає момент, коли кріль, мовби розірвавши чари, вдається до іншого рятівного засобу — втечі. Щось подібне сталося і з П’ятим. Зненацька він підскочив і, відчайдушно штовхаючись, кинувся до виходу. Місцеві кролі, яких він зачепив, сердито огризались, але він не звертав на те уваги. Та нарешті, не змігши пробитись між двох важких самців, мусив зупинитись. Тут П’ятий забився в істериці, замолотив передніми й задніми ланами, тож Ліщина, йдучи за ним по п’ятах, із великими труднощами відвернув бійку.

— Мій братик теж свого роду поет,— пояснив Ліщина наїженим кролям.— Деякі речі справляють на нього таке сильне враження, що він і сам не завжди знає чому.

Тим часом П’ятий уже обминув їх і пробивався далі до виходу. Ліщина відчував, що не можна лишати його самого. Але, поклавши стільки сил на те, щоб подружити з місцевими кролями, Ліщина був дуже сердитий на П’ятого, який мало не звів нанівець усі його миротворчі зусилля. Тож, проходячи повз Кучму, він шепнув йому:

— Ходімо наставимо його на добрий розум! Чого-чого, а бійки нам не треба.

Ліщині здавалося, що П’ятий заслужив на невеличкий Кучмин прочухан.

Вони наздогнали П’ятого біля виходу з тунелю. Перш ніж хтось із них устиг заговорити до нього, він обернувся й заговорив сам, ніби відповідаючи на запитання:

— І ви це відчули, правда? Ось що тут найгірше! Тут немає омани. Він мовить правду! А якщо він мовить правду, то це не марення божевільного,— чи не це хотіли ви сказати? Я не засуджую тебе, Ліщино. Я сам відчув, що Перстач невідпорно притягує мене до себе, мов одна грозова хмара притягує іншу. Але в останню мить я відскочив від нього. Чому? Хтозна. Просто так вийшло. Певне, якась остання часточка волі, що лишалася в мені, відкинула мене від нього. Я казав, що стеля тієї зали зроблена з кісток? Ні! Непроникний туман безумства вкриває тут усе небо, і нам уже ніколи не ходити при світлі Фрітха. Ох, що буде з нами? Одна й та сама річ може бути водночас і правдою, і безумством, Ліщино!

— Що за бредня? — звернувся спантеличений Ліщина до Кучми.

— Я тільки одне втямив: він говорить про того клаповухого нікчему-поета! — відповів Кучма.— Але він чомусь вважає, що ми маємо якесь відношення до нього й до його божевільної балаканини. Заспокойся, П’ятий! Нині нас хвилює тільки сварка, яку ти затіяв. А для мене цей Перстач — ніякий не перст судьби, а просто бур’ян, та й годі.

П’ятий дивився на них величезними очима, які, мов у мухи, здавалися більшими за його голову.

— Ви так думаєте,— сказав він.— Ви в це вірите. Але кожен із вас по вуха втонув у тому тумані. І де...

Ліщина урвав його, і П’ятий здригнувся.

— Скажу тобі правду, П’ятий: я пішов за тобою, щоб полаяти тебе. Ти поставив під удар все наше майбутнє життя в цій колонії.

— Поставив під удар? — вигукнув П’ятий.— Та вся ця колонія...

— Заспокойся. Я хотів полаяти тебе, але не буду, бо ти й так пережив потрясіння. Але зараз ти негайно спустишся з нами в нору й заснеш. Ходімо! І поки що мовчок!

Життя кролів простіше за наше життя в одному відношенні: за певних обставин вони не соромляться застосувати силу. Не маючи змоги вибирати, П’ятий спустився з Ліщиною і Кучмою в ту нору, де Ліщина, Ожина й Чашечка спали напередодні. Нора була порожня, тож вони полягали й швидко заснули.

17. БЛИСКУЧИЙ ДРІТ

Було холодно-холодно, і стеля й справді була з кісток... Ні, стеля була з переплетеного гілля тиса, твердого й холодного, мов лід, а на тому гіллі тьмяно червоніли ягоди.

«Ходімо, Ліщино,— сказав Первоцвіт.— Візьмемо в рот тисові ягоди, віднесем у велику нору й там з’їмо. І твої друзі повинні так робити, якщо хочуть жити по-нашому».— «Ні, ні! — закричав П’ятий.— Ліщино, не треба цього робити!»

Але тут із-під тисового гілля виповз Кучма. У роті в нього було повно ягід.

«Дивись, як я навчився носити! — сказав Кучма.— А я йду від вас, Ліщино! Спитай куди, спитай куди, спитай куди!»

Потім вони десь бігли, не до колонії, а холодними полями, і Кучма все губив і губив червоні ягоди — червоні, мов краплі крові, й тверді, мов скрутні залізного дроту. «Не треба їх їсти,— сказав він.— їх не розкусиш. Це крижані ягоди».

Ліщина прокинувся. Він лежав у норі й тремтів. Чом не зігрівають його тіла сусідів? А де П’ятий? Він сів на задні лапи. Поруч крутився й здригався уві сні Кучма, намагаючись знайти теплий бік товариша, щоб притиснутися до нього, але товариша не було. Виямка в піщаній долівці, де лежав П’ятий, була ще тепла, але сам П’ятий десь подівся.

— П’ятий! — гукнув Ліщина в пітьму, вже знаючи, що відповіді не буде.

Він сильно штовхнув Кучму носом.

— Кучмо! П’ятий пропав!

Кучма вмить прокинувся, як завжди бадьорий і готовий діяти.

— Що сталось?

— П’ятий утік.

— А куди?

— На сильф — нагору. Куди ж іще? Блукати по норах він не став би — сам знаєш, він терпіти не може колонії.

— Набрид він мені! Та й нору захолодив. Думаєш, він у небезпеці? Треба йти шукати його?

— Так, треба. Він украй пригнічений, а ще ж зовсім темно. Хай там що говорять Первоцвіт і Суниця, а вночі можуть блукати елілі.

— Вже досвіток,— сказав Кучма, понюхавши повітря й прислухавшись.— Ось-ось світатиме, й ми легко його знайдемо. Мабуть, краще й мені піти з тобою. Не хвилюйся, далеко він не забіг. Але, клянусь королівською салатою, я скажу йому, що думаю про нього, хай-но тільки ми його спіймаємо!

— Я потримаю його, поки ти лупцюватимеш. Тільки б ми його знайшли!

Вони вилізли до виходу й там присіли.

— Поки наші друзі не підпихають нас у спину, щоб ми не роззиралися,— сказав Кучма,— роздивімося гарненько, чи немає поблизу горностаїв і сов!

І тієї ж хвилини з гайка, що через долину, почувся крик сови. Інстинктивно два кролі припали до землі й нарахували чотири удари серця, поки крик сови повторився.

— Вона летить геть,— мовив Ліщина.

— Цікаво, скільки полівок повторює ці слова щоночі? Ти ж знаєш, що сова зумисне обманює: кричить усе тихіше й тихіше, ніби віддаляється.

— Ну, я не можу чекати! — сказав Ліщина.— Десь там П’ятий, і я піду слідом за ним. А ти правду казав — уже світає.

— Гляньмо спершу під тисом!

Але під тисом П’ятого не було.

У сірому світлі вималювався край лугу, а живопліт і струмок ще чорніли далі невиразними смугами. Кучма зістрибнув із пагорка й довгою дугою помчав по мокрій траві. Зупинився він біля входу в нору, з якої вони допіру вийшли. За ним підбіг і Ліщина.

— Ось і слід П’ятого! — вигукнув Кучма.— Свіжий слід, веде з нори просто до струмка. Навряд чи він далеко забіг.

Після дощу легко роздивитися свіжий слід — там струшено з трави краплини. Кролі добігли до живоплоту в тому місці, де було морквяне звалище й починався струмок. Кучма не помилився — слід таки був свіжий. Пролізши крізь живопліт, вони зразу побачили П’ятого. Кілька шматків моркви досі валялося біля струмка, але П’ятий їх не зачепив — він скуб траву коло старої покрученої кислиці. Коли Ліщина й Кучма підбігли ближче, П’ятий підвів на них очі.

Не зронивши й слова, Ліщина й собі став пастися поруч П’ятого. Він уже шкодував, що прихопив Кучму. В досвітковій пітьмі, побачивши, що П’ятий десь подівся, Ліщина не на жарт розхвилювався і радий був опертися на Кучму. А нині, побачивши П’ятого, такого маленького й рідного, нездатного хоч кого скривдити чи приховати свої почуття, тремтячого в мокрій траві чи то від холоду, чи то від страху, Ліщина зрозумів, що гнів його розвіявся. Він почував тільки жаль до брата і думав, що, коли б вони з П’ятим зосталися вдвох, той би помалу заспокоївся. Але пізно вже було умовляти Кучму діяти лагідніше — лишалось хіба сподіватися на краще.

Всупереч побоюванням Ліщини, Кучма теж мовчав. Очевидно, він вважав, що розмову повинен почати Ліщина, й трохи був розгублений.

Ліщина був уже понадіявся, що все скінчиться добре, й подумав, що Кучма розумніший, ніж йому здавалось, коли це П’ятий, сівши на задні лапи й помивши писок передніми, заговорив, дивлячись Ліщині просто в вічі:

— Я йду від вас! Мені дуже сумно. Я хотів би побажати вам усього доброго, але ж у цій колонії не може бути добра! Тож просто кажу: прощавайте!

— Але куди ж ти підеш, П’ятий?

— Геть звідсіля. До пагорбів, якщо доберуся туди.

— Сам-один? Ти не дійдеш. Пропадеш!

— У тебе немає жодного шансу, хлопче,— докинув Кучма.— Щось та згребе тебе ще до ні-Фрітха!

— Ні,— дуже тихо відповів П’ятий,— тобі ближче, ніж мені, до смерті!

— Ах ти ж нікчемне базікало, ти, кущик мокрецю! Ти ще хочеш мене залякати? Я ж тобі...

— Стривай, Кучмо,— втрутився Ліщина.— Не треба грубо!

— Але ж ти сам...— почав Кучма.

— Знаю, але тепер я передумав. Не сердься, Кучмо. Я просив тебе, щоб ти допоміг мені вернути його назад у колонію. А зараз... Знаєш, П’ятий ніколи не помилявся у своїх передчуттях. Останні два дні я не слухав його, і я досі думаю, що в цьому він помиляється. Але мені бракує духу загнати його назад до колонії. Я вірю, що чомусь це місце зводить його з ума. Я проведу його трохи. Я не можу просити тебе піти з нами — це зайвий ризик. Зрештою, всі наші повинні знати, де ми, і хто ж їм скаже, як не ти? Я вернуся ще до ні-Фрітха. Сподіваюсь, ми обидва повернемось.

Кучма витріщив очі й люто насипався на П'ятого:

— Ах ти, нікчемний чорний жучок! Ти так і не навчився слухатися старших? Весь час тільки: «Я, я, я! Ах, у мене дивне відчуття в задній лапі, й тому ви всі негайно станьте на голову!» А тепер, коли ми влаштувалися в чудовій колонії, ти щосили стараєшся все зіпсувати! Та ще хочеш, щоб заради тебе важив життям один із найкращих наших кролів. Ти побредеш полями, як очманіла миша, а він піде няньчитися з тобою! Ну, то знай: я пориваю з тобою! А зараз я побіжу в колонію, всім розкажу про тебе, щоб і вони порвали з тобою. Не сумнівайся: всі начхають на тебе!

Кучма крутнувся і кинувся у найближчу дірку в живоплоті. В ту ж мить по той бік живоплоту зчинилася справжня буря. Хтось там бився, молотив лапами. В повітря злетіла паличка, тоді волога грудка злежаного листя снарядом пролетіла через дірку і впала біля Ліщини. Тамуючи бажання втекти геть, Ліщина й П’ятий нажахано перезирнулись. Який ворог напав на Кучму по той бік живоплоту? Не чути було ніяких криків — ні котячого шипіння, ні кролячого вереску, тільки тріскотіли гіллячки та наче хто з відчаю виривав із коренем траву.

Зібравши всю свою мужність і поборовши веління інстинкту, Ліщина змусив себе кинутися в прохід. П’ятий скочив за ним. Їхнім очам відкрилось жахливе видовище. Скрізь на гіллі висіло перетліле торішнє листя. А на оголеній, поритій глибокими борознами землі лежав на боці Кучма, звиваючись, дригаючи задніми лапами. Шию йому стягував зігнутий мідний дріт, що тьмяно поблискував у перших променях сонця. Нап’ятий, мов струна, дріт тягся через передню лапу до кілочка, забитого в землю. Гострий кінець дроту поранив йому шию, і краплини крові, темно-червоні, мов тисові ягоди, скочувались по його плечу. Боки його надсадно то здіймались, то опадали. Кілька секунд Кучма полежав, сапаючи. Тоді знов забився, засовався вперед-назад, аж поки задихнувся і стих.

Приголомшений жахом Ліщина вискочив з дірки живоплоту й присів поруч. Кучмині очі були заплющені, а губи розтягайся, ніби в посмішці, оголивши довгі передні зуби. Він прикусив спідню губу, і з неї теж крапала кров. Піна вкривала його щелепи й груди.

— Тлайлі! — тупнувши лапою по землі, заговорив Ліщина.— Слухай, Тлайлі! Ти в пастці — у пастці! Як тобі допомогти? Ну, згадай, чого вчили у Оуслі?

Задні лапи Кучми знов слабко забились, він опустив вуха й розплющив очі, що нічого не бачили. Потім голос його, глухий і тихий, пробився, булькочучи, крізь криваву піну в його роті:

— Оусла... не варто... кусати дріт. Вирити... кілочок!

Знов корчі струснули його, і він зашкріб кігтями землю. Земля й кров, неначе машкара, запеклись на його писку.

— П’ятий, біжи в колонію! — закричав Ліщина.— Приведи Ожину, Срібного, всіх! Швидше! Він помирає!

П’ятий швидше за зайця помчав лугом. Лишившись один, Ліщина спробував з’ясувати, з чого ж почати. Що таке «кілочок»? він уважніше придивився до місива, що лежало перед ним. Кучма лежав на дроті, придавивши його своїм тілом. З-під нього дріт начебто йшов просто в землю. Ліщина напружено силкувався збагнути: що ж йому треба вирити? Одне він розумів: треба рити. Він почав розгрібати пухку землю, й за якусь хвилину його кігті зашкрябали по чомусь гладенькому й твердому.

Він розгублено зупинився і тут завважив, що Ожина вже прибіг і дивиться через його плече.

— Кучма допіру ще говорив, а зараз навряд чи заговорить,— сказав він Ожині.— Ось його слова: «Вирийте кілочок». Що це означає? Що треба робити?

— Дай подумати, не підганяй,— попросив Ожина.

Ліщина повернув голову й задивився туди, куди тік струмочок. Від колонії щодуху мчали Козелець, Срібний, Кульбаба й Чашечка. Далеко перегнавши товаришів, Кульбаба кинувся до дірки в живоплоті й став як укопаний, здригаючись і витріщивши очі.

— Що сталось, Ліщино? П’ятий сказав...

— Кучма попав у сильце! Не чіпай його, поки Ожина не скаже, що робити. Зупини їх, щоб не юрмилися довкола!

Кульбаба кинувся назад і зупинив Чашечку, що надбігав перший.

— А Первоцвіт прийде? — спитав Ліщина.— Може, він знає...

— Він не прийде,— відповів Чашечка.— Він звелів П’ятому заткнути рота...

— Що звелів? — не вірячи власним вухам, спитав Ліщина.

Але цієї миті заговорив Ожина, й Ліщина всю увагу звернув на нього.

— Ось воно як,— сказав Ожина.— Дріт зачеплений за кілочок, а кілочок зарито в землю,— ось, дивись! Ми повинні його вирити. Греби кругом нього!

Ліщина знов заходився рити, вигрібаючи передніми лапами пухку сиру землю й ковзаючи кігтями по твердому дереву. Краєм свідомості він розумів, що решта стоїть поруч і чекає. Захекавшись, він скоро мусив зупинитись, і його змінив Срібний. Незабаром Срібного змінив Жостір. Їм пощастило оголити поверхню цього ненависного, гладенького, пахнучого людиною кілочка на довжину кролячого вуха, але він усе ще міцно сидів у землі. Кучма, весь закривавлений, із заплющеними очима, нерухомо лежав на землі. Жостір виткнув голову з виритої ямки і, витерши бруд із писка, сказав:

— Внизу кілочок стає вужчий. Здається, його можна перегризти, але я не можу вчепитися в нього зубами.

— Хай Чашечка спробує,— сказав Ожина.— Він же найменший.

Чашечка кинувся в ямку, і всі чули, як дерево тріщить під його зубами, перетворюючись на скіпки. Та ось він виліз із роздряпаним носом.

— Скіпки поранили мені носа, й там тяжко дихати, але кілочок майже перегризено!

— П’ятий! Лізь у яму! — скомандував Ліщина.

П’ятий пробув у ямці зовсім недовго. Він теж видряпався із закривавленим писком.

— Кілочок розламався надвоє. Земля вже не тримає його! — оголосив він.

Ожина доторкнувся носом до Кучминої голови й легенько штовхнув його. Кучмина голова безсило впала назад.

— Кучмо,— сказав Ожина йому на вухо,— ми вирили кілочок!

Відповіді не було. Кучма все так само не ворушився. Велика муха сіла на одне з його вух. Ожина сердито зігнав її, і вона, дзизкочучи, злетіла в сонячне небо.

— Здається, він загинув,— сказав Ожина.— Я не чую його подиху!

Ліщина припав до землі поруч Ожини й притис свого носа до Кучминих ніздрів, але віяв вітерець і не давав йому розібрати, дихає Кучма чи ні. Лапи його лежали безживно, живіт був ніби плаский і кволий. Ліщина силкувався пригадати все, що будь-коли чув про пастки. Дужий кріль міг скрутити собі в’язи в пастці. Чи, може, гострий кінець дротини розірвав Кучмі дихальне горло?

— Кучмо,— прошепотів Ліщина.— Ми тебе визволили, вставай!

Але Кучма не ворушився. Зненацька Ліщина усвідомив, що коли Кучма справді помер (а чого б іще він лежав мовчки серед грязюки?), то він, Ліщина, повинен мерщій вивести звідси весь загін! От-от мав прийти сюди фермер...

— Моє серце стало серцем одного з Тисячі, бо мій друг перестав сьогодні бігати! — вимовив Ліщина традиційну кролячу клятву, звертаючись до Ожини.

— Ох, краще б це сталося з кимось із нас! — сказав Ожина.— Не знаю, що ми робитимемо без Кучми!

— Ми повинні жити,— відповів Ліщина.— Друзі чекають. Треба змусити їх думати про щось інше!

Він одвернувся од тіла й пошукав очима П’ятого. П’ятого ніде не було видно, але гукати його Ліщина остерігся, бо кролі могли сприйняти це за слабкість і подумати, що їхній ватажок хоче, щоб хтось його втішив. Погляд його впав на Чашечку.

— Чашечко! — грізно заговорив він.— Чом ти досі не втер собі носа, щоб не крапала кров?

— Вибач, Ліщино. А що, Кучма...

— І ще одне! — у відчаї провадив Ліщина, не знаючи, чим забалакати друзів.— Що ти хотів розказати мені про Первоцвіта? Що він звелів П’ятому замовкнути?

— Коли П’ятий прибіг у колонію і сказав нам, що бідолашний Кучма попав у пастку, то Первоцвіт, Суниця й інші тутешні кролі прикинулися, буцімто нічого не чують. Це було безглуздо, бо П’ятий кричав на весь голос, щоб усі чули. А коли ми всі кинулись до виходу й Срібний сказав Первоцвітові: «Звісно, ви йдете з нами?», той просто повернувся до нього спиною. Тоді П’ятий підійшов до Первоцвіта й тихо заговорив до нього. Його слів я не розчув, зате добре чув відповідь Первоцвіта: «Чи на пагорби, чи на Інле — мені байдуже, куди ви підете. Тільки заткни рота!» І вдарив П’ятого, обдер йому вухо.

— Я вб’ю його! — видихнув хрипкий здушений голос у них за спиною. Всі так і підскочили, обернулися на той голос. Кучма підняв голову, спираючись на самі передні лапи й вигнувши спину. Його задні лапи все ще лежали на землі, а на писку, що перетворився на жахливу машкару з крові, піни й землі, жили самі очі. Мовби це був і не кріль, а якийсь лихий демон! Побачивши його такого, кролі не зраділи, не зітхнули полегшено, а тільки нажахано сахнулись, неспроможні мовити слово.

— Я його прикінчу! — повторив Кучма, бризкаючи слиною і ворушачи замурзаними вусами.— Та поможіть мені, хай вам абищо! Зніміть із мене цю смердючу дротину!

Він спробував вивільнитись, але задні ноги не слухались, волочилися по землі. Тоді він упав і поповз, тягнучи по траві дротину з перегризеним кілочком.

Тепер усі гуртом кинулися допомогти пораненому.

— Не чіпайте його! — закричав Ліщина.— Ви ще вб’єте його! Дайте йому відпочити, віддихатись!

— Не треба відпочивати,— через силу мовив Кучма.— Зі мною все гаразд.— І він знову впав і негайно звівся на передні лапи.— От тільки задні лапи чогось не йдуть. Який негідник той Первоцвіт! Я його вб’ю!

— І що це за кролі? — закричав Срібний.— Вони покинули Кучму в біді! Вони боягузи! Чого нам терпіти їх у цій колонії? Виженімо їх! Повбиваймо їх! Захопимо колонію і заживемо в ній самі!

— Так, так! — завторувала решта.— Назад, до колонії! Геть Первоцвіта! Геть їх усіх!

— О емблеєр Фрітх — Фрітх смердючий! — раптом продзвенів із трави пронизливий голос.

— Від такого страхітливого блюзнірства гамір миттєво вщух. Кролі почали роззиратися, шукаючи, хто ж це викрикнув прокляття. Тоді з-за кущиків плауна вийшов П’ятий. Очі його горіли божевільним блиском. Він щось бурмотів і гарчав, мов кріль-чаклун, і всі сахнулися від нього. Потім зрозуміли, що П’ятий до них промовляє.

— До колонії? Ви хочете вернутись до колонії? Божевільці! Ця колонія — могила, нора смерті! Вся ця місцина — велика комора елілів! Уся, вся вона в пастках — скрізь, повсякчас! І цим пояснюється все, що відбулося, відколи ми сюди прийшли.

Ти знаєш багато історій, Кульбабо? А ось цієї, що я зараз розповім, ти ще не знаєш! Сам Ель-аграйра заплакав би, коли б її почув! Тож слухайте!

Була собі під гаєм чудова кроляча колонія, з якої видно було весь фермерів луг. І ось фермер подумав: «Цих кролів можна розводити — на м’ясо, на хутро. І не треба возитися з клітками — їхня колонія і так буде частиною моєї ферми. Нехай собі живуть у лісі!» І фермер почав убивати всіх елілів в околиці — лендрі, гомбу, горностая, сову. Він почав скидати для кролів їжу, але трохи віддалік від колонії. Йому потрібно було, щоб кролі звикли вільно бігати в лісі й на лузі. І почав ставити пастки, не дуже багато, щоб не налякати всіх кролів, а то б вони покинули колонію. А вони ж поробилися великі, дужі та здорові, бо фермер дбав, щоб їм була добра їжа, надто взимку, і щоб вони нічого не боялися, крім сильця в дірці живоплоту чи на лісовій стежці. Тож кролі зажили так, як той чоловік для них задумав, і час від часу декотрі з них десь дівалися. І ось кролі стали поводитися так дивно, що багато чим почали різнитися від нормальних кролів. Вони добре знали, що діється, але прикидалися, ніби все гаразд, бо їжа була добра. Мешканці колонії забули життя диких кролів! Вони забули про Ель-аграйру, бо навіщо хитрощі та витівки кролям, які звикли жити в колонії, що стала власністю ворога? Замість витівок і стародавніх казок вони навчилися нового мистецтва — почали танцювати на знак привітання, співати по-пташиному й викладати образи на стінах. Звісно, це їх не рятувало, але допомагало збавляти час і вважати себе передовими кролями, цвітом усього кролячого роду! їм непотрібний став Головний Кріль, який має бути Ель-аграйрою для свого племені, має оберігати його від смерті. А тут була тільки одна смерть, із якою не впоратися Головному! Натомість Фрітх їм послав дивних співців, гарних і хворих, як дубові яблучка. А що ці співці, які десь-інде були б мудрецями, не могли говорити правду, бо на них давила всією жахливою вагою страшна таємниця колонії, то скоро вони почали виспівувати прекрасних і божевільних пісень про смирення і вміння миритися з власного долею, або щось подібне,— аби тільки виходило, ніби кролі люблять блискучий дріт. У цих кролів було тільки одне суворе правило: ніхто не смів питати, де той чи той перебуває і де хто-небудь пропав. Слово «де» можна було вжити хіба що в пісні. Спитати будь-кого вголос: «Де?» — вважалося непристойністю, а от говорити відкрито про блискучу дротяну нетлю якнайсуворіше заборонялось. Такого вільнодумця мешканці колонії негайно вбивали.,.

А потім прийшли ми, звичайні дикі кролі, й заходилися рити нори через долину від них. Колоністи не показалися нам одразу. Їм треба було подумати, як краще вчинити. І вони швидко придумали! Привести нас у колонію і нічого нам не сказати. Розумієте? Фермер ставить не дуже багато силець, і якщо хтось попадеться, то інші можуть протягти довше. Вони не захотіли слухати розповіді про наші небезпечні пригоди! Хто захоче слухати про чиїсь хоробрі вчинки, коли сам соромиться свого боягузтва? Кому захочеться слухати пряму й чесну мову того, кого ти підло обманюєш? Чи ж треба мені ще говорити далі? Все, що з нами тут сталося, підтверджує мої слова й підходить, як хоботок бджоли до дзвоника наперстянки! Ви кажете, вигнати їх і поселитись самим у тій великій залі? Що ж, поселіться під стелею з кісток, скручених блискучим дротом! Віддайте самі свої голови в обійми смерті!

П’ятий опустився на передні лапи в траву, а Кучма, все ще тягнучи за собою страшну дротину з кілочком, підійшов до нього, хитаючись, і потерся носом об його ніс.

— Я ще живий, П’ятий,— мовив він.— І всі ми поки що при купі. Розгадавши їхню таємницю, ти перегриз більшого кілка, ніж той, що тягнеться за мною! Кажи: що нам тепер робити?

— Що робити? — перепитав П’ятий.— Негайно тікати звідси! Я вже сказав Первоцвітові, що ми йдемо геть.

— А куди? — спитав Кучма.

Відповів йому Ліщина:

— До пагорбів!

На південь від них, за струмком починався пологий схил, по якому брався нагору путівець. Далі виднів гай.

Ліщина рушив у тому напрямку, і його загін, розсипавшись по двоє і по троє, подався за ним.

— А дротина, Кучмо? — спитав Срібний.— Кілочок ще зачепиться за щось і знов затягне її на шиї.

— Зараз вона висить вільно, і я міг би скинути її, коли б не боліла так шия,— сказав Кучма.

— Все-таки спробуй струснути дротину, бо так ти далеко не зайдеш,— порадив Срібний.

— Ліщино, глянь! — раптом гукнув Вероніка.— Якийсь кріль біжить сюди від колонії!

— Тільки один? — перепитав Кучма.— Жаль, що мало! Бери його на себе, Срібний,— я не стану забирати в тебе роботу! Дай йому доброго чосу!

Кролі зупинились, чекаючи, розсипавшись цятками по схилу. Біг той кріль якось дивно, мов наосліп. Ось він налетів на могутній стовбур лопуха, перекинувся й покотився по траві. Тоді підвівся і навмання побіг до них.

— Він не розбирає дороги,— сказав Жостір.— Чи не хворий він білою сліпотою?

— Боронь Фрітху! — вигукнув Ожина.— Може, треба тікати від нього?

— Ні, була б у нього біла сліпота — він не зміг би так швидко бігти,— заперечив Ліщина.— Якась у нього інша біда...

— Це Суниця! — вигукнув Кульбаба.

Суниця проскочив у дірку в живоплоті біля кислиці, роззирнувся довкола й попрямував до Ліщини. Разом із самовладанням він розгубив і свої вишукані манери. Втупившись у Ліщину, він тремтів усім своїм великим тілом. Здавалося, його зламало якесь горе. Принижено схилився він перед кролями. Ліщина, мовчазний і суворий, чекав; поруч нього стояв Срібний.

— Ліщино, це правда, що ви йдете геть? — спитав Суниця.

Ліщина мовчав, а Срібний відрізав:

— А тобі що до того?

— Візьміть мене з собою!

Ніхто не відповів, і Суниця повторив:

— Прошу, візьміть мене!

— Ми не любимо, коли нас обманюють,— знов відповів Срібний.— Краще вертайся до Нільдрогайн. Вона, мабуть, простіше до цього ставиться.

З горла в Суниці вирвався здушений зойк, неначе його боляче вдарили. Він перевів погляд із Срібного на Ліщину, тоді на П’ятого. Тоді жалібно прошепотів:

— Дріт!

Срібний хотів щось сказати, але Ліщина випередив його:

— Бідолаха! Ні слова більше! Ти можеш іти з нами.

За кілька хвилин кролячий загін перебіг через путівець і щез у гаю. Сорока, приваблена якоюсь блискучою річчю, помітною на голому схилі, підлетіла ближче, щоб її роздивитись. Але там лежав тільки перегризений кілочок і покручений шмат дроту.

Частина II. НА ВОТЕРШИПСЬКОМУ ПАГОРБІ

18. ВИСОКИЙ ПАГОРБ

Над вечір наступного дня мандрівники підійшли до підніжжя Вотершипського пагорба. вечірнє світло золотою кіркою вкрило траву, тисові кущі й кілька покручених вітром глодових дерев на вершині. Звідти світло мовби розтеклося вниз по схилу, сонне й спокійне. Дзижчали, дзуміли, гули розмаїті комахи, виспівували жовта вівсянка, коноплянка й пташок-зеленяк. Тріпочучи в духмяному повітрі, над пагорбом злітали вгору жайворонки. Внизу лежали поля ще зеленої пшениці, просторі пасовиська, де паслися коні.

Загін Ліщини відпочивав під кущем бруслини. Від учорашнього ранку вони пробігли близько трьох миль. Досі їм добряче таланило: всі кролі, що втекли з колонії-пастки, були собі живі-здорові. Дорогою вони перебрели через два струмки й набралися страху, заблукавши в дрімучому лісі. Ночували в якійсь занедбаній повітці, де на них напали пацюки. Кучма, Срібний і Жостір прикривали відступ кролячого загону, тож усі встигли вискочити з повітки й дали драла. Але пацюки вкусили Жостіра в передню лапу, й рана розболілась, адже пацючі укуси дуже болючі. Добрих півмилі пройшли пасовиськом, де не видно було ані кущика, за яким би сховатись, щомиті сподіваючись нападу, але ніхто не нападав. Високо над ними страшно гули високовольтні дроти, але П’ятий запевнив, що той гул аніскілечки їм не зашкодить, і вони пройшли попід лінією електропередачі. Тепер вони лежали під бруслиною й стомлено принюхувались до цієї незнайомої, дуже відкритої місцевості.

Покинувши колонію-пастку, кролі ще дужче згуртувалися, стали обачніші, кмітливіші, витриваліші. В цьому невеличкому загоні всі навчилися розуміти одне одного, звикли діяти узгоджено. Сварок більше не було. Страшна правда засильцьованої колонії потрясла їх, стала суворим уроком. Усі цінували здібності кожного, розуміючи, що вижити можна лише при чіткій взаємодії. Тоді, стоячи над непритомним Кучмою і гадаючи, що той загинув, кожен з них, як і Ожина, думав, що з ними тепер буде. Коли б не Ліщина, Ожина, Жостір та Чашечка, Кучма й справді загинув би. Та й, зрештою, таке міг витримати лише Кучма — будь-хто інший з них на його місці перестав би бігати. Тепер ніхто більше не сумнівався в силі Кучми, інтуїції П’ятого, розумі Ожини й авторитеті Ліщини.

Найтяжче з усіх доводилось Суниці. Від горя він отупів і став дуже необережний. А ще ж йому було соромно за ту негарну роль, яку він зіграв у колонії. Суниця боявся признатися своїм новим друзям, який він лінивий, зманіжений і звиклий до розкішних харчів. Він не нарікав, одначе, й видно було, що він твердо вирішив терпіти всі злигодні, аби його не прогнали. До того ж він краще за наших кролів знав лісові хащі і в нетрях виявився навіть корисним.

Кучма став не такий деспотичний. Побувавши в сильці, він ослаб і притих. Уперше в своєму житті Кучма відчув, що йому треба бути поміркованішим та обачнішим.

Коли сонце торкнулося хмарного поясу на небокраї, Ліщина вислизнув з-під бруслинового гілля й уважно оглянув нижню частину схилу. Тоді задивився поверх мурашників на оголену вершину, що височіла вгорі. Слідом за ним вилізли П’ятий і Жолудь. Вони заходилися скубти листочки еспарцету, що латками ріс поруч.

— Отже, П’ятий, ти радиш нам видертися на найвищий пагорб і знайти прихисток на його вершині? — спитав він.

— Саме так, Ліщино.

— Але ж це дуже далеко, високо! Я навіть не бачу звідси вершини. Там, певне, голо й холодно!

— А в землі тепло, і грунт легкий, тож ми без труднощів вириємо собі нори, як тільки знайдемо підходяще місце.

— Перш ніж усім гуртом дертися на великий пагорб, треба його обстежити,— сказав Ліщина.— Я піду на розвідку й хутенько повернуся. А ви тим часом відпочиньте, попасіться.

— Сам-один ти не підеш,— твердо мовив П’ятий.

Всі як один, попри втому, виявили палке бажання піти разом із Ліщиною, і ватажок відібрав Кульбабу й Козельця, які виглядали не такими стомленими. Утрьох вони помалу рушили нагору.

Трьох розвідників особливо пригнічувала відкритість місцевості, а також їхня неспроможність бачити далеко вперед у високій, густій, пронизаній сонцем траві. Звичні бігати по траві, а не продиратися крізь неї, вони посувалися далі й далі серед комашиної метушні й палахкотливого вечірнього світла. Хвилями коливалася довкола трава. Вони обережно виглядали то з-за мурашників, то з-за кущиків конюшини, сподіваючись уздріти жадану вершину, та ледве вискакували на одне узвишшя, як попереду, ще вище, виростало друге. Ліщині здавалося, що ці місця зручні насамперед для ласиць і сов. Червнева заграва обагрила півнеба, аж до зеніту. Ліщина, як більшість диких звірів, не звик дивитися вгору на небо. Для нього небо зводилося до ламаної лінії небокраю, де видніли дерева, живоплоти. А тут, задерши голову догори, він побачив, як понад пагорбом безшелесно мчать червонясті купи хмар. Цей мовчазний, невпинний рух хмарних мас усе в одному напрямку непокоїв кролячу душу. Адже кролі, трави, дерева рухаються зовсім не так! Хмари — жителі зовсім іншого світу...

«О Фрітху! — подумав Ліщина, на мить повернувши голову до заграви на заході.— Невже ти послав нас сюди, щоб ми жили серед хмар? Якщо ти й справді сказав П’ятому йти сюди, допоможи мені не зневіритися в ньому!»

Цієї миті він побачив, як Кульбаба, що забіг далеко вперед, вискочив на мурашник, забовванівши проти неба. Стривожено кинувся він до товариша.

— Злізь, Кульбабо! — гукнув він.— Чого ти усівся там на видноті?

— Бо звідси все видно! — радісно закричав Кульбаба.— Іди й подивися! Звідси видно весь білий світ!

Ліщина вискочив на інший мурашник і сів на задні лапи, як Кульбаба. Він одразу збагнув, що вони нарешті досягли вершини великого пагорба. Сидячи над морем трави, кролі бачили далеко навсібіч. У навколишньому просторі не було нікого. Якби хтось, чи кріль, чи людина, спробував піднятися на пагорб, вони б його враз побачили. А за їхніми спинами, де кінчалася земля, починалося небо.

Вітер кошлатив їхнє хутро й колихав траву, що пахла чебрецем і суховершками. Кругом була така воля, панувала така чудесна тиша! Від висоти, й далини, і близького неба у кролів закрутилися голови, й вони радісно застрибали у вечоровому промінні.

— О Фрітху на пагорбах! — вигукнув Кульбаба.— Мабуть, ти створив цей край зумисне для нас!

— Може, Фрітх створив його для нас, але П’ятий умовив нас іти сюди,— сказав Ліщина.— Ми його привітаємо, як вийдемо всі сюди, П’ятого-ра!

— А де подівся Козелець? — спитав раптом Кульбаба.

Ніде, хоч скільки вони видивлялися, Козельця не було видно. Кролі оббігли невеличкий пагорок, але натрапили тільки на мишу-полівку, що вилізла з нірки й гризла насіннячко.

— Мабуть, побіг наниз,— припустив Кульбаба.

— Чи побіг, чи пропав, а нам шукати ніколи,— сказав Ліщина.— Нас дожидають, може, вони там у небезпеці. Треба спускатися вниз!

— Яка ганьба! — сказав Кульбаба.— Втратити його тут, після того, як усі живі-здорові добулися до пагорбів П’ятого! Не треба було брати його з собою, він такий недотепа! Дивно тільки: що ж його могло спопасти? Ми не бачили ніяких елілів.

— Та ні, він просто пішов назад,— заперечив Ліщина.— Цікаво, і що йому там скаже Кучма? Хоч би не покусав його знову! Але ходімо!

— Ти хочеш на ніч привести сюди всіх? — поцікавився Кульбаба.

— Не знаю, що діяти,— відповів Ліщина.— У нас нема ніякого прихистку!

Вони подалися вниз. Уже меркло світло. Зорієнтувалися по купці покручених дерев, що їх минули, беручись на вершину.

Як же вони здивувалися, коли побачили Козельця: той сидів під глодом і потирав передніми лапами писок.

— А ми тебе шукаємо! — вигукнув Ліщина.— Де ти пропадав?

— Вибач, Ліщино,— дуже лагідно відповів Козелець.— Я оглядав ось ці нори! Мені здалося, що вони можуть нам пригодитись.

Позад нього, під урвищем, видніли три кролячі нори, а поруч були ще два ходи, що вели під вузлувате коріння дерев. Не помітно було ні слідів, ні кролячих буруб’яхів. Очевидно, господарі давно покинули ці нори.

— Ти побував у них? — спитав Ліщина, принюхуючись.

— Так, у трьох,— відповів Козелець.— Вони неглибокі й досить незручні, але там не тхне хворобою чи смертю. Я подумав, що для початку нам кращого й не треба.

В сутіні над ними пролетів стриж, пронизливо вигукуючи: «Вість! Вість!»

— Оце так вість! — мовив Ліщина, обернувшись до Кульбаби.— Хутко веди всіх сюди!

19. ЖАХ У ПIТЬМІ

Так вийшло, що один із найскромніших рядових кролячого загону зробив важливе відкриття, яке допомогло їм закріпитися на пагорбі й, можливо, врятувало декому життя. Адже навряд чи їм пощастило б перебути ніч нагорі чи вдолині й не зазнати нападу когось із ворожої Тисячі.

Нори й справді були незручні, але Кучма сказав, що кращого й не треба для таких глессілів, як вони,— блукачів без пристановища. Хіба змучений подорожанин, що мандрує по незнайомій країні, стане вередувати, знайшовши бодай сякий-такий нічліг? Кролі не вередували. Тут принаймні вистачало місця на дванадцятьох кролів, і всередині було сухо. Два ходи (ті, що починались серед глоду) впиралися в шар крейди, й лежати тут було твердо з незвички, а кролі підстилок не визнають. Одначе нори, що починалися біля підніжжя урвища, мали звичайну дуговидну форму: дійшовши до крейди, вони загиналися вгору, ведучи до лігв із утрамбованою долівкою. Тунелів, що зв’язували б нори, не було, але кролі надто стомилися, щоб про таке турбуватись. По четверо позалазили вони в три кращі нори й поснули в затишку безпеки. Останній заснув Ліщина — він ще якийсь час вилизував рану на Жостіровій лапі.

Швидко збігла коротка червнева ніч. Світло рано вернулося на високий пагорб, але кролі й не думали прокидатися. Вже добре розвиднилось, а вони все ще безтурботно спали. Довкола панувала така глибока тиша, якої вони зроду не знали. За останні п’ятдесят літ не стало тиші на англійських полях. Але сюди, на Вотершипський  пагорб, ізнизу долинали тільки ледь чутні відлунки денного шуму.

Сонце вже зійшло, хоч і не порівнялося ще з високим пагорбом, коли Ліщина прокинувся. У норі з ним спали Жостір, П’ятий і Чашечка. Але його місце було найближче до виходу, й він зумів, нікого не розбудивши, вислизнути з нори, а тоді проскакав поміж глодом на відкриту траву. Рівнина біля підніжжя пагорба все ще була повита ранковим туманцем. Тут і там удалині вимальовувались обриси дерев і дахів, з яких каскадами спадали додолу клапті туману. На небі не було ані хмаринки, й воно було синє-синє, аж лілове по всій лінії обрію. Легіт завмер, і павуки вже встигли спуститися в траву. Заповідався спекотний день.

Уперше за всі останні дні Ліщина почувався в безпеці, був спокійний. І почав думати: чи ж багато нового доведеться їм дізнатися про свою нову домівку?

«Правду казав П’ятий: ця місцина саме для нас! Але нам треба буде призвичаїтися до неї, ознайомитися з околицями. Що менше промахів ми зробимо на початку, то краще. Цікаво, що сталося з тими кролями, які вирили ці нори? Перестали бігати? Чи просто помандрували десь далі? Якби-то здибатися з ними — вони б нам чимало корисного розповіли!»

Тієї миті він побачив, що з найдальшої від нього нори нерішуче виліз Ожина. Ліщина й собі скочив до нього, став пастися поруч. Так надибали на латку молочаю, що стелився поміж трав, щохвилини розкриваючи по дві небесно-сині пелюстки. Ожина понюхав цю незнайому рослину, але її листя видалося йому надто цупким і несмачним.

— Ти не знаєш, що це за трава? — спитав він Ліщину.

— Та я сам бачу її вперше! — відповів Ліщина.

— Ми так мало знаємо про це місце,— зауважив Ожина.— Рослини, запахи — все незнайоме. Нам тут доведеться добряче попрацювати головою, щоб пристосуватись.

— Ну, попрацювати головою — це якраз для тебе! — сказав Ліщина.— Я, бува, думаю, думаю — нічого не придумаю, а ти зразу кажеш, що і як.

— Зате ти береш всякий ризик на себе й завжди ідеш попереду! — захоплено мовив Ожина.— Всі це бачать, і всі це знають. А зараз нашій мандрівці кінець, чи не так? Це місце й справді таке безпечне, як передбачав П’ятий. Ми завчасу побачимо будь-кого, хто поткнеться сюди до нас, і так буде доти, доки ми матимемо нюх, зір і слух.

— А всього цього нам не позичати!

— Але ж коли-небудь ми та повинні спати, й поночі ми не бачимо.

— Вночі має бути поночі,— відказав Ліщина,— і кролі ночами повинні спати.

— А де?

— Ну, ми можемо й далі користуватися цими норами, хоча скоро дехто перехоче лізти в таку нору й волітиме спати надворі. З другого боку, чи можна сподіватися,. щоб гурт кролів-самців узявся за риття нір? Ну вигребуть дві-три вигрібанки — як того дня, коли ми перейшли вересовище. Але чи спроможуться вони на більше?

— І я думаю про це саме останнім часом,— признався Ожина.— Але ж кролі можуть міняти свої звичаї — на краще чи на гірше. Он ті, від яких ми пішли,— Первоцвіт та інші,— скільки вони роблять усякого зовсім не кролячого? І камінці втикають у землю, і моркву в нору носять, і Фрітх їх знає, що ще.

— А салата Треари, як уже зайшла про те мова? У нас теж салату носили в нору.

— Атож. І ті, й ті міняли свої звичаї, придумували щось краще, як уміли. А хіба ми не можемо змінити свої звичаї? Кажеш, кролі-самці не риють нір. Так, але вони можуть рити, коли захочуть. Уявляєш: ми маємо глибокі, затишні нори, де зручно спати? Отоді ми будемо в безпеці. І ніщо нам не завадить вирити такі нори, крім одного-єдиного: якщо наші молодці не побажають рити. Не те, що не зможуть,— не захочуть.

— І що ж ти пропонуєш? — запитав Ліщина.— Спробувати розбудувати ці дірки, перетворити їх на справжню колонію?

— Ні, ці дірки не годяться. Легко зрозуміти, чому їх покинули. Зовсім на невеликій глибині залягає те тверде й біле, яке нічим не вгризеш. Узимку в цих норах, мабуть, жахлива холоднеча. Але тут, нагорі, є лісок, я запримітив його ще вчора, коли ми тільки прийшли сюди. Давай скочимо вдвох та глянемо, га?

І двоє друзів помчали до вершини. Трохи далі, на південний схід від них, за старим порослим травою путівцем, що тягнувся по шпилю пагорба, ріс буковий гай.

— Там є кілька великих дерев,— сказав Ожина.— їхнє коріння, мабуть, добре розпушило землю. Якщо ми вириємо під ними нори, то заживемо, як у нашій колишній колонії, незгірш. Але якщо Кучма та інші не захочуть попрацювати (чи скажуть, що не можуть),— ну, тоді це місце нам не підходить, бо тут надто голо. Через це, звісно, тут так привільно та безпечно, але негода зжене нас із цих пагорбів, це безперечно.

— Нелегко буде змусити цілий гурт самців рити справжні глибокі нори,— задумано сказав Ліщина, коли вони верталися наниз.— Малим кроленятам, звісно, потрібні добротні нори, а нам? Може, обійдемося тим, що є?

— Ні, я цілком певен: якщо ми не відступимо від наших предковічних звичаїв, довго ми тут не втримаємося. Десь-інде ми б, може, прижилися й так, але тільки не тут! — твердо мовив Ожина.

— Ой багато ж буде роботи!

— Глянь, он Кучма вибрався на сильф, і ще дехто з ним! Чом не поговорити з ними зараз же? Що вони на таке скажуть?

Одначе за сильфлаєм Ліщина розповів про Ожинин задум тільки П'ятому. Перегодом, коли кролі наситились і відпочивали — хто грався в траві, хто грівся на сонечку,— він запропонував усім піти на шпиль і глянути, що там за ліс. Кучма й Срібний погодилися піти зразу ж, і зрештою пішли всі — ніхто не лишився біля нір.

Буковий ліс не схожий був на придолинні ліси їхньої батьківщини. Вузький пояс дерев, метрів п’ятсот завдовжки і п’ятдесят завширшки, скидався на лісосмугу. Росли тут майже виключно буки. Товсті гладенькі стовбури стояли у своїй зеленій тіні, а кучеряві гілки розташувались пласкими ярусами, по яких жваво витанцьовували тисячі сонячних зайчиків. Під деревами не було трави, а отже, не було й укриття. Кролі не могли втямити: чому тут так тихо й світло, чому вони можуть так далеко бачити поміж дерев? М’який, незмовкний шелест букового листя дуже відрізнявся від звичного їм шуму в лісах із ліщини, дуба й сріблястої берези. Розгублено блукаючи туди-сюди по гаю, вони вийшли на північно-східне узлісся. Тут був невеликий крутосхил, із якого можна було далеко-далеко оглядати трав’яні простори. Малюк П’ятий, що, мов на сміх, став поруч велетня Кучми, обернувся до Ліщини й радісно вигукнув:

— Молодець, Ожина! Його правда! Нам треба постаратися вирити нори саме на цьому узвишші. Я б оце вже й узявся до роботи!

Невтаємничені кролі аж сахнулися. Але Чашечка залюбки приєднався до Ліщини й П’ятого, й незабаром іще троє заходилися гребти пухку землю. Робота посувалася легко, й хоч завзятці часто уривали своє заняття, щоб поскубти травицю чи просто погрітися на осонні, над полудень Ліщина вже сховався в глибоченькій ямі.

Підліска в буковому гаї майже не було, але густі верховіття захищали принаймні від нападу з неба. А боривітрів, як скоро завважили нові поселенці, чимало водилося в цій пустизні. Хоча боривітер рідко полює щось більше за пацюка, але часом нападає і на кроленят. Ось чому, коли в небі ширяє пустільга-боривітер, жоден дорослий кріль не покладеться на милість пернатого хижака. Ліщина мусив поставити Жостіра на чати, і той після обід аж двічі подавав сигнал тривоги, поки вони нападами, прихватками якось продовжували будівництво нір. Надвечір їх налякав тупіт копит: якийсь вершник тюпки їхав путівцем. А більше за той день вони не бачили нікого, крупнішого за горлицю.

Після того як вершник звернув на південь від шпиля й щез удалині, Ліщина знов вискочив на узлісся й подивився на північ, де лежали залиті сонцем тихі поля й мріла лінія електропередачі, крокуючи ген-ген на північ. Повіяло прохолодою, і сонце знов зазирнуло на північний схил.

— Либонь, на сьогодні ми зробили досить,— мовив Ліщина.— Кортить мені спуститися вділ, пошукати там справжньої смакоти. Тутешня трава по-своєму добра, але тонка й сухувата. Хто хоче, гайда зі мною!

Зголосилися піти Кучма, Кульбаба й Вероніка, а решта зосталась, щоб попаски вернутися до глоду й лягти спати разом із сонцем. Четверо вирушили в чотирьохсот- чи й п’ятисотметрову путь до підніжжя пагорба. Ніщо їм не стало на заваді, й незабаром вони вже паслися край пшеничного лану. Ліщині ще й пощастило набрести на коротку й вузьку канаву, краї якої так густо поросли дикою петрушкою та кропивою, що в ній, на випадок тривоги, можна було пересидіти, неначе в тунелі.

— Чудова криївка! — промимрив Кучма, пережовуючи конюшину й нюхаючи опалий цвіт чорної калини.— Подумати лишень, скільки ми всього навчились за ці мандри! Вдома ми б і за все життя такого не пізнали. А тепер ми навіть уміємо рити нори. Ще й літати навчимося, чого доброго! Чи ви помітили, що тут зовсім інший грунт, аніж там, у нашій колишній колонії? І пахне інакше, й інакше навіть обвалюється!

— Ти нагадав мені про одну річ — я саме хотів спитати тебе про це,— сказав Ліщина.— У тій жахливій Первоцвітовій колонії мені сподобалось єдине — їхня зала.  От коли б нам і тут таку зробити! Чудово мати під землею таке місце, де можна зібратися всім разом, погомоніти, казок послухати і все таке. А як ти думаєш, Кучмо? Зуміємо ми зробити таку велику нору?

— Я знаю ось що,— поміркувавши, відповів Кучма.— Якщо просто так вирити під землею велику порожню залу, то в ній може обвалитися стеля. Отже, треба, щоб щось тримало дах. А що тримало дах у Первоцвітовій колонії?

— Коріння дерев.

— І в нас є коріння дерев. Але чи воно таке, як треба?

— Треба розпитати Суницю — хай розкаже все, що знає про їхню велику нору. Але чи багато він знає? Я певен, що його ще й на світі не було, коли вирита їхню залу.

— Принаймні тепер він не загине, коли в тій їхній залі обвалиться стеля. Вся та колонія — суцільний тхарн, саме заціпеніння, як сова серед білого дня. Йому ще стало кебети накивати звідти п'ятами.

Над пшеницями вже сутеніло, хоча довгі червоні промені сонця ще осявали шпиль пагорба. Запахло прохолодою, близькою ніччю. Мимо прогув хрущ. Давно вже помовкли коники в траві.

— Скоро вилетять на полювання сови,— мовив Кучма.— Рушаймо нагору!

Цієї миті з окутаного сутінню поля долинув сигнал тривоги — хтось тупнув лапою, потім тупнуло ближче, блиснув білий хвостик. Кучма й Ліщина вмить кинулися до канави. Тепер, коли вона їм знадобилася по-справжньому, з’ясувалося, що канава ще вужча, ніж їм видалося спочатку. В ній і двом було тісно, а тут на них сторчголов скотилися ще й Вероніка з Кульбабою.

— Що там таке? — спитав Ліщина.— Що ви почули?

— Щось там іде попід живоплотом! — випалив Вероніка.— Якийсь звір! І тупотить — страх!

— А ти його розгледів?

— Ні, і запаху не рознюхав. Вітер відносить запах. Але ходу я чув досить добре.

— І я почув ходу,— сказав Кульбаба.— Щось чимале, завбільшки з кроля, і рухається воно незграбно, хоч начебто й старається ховатись за живоплотом.

— Гомба?

— Ні, не гомба! — заперечив Кучма.— Що-що, а лисячий дух ми вчули б! Швидше всього — то кіт. А що як горностай? Гой, гой, у емблеєр грайр! От досада! Посидьмо нищечком, та якщо воно вчує нас — усі врозтіч!

Кролі принишкли, чекаючи. Ось долинув далекий, але виразний звук: щось ніби плакало чи голосило, то тихіше, то гучніше. Дарма що не схоже ні на чий мисливський клич, але те голосіння здавалося таким неприродним і моторошним, що Ліщина похолов від жаху. Та ось ніби все стихло.

— В ім’я Фрітха, що воно так кричить? — спитав Кучма. Хутряна шапка наїжилася в нього на голові.

— Невже кіт? — мовив Вероніка, широко розплющивши очі.

— Ні, це не кіт! — заперечив Кучма, розтягти рота в неприродній гримасі.— Це не кіт! Хіба ти не знаєш, що це? Хіба твоя мати... не розказувала тобі?

— Ні, ні! — вигукнув Кульбаба.— Це якийсь птах... чи пацюк.... поранений...

Вигнувши спину дугою і насилу повертаючи голову на закляклій шиї, Кучма звівся на ноги.

— Чорний Кріль з Інле! — прошепотів він.— А хто ж іще... поночі, в такому місці?

— Не говори так! — вигукнув Ліщина, тремтячи й сам.

Раптом голос почувся вже зовсім близько. Тепер сумніви розвіялися: це був голос кроля, але змінений до невпізнанності. Можна було подумати, що лине він із самих верховин холодного темного неба, таким надприродним видавався цей невтішний плач. Спочатку воно тільки голосило, а тоді — тут не було помилки! — всі кролі виразно розчули слова.

— Зори, зорн! Погибель, погибель! — кричав страшний, пронизливий голос.— Усі загинули! Зорн!

Кульбаба запхикав. Кучма зашкрябав лапами, ніби щоб заритися в землю.

— Спокійно! — сказав Ліщина.— І не засипай мене землею! Дай послухати!

Тієї миті голос цілком виразно вигукнув:

— Тлайлі! О Тлайлі!

Від цього поклику четверо кролів заціпеніли з жаху. Й тоді Кучма, дивлячись просто перед себе знерухомілим, осклілим поглядом, почав ривками посуватися до виходу з канави.

— Треба йти,— пробурмотів він так глухо, що Ліщина ледве вловив його слова,— треба йти, коли тебе кличе Чорний Кріль!

Ліщина був такий наляканий, що не міг дати ладу своїм думкам. Як і тоді, на березі річки, все довкола йому стало мовби нереальне, туманець нестями огорнув йому розум. Хто кликав Кучму на ім’я? Адже тут жодне живе створіння ще не чуло його імені! Одне тільки він знав напевне: Кучма зараз безпомічний, тож треба неодмінно затримати його в канаві!

Продершись повз Кучму, Ліщина притис його до стінки канави.

— Сиди на місці! — видихнув він.— А я гляну, що то за кріль.

Ледве тримаючись на неслухняних від страху лапах, він змусив себе вийти на відкрите поле. Поблизу нікого не було.

— Хто там? — гукнув він.

Відповіддю було мовчання, і він хотів уже ще раз гукнути, коли знов обізвався той самий голос:

— Зорн! О, зорн!

Голосіння долинало від живоплоту край поля. Ліщина обернувся в той бік і не зразу роздивився під кущем болиголову скоцюрбленого кроля. Підбігши ближче до тієї прояви, спитав:

— Хто ти? — але знов не дістав відповіді. Що було діяти? І тут позад себе почув шерех.

— Це я, Ліщино! — мовив Кульбаба здушеним від страху голосом.

Удвох вони підступили ще ближче. Проява не ворухнулась. При тьмяному світлі зірок вони розгледіли такого ж кроля, як і самі, тільки геть виснаженого. Його задні лапи тяглися позаду, мов паралізовані. Він поводив туди-сюди невидющими білками витріщених очей, а тоді, так і не знайшовши ліків од непідступного страху, почав лизати своє роздерте й закривавлене вухо, що звисало йому на писок. Так, це був той самий кріль, який допіру кричав і голосив, ніби прикликаючи лиху Тисячу збігтися звідусіль та позбавити його від мук, що їх несила йому була терпіти.

Обидва кролі впізнали в ньому капітана сендлфордської Оусли — Падуба.

20. СОТИ Й МИША

У старій їхній колонії Падуб посідав важливе місце. Він із великою мужністю виконував щонайтрудніші доручення Треари, тож Головний Кріль цілковито покладався на нього. Хоча того незабутнього вечора Падуб із власної ініціативи прискочив, щоб арештувати Кучму, але помстивим він не був. Просто він не терпів неладу, сам завжди неухильно виконував свої обов’язки й вимагав того ж від інших. Тверезомислячий, непихатий, сумлінний, хоч і не дуже, як на кроля, здатний на витівки, він був природжений заступник ватажка. Коли Ліщина й П’ятий задумали втечу, вони і в думці не припускали зманити Падуба з собою. Просто так капітан нізащо не покинув би колонії. А тепер він — біля підніжжя Вотершипського пагорба! Та ще в такому жалюгідному стані! Диво дивне, неймовірне диво!

Упізнавши в тому нещасному створінні капітана Падуба, Ліщина й Кульбаба так були вражені, мовби натрапили на білку в норі чи на струмок, що тік нагору. Вони не повірили своїм очам. Так, плакав і гукав Кучму не Чорний Кріль з Інле, але дійсність — капітан Падуб під Вотершипом — теж лякала своєю незбагненністю. Що привело його сюди? І як він допустився до такого стану?

Ліщина зібрав усю свою мужність і отямився. Зараз було не до з’ясування, що й до чого,— треба було спершу зробити найнеобхідніше. Їм випадало вертатися додому поночі й відкритим полем, та ще довести до нір Падуба, що тхнув кров’ю, ридав безперестанку і, чого доброго, ще й не зможе йти! Що коли по його сліду вже йде горностай? Не можна було втрачати й хвилини!

— Біжи приведи Кучму! Скажи, що тут капітан Падуб! — попросив Ліщина Кульбабу.— Вероніка хай негайно вертається до нір і скаже всім, щоб ніхто не смів бігти нам назустріч. Допомогти ніхто нічого не зможе, то й ризикувати марно не треба.

Не встиг Кульбаба щезнути в пітьмі, як Ліщина вчув: щось іще ворушиться в живоплоті! Але він ще й не подумав, що воно там таке, бо цієї ж миті з'явився ще один кріль і, кульгаючи, наблизився до Падуба.

— Допоможи нам,— звернувся він до Ліщини.— Ми з капітаном набідувалися, а він же ще й хворий! Нам би заховатися в нору!

Ліщина впізнав його: це був один із тих двох кролів, що разом із капітаном Падубом хотіли арештувати Кучму. Але імені його Ліщина не знав.

— Як ти посмів сам заховатись, а свого капітана лишив напризволяще? — суворо спитав його Ліщина.

— Я сховався, коли почув, що ви йдете,— відповів кріль.— А капітана ніяк не міг зрушити з місця. Я подумав, що ви — елілі! Що ж мені було — пропадати задурно з ним разом? А я зараз такий кволий, що й миші не подужав би!

— Ти знаєш мене? — спитав Ліщина. Але капітанів помічник не встиг відповісти, як із пітьми виринули Кульбаба з Кучмою. Кучма спочатку витріщився на Падуба, а тоді присів і торкнувся носом його носа.

— Падубе, це я, Тлайлі! — сказав він.— Ти кликав мене?

Падуб не відповідав, тільки невідривно дивився на Кучму. Той глянув на другого кроля.

— А хто це прийшов із ним? — спитав він.— Ой, це ти, Дзвіночку! Скільки ще вас прийшло?

— Більш нікого,— відповів Дзвіночок. Він хотів ще щось додати, але тут заговорив Падуб.

— Тлайлі,— вимовив він.— Ми таки знайшли тебе!

З великим зусиллям він спромігся сісти на задні лапи й подивився довкола.

— А ти — Ліщина, правда? — спитав Падуб.— А це... ох, я згадав би хто, коли б не почувався так кепсько.

— Це Кульбаба,— пояснив Ліщина.— Слухайте... Я розумію, що ти зморений, але нам не можна тут лишатися. Це небезпечно. Зможеш ти дійти з нами до наших нір?

— Так, я вже зможу йти,— відповів Падуб.— А далеко туди?

— Не дуже,— сказав Ліщина, думаючи, що навряд чи Падуб зійде на крутий схил.

Багато часу й зусиль забрала в них ця дорога. Коли зійшов місяць, Ліщина побачив у місячному світлі Чашечку — малий вибіг їм назустріч.

— Ти чого це прибіг? — суворо спитав його Ліщина.— Я ж сказав Вероніці, щоб усі сиділи в норах!

— Вероніка не винен! — сказав Чашечка.— Ти захистив мене біля річки, Ліщино, і я вирішив піти пошукати тебе зараз. Та й нори ось вони, поруч! А це з вами справді капітан Падуб?..

Надбігли Кучма й Кульбаба.

— Ось що я скажу,— заговорив Кучма.— Цим двом потрібен відпочинок, і то надовго. Може, хай Чашечка й Кульбаба візьмуть їх із собою в порожню нору й побудуть коло них, скільки буде треба? А решта хай не турбує їх, аж поки вони піддужчають.

— Авжеж, так буде краще,— погодився Ліщина.

Ось вони вже й дострибали до глоду. Всі кролі сиділи надворі, чекаючи й перешіптуючись.

— Усі мовчіть! — звелів Кучма, перш ніж будь-хто встиг подати голос.— Так, це Падуб, і Дзвіночок із ним, а більш нікого. Вони дуже слабкі, їх не можна турбувати. Ось цю нору ми віддамо їм. А зараз я сам іду під землю, і ви всі йдіть спати, якщо у вас лишилась хоч крапля здорового глузду.

Але перш ніж полізти в нору, Кучма обернувся до Ліщини й сказав:

— Цього страшного вечора ти пішов назустріч небезпеці замість мене. Я цього не забуду, Ліщино!

А Ліщина не забув про Жостірову лапу і взяв його з собою в нору. Рана вже загоювалась, і Ліщина невдовзі спокійно заснув.

Наступний день видався теж спекотний, безхмарний. Ні Чашечка, ні Кульбаба не вийшли на ранковий сильфлай. Після паші Ліщина безжалісно повів усіх кролів до букового гаю і сказав рити далі. Розпитавши Суницю про те, як була зроблена велика нора в його колонії, Ліщина з’ясував, що стелю там тримало не тільки бічне коріння, а й коріння, що йшло прямовисно вниз, у долівку.

— Прямовисних коренів там небагато, але вони важливі,— пояснив Суниця.— Вони тримають велику масу землі. Без них стеля завалилася б після зливи.

Ліщина й Кучма спустилися з Суницею під землю. Перша нора нової колонії починалась між коріння одного з буків. Поки що, власне, вся колонія зводилась до невеличкої, невивершеної печери з одним-єдиним входом. Кролі взялися до роботи, намагаючись розширити нору, влаштувати залу під корінням і вирити із зали вгору другий хід, який виводив би в ліс.

Раптом Суниця перестав рити й затупцював поміж корінням. Він нюхав, покусував, утоптував землю  передніми лапами. Ліщина подумав, що той, може, стомився і це так відпочиває, ніби працюючи, але незабаром Суниця вернувся до Ліщини й Кучми і сказав, що у нього виникли деякі міркування.

— Бачите,— сказав він,— тут немає такого великого розгалуження міцних коренів, як було у нас там. Навряд чи нам пощастить натрапити на таке саме розгалуження тут. Проте ми можемо чудово обійтися і тим, що маємо.

— А що ж ми маємо? — спитав Ожина, що саме спустився згори.

— Маємо кілька товстих коренів, що йдуть прямо вниз, їх тут більше, ніж у залі в тій колонії. Найкраще буде рити землю навколо них, а самі корені лишити — ні в якому разі не перегризати! Вони пригодяться нам, якщо ми хочемо спорудити залу.

— Отже, в залі ми скрізь натикатимемося на ці товсті, прямовисні корені? — розчаровано спитав Ліщина.

— Ну то й що? — сказав Суниця.— Зала від цього аж ніяк не стане гірша. Ми спокійно зможемо обминати ці корені, й вони не заважатимуть нам розповідати казки. Вони й зігріватимуть залу, і звук проводитимуть із поверхні, а це теж може стати нам у пригоді.

Побудова зали, яку кролі вже встигли наректи Сотами, стала своєрідним тріумфом Суниці. Ліщина обмежився тим, що організовував копачів, а всі інженерні клопоти полишив на Суницю. Робота велась позмінно: кролі, що попрацювали якийсь час, виходили на поверхню попастись, побавитись та просто полежати на сонечку. День хилився вже до вечора, і весь цей час довкола панувала тиша, якої не порушували ні люди, ні трактори, ні навіть худоба. Кролі дедалі більше цінували цю перевагу, здобуту завдяки прозірливості П’ятого. Надвечір почали проглядати обриси великої зали. У північній її частині букові корені утворили щось ніби несиметричну колонаду; в центрі був відкритий простір, а далі, де не було опорних коренів, Суниця подекуди лишив блоки неторканої землі, тож вийшли наче земляні колони, які поділили південну частину зали на чотири затишні ніші. З цих ніш вузькі ходи вели до кролячих спалень.

Ліщина був задоволений — він бачив, що колонія буде просто чудова. Разом із Срібним вони вмостилися біля входу в тунель, коли це хтось застережливо тупнув лапою, залунали вигуки: «Яструб! Яструб!», і кролі сипонули до криївок. Ліщина і так був у безпеці, тож нікуди не втік, тільки з-під лісової тіні став спостерігати за осонценими обширами трави. Ось пін побачив боривітра: опустивши облямований чорними пір’їнами хвіст, птах ширяв, вишукуючи здобич.

— Невже отакий малюк посміє напасти на кроля? — спитав Ліщина, побачивши, що птах опустився нижче й знов завис у повітрі.

— Може, й не посміє,— відказав Срібний,— але ж і ти не зважишся вийти зараз на пашу?

— А я залюбки став би на герць із яким-небудь елілем,— пролунав за їхніми спинами голос Кучми, який виліз тунелем нагору.— Надто вже ми всіх боїмося! Звісно, з яструбом не дуже позмагаєшся, особливо коли він падає на тебе з висоти. Хижий птах може подолати й великого кроля, якщо нападе зненацька.

— А бачите мишу? — раптом сказав Срібний.— Он там! Бідолашка!

Недалеко від їхньої нори в невисокій траві сиділа полівка. Вона, очевидно, зайшла надто далеко від своєї нірки й тепер не знала, як їй бути. Тінь боривітра ще не впала на неї, але раптове зникнення кролів змусило її насторожитись; вона завмерла, припавши до землі й очима шукаючи рятунку. Птах іще не побачив її, але мав неодмінно побачити, як тільки вона ворухнеться.

— Ну, тепер їй капець! — мовив Кучма не без жорстокості.

Ліщина, мовби його хто підштовхнув, вискочив із нори на пагорок, а тоді — на осоння. Миші не розуміють кролячої мови, але існує дуже простий жаргон полів і лісів, і Ліщина крикнув на цьому жаргоні:

— Біжи! Сюди! Швидко!

Миша глянула на нього, але не зворухнулась. Ліщина повторив ці самі слова, й тоді миша раптом помчала до нього — саме тієї миті, коли боривітер ковзнув убік і вниз. Ліщина шаснув у нору. Обернувшись, побачив, що полівка біжить за ним. Ураз боривітер ковзнув ще нижче в косому польоті, склав крила й каменем упав додолу. Не встиг Ліщина відскочити далі в нору, як миша прослизнула поміж його передніми лапами. Тієї самої миті боривітер дзьобом і кігтями вдарився в голу землю перед норою.

Птах люто забив крильми, й три кролі побачили його страшні круглі очі, що на секунду зазирнули просто до них у тунель. А тоді полетів геть. Швидкість, сила його падіння, та ще під самісіньким їхнім носом, жахнула кролів. Ліщина, сахнувшись назад, збив з ніг Срібного. Мовчки кролі приходили до тями.

— Ну як, хочеш помірятися силою з цим елілем? — спитав Срібний Кучму.— То попередь мене. Залюбки прийду подивитись!

— Ліщино, я знаю, що ти не дурень,— сказав Кучма,— але яке нам пуття з цієї миші? Чи не збираєшся ти давати прихисток кожному кротові чи землерийці, що ке втрапить до своєї нори?

Миша не ворушилася — сиділа, припавши до землі.

— Може, яструб іще тут,— сказав він.— Побудь у нас. Підеш потім!

Кучма хотів ще щось сказати, коли перед норою з’явився Кульбаба. Він легенько відсунув мишу лапою і заліз у нору.

— Ліщино,— заговорив він,— я надумав прийти й розповісти тобі про Падуба. Зараз йому вже набагато краще, але піч у нього була дуже тяжка — і в нас теж. Скільки разів було: наче от-от засне, та як кинеться, як закричить! Я вже думав, що він божеволіє. А Чашечка молодець — весь час говорив до Падуба, переймаючи жарти від Дзвіночка. І Дзвіночок не змовкав. Над ранок Падуб геть знесилів, і ми коло нього вибилися з сил. Цілий день проспали. А після обід капітан прокинувся і вже наче став більше схожий на самого себе, навіть на сильфлай виходив. Він поцікавився, де ти з усіма будеш увечері, а я й сам не знав, то прийшов тебе спитати.

— Значить, він спроможний розмовляти з нами? — спитав Кучма.

— Здається, так. Наскільки я можу судити, це будуть для нього найкращі ліки: посидить із нами всіма, то, либонь, більш не матиме такої страшної ночі.

— Ну, а де ж ми спатимемо сьогодні? — спитав Срібний.

Ліщина подумав. Соти були ще не зовсім готові, але, мабуть, уже зручніші за нори під глодом. А якщо недоробки заважатимуть — тим більше виникне бажання їх усунути. Всім, певне, приємно буде відчути наслідки своєї тяжкої сьогоднішньої праці — куди приємніше щось тут доробити, ніж ночувати третю ніч у крейдяних норах.

— Думаю, що тут,— сказав він,— Але чи захочуть інші?

— А що робить тут ця миша? — поцікавився Кульбаба.

Ліщина пояснив. Кульбаба спантеличився, як перед ним Кучма.

— Щиро кажучи, я тоді ні про що не думав, коли вискочив допомогти їй,— сказав Ліщина.— Одначе зараз я дещо надумав, потім поясню. Насамперед ми з Кучмою повинні піти поговорити з Падубом. А ти, Кульбабо, збігай, будь ласка, розкажи всім те, що розказав нам, та попитай, як вони хотіли б провести вечір.

Вони знайшли Падуба, Дзвіночка й Чашечку біля того самого мурашника, з якого Кульбаба вперше оглянув шпиль пагорба. Падуб якраз обнюхував лілову орхідею: бузкові квіточки легенько гойдалися від доторків його носа.

— Не лякай її, капітане, а то ще полетить геть! — мовив Дзвіночок.— А може, це сонечко? Он скільки по ній цяточок!

— І коли ти нажартуєшся, Дзвіночку? — добродушно відказав Падуб.— Нам треба добре вивчити цю місцевість. Я не знаю і половини тутешніх рослин. Ця, звісно, не годиться в їжу, але тут хоч бедринцю багато, а він кролям дуже корисний.

Ліщина й Кучма зраділи, побачивши капітана в доброму настрої. Ліщина висловив надію, що Падуб настільки гарно себе почуває, що зможе приєднатися до всіх, але той перебив його запитанням:

— А багато вас усіх?

— Грайр! — відказав Кучма.

— Всі, що залишили колонію разом із тобою?

— Усі до одного,— відповів гордо Ліщина.

— А це хто біжить сюди? Його не було в нашій колонії.

З букового ліска до них мчав Суниця. Наблизившись, він почав виробляти такі самі дивні танцювальні рухи головою і лапами, якими привітали мандрівників на мокрому лузі господарі колонії пасток. Але зразу ж схаменувся, трохи знітився і, щоб не дати Кучмі побурчати, квапливо заговорив до Ліщини.

— Ліщино-ра! — сказав він (при цьому Падуб вражено сіпнувся, але промовчав).— Усі бажають лишитись сьогодні на ніч у новій великій норі й сподіваються, що капітан Падуб зможе розповісти, що сталось та як він прийшов сюди.

— Атож, ми всі хотіли б послухати твою розповідь, капітане,— підхопив Ліщина.— Це — Суниця, він пристав до нас дорогою, і ми раді, що він з нами... Як ти, зможеш розповідати?

— Зможу,— відповів Падуб.— Але мушу застерегти: серця ваші обіллються кров’ю, коли ви це почуєте!

Він так похмуро й сумно вимовив ці слова, що всі помовкли. А за якусь хвилину шестеро кролів — усе мовчки — бігли нагору. Коли примчали на узлісся, їхні товариші паслись, а дехто просто грівся на вечірньому сонечку.

— Звісно, ще не совина пора,— мовив Кучма,— але всім так кортить швидше почути твою розповідь, Падубе, що вони вже й зараз ладні спуститися під землю. Ти згоден?

Кролі один по одному спускалися в нори. Дарма що місця тут вистачало на всіх, але повітря наче було менше, ніж у залі в колонії пасток, тож цього червневого вечора в Сотах трохи відчувалася задуха.

— Ми можемо легко зробити так, щоб тут було більше прохолоди,— сказав Ліщині Суниця.— Там, у великій залі, ми, було, відкривали деякі тунелі на літо й закривали їх на зиму. Завтра прориємо ще один хід на вечірню сторону, й сюди доходитиме вітерець!

Ліщина вже був розтулив рота, щоб попросити Падуба почати розповідь, коли із східного ходу вигулькнув Вероніка.

— Ліщино,— сказав він,— там твоя... гм, гостя, твоя миша хоче поговорити з тобою!

— Ой, а я забув про неї! Де вона? — спитав Ліщина.

— Біля виходу.

Ліщина виліз нагору, де його дожидала миша.

— Ти вже йдеш? — спитав він.— Нема небезпеки?

— Йду,— відповіла миша.— Не чекати сову. Але ось що я хотіти сказати. Ти — помогти миші. Колись миша помогти тобі. Ти кликати — миша прийти.

— Фрітх у ставку! — пробурмотів Кучма за Ліщининою спиною.— Ще припхається з усією мишачою ріднею! Наші Соти кишітимуть мишами! Ліщино, чом ти не попросиш їх вирити нам пару нір, га?

Ліщина провів очима мишу, що шмигнула у високу траву, а тоді вернувся в Соти і вмостився біля Падуба. Капітан якраз почав свою розповідь.

21. "САМ ЕЛЬ-АГРАЙРА ЗАПЛАКАВ БИ”

— Тієї ночі, коли ви пішли з колонії, Оусла погналася за вами. Відтоді наче вічність минула! Ми пройшли вашим слідом до струмка, але Треара, коли йому доповіли, що ви подалися за течією, сказав, що не варто ризикувати й переслідувати вас далі. «Пішли, то й пішли!» — сказав він. Тільки розпорядився, щоб арештували кожного, хто вернеться в колонію. Я негайно припинив розшук.

Нічого незвичайного не сталось наступного дня. Тільки ходили плітки про П’ятого та про кролів, що подалися з ним. Усі вже знали, що П’ятий провістив якесь лихо. Поповзли всякі чутки. Хто казав, що всі ті пророцтва — дурниці, а хто запевняв, що на колонію нападуть люди з тхорами й рушницями. Гіршого лиха, ніж це та ще біла сліпота, ніхто й уявити не міг.

Ми з Вербою пішли до Треари, щоб разом усе це обговорити.

«Я знав кролів, яким здавалося, ніби вони мають дар ясновидіння,— сказав нам Треара.— Але їхнім словам не варто надавати великого значення. Буває, слабкий кріль, аби якось здобути шану, проголошує себе пророком. Але трапляються також кролі, що й справді мають цей незвичайний дар. Такий віщун може, наприклад, провістити повінь чи напад людей із тхорами та рушницями. Що ж буває в таких випадках? Частина кролів перестає бігати. А як цьому запобігти? Треба евакуювати колонію, а це жахливо клопітне діло! Хтось не захоче нікуди рушати. Головний Кріль покидає колонію з тими, хто хоче йти. Його авторитет піддається найсуворішому випробуванню! Йому треба вести юрбу глессілів по відкритій місцевості, ще й, чого доброго, кролиць із кроленятами! На них ордами нападають елілі. Отже, ліки тут іще гірші, ніж сама хвороба! Майже завжди краще відсидітися в норах!»

— Бачите, я нічого не думав, не видумував,— перепинив оповідача П’ятий.— Треара мав усе обдумати! Просто мене мучили такі жахи, що я не міг не кричати! Великий золотий Фрітху, не дай мені ще колись такого зазнати! Я ніколи не забуду цього... й тієї ночі під тисом. Жахливе зло живе на світі!

— Те зло від людей,— підхопив Падуб.— Усі інші елілі роблять те, що мають робити, бо живуть на землі й повинні щось їсти. А людина ніколи не заспокоїться, поки не перепсує землі та не винищить тварин... Але розказую далі.

Наступного дня після обід задощило...

— Пам’ятаєш ті наші вигрібанки під гаєм? — прошепотів Жостір Кульбабі.

— ...Всі були під землею, спали здебільшого. Я. вийшов на хвилинку до вітру. Я був на узліссі, біля канави, коли це бачу: кілька людей вийшло з хвіртки коло тієї дошки. Здається, їх було четверо. У них були довгі чорні ноги, а з ротів у них стирчали й диміли білі палички. Звільна походили вони туди-сюди, подивилися на живоплоти, на струмок. Тоді перебрели через струмок і попрямували до колонії. І кожен з них підійде до нори — й копне ногою, і все щось балакають. Коли вони стали наближатися до мене, я знов шаснув під землю. Якийсь час я чув, як вони гупали довкола та говорили. А я думав: «Ну, вони без тхорів, без рушниць!» Але все одно мені це не подобалось.

— Що сказав про це Треара? — спитав Срібний.

— Не знаю. Я не питав його, й ніхто інший не питав, наскільки мені відомо. Я заснув, а коли прокинувся, нагорі було тихо. Був вечір, і я вийшов на сильфлай. Дощ не переставав, але я все-таки трохи попасся. Ніяких змін я не запримітив, тільки то тут, то там були поколупані входи в нори.

Наступний ранок був погожий. Всі, як завжди, вийшли на сильфлай. Була саме моя черга йти по салату, й чогось-то я вирішив, що піду сам.

— Звичайно в похід по салату ходять утрьох,— зауважив Кучма.

— Знаю, але... Згадав: я хотів глянути, чи не наросла вже рання морква, і вирішив, що в незнайомій частині городу безпечніше полювати самому. Я побув там довгенько й пішов додому десь перед ні-Фрітхом. Ішов я через ліс. Вийшов на узлісся, де воно спускається до старого паркану, й запримітив грудуділя на протилежному пагорбі. Грудуділь стояв біля хвіртки й дошки з оголошенням, і з нього виходило багато людей. Серед них був хлопець із рушницею. З собою вони несли якісь великі, продовгасті речі (не знаю навіть, як їх вам описати) ; зроблені ті штуки були з того самого матеріалу, що й грудуділь, і були, певне, важкі, бо кожну несли аж двоє чоловіків. Отже, чоловіки принесли ті продовгасті штуки на поле, й кілька кролів, що були на поверхні, сховалися під землю. Я зостався. Я побачив рушницю, але не знав, до чого ще вони вдадуться: чи випустять тхорів, чи ловитимуть нас сітями. Подумав: «Переконаюся. що саме вони затівають, і побіжу попереджу Треару!»

Чоловіки ще балакали, ще смалили білі палички. Адже люди ніколи не квапляться. Тоді один узяв лопату й почав засипати землею входи в нори. Це мене збило з пантелику, тому що коли полюють із тхорами, то стараються повиганяти кролів з нір. А може, подумав я, вони залишать кілька вільних входів і накриють їх сітями? Але ж так не роблять, коли полюють із тхорами, бо тоді кріль, що полізе вгору забитим ходом, загине під землею, а мисливцеві нелегко буде виманити свого тхора на поверхню!

— Не треба стільки жахів, Падубе! — попросив Ліщина, бо Чашечка вже дрижав на саму думку про забитий хід і тхора позаду.

— Стільки жахів? — перепитав Падуб із гіркотою в голосі.— Це ще тільки початок! Може, хтось вийде, щоб не слухати?

Але ніхто не ворухнувся, і за хвилину капітан знов повів мову:

— Тоді один із чоловіків приніс якісь довгі, тонкі, гнучкі штуки. Я не маю слів, щоб назвати ці людські речі... Ну, щось таке, як пагони ведмежини, тільки набагато товще! Кожен чоловік брав по такому пагону й приєднував до важких штук. Потім наче щось зашипіло, і... Я знаю, вам нелегко це зрозуміти, але раптом повітря стало погане! Дарма що я був далеченько, але, мабуть, вітер війнув, і я вхопив чимало того запаху, що виходив із «пагонів». Я наче осліп і втратив тяму! Мене валило з ніг. Хотів тікати, але вже не тямив, де я. Похопився: це ж я біжу до людей! Ще вчасно зупинився! В голові наморочилось, і я геть забув, що хотів попередити Треару. Далі я просто сидів — не міг зрушити з місця.

Чоловіки засунули по «пагону» в кожну нору, яку лишили відкритою, і якийсь час ніби нічого не траплялось. А тоді я побачив Скабіозу — пам’ятаєте Скабіозу? Він виліз із нори біля живоплоту, її чоловіки не помітили. Видно було, що Скабіоза нанюхався того смороду, бо не тямив, що робить. Чоловіки спочатку його не бачили, а тоді один показав на нього рукою, і хлопець вистрелив у нього з рушниці. Але тільки поранив, бо Скабіоза заверещав, і тоді один з чоловіків підійшов і добив його. Віриться, що він не дуже страждав, бо від отруєного повітря зовсім очманів. Але краще б я цього не бачив! Тоді той чоловік закидав землею нору, якою піднявся Скабіоза.

Тим часом отруєне повітря, мабуть, ширилося під землею по ходах і лігвах. Уявляю, що там творилося!..

— Ні, капітане, де тобі уявити, адже ти там не був! — заперечив Дзвіночок. Падуб замовк, і оповідь продовжив Дзвіночок:

— Я ще не понюхав тієї отрути, як почув крики, біганину. Перші вчули запах кролиці й почали дертися до виходів. Але матері не хотіли кидати маленьких і нападали на кожного кроля, що до них наближався. Вони хотіли битися, щоб захистити своїх кроленят! Дуже скоро ходи стали забиті кролями, що дерлися один по одному нагору. Дехто, переконавшись, що хід закиданий землею, зумів обернутись, але не міг пробитися назад, бо ззаду напирали інші кролі. Згори донизу ходи почали наповнюватись мертвими кролями, а живі, що надбігали, розривали їх на шматки, щоб продертися на повітря.

Я сам не знаю, як мені пощастило врятуватися. Це був один шанс із тисячі. Я лежав у лігві біля одного з тих ходів, у які люди пускали свою шипучку. Щось вони довго гомоніли коло свого «пагона», і я подумав, що чогось він у них не працює як слід. Ледве вчувши запах, я вискочив з лігва й подався до виходу. Я піднявся якраз тієї хвилини, коли вони знов вийняли «пагона». Вони саме роздивлялися його й говорили, тому й не помітили мене. Я ще тямив, що роблю, тож крутнувся під самим носом у людей і шаснув знову під землю.

Ви, мабуть, пам’ятаєте Плаский Хід? Навряд чи хто скористався ним за нашої пам’яті, бо він лежав так глибоко та й виводив у зовсім нецікаве місце. Невідомо навіть, хто й коли його вирив. Певне, сам Фрітх вів мене, бо я спустився просто до Плаского Ходу й поповз ним. Часом я мусив прогрібати собі дорогу — стільки через горішні ходи насипалося землі й жорстви. А згори до Плаского Ходу вело стільки забутих ходів-тунелів, і ними долинали до мене жахливі звуки: гукали на допомогу, кроленята пищали, звучи матерів, бійці Оусли намагалися роздавати накази, але ніхто їх не слухав, кролі вигукували прокляття, билися один з одним. Я чув отруєне повітря, але повз так глибоко, що не надихався стільки отрути, як інші.

Раптом я побачив, що попереду рухається ще один кріль. Це був Волоок, і почувався він кепсько. Він кашляв і задихався, але міг посуватися вперед. Він спитав, як я почуваюсь, але я тільки сказав: «Де ми вийдемо?» — «Я покажу тобі дорогу,— мовив він,— а ти допоможи мені!» Тож я йшов за ним слідом,— а він усе забувався, де ми,— й весь час підштовхував його вперед. Раз навіть укусив його. Я так боявся, коли б він не помер та не загородив мені шляху! Нарешті Плаский Хід повернув угору, я почув свіже повітря. Вибралися ми нагору посеред лісу.

— Ті люди робили свою роботу абияк,— підхопив нитку оповіді Падуб.— Або вони не знали про виходи в ліс, або ж полінувалися засипати їх землею. Хлопець стріляв у кожного кроля, що вилазив на поверхню серед поля, але двоє таки втекло, я сам бачив. Стояв жахливий галас, і я залюбки втік би, але все чекав, чи не з'явиться Треара. Потім я роззирнувся і побачив, що в лісі уже зібралося кілька кролів. Я зібрав їх усіх і звелів не розбігатися, сидіти в криївці.

Минуло багато часу, поки люди скінчили своє діло. Вони повиймали ті «пагони» з нір, а хлопець поприв'язував тіла до тички...

Падуб затнувся і зарився носом у Кучмин кожушок.

— Може, досить про це? — твердим голосом мовив Ліщина.— Розкажи, як ви йшли сюди.

— Перш ніж ми вирушили, ми ще побачили, як на поле виїхав грудуділь — інший, не той, що з нього повиходили люди. Цей грудуділь страшенно гуркотів і мав жовтий колір — жовтий, як дика гірчиця. Своїми величезними передніми лапами він тримав велику блискучу річ. Не знаю навіть, якими словами її описати! Вона сяяла, як Інле, тільки була широка й не така яскрава. І ця штука — як вам це сказати? — розірвала поле на частинки!

— Капітане,— озвався Срібний,— ми всі знаємо, що ти. пережив невимовні жахи. Але невже так-таки й розірвала ціле поле?

— Клянусь моїм життям! — тремтячи, вигукнув Падуб,— Ця блискуча штука зарилася в землю й попхала перед собою цілу гору! Поля нашого враз не стало. Грудуділь штовхав тією штукою землю, коріння, кущі і... і те, що було під землею.

А потім я побрів через ліс. Мені геть вилетіло з голови, що я хотів зібрати докупи кролів, які врятувались. Але троє самі приєдналися до мене: Дзвіночок, Волоок і молодий Жабрій. З них тільки Жабрій входив до Оусли, і я спитав його про Треару, але Жабрій не міг нічого сказати до ладу. Так я і не дізнався, що сталося з Треарою. Сподіваюсь одначе, що його спіткала легка смерть.

Волоок ошалів і все плів нісенітниці, та й ми з Дзвіночком були не в кращому стані. Чомусь я все думав про Кучму. Мені згадалось, як я був пішов арештувати його, і тепер я хотів розшукати Кучму, аби попросити в нього пробачення.

Вчотирьох ми брели навмання, аж поки вибрели до струмка й пішли далі понад ним. Тієї самої ночі, коли ми ще не вийшли з лісу, помер Жабрій. На якусь хвилину розум вернувся до нього. Дзвіночок саме казав, що люди ненавидять нас за наші набіги на їхні поля й городи, а Жабрій заперечив йому: «Ні, не за це зруйнували люди нашу колонію! Просто ми їм заважали. І вони вбивали нас, аби прибрати з дороги». Незабаром він заснув, а трохи згодом, коли щось нас налякало й ми хотіли його розбудити, він був уже мертвий.

Утрьох ми подалися далі понад струмком і вийшли до річки. Настав ранок, і невдовзі ми знайшли місце вашої переправи. На піску під крутим берегом було багато кролячих слідів та буруб’яшків триденної давності. Сліди нікуди не вели — ні вгору, ні вниз за течією, тож це означало, що ви перепливли річку. Я переплив на той бік і там теж побачив сліди кролів. Тоді слідом за мною перепливли й Дзвіночок із Волооком. Нелегко це було, бо річка розлилася після дощу,— вам, певне, переправа далася легше.

Поля на другому березі річки мені не сподобались. Там скрізь бродив чоловік із рушницею. Я повів товаришів через дорогу й скоро ми опинилися в поганому місці, де ріс тільки верес і земля була пухка й чорна. Тяжкий був той перехід через вересовище, але знов ми натрапили на буруб’яшки триденної давності. Нір чи якихось інших кролячих признак не було видно, то я подумав, що це, мабуть, ви тут пройшли. Дзвіночок почувався добре, а Волоока била лихоманка, і я боявся, що й він помре.

Потім нам трохи пощастило — чи то так нам тоді здалося. Тієї ночі ми здибали глессіля, старого жилавого кроля з подряпаним, пошрамованим носом (це вже було на другому краю вересовища), і він сказав, що неподалік є кроляча колонія, ще й дорогу туди показав. Знов ми вийшли на поля й переліски, але так наморилися, що не могли вже шукати тієї колонії. Залізли в якусь канаву, і я не мав духу звеліти одному чи другому повартувати. Спробував попильнувати сам, але не зміг і заснув.

— Коли це було? — спитав Ліщина.

— Позавчора,— відповів Падуб,— рано-вранці. Коли я прокинувся, було близько до ні-Фрітха. Все було тихо, пахло тільки кролями, і все ж я зразу відчув якусь небезпеку. Розбудив Дзвіночка й тільки хотів розбудити Волоока, як нас оточила юрба кролів. Це були велетні, й пахли вони якось дивно — наче...

— Ми знаємо, як вони пахли,— сказав П’ятий.

— Один із тих кролів мовив: «Я — Первоцвіт. А ви хто й що ви тут робите?» Мені не сподобалось, як він це сказав, але я не думав, що вони можуть зичити нам зла. І я розповів йому, що нас спіткала біда й що ми шукаємо кролів із нашої колонії — Ліщину, П’ятого й Кучму. Як тільки я назвав ці імена, той Первоцвіт обернувся до своїх і закричав: «Так я й знав! Бийте їх! Порвіть на шматки!» І всі накинулися на нас. Один учепився мені в вухо й розірвав його, перш ніж Дзвіночок зумів його відтягти. Ми билися двоє проти цілого гурту. Захоплений зненацька, спочатку небагато міг удіяти. Але я здивувався, що такі кровожерні велетні зовсім не вміють битись і не знають найпростіших прийомів бою. Дзвіночок збив з ніг двох, більших за нього удвічі. Зрештою нам довелося тікати, бо надто вже їх було багато. Ми з Дзвіночком уже відбігли від канави далеченько, як згадали, що залишили там Волоока. Він був такий хворий і не прокинувся вчасно. Тож після всього, що він пережив, бідолашний Волоок знайшов свою погибель від чужих кролів.

— Ганьба! — вигукнув Суниця.

— Бігли ми лугом, понад струмочком,— повів далі Падуб,— і частина цих кролів гналася за нами. Тоді я подумав: «Уб’ю хоч одного з них!» Мені було соромно, що ми залишили Волоока їм на поталу, і я не міг просто так утекти, не помстившись. Я побачив, що Первоцвіт біжить попереду. Тож я дав йому наздогнати себе, а тоді обернувся і збив його з ніг. Хотів розтерзати його, коли це він пропищав: «Не вбивай мене! Я скажу тобі, куди пішли твої друзі».— «Говори швидше»,— сказав я, впершись кігтями задніх лап йому в живіт. «Вони пішли до пагорбів,— вимовив він, задихаючись.— До високих пагорбів, їх видно звідси... Пішли учора вранці!» Я удав, ніби не повірив йому і ніби таки хочу його вбити. Але він повторив те саме, тож я тільки подряпав його й відпустив. Ми подалися до пагорбів — ми їх добре бачили, бо стояла ясна година.

Останній відтинок дороги дався нам найтяжче. Коли б не Дзвіночкові жарти й щебетання, ми б таки перестали бігати навіки.

— Буруб’яшки — туди, жарти — сюди,— вставив Дзвіночок.— Я котив який-небудь жарт попереду, мов клубочок, і ми йшли за ним.

— Що ще я можу сказати про решту подорожі? — мовив Падуб.— Мені жахливо боліло вухо, і я безперестанку думав, що Волоок загинув через мене. Раз ми спробували поспати, але мої сни були зовсім нестерпні. Тільки одна думка штовхала мене вперед: знайти Кучму й сказати йому, як він правильно вчинив, що втік із колонії.

Нарешті ми добулися до пагорбів, надвечір наступного дня. Ми забули про всяку обачність — ішли по відкритій місцевості в совину пору. Не знаю, на що я сподівався. Отак, буває, думаєш: прийдеш кудись чи зробиш там щось — і все буде гаразд. А коли прийдеш, з’ясовується, що все не так просто. Мабуть, мені уявлялося, що Кучма сидить тут, виглядає нас. Ми побачили, що пагорби височезні, таких ми ніколи не бачили. Ні лісу, ні укриття, ні будь-яких кролів, і вже сутеніє. І тоді все наче розлетілося на друзки. Я побачив Скабіозу перед себе — як живого, почув його крик, а ще побачив Треару, і Жабрія, і Волоока. Я говорив до них. Гукав Кучму, хоч і не сподівався вже, що він почує, бо упевнився, що його тут немає. Пам’ятаю, як вийшов з-під живоплоту на видноту, щиро сподіваючись, що прийде хтось із елілів і доконає мене. Та коли я отямився, переді мною сидів Кучма. Спершу подумав, що це я вже на тому світі. Ну, решту ви знаєте. Я жалкую, що так вас налякав. Авжеж, я не був Чорним Кролем, але хто ще був ближче до нього, ніж я? — І, помовчавши, додав: — Тепер ви розумієте, які ми з Дзвіночком щасливі, що сидимо в затишній норі серед друзів. Знай, Кучмо, що то не я хотів арештувати тебе тієї далекої-далекої ночі,— то був інший кріль!

22. СУД НАД ЕЛЬ-АГРАЙРОЮ

Кролі багато чим схожі на людей. От хоч би взяти їхню здатність переносити стійко лихо, пливти рікою життя, попри жахи і втрати. Є в них ще одна риса, яку неправильно було б називати черствістю чи байдужістю. Це швидше інтуїтивне відчуття того, що Життя — це Тепер. Така тваринка, у якої все підпорядковано найбільшій меті — вижити, незнищенна, мов трава.

Ледве чи й день минув відтоді, як Падуб, марячи, приблукав до підніжжя Вотершипського пагорба, а він уже був майже зовсім здоровий. Що ж до легковажнішого Дзвіночка, так той після всіх тяжких потрясінь узагалі почувався чудово. А Ліщина і його товариші, слухаючи Падубову розповідь, переживали жах і горе, мовби самі стали жертвами тієї страшної трагедії. Але сама сила і яскравість їхніх переживань несла їм справжнє полегшення, як це буває з емоційними людьми. Почуття їхні аж ніяк не були нещирі чи награні. Навіть найдобріші з цивілізованих людей читають стримано про найстрашніші лиха в газеті, бо вони від тих подій відсторонені. А кролі, слухаючи ту розповідь, задихалися разом із нещасними в отруєних норах, вони палали люттю, чуючи про долю Волоока, що загинув у канаві,— так вони оплакували, вшановували пам’ять загиблих. Але ось закінчилась оповідь, і потреби їхнього повного небезпек життя почали брати своє. Коли б то загиблі та були не загинули! Але треба скубти траву, рити нори, спати...

Як тільки Падуб замовк, Ліщина став обнюхувати його поранене вухо. Воно було подерте на клапті, в ньому було багато бруду. Коли кролі, приваблені теплою червневою ніччю і повним місяцем, один по одному подалися на сильфлай, він попросив Ожину зачекати. Срібний і собі лишився з ними.

Ліщина заходився вилизувати зранене вухо, потім його змінив Срібний. Довгі рвані рани, очистившись, знов закровоточили. Хоч як Падуб старався не сіпатись, але гарчав від болю й гріб землю лапами, тож Срібний став подумувати, чим би відвернути його увагу.

— Ліщино,— спитав він нарешті,— а що за думка виникла у тебе стосовно тієї миші? Ти обіцяв сказати нам перегодом.

— Усе дуже просто,— відповів Ліщина.— У нашому становищі ми повніші використовувати геть усе, що може принести нам користь. Ми оселилися в незнайомому місці, й нам потрібні друзі. Звісно, від елілів добра не діждешся, але ж є чимало істот — не елілів: птахи, миші, йони-їжаки. Їхні вороги — це й наші вороги. Треба робити все можливе, щоб вони стали нашими друзями. Може, десь у чомусь і вони нам допоможуть.

— І чим же вони можуть нам допомогти? — сказав Срібний, втираючи носа, вимазаного Падубовою кров’ю.— В чому на них можна покластися? Не можуть вони ані рити для нас, ані діставати нам їжу, ані обороняти нас. Нашу допомогу вони приймуть залюбки, але чи віддячать чим? Я чув, як та миша сказала: «Ти кликати — миша прийти». Б’юсь об заклад, що всі вони прийдуть — попоїсти, погрітись. Невже ти збираєшся напхати наші нори мишами?

— Ні,— заперечив Ліщина,— я зовсім не збираюсь запрошувати всіх мишей-нориць до наших нір. Та й їм такого не треба. А от тій миші ми врятували життя, і вона це пам’ятатиме.

— Але як вона допоможе нам? — спитав Дзвіночок.

— Для початку миші можуть розповісти нам про цю місцину.

— Розкажуть те, що знають миші, а не те, що потрібно кролям!

— Ну що ж, миша може стати в знадобі, а може й ні,— мовив Ліщина.— А от птах був би нам корисний! Ми не вміємо літати, а птахи літають кругом по всьому краю. І про погоду вони багато знають. Ось що я, власне, хочу вам сказати. Якщо хто з вас надибає на птаха не з породи елілів і тому птахові потрібна буде допомога, допоможіть йому, заради всього святого! Пропустити таку нагоду — все одно що залишити моркву гнити в полі!

— Задум чудовий,— сказав Ожина,— але такі випадки трапляються дуже рідко!

— Добра думка,— похвалив і Падуб, сіпаючись від болю, бо Срібний знов почав лизати рану.— Добра взагалі, але навряд чи це щось дасть нам на ділі.

— Ану ж спробуймо! — весело сказав Срібний. — Справа варта заходу! Може, я ще побачу, як Кучма присипляє казкою крота!

— Щось подібне затіяв колись і Ель-аграйра, і в нього вийшло,— сказав Дзвіночок.— Пам’ятаєте?

— Ні, я не знаю такої казки,— признався Ліщина.— Розкажи!

— Ходімо спершу попасемось,— запропонував Падуб.— Це вухо забрало всі мої сили.

— Принаймні тепер воно чисте,— сказав Ліщина,— Але, мабуть, так і лишиться порване.

— Дарма,— відповів Падуб,— я все одно щасливчик.

Повний місяць уже височенько підбився на безхмарному східному небосхилі, не так освітлюючи, як таємниче міняючи весь вигляд пагорба. Коли кролі вилізли на траву, назустріч їм вибігли Вероніка й Козелець, що верталися з сильфлаю.

— Ой, Ліщино! — заговорив Козелець.— Ми щойно розмовляли ще з однією мишею. Вона вже почула про ту історію з боривітром і була така люб’язна з нами! Миша сказала нам, що по той бік ліска є поле доброї трави, яку косять для коней. «Ви любити хороша трава? — спитала вона.— Там дуже хороша трава». Ми побігли туди. Трава й справді чудова!

На чималому вигоні росла дійсно чудова трава, сантиметрів п’ятнадцять заввишки. Тішачись тим, що події підтвердили його правоту, Ліщина заходився жувати ніжні листочки конюшини. Якийсь час усі мовчки скубли конюшину.

— Розумний ти хлопець, Ліщино,— наївшись, похвалив ватажка Падуб.— Чудово у тебе вийшло з тією мишею! Звісно, ми й самі колись та назнали б цю ділянку, але ж не так швидко.

Втіха аж розпирала Ліщину, але він тільки сказав:

— Тепер нам не доведеться так часто спускатися в долину, щоб поласувати смачною травою!.. Одначе, Падубе, від тебе пахне кров’ю, а це небезпечно. Ходімо назад, до лісу! Ніч така гарна — посидимо біля нір, а Дзвіночок розкаже нам казку.

Скоро всі позбиралися докупи, й Дзвіночок почав:

— Цю казку мені розповів дідусь. Сталося це вже після того, як Ель-аграйра визволив свій народ із Кельфазінських боліт. Кролі переселилися на луки Фенло й там побудували собі житла. Але принц Райдуга не спускав ока з Ель-аграйри, надумавши не допустити більше жодної його витівки.

Одного вечора, коли Ель-аграйра й Трусь-трусь вигрівалися на осонні, луками підійшов до них принц Райдуга, ведучи кроля, якого Ель-аграйра ніколи не бачив.

— Доброго тобі вечора, Ель-аграйро! — сказав принц Райдуга.— Бачу, твій народ зажив краще, ніж було в Кельфазінських болотах, а всі кролиці риють нори в пагорку. Чи вже вирили нору для тебе?

— Так,— відповів Ель-аграйра.— Ось у цій норі живемо ми з Трусь-трусем. Ми як побачили цей пагорок, так його і вподобали.

— Гарний пагорок,— підтакнув принц Райдуга.— Але, на жаль, я мушу звістити тобі волю самого Пана Фрітха: ти не повинен більше жити в одній норі з Трусь-трусем.

— Не жити більше в одній норі з Трусь-трусем? — перепитав вражений Ель-аграйра.— Чому ж це?

— Ель-аграйро, ми знаємо тебе з твоїми витівками, а Трусь-трусь майже такий хитрий, як і ти. Вас двоє в одній норі — це вже занадто. Скоро ти хмари з неба крастимеш! Ні, Трусь-трусь хай пошукає собі нору в іншому кутку колонії. Хочу познайомити тебе з цим кролем. Звати його Гуфса. Подружи з ним і дбай про нього!

— Звідки він? — спитав Ель-аграйра.— Щось я досі не зустрічав його ні разу.

— Він прийшов з іншої країни,— сказав принц Райдуга,— але він такий самий кріль, як і всі ви. Допоможи йому обжитися тут. А поки він обвикнеться, я певен, ти поділишся з ним своєю норою.

Це була така прикрість для Ель-аграйри і Трусь-труся, ота заборона жити вдвох в одній норі! Але Ель-аграйра мав за правило ніколи нікому не виказувати свого гніву, а з другого боку — йому було жаль Гуфси, бо той, мовляв, такий самотній та осиротілий, опинився на чужині, далеко від свого народу. Тож він люб’язно запросив Гуфсу до своєї нори й пообіцяв йому всіляку допомогу, а Трусь-трусь переселився до іншої нори в далекому кутку колонії.

Спочатку Гуфса був дуже приязний з усіма, кожному старався догодити. Однак мало-помалу Ель-аграйра почав помічати, що всі його задуми чомусь розладнуються. Якось навесні він повів гурт кролів попастися на зелені вруна, й вони наскочили на чоловіка з рушницею, який походжав кругом поля,— тож кролі раді були, що хоч зосталися живі-здорові. Іншим разом Ель-аграйра назнав гарну капустяну грядку й прорив туди нору попід парканом, а коли вернувся вранці, нора була загороджена колючим дротом. I став Ель-аграйра подумувати. чи не розказує хтось про його затії людям.

І надумав він випробувати Гуфсу, щоб упевнитися, чи не від нього всі ті прикрощі. Він узяв Гуфсу в поле й показав йому стежку, що начебто вела до комори, повної брукви та ріпи, сказавши при цьому, що хоче податися туди з Трусь-трусем наступного ранку. А сам Ель-аграйра і не думав туди йти. І він більше нікому-нікому про ту стежку чи комору не сказав. Наступного дня він обережно пішов тією стежкою і знайшов пастку, наставлену серед трави.

Тоді Ель-аграйра не на жарт розсердився. Звісно, він не уявляв собі такого, щоб Гуфса ставив сильця сам чи щоб навіть знав, що буде поставлено пастку. Але очевидно, що Гуфса спілкувався з кимось—чи не з принцом Райдугою? А вже принц Райдуга передавав Гуфсині відомості фермерові або єгереві, ніскільки не турбуючись, до чого це може призвести. Отже, через Гуфсу його кролям загрожувала небезпека — а що вже й казати про пісне життя без салати й капусти! Тоді Ель-аграйра спробував не ділитися своїми планами з Гуфсою. Але ж у кролячій колонії таємниць не буває, бо кролі бережуть таємниці тільки від інших тварин, тож Гуфса так чи інак про все дізнавався. Може, вбити Гуфсу? Але ж тоді прийде принц Райдуга і хтозна, чим це кінчиться. Ба навіть тримати що-небудь у таємниці від Гуфси було небезпечно, бо коли Гуфса зрозуміє, що його шпигунство викрито, він скаже про це принцові Райдузі, той забере його і придумає щось ще гірше.

Ель-аграйра думав і думав. Думав він і того вечора, коли принц Райдуга знов завітав до його колонії.

— Ель-аграйро, ти геть перемінився останнім часом,— сказав йому принц Райдуга.— Може, ти просто розлінувався? А то ще люди почнуть довіряти тобі! Я оце йшов мимо та й надумав заглянути до тебе, щоб подякувати тобі за твою добрість до Гуфси. Здається, він у тебе почуває себе як удома.

— Як у себе вдома, а як же ще? — підхопив Ель-аграйра.— Наша нора повна радості, а ми з Гуфсою робимося що не день, то гарніші. Але я все кажу своєму племені: «Не довіряйте ані принцам, ані...

— Ну, Ель-аграйро,— урвав його принц Райдуга,— досить того, що я можу довіритися тобі. А щоб остаточно упевнитися в цьому, я надумав виростити чудову грядку моркви за пагорком. Земля там добра, і я певен, що врожай буде на славу. Надто якщо ніхто й не думатиме красти моркву. Якщо хочеш, ходи подивися, як я засіватиму грядку!

— Залюбки піду! — прийняв запрошення Ель-аграйра.

Він, Трусь-трусь, Гуфса й ще кілька кролів пішли з принцом Райдугою за пагорок та й допомогли посіяти моркву. Але в душі Ель-аграйра бушував: це ж принц Райдуга просто дражнився з ним, посіявши моркву у нього під носом!

— От і чудово! — мовив принц Райдуга, коли кінчили сіяти.— Я, звісно, знаю, що ніхто й не подумає красти мою моркву. Але якщо хтось та вкраде хоч одну морквину, Ель-аграйро, то я розсерджуся не на жарт. Якщо, наприклад, по моркву піде король Дарзін, то я певен, що Фрітх забере в нього королівство й віддасть комусь іншому.

Ель-аграйра зрозумів, що має на увазі принц Райдуга: якщо впіймає його, Ель-аграйру, на морквяній грядці, то або вб’є його, або поставить іншого кроля над його народом. Від самої думки, що замість нього Кролячим Князем настановлять Гуфсу, Ель-аграйра аж зубами скреготнув. Але вголос тільки й сказав: «Авжеж, авжеж! Дуже слушно й справедливо!» І принц Райдуга пішов собі геть.

Коли минуло більше місяця від дня сівби, однієї ночі Ель-аграйра з Трусь-трусем пішли глянути на моркву. Її ніхто не проривав, густо й пишно зеленіла гичка. Ель-аграйра припустив, що корінці мають бути ледь тонші за передню кролячу лапу. І саме тоді, коли він при місяці милувався морквяною грядкою, в голові його зародився план. Він уже так стерігся Гуфси, що всамітнився з Трусь-трусем у якійсь покинутій норі й довгенько з ним радився. І там Ель-аграйра поклявся Трусь-трусеві, що таки покраде моркву принца Райдуги та ще й на додачу зробить так, що Гуфса муситиме піти від них. Тоді друзі розійшлися: Трусь-трусь подався на ферму добути зерна, а Ель-аграйра до ранку збирав слимаків, хоч яка то бридка робота.

А надвечір Ель-аграйра пішов і розшукав Йону-їжака, що дріботів попід живоплотом.

— Йоно! — гукнув він їжака.— Хочеш багато-багато слимаків?

— Авжеж, хочу, Ель-аграйро! — відповів Йона.— Тільки спробуй їх нашукати! Був би ти їжаком, то знав би, як це нелегко.

— Ну, то ось тобі купа слимаків! —сказав Ель-аграйра.— їж, призволяйся! Але я дам тобі ще більше слимаків, коли ти зробиш те, що я попрошу тебе, й не питатимеш навіщо. Ти вмієш співати?

— Співати, Ель-аграйро? Де й хто чув, щоб їжак співав?!

— Гаразд,—мовив Ель-аграйра.—Але доведеться тобі спробувати поспівати, якщо ти хочеш слимаків. О! Там, у канаві, лежить старий порожній ящик, якого викинув фермер. Він нам знадобиться...

Тим часом Трусь-трусь у лісі розмовляв із Гавоком-фазаном.

— Гавоку, ти вмієш плавати? — спитав він.

— Та що ти, Трусь-трусю! Я уникаю води як тільки можу,— відповів Гавок.— Я страшенно не люблю води! Та коли б довелося, то я, мабуть, протримався б трохи на воді.

— Чудово!—сказав Трусь-трусь.—А тепер слухай. Я маю багато зерна (а ти ж знаєш, як нелегко добути зерно в цю пору!) і все це зерно віддам тобі, якщо тільки ти поплаваєш трохи в ставку на узліссі. Ось ходімо туди, і я тобі все поясню дорогою!

Фу-Інле — коли зійшов місяць,— Ель-аграйра заліз у свою нору й застав Гуфсу вдома.

— Ой, Гуфсо, як добре, що я знайшов тебе! — сказав він.— Ходи зі мною, бо я більш нікому не можу довіритись. Тільки ми з тобою, а більш ніхто не повинен про це знати!

— А в чім річ, що треба зробити, Ель-аграйро? — спитав Гуфса.

— Я оце дивився на ту моркву принца Райдуги,— відповів Ель-аграйра.— Я вже не витримую! Ніколи не бачив такої гарної моркви. І я надумався покрасти її — ну, може, й не всю. Узяти багато кролів на таку виправу — біда буде. Рано чи пізно про це довідається принц Райдуга. А як підемо тільки ти та я — ніхто й ніколи не довідається, хто покрав моркву.

— Я піду,— згодився Гуфса,— але краще завтра вночі.

Бо він подумав, що так устигне доповісти про все принцові.

— Ні,— сказав Ель-аграйра,— негайно! Зараз же!

А сам подумав: чи не стане Гуфса відговорювати його від цього задуму? Та коли глянув на Гуфсу, враз переконався, що той уже бачить погибель Ель-аграйри, а себе — королем над усіма кролями.

І вони почимчикували при місячному світлі. Довго йшли попід живоплотом, аж ось дійшли до старого ящика, що лежав у канаві. А на ящику стояв на задніх ланках Йона-їжак. Його колючки були утикані пелюстками шипшинового цвіту, і він видавав якісь чудні звуки — суміш вереску й рохкання, ще й вимахував передніми чорними лапками. Кролі стали й задивилися на Йону.

— Що це ти робиш, Йоно? — вражено спитав Гуфса.

— Співаю до місяця,— відповів їжак.— Усі їжаки мусять співати до місяця, щоб більше попадалося слимаків. Невже ти цього не знаєш?

Ой Місяченьку-слимаченьку!

Дай слимаків у козубеньку!

— Що за жахливий репет!— вигукнув Ель-аграйра.— Мерщій ходімо звідси, поки він не приманив до себе всіх елілів!

І двоє кролів пішли далі. Через якийсь час вийшли на узлісся, на берег ставка. Вони почули, що в ставку щось кудкудакає і хлюпочеться, а тоді побачили Гавока— фазана, який плавав, б’ючи крильми по воді, а позаду тяглися довгі хвостові пера.

— Що сталось? — запитав Гуфса.— Гавоку, тебе підстрелили?

— Ні, ні! — відповів Гавок.— Я завжди купаюся при повному місяці! Від цього хвіст у мене росте довший, та й голова, коли б не купався, не була б така гарна: червона, біла і зелена! Всі це знають, а ти, Гуфсо, не знаєш?

— Сказати правду, він не любить, щоб підглядали, як він купається! — шепнув Гуфсі Ель-аграйра.— Ходімо швидше!

Далі вони підійшли до старої криниці під великим дубом. Фермер давно засипав криницю, але при місяці вона здавалася дуже глибокою і чорною.

— Відпочиньмо,— запропонував Ель-аграйра.— Одну хвилинку!

Тільки він це сказав, як із трави вилізло диво дивне. Воно було трохи схоже на кроля, але навіть при місячному світлі Ель-аграйра й Гуфса могли розгледіти довгі зелені вуха й червоний хвіст. У роті проява тримала недопалок білої палички — з тих паличок, що їх смалять у роті люди. Це був Трусь-трусь, але Гуфсі годі було його впізнати. Він знайшов на фермі порошок, з якого роблять рідину для купання овець, і сидів у тому порошку доти, доки хвіст у нього став червоний. Вуха його були прикрашені виткими пагонами переступня, а від білої палички бідолашного Трусь-труся аж нудило.

— Святий Фрітху! — вигукнув Ель-аграйра.— Що воно таке? Чи не хтось із злої Тисячі?! — І підскочив на місці, ладен щомиті дати драла.— Хто ти? — спитав він тремтячим голосом.

Трусь-трусь виплюнув з рота білу паличку.

— Отже! — грізно сказав він.— Отже, ти побачив мене, Ель-аграйро! Мало кому з кролів щастить побачити мене бодай раз у житті! Ліченим одиницям! Я — один із посланців Пана Фрітха, що вдень таємно ходять по землі, а на ніч вертаються до його золотого палацу. Ось і зараз він дожидає мене по той бік світу, і я мушу швидко прибути до нього, просто через серце землі! Прощавай, Ель-аграйро!

Дивний кріль стрибнув через цямриння і щез у криниці.

— Ми побачили те, чого не повинні були бачити! — вигукнув Ель-аграйра переляканим голосом.— Це якесь зачароване місце! Мерщій тікаймо звідсіля!

Вони заквапилися геть і скоро опинилися на морквяній грядці принца Райдуги. Скільки накрали вони моркви, я вже й не знаю, але ж ви знаєте, Ель-аграйра був великий князь і, звісно, мав такі незвичайні здібності, що й не снилися мені з вами. Але дідусь завжди казав, що до ранку на грядці не зосталось ані морквиночки. Моркву вони поховали в глибокій норі на узліссі, а тоді вернулися додому. Ель-аграйра цілий день пробув у товаристві кількох вірних друзів, а Гуфса, нічого нікому не сказавши, подався десь після обід.

Того вечора, коли Ель-аграйра із своїми кролями вийшов на сильфлай, через луки до них завітав принц Райдуга, а з ним двоє хортів.

— Ель-аграйро, ти арештований! — проголосив принц.

— За що? — поцікавився Ель-аграйра.

— Ти добре знаєш, за що,— відповів принц Райдуга.— Мені вже вкрай набридли твої зухвалі витівки, Ель-аграйро! Де моя морква?

— Якщо вже мене арештовано,— сказав Ель-аграйра,— то чи можу я все-таки дізнатися: за що? Це нечесно: спочатку арештували, а потім розпитувати!

— Годі, годі, Ель-аграйро! — мовив принц Райдуга.— Не крадь ще й мого часу! Скажи тільки, де ти заховав мою моркву, і я не вб’ю тебе, а лише пошлю на далеку північ.

— Принце Райдуго! — заблагав Ель-аграйра.— Втретє прошу вас, скажіть: за що мене арештовано?

— Дуже добре,— сказав принц Райдуга.— Якщо тобі, Ель-аграйро, так хочеться померти, то буде тобі справжній судовий процес! Тебе арештовано за те, що ти покрав мою моркву. Ти й справді просиш суду? Попереджаю: у мене е незаперечні докази. Справа кінчиться погано для тебе!

На цей час довкола Ель-аграйри з’юрмилось його плем’я, та дуже близько не підступало, бо собак боялося. Тільки Трусь-труся ніде не було видно. Він-бо цілісінький день трудився, переносячи моркву до іншої нори, про яку ніхто не знав, окрім нього та Ель-аграйри. А тепер він переховувався, бо не міг зразу відбілити хвостика.

— Суд так суд,— погодився Ель-аграйра.— І хотів би я, щоб мене судив суд присяжних — звірів. Бо куди ж це годиться, принце Райдуго, якщо ви будете водночас і моїм обвинувачем, і суддею, і все в одній особі!

— Буде, буде тобі суд звірів-присяжних,— запевнив принц Райдуга.— А за присяжних будуть елілі, Ель-аграйро! Бо кролі-присяжні не схочуть засудити тебе на смерть попри всі докази.

Як же всі здивувалися, коли Ель-аграйра негайно відповів, що згоден на присяжних-елілів! А принц Райдуга сказав, що цього ж таки вечора приведе присяжних і буде суд. Ель-аграйрі він звелів спуститися в свою нору, а собак посадив вартувати й нікого не пускати до підсудного.

Всюди, по гаях і полях, розлетілася новина: принц Райдуга хоче засудити Ель-аграйру на смерть, і судитимуть його присяжні-елілі! Звідусіль плавом пливли звірі. Фу-Інле — коли зійшов місяць, повернувся принц Райдуга, ведучи елілів: двох борсуків, двох лисиць, двох горностаїв, одну сову й одного кота. Ель-аграйру покликали нагору й посадили між собаками. Елілі пильно дивилися на нього, і їхні очі хижо блищали в місячному світлі. Елілі облизувались, а собаки бурмотіли, що їм обіцяно виконати вирок. Довкола зібралося видимо-невидимо і кролів, і всяких інших тварин, і всі були певні, що цього разу з Ель-аграйрою буде покінчено.

— Починаймо! — проголосив принц Райдуга.— Де Гуфса?

Тоді наперед виступив Гуфса, то кланяючись, то задираючи голову, й розповів елілям, як минулого вечора, коли він спокійно лежав собі в норі, до нього прийшов Ель-аграйра і погрозами змусив його піти з ним разом красти моркву принца Райдуги. Він, Гуфса, хотів відмовитись, але не посмів, боячись Ель-аграйри. Він може показати нору, де злодій заховав моркву. Його, Гуфсу, силоміць примусили зробити те, що він зробив, але сьогодні він поквапився якомога швидше доповісти про все принцові Райдузі, чиїм вірним слугою він був і досі є.

— Моркву ми заберемо згодом,— сказав принц Райдуга.— А зараз, Ель-аграйро, скажи, чи можеш ти хоч чимось довести свою невинність? Говори швидше!

— Я хотів би тільки поставити свідкові кілька запитань,— сказав Ель-аграйра.

Присяжні-елілі визнали, що в такому бажанні нема нічого протизаконного.

— Чи не міг би ти, Гуфсо, розповісти нам трохи більше про ту подорож, яку ми з тобою начебто здійснили вчора увечері? Бо, щиро кажучи, я нічого такого не пригадую. Ти кажеш, що ми буцімто вилізли з нори й рушили кудись поночі. А далі що?

— Як, Ель-аграйро? — здивувався Гуфса.— Невже ти все забув? Ми йшли понад канавою і побачили, пам’ятаєш, їжака, що стояв на ящику й співав пісню до місяця?

— Що-що робив їжак? — перепитав один із борсуків.

— Співав пісню до місяця! — розпалився Гуфса.— Знаєте, їжаки роблять так, щоб їм більше попадалося слимаків. Він був весь у шипшинових пелюстках і розмахував передніми лапками...

— Спокійно, спокійно! — м’яко застеріг його Ель-аграйра.— Не треба вигадувати тут нісенітниць!.. Бідолаха! — сказав він присяжним.— Він і справді вірить у те, що розказує. Він не хоче обманювати, але...

— Але їжак співав! — закричав Гуфса.— Він співав: «Ой Місяченьку-слимаченьку! Дай...»

— Що там співав їжак, це не є доказ,— мовив Ель-аграйра.— Бачите, йому скрізь увижаються чудеса! Ну та гаразд. Ми побачили їжака, усипаного трояндами, і він співав пісню на ящику. А далі що?

— Ну,— сказав Гуфса,— далі ми вийшли до ставка і там побачили фазана.

— Фазана, кажеш? — зацікавилась одна з лисиць.— Хотіла б я його побачити! І що він робив?

— Плавав собі у ставку...

— Певне, поранений? — спитала лисиця.

— Ні, ні! — заперечив Гуфса.— Всі фазани плавають, щоб у них хвости відростали довші. Дивно, що ви цього не знаєте!

— Щоб що відростало довше? — перепитала лисиця.

— Хвости! — сердито відповів Гуфса.— Він сам так сказав!

— Це ви тільки одну хвилину послухали, що він верзе,— сказав Ель-аграйра елілям.— Звикнути до такого непросто. А я вже два місяці мушу жити з ним в одній норі. Я до нього із співчуттям, я стараюся його розуміти, але від цього мені сама шкода!

Запала мовчанка. Тоді Ель-аграйра знову, з виразом батьківської теплоти, звернувся до свідка:

— У мене пам’ять слабує. Розказуй далі!

— Що ж, Ель-аграйро,— сказав Гуфса.— Ти показуєш себе таким розумником, але ж навіть ти не міг забути того, що трапилося потім. Величезний, жахливий кріль, із зеленими вухами й червоним хвостом, вийшов із трави. В роті у нього була біла паличка, й він стрибнув у велику нору, щоб пройти крізь землю на той бік світу. Він сказав нам, що поспішає до пана Фрітха.

Цього разу ніхто з присяжних-елілів не зронив і слова. Усі вони тільки дивилися на Гуфсу й хитали головами.

— Знаєш, усі вони божевільні! — прошепотів один горностай другому.— До чого паскудні істоти! Аби викрутитись, такого наговорять! І скільки нам іще тут сидіти? Я голодний!

А Ель-аграйра добре знав, що елілі, ненавидячи всіх кролів узагалі, найдужче зневажають найдурніших. Ось чому він погодився на суд присяжних-елілів. Кролі в ролі присяжних ще, чого доброго, захотіли б докопатися до того, звідки Гуфса взяв таку історію. Але елілям не до перевірки правдивості свідчень — вони вічно голодні й поспішають на полювання.

— Отже, виходить така історія,— підсумував Ель-аграйра.— Ми бачили їжака, причепуреного трояндами, і він співав пісню; потім бачили фазана, який, бувши при повному здоров’ї, купався в ставку; ще ми бачили кроля з червоним хвостом, зеленими вухами та білою паличкою в зубах, і він стрибнув просто в глибоку криницю. Так?

— Так,— потвердив Гуфса.

— А після того ми крали моркву?

— Так.

— І вона була червона із зеленими цяточками?

— Що було червоне із зеленими цяточками?

— Та морква!

— Ну, Ель-аграйро, ти сам добре знаєш, що морква була як морква! І вона в норі! — відчайдушно закричав Гуфса.— В норі! Ходімо та й побачимо!

Суд зробив перерву, поки Гуфса водив принца Райдугу до тієї нори. Не знайшовши моркви, обидва вернулися назад.

— Я цілий день просидів у норі,— сказав Ель-аграйра,— і я можу це довести. Отже, я ніяк не міг десь там переносити моркву чи щось іще. Якщо взагалі була якась морква,— додав він.— А більше мені нічого сказати.

— Принце Райдуго! — озвався кіт.— Я ненавиджу всіх кролів. Але я не знаю, як можна стверджувати, нібито цей кріль покрав твою моркву! Очевидно для всіх, що свідок божевільний (мов блекоти об’ївся), а заарештованого слід звільнити.

Всі присяжні погодилися з таким висновком.

— Забирайся хутчій з моїх очей,— сказав принц Райдуга Ель-аграйрі.— Заховайся, Ель-аграйро, а то я тебе тут і скалічу!

— Зараз заховаюся, мій пане,— відповів Ель-аграйра.— Але прошу тебе смиренно, забери цього кроля, якого ти заслав до нас, бо він заражає нас своєю дурістю!

Отак Гуфса мусив піти геть із принцом Райдугою, а народ Ель-аграйри зажив собі в мирі, й ніщо його більш не турбувало, крім шлункових розладів, бо кролі тоді об’їлися морквою. Та ще хвостик Трусь-трусів нескоро відбілився — так казав мій дідусь.

23. КЕГААР

Кролі кажуть: «Хмара іде і другу веде». Наступного ж дня випала ще одна нагода (і драматична до того ж!) утілити ідею Ліщини в життя.

Був ранній ранок, коли кролі почали виходити на сильфлай. Довкола панувала чиста тиша, сіра прохолода. Було росяно та безвітряно.

Кучма й Срібний пригладили вуха, понюхали повітря й пострибали за своїми довгими тінями на конюшиновий вигін. Рухаючись перебіжками по короткій траві, час від часу зупиняючись, щоб скубнути листочок та розглянутись довкола, вони наблизились до неглибокої виямки. Зненацька Кучма, що біг попереду, став, а тоді припав до землі, втопивши очі в ту виямку. Хоч за травою він не міг роздивитись, але збагнув, що там сидить якась чимала тварина. Йому видно було тільки вигин білої спини. Невідома істота була завбільшки з самого Кучму. Він почекав трохи, але вона не ворушилась.

— У кого буває біла спина? — спитав Кучма Срібного.

— Хіба в кота?

— Тут не може бути котів!

— Чому ти так думаєш?

Тієї миті з виямки почулось тихе, з присвистом шипіння. І знов запала тиша.

Кучма й Срібний були про себе високої думки. Коли не рахувати Падуба, вони були єдині вцілілі представники сендлфордської Оусли. Обидва знали, що й товариші їх шанують: нежартлива сутичка з пацюками в занедбаній повітці показала, чого вони варті. Думка про те, що йому доведеться вернутися в Соти й доповісти: він надибав на незнайоме створіння і втік, не роздивившись його,— була Кучмі зовсім не до смаку. Глянувши на Срібного й помітивши, що й товариш пройнявся бойовим запалом, Кучма пішов просто до краю виямки. Срібний подався за ним.

Там сидів зовсім не кіт, а великий птах. Досі обидва в житті не бачили таких птахів. Біла пляма, яку вони розгледіли здаля, покривала тільки плечі й шию, а спина птаха була ясно-сіра. Ясно-сірі були й крила, які, облямовані довгими маховими перами з чорними кінчиками, були складені на спині, закриваючи хвоста. Темно-коричнева голова так контрастувала з білою шиєю, що виглядала чорною, і збоку здавалося, ніби птах носить чорний каптур. Кролям видно було одну темно-червону перетинчасту лану, озброєну трьома сильними кігтями. Гострий, могутній дзьоб злегка загинався донизу. Люто зашипівши на кролів, що дивилися на нього широко розплющеними очима, птах роззявив дзьоба, показавши червону пащу й горлянку. Він спробував клюнути їх, але сам чомусь не зрушив з місця.

— Поранений, мабуть,— мовив Кучма.

— Може бути, але рани не видно. Обійду його з тилу,— сказав Срібний.

— Бережись! — застеріг його Кучма.— А то він дістане тебе!

Обходячи виямку, Срібний надто наблизився до птаха і ледве встиг відскочити, щоб уникнути миттєвого удару дзьобом.

— Мало не перебив тобі лапи! — зауважив Кучма.

Здогадуючись, що птах не може вилізти з ями, кролі сіли й почали його розглядати. І тоді він оглушливим, хрипким голосом закричав: «Ярк! Ярк! Ярк!» Від такого нечуваного на пагорбах крику луна розкотилася далеко надовкола. Кучма й Срібний крутнулись і чкурнули додому.

Не добігаючи до узлісся, вони зупинились, щоб звести дух і з гідним виглядом наблизитися до нір. Але Ліщина, що вийшов їм назустріч, зразу помітив їхні розширені зіниці й тремтячі ніздрі.

— Елілі?— спитав він.

— Прокляття! Я й сам не знаю, скажу тобі правду,— відповів Кучма.— Там сидить великий птах! У житті такого не бачив!

— Завбільшки з фазана?

— Ні, трохи менший за фазана, але більший за горлицю. Але ж лютий! — сказав Кучма.

— Це він так гучно кричав?

— Еге ж, і добряче налякав мене тим криком. Ми сиділи перед самим його носом. Але чомусь він не може зрушити з місця.

— Піду й собі гляну на нього,— вирішив Ліщина.

— Птах страшенно лютий! Ради всього святого будь обережний!

Незабаром троє кролів умостилося трохи віддалік перед птахом, а той у відчаї зиркав то на одного, то на другого. Нарешті Ліщина заговорив до птаха змішаним наріччям полів та лісів:

— Ти поранений? Не летіти?

Відповіддю було хрипке клекотливе бурмотіння, і кролі збагнули зразу, що мова його нетутешня і що прилетів він із далекого краю. Але не зразу вони зрозуміли, що саме він каже:

— Ви прийти вбити! Ярк! Ярк! Убити! Ярк! Думай, я — кінесь! Я — ще не кінесь! Я вас добре бити...

Птах швидко-швидко крутив головою, а тоді несподівано почав рити дзьобом землю. Кролі тільки тепер побачили, що перед птахом повискубувана трава й земля поколупана. Якусь хвилину він дзьобав землю тут і там, а тоді облишив і знов почав стежити за кролями.

— Мені здається, він помирає з голоду,— припустив Ліщина.— Нам би його нагодувати! Кучмо, будь ласкав, піди назбирай черв'ячків чи чогось такого!

— Чого-чого?

— Черв’ячків.

— Щоб я та збирав черв’ячків?

— Хіба вас не вчили цього діла в Оуслі?.. Ну та гаразд, я сам назбираю! — сказав Ліщина,— А ви з Срібним побудьте тут.

Однак через якусь хвилину Кучма приєднався до Ліщини в канаві, й вони заходилися гребти суху землю. Останнім часом дощів було мало, а на пагорбах черв’яки рідко трапляються навіть у дощову погоду.

— А що коли принести йому жучків, мокриць чи ще чогось такого? — запропонував Кучма.

Знайшовши кілька гнилих сучків, кролі принесли їх до виямки. Ліщина обачливо посунув одного сучка ближче до птаха.

— На! Комахи!

Птах трьома ударами розтрощив сучка й проковтнув комах, що там таїлись. Скоро у виямці утворилась купка сміття, а кролі тягли й тягли сюди все, з чого їхній новий знайомець міг добути їжу. Кучма натрапив на кінські кізяки на путівці, повиколупував, переборовши огиду, черв’яків і переніс їх по одному до ями. Ліщина похвалив його, але Кучма тільки пробурмотів:

— Гляди, не розкажи про ці мої подвиги сорокам! Зроду-віку жоден кріль не займався черв’яками!

Кролі вже з ніг падали від утоми, коли птах перестав їсти й подивився на Ліщину.

— Кіншати їсти,— сказав він і спитав: — Нашо ти се робити?

— Ти поранений? — спитав Ліщина.

Птах підозріливо зиркнув на нього.

— Ні, не поранений! Багато битись! Трохи тут сидіти, потім летіти геть.

— Сидіти тут — тобі кінець! — сказав Ліщина.— Погане місце! Прийде гомба, прийде яструб!

— Всіх к шорту! Битись багато!

— Ай справді, він добряче повоює! — мовив Кучма, захоплено дивлячись на двовершковий дзьоб птаха й товсту шию.

— Ми не хочемо тебе вбивати,— сказав Ліщина. Лишатися тут — тобі кінець! Ми хочемо допомогти тобі,

— Не бреши!

— Ходімо! — зараз же сказав Ліщина товаришам.— Нехай він побуде сам. Хай трохи побореться з яструбом!

І звільна пострибав геть.

— На що ти сподіваєшся, Ліщино? Це ж дикун і грубіян! З таким не подружиш! — висловив думку Срібний.

— Може, й твоя правда,— відказав Ліщина.— Але яке нам пуття, скажімо, з синиці чи вільшанки? Вони все товчуться на місці. Нам потрібна велика птиця!

Після обід Ліщина розпоряджався, що і як ще треба зробити в колонії. Соти були вже майже вивершені, хоча кролі — непослідовний народ і можуть удосконалювати свої оселі без кінця. Тунелі, ходи, лігва — все помалу набувало належної форми.

Однак надвечір Ліщина знов навідався до виямки. Птах усе ще був там, але, здавалося, стомився і вигляд мав не такий бойовий.

— Досі тут? — спитав Ліщина.— Ну що, бився з яструбом?

— Не битись! — відповів птах.— Не битись, але пильнувати, пильнувати, фсе пильнувати! Погано!

— Ти голодний?

Птах не відповів.

— Послухай,— умовляв Ліщина,— кролі не їдять птахів. Кролі їдять траву. Ми допоможемо тобі!

— Нашо?

— Це неважливо. Ми тебе сховаємо. У великій норі. Дамо їсти.

Птах задумався.

— Ноги — добре! Крило — погано! Дуже погано!

— То йди за мною! Лапами!

— Ти мене поранити — я тебе вбити!

Ліщина одвернувся. Тоді птах знову заговорив:

— Далеко ваша нора?

— Ні, недалеко!

— Тоді йти!

З великими труднощами птах підвівся, хитаючись на своїх дужих криваво-червоних лапах, і відкрив крила. Ліщина відскочив, наляканий, великим розмахом двох оперених арок. Але птах, скривившись від болю, зараз же й склав крила.

— Крило — погано! Я йти!

І слухняно подибав по траві за Ліщиною, а той остерігався підпускати його занадто близько. Їхня поява схвилювала всю колонію, але Ліщина змусив усіх замовкнути і з незвичною для самого себе суворістю наказав Кульбабі й Жостіру:

— За роботу швидко! Птах поранений, і ми повинні дати йому притулок, поки він видужає. Хай Кучма покаже вам, як добувати для нього їжу. Він їсть червів і комах. Несіть коників, павуків тощо! Козелець, Жолудь, П’ятий! Струсніть із себе заціпеніння, дійте! Нам потрібна відкрита, широка нора, тільки не дуже глибока, з рівною долівкою. І ця нора має бути готова до ночі!

— Але ж ми й так рили цілий день, Ліщино...

— Знаю,— сказав Ліщина.— Я теж ритиму. Але починайте!

Ображені кролі, буркочучи, взялися до роботи. Ліщинин авторитет раптом захитався, але його енергійно підтримав Кучма. Хоч він ще не знав, що замислив Ліщина, але був просто зачарований силою і сміливістю несподіваного гостя й радів, що птах житиме коло них, а чому, навіщо — це його не турбувало. Тож Кучма залюбки взявся керувати побудовою оселі для птаха, а Ліщина тим часом намагався пояснити гостеві, як вони живуть, як рятуються від ворогів та який можуть надати йому притулок. Їжі фуражири надбали для нього не надто багато, але тут, у лісі, птах почувся безпечніше, то й подибав поміж дерев, щоб самому знайти собі, чим довечеряти.

Ще до совиної пори Кучмина команда вирила щось наче передпокій до однієї з нір, що починалася в лісі. Долівку встелили буковими гіллячками й листям. Поночіло, коли птаха нарешті влаштували. Він усе ще не довіряв новим друзям, але у своїй скруті не мав кращого вибору. Зрештою, як не знаєш іншого порятунку, то полізеш і в кролячу нору! Кролі бачили згори, як у темній ямі поблискують його очі. Птах пильнував.

Чорноголові чайки — стадні птахи, живуть вони колоніями. В шлюбний сезон вони перелітають на південь, і поранена в дорозі чайка лишається бідувати на самоті. Ця чайка була така люта й підозрілива тільки тому, що їй дуже боліло, що через рану не могла літати й поблизу не було товариства. Над ранок підозріливість її розвіялась, інстинктивне бажання бути разом із зграєю взяло гору над побоюванням. Кучма став чайчиним вірним товаришем. Він і слухати не хотів про те, щоб вона сама добувала собі харч, і до ні-Фрітха кролі нанесли в нору купу жучків, тож птах наївся по саме нікуди. Фуражири спустилися в нори, щоб у прохолоді передрімати полуденну спекоту, а Кучма зостався біля птаха, не приховуючи свого захоплення, й кілька годин поспіль слухав його розповіді. На вечірньому сильфлаї він підбіг до Ліщини й Падуба.

— Ну, як там наш птах? — поцікавився Ліщина.

— Він почувається вже набагато краще,— сказав Кучма.— Стільки в нього мужності! Фрітху небесний, що в нього за життя! Ви самі не знаєте, що втрачаєте, не слухаючи його розповідей! А я б цілий день сидів та слухав про його пригоди!

— Хто його поранив?

— Птах сів на подвір’ї фермерської садиби, й там на нього кинувся кіт. У птаха пошкоджено одне крило, але, певне, й котові дісталось дещо на згадку! Потім він якось добувся до тієї виямки і засів там знеможений. Подумати тільки! Витримати бій з котом! А чом би й кролеві не помірятись силами з котом? Бачу, що я ще й не починав своєї бійцівської кар’єри! От уявімо...

— А що це за птах? — перепинив Кучму Падуб.

— Я сам не збагну цього до пуття,— відповів Кучма.— Та, якщо я правильно його розумію (а я цього зовсім не певен), виходить, що там, звідки він прилетів, їх грайри — тисячі! Нам такого й не уявити! Там аж повітря біле від миготіння їхніх крил, а гнізд там стільки, як листя в лісі! Отаке він розказує.

— Але де це? Я ще не бачив ні таких птахів, ні їхніх гнізд!

— Птах каже, що це там, де земля кінчається, де її вже більше немає. Далеко-далеко звідси!

— Авжеж, десь земля та кінчається. А що там, за краєм землі?

— Вода!

— Річка, ти хочеш сказати?

— Ні, не річка! — відповів Кучма.— Птах каже, що там вода й вода, безкраїй простір води! Другого краю принаймні не видно. Може, його й нема. Ох, признаюсь щиро, я й сам не можу всього цього скласти докупи!

— А не розказував він тобі, що побував аж за краєм світу й вернувся назад? Такі байки неправдиві!

— Ні, такого він не розказував, і я певен, що він не бреше! — палко заперечив Кучма.— А ще птах каже, що там вода безперестанку рухається і б’ється об берег. Коли він не чує того прибою, то дуже за ним скучає. І звати його Кегаар, що означає «прибій».

Усе розказане справило велике враження на Ліщину й Падуба.

— Ну а чого він опинився тут? — спитав Ліщина.

— Він мав би давно бути коло тієї Великої Води, де його родичі вже паруються і виводять потомство. Очевидно, на зиму, коли там стає надто холодно й незатишно, вони летять у тепліші краї, а на літо вертаються додому. Але цієї весни він дістав рану. Незначну, та він мусив затриматися. Якийсь час набирався сил,  вештаючись коло граків. Потім піддужчав і вже летів додому, але сів на фермерському подвір’ї, де й здибався з тим лихим котом.

— Отже, коли він набереться сил, то полетить далі? — спитав Ліщина.

— Авжеж.

— Тоді ми марно витрачаємо на нього час.

— Чому, Ліщино? Скажи, що ти задумав?

— Поклич-но Ожину й П’ятого... І Срібного! Тоді поясню.

Тутешній сильфлай не зрівняти було з тим, що вони мали колись, на сендлфордських луках. Кролі його так полюбили! І золоте вечірнє сонце, й довгі тіні від кущиків трави, й прохолоду, настояну на пахощах чебрецю і квітучої шипшини. На сендлфордських луках кролі щодня бачили людей. А тут, відколи прибули, бачили тільки одного чоловіка, й того на копі. Окинувши поглядом гурт кролів, що зібрався коло нього, Ліщина завважив, що виглядають вони дужчими, здоровішими й щасливішими, ніж того дня, коли приблукали до пагорба. Хоч би що чекало на них у майбутньому, а поки що він, Ліщина, нібито виправдовував їхнє довір’я.

— Якщо я не помиляюсь,— почав він,— живеться нам тут непогано! Вже ніхто не скаже, що ми — гурт глессілів! І все ж мене турбує одне питання. Мені навіть дивно, що з усіх нас я перший заводжу про це мову. Якщо ми цього питання не розв’яжемо, то колонія наша, попри всі наші старання, загине!

— Як це? В чім річ, Ліщино? — спитав Кучма.

— Пам’ятаєте ви Нільдрогайн?

— Вона перестала бігати! Ми співчуваємо Суниці, але до чого тут Нільдрогайн?

— У нас немає жодної кролиці, а якщо немає кролиць, то й кроленят немає, а без них за кілька років колонія вимре!

Досі вони тільки й робили, що змагалися зі смертю, а щохвилинна боротьба за виживання не дозволяє навіть подумати про інші потреби. Але нині, сидячи проти вечорового сонця на затишному, безлюдному пагорбі, знаючи, що позаду — вигідна підземна оселя, й відчуваючи, як трава в його шлунку збивається в кульки, Ліщина сумував — сумував за подругою. Решта промовчала, але Ліщина зрозумів, що його слова досягли мети.

Сонце, пірнуло ще нижче. Нарешті Ожина запитав:

— Що ж діяти? Знов подаватися в мандри?

— Може, обійдеться навіть без мандрів,— відповів Ліщина.— Просто треба десь знайти кілька кролиць і привести їх сюди.

— А де їх узяти?

— В іншій колонії.

— Але хіба є ще якась колонія на цих пагорбах? Хоч би звідки дув вітер, а кролячого духу не чути!

— Але ж у нас є птах! Птах може облетіти околиці й принести нам потрібні вісті!

— Блискучий задум, Ліщино-ра! — захоплено вигукнув Ожина.— Цей птах за один день вивідає стільки, скільки ми не вивідаємо і за тисячу днів! А ти певен, що ми зуміємо умовити його? Чи не полетить він зразу ж, як тільки піддужчає, чи не покине нас?

— Не знаю,— відповів Ліщина.— Треба тільки добре годувати його та сподіватися на краще. Але слухай, Кучмо, ти так подружив із ним, то чи не міг би ти пояснити йому, як багато це для нас важить? Адже йому досить буде разок облетіти пагорби й сповістити нам усе, що він побачить.

— Покладіться на мене,— запевнив друзів Кучма.— Я з ним домовлюся!

Незабаром усі кролі в колонії вже знали, що непокоїть Ліщину, і перейнялися його тривогами. В тому, що він висловив, не було нічого вражаюче-несподіваного. Просто Ліщина, як і годиться Головному Кролеві, виявився речником усіх таємних сподівань, що помалу визрівали в колонії і стали після його слів явними. Але всіх вразила його думка використати для розвідки чайку. Навіть Ожина не додумався б до такого! Звісно, всі кролі — природжені розвідники, але зробити своїм розвідником такого дивного й лютого птаха... Всі кролі були переконані: якщо Ліщині це вдасться, то розумом їхній Головний зрівняється з самим Ель-аграйрою!

Ще кілька днів пішло на нелегке добування харчу для Кегаара. Жолудь і Чашечка хвалилися, що вони в колонії найкращі комахолови, і назносили безліч жучків та коників. Якось після обід Кучма розбудив Ліщину, що нині, як і в колишній колонії, ділив лігво з П’ятим,— і сказав, що Кегаар хоче з ним поговорити. Ліщина негайно пройшов до Кегаарового передпокою. Йому кинулося в вічі, що голова чайки линяє і вся стає біла, тільки за кожним оком лишається по темно-коричневій цяті. Він привітався до нього і здивувався, коли Кегаар, трохи затинаючись, відповів йому кролячою мовою. Очевидно, він приготував свою коротку промову заздалегідь.

— Пане Лішшино, ваші кролі багато для мене роблять! І я не помер! Скоро я — здоровий! — сказав він.

— Дуже радий це чути! — відповів Ліщина.

Далі Кегаар перейшов на мішану мову лісів і полів:

— Пан Кушма — дуже хороший хлоп!

— Авжеж!

— Він казати: ви не мати мам! Це вам біда!

— Це справді так! Ми не знаємо, що робити. Ніде поблизу немає майбутніх матерів колонії! — відповів Ліщина.

— Слухай! Я мати великий, гарний план! Крило моє — крашше, скоро здорове! Вітер кіншати, тоді я летіти! Летіти для вас! Знайти багато мам, казати вам, де вони є,— гордо проголосив Кегаар.

— Яка чудова думка, Кегааре! Ти молодець, що таке придумав! Ти — дуже хороший птах!

— Цей рік для мене мам уже нема! Пізно! Всі наші мами сідати на яйка! На той рік шукати мам! А зараз — літати для вас!

— А ми зробимо для тебе все, що можемо!

Наступного дня вітер ущух, і Кегаар зробив два пробні польоти. Але тільки через три дні він зміг вилетіти на пошуки. Був чудовий червневий ранок. Кегаар видобував із мокрої трави равлика за равликом і трощив їх своїм великим дзьобом, а тоді раптом обернувся до Кучми й сказав:

— Тепер я летіти для вас!

Розкинувши віялом свої широкі крила, так що вони аркою здійнялися над Кучминою головою, Кегаар махнув ними й похитав на знак прощального привіту. Прищуливши вуха в потоці здійнятого Кегааром вітру, Кучма невідривно стежив, як чайка важко піднялася в повітря. Набравши висоту, Кегаар описав півколо й щез за північним краєм пагорба. А Кучма поспішив до ліска з новиною: Кегаар вирушив на пошуки!

Птах не показувався кілька днів — довше, ніж сподівалися кролі. Ліщина почав уже подумувати, чи повернеться він узагалі, чи не полетить, піддавшись велінню інстинкту, на береги Великої Води. Він як міг тамував у собі ті сумніви й тривоги, але якось не втерпів і спитав у П’ятого, коли вони опинилися на самоті:

— Як ти думаєш, чи повернеться Кегаар?

— Неодмінно повернеться,— без тіні вагання відповів П'ятий.

— І що ж то він нам принесе?

— Звідки мені знати? — відказав П'ятий. Але згодом, уже засинаючи в лігві, зненацька пробурмотів: — Усі дари Ель-аграйри принесе цей птах: хитрі витівки, великі небезпеки й благоденство нашій колонії!

Та коли Ліщина взявся його розпитувати, П’ятий тільки здивувався, ніби й не пам’ятав своїх слів, і нічого більше не зміг додати.

Одного надвечір’я, коли легкий північний вітерець доносив із лугів запах сіна, до Сотів кулею влетів Кучма і переможно оголосив, що Кегаар повернувся. Ліщина, тамуючи хвилювання, звелів усім сидіти на місці, поки він сам поговорить із птахом, але тут-таки передумав і взяв із собою П’ятого та Кучму.

Кегаар уже сидів у своєму передпокої. Там було повно пташиного помету, тхнуло не дуже гарно. Кролі ніколи не справляють потребу в своїх підземних оселях, тож Ліщина подумки засуджував Кегаарову звичку загиджувати своє гніздо. Але тепер він так жадав почути добрі вісті, що навіть дух чаїного помету видавався йому приємним.

— Я дуже радий, що ти вернувся, Ксгааре! — сказав він.— Ти стомився?

— Крило ше томитися! Літай трохи, сиди трохи, то фсе добре.

— Їсти хочеш? Принести тобі комах?

— Гаразд! Гаразд! Ви добрі хлопи! Хошу багато жуків!

(Усіх комах Кегаар називав жуками) .

Видно було, що він знудьгувався за турботливими послугами кролів і радів своєму поверненню до колонії. Дарма що сам міг добути собі вечерю, він, очевидно, гадав, що цілком заслужив на те, щоб йому подали їсти до передпокою. Кучма зібрав своїх фуражирів, і Кегаарів апетит змусив їх працювати до самого заходу сонця. Нарешті Кегаар глянув проникливо на П’ятого й спитав:

— Ну, пане Малий, ти знати, які я нести вісті?

— Звідки мені знати? — сухо відказав П’ятий.

— Тоді я казати. Я облетіти весь сей горб туди-сюди, де фстає сонце й там, де воно сідає. Тут нема кролів, нікого нема!

І замовк. Ліщина з тривогою глянув на П’ятого.

— Тоді я летіти вниз, вниз на долину! Там ферма й великі дерева кругом, на малому горбі. Ви знати?

— Ні, ми не знаємо цієї ферми! Але розказуй далі.

— Я вам показати! Се недалеко. Ви побашити. І там є кролі. Ті кролі жити в яшшику, жити разом із людьми.

— Як це так — живуть разом із людьми?

— Так, так, жити з людьми! У повітсі — в клітках у повітсі. Люди приносити їжу. Ви знати?

— Я знаю, що таке буває,— сказав Ліщина.— Я чув про це. Добре, Кегааре! Спасибі тобі! Ти думаєш, це нам пригодиться?

— Там мами-кролиці. У великому яшшику. А більше ніде нема кролів — ні в полях, ні в лісі! Ніде не башити кролів. Але я летіти, летіти туди, де сонце фсередині дня. Знаєш, туди, де лежати Велика Вода.

— Отже, ти літав до Великої Води? — спитав Кучма.

— Ні, ні, не так далеко! І там є рішка, ви знати?

— Ні, ми так далеко не заходили.

— Там рішка,— повторив Кегаар.— І там є місто кролів!

— По той бік річки?

— Ні, ні! Ви йти туди, фсе великі поля. А там, далі, далі ви дійти до міста кролів, дуже великого! А ше далі — залізна дорога, ше далі — рішка!

— Залізна дорога? — перепитав П’ятий.

— Так, так, залізна дорога! Ви не башити залізної дороги? Люди робити залізну дорогу!

Кегаарова мова була така чужоземна й нечітка, що кролі весь час не були певні, чи правильно його розуміють. Кегаар почав нетерпеливитись, а кролям, як це вже не раз бувало в розмовах із ним, стало соромно за свій вузький кролячий, порівняно з чаїним, кругозір. Ліщина гарячково міркував. Зрозуміло було, що десь на півдні Кегаар відшукав велику колонію кролів і, хоч би що там означали слова «залізна дорога», а колонія, здається, була розташована ближче до пагорбів, ніж та «залізна дорога» й річка. Якщо він правильно зрозумів Кегаара, та «залізна дорога» й річка не були перешкодою на їхньому шляху до мети.

— Кегааре! — сказав він.— Я хочу знати напевне: чи можна дістатися до тих кролів, не переходячи річку й ту «залізну дорогу»?

— Так, так! Не переходити залізну дорогу! Місто кролів у кушшах серед великих пустих полів! Там повно мам!

— А скільки часу забере дорога до того... міста кролів?

— Довга дорога! Днів два.

— Ти молодець, Кегааре! Ти зробив усе, чого ми від тебе сподівались. А зараз відпочивай! Ми тебе годуватимемо донесхочу!

— Зараз спати! Зафтра — багато жуків, так, так!

Ліщина з Кучмою і П’ятим повернулися до Сотів. Там Ліщина розповів усім про те, що вишукав Кегаар. Почалось загальне, тривале та безладне обговорення новин. Саме так вони доходили якогось спільного рішення. Той факт, що за два дні подорожі на південь є кроляча колонія, повертався і так і сяк у їхніх висловлюваннях, достоту мов кинута у глибоку воду монетка рухається туди-сюди — то зблискуючи, то мов щезаючи, то знов з'являючись, але весь час опускаючись ближче й ближче до твердого дна. Ліщина дав своїм кролям наговоритися донесхочу, аж поки всі потомилися і порозходилися по лігвах спати.

Наступного ранку життя їхнє пішло своїм звичайним ходом. Вони паслись, годували Кегаара, бавились та рили нори. Але весь цей час, мов краплина, що росте на галузці, аж поки стане досить важка, щоб відірватись і впасти, визрівала, прозорішала, ставала загальною думка про те, що їм усім слід зробити.

А наступного дня Ліщина вже й упевнився, чого хочуть кролі його колонії. Сталось так, що момент для остаточного вирішення справи приспів саме тоді, коли він, П’ятий, та ще кілька кролів сиділи собі вранці на пагорку. Не було потреби скликати загальні збори. Все уже було вирішене. А ті, що не почують вирішного слова зараз, почують його згодом — яка різниця?

— Кегаар каже, що колонія, яку він знайшов, дуже велика,— почав Ліщина.

— Отже, ми не можемо взяти її силою,— підхопив Кучма.

— Але мені зовсім не хочеться приєднуватися до них,— провадив Ліщина.— Може, вам хочеться приєднатись?

— І залишити нашу колонію? — вигукнув Кульбаба.— Ми стільки поклали тут праці! Та й волі там такої не буде. Ні, я певен: жоден з нас нізащо не згодиться покинути цей чудовий пагорб!

— Всього-на-всього нам треба знайти кілька кролиць і привести їх сюди,— сказав Ліщина.— Чи не занадто тяжка це справа?

— Навряд чи це буде занадто тяжко,— сказав Падуб.— Адже великі колонії часто бувають перенаселені, багато кролів там недоїдають. Молоді кролиці стають неспокійні й тому часто не вагітніють, не приводять маленьких.

— Значить, ти вважаєш, що там можуть бути незадоволені кролиці? — спитав Ліщина.— Це обнадіює. Отже, ми вирішили? Посилаємо туди експедицію, якщо є надія, що обійдеться без бою. Як ви вважаєте: чи треба вирушати туди всією колонією?

— Ні в якому разі! — сказав Ожина.— Два чи й три дні подорожі туди, а тоді назад, і весь цей час усім загрожуватимуть усілякі небезпеки! Трьом-чотирьом кролям буде куди легше подолати всі труднощі, аніж цілому грайру. Троє-четверо можуть пересуватися швидко й непомітно. Та й Головний Кріль із більшим співчуттям поставиться до кількох кролів, що прийшли з чемним проханням.

— Слушно кажеш, Ожино,— похвалив Ліщина.— Пошлемо чотирьох. І нехай вони пояснять їхньому Головному, як ми опинилися в такій скруті, й попросять дозволу умовити кількох кролиць піти з ними. Але кого з нас найкраще послати послами?

— Одне ясно: ти, Ліщино-ра, не повинен іти! — сказав Кульбаба.— Ти потрібен тут, і ми не хочемо ризикувати нашим Головним Кролем! Усі так думають.

Ліщина й сам знав, що йому не доведеться очолити посольство. Що б то подумали кролі чужої колонії про такого Головного, який сам бігає виконувати свої доручення. Та й непоказний він собою, і промовець неблискучий...

— Гаразд,— мовив він.— Я знав, що ви не відпустите мене. Та й посол був би з мене абиякий. А от Падуб підходить якнайкраще! Він чудово знає, як слід пересуватися на відкритій місцевості, й зуміє розсудливо повести мову, коли опиниться в чужій колонії.

Ніхто не заперечував проти кандидатури Падуба. Зате вибрати йому товаришів виявилось важчим ділом. Кожен залюбки пішов би з Падубом, але справа була така важлива, що обговорювали кожного кроля по черні, зважуючи, хто зможе найлегше витримати далеку дорогу й зберегти пристойний вигляд, щоб гідно вступити в чужу колонію. Зрештою послами обрали Падуба, Срібного, Жостіра й Суницю.

Суниця скромно погодився, але видно було, як дуже потішило його це обрання. Він весь час намагався довести своїм новим друзям, що він не боягуз, а тепер потішено зрозумів, що його оцінили по заслугах.

Посольство вирушило в путь на світанку, ще тільки сіріло. Кегаар зголосився вилетіти слідом за ними трохи перегодом, щоб переконатися, чи в правильному напрямку вони йдуть, і принести в колонію вісті про їхнє просування. Ліщина й Кучма провели їх до південного узлісся. Падуб тримався впевнено, і решта троє послів були в бадьорому настрої. Ось вони щезли у високій траві, й Ліщина з Кучмою повернули назад, до лісу.

Ми наче все як слід продумали,— сказав Ліщина,— Тепер надія на них та ще на Ель-аграйру! Все буде гаразд — чи як ти думаєш?

Звісно, все буде гаразд! — відповів Кучма.— Швидше б вони тільки верталися! Я так мрію мати гарненьку кролицю в моїй норі та ще й цілий виводок кроленят. Купу малих кучменят, Ліщино! Подумай про це й затремти!

24. ФЕРМА

Настала вже середина літа. Тільки п’ять годин панувала справжня темрява, а тоді розливались бліді сутінки. В такий час Ліщина вже не міг спати. Ось і зараз він виліз нагору й сидів на пагорку. Все йшло, як було задумано. Вчора після обід Кегаар розшукав Падуба й поправив тому курс — трохи ближче до заходу. Мабуть, вони таки дійдуть за два дні... Отже, все складалось якнайкраще.

Якийсь веселий, збитошний дух вселився в Ліщину. Його пойняло таке саме радісне збудження, як і тоді, після переправи через річку Енборн, коли він подався на розвідку і знайшов бобове поле. Він прагнув пригод і був упевнений, що все у нього вийде, все кінчиться щасливо. Але яких пригод? Добре було б утнути щось таке, чим можна було б похвалитися Падубові й Срібному, коли ті повернуться! Щось таке... ні, не для того, щоб применшити їхні здобутки! Звісно ж, ні! Просто йому кортіло довести, що їхній Головний Кріль не в тім’я битий і що йому до снаги все те, на що здатні його підданці. Стрибаючи вниз по пагорку й вишукуючи кущик салатного бедринцю, він неквапливо думав свою Думу.

Яка ж витівка може приємно здивувати кролів? А що коли Падуб і Срібний, повернувшись, застануть у колонії парочку кролиць?!

Але що ж треба зробити в першу чергу? Чого він досягне, якщо ось зараз опиниться на фермі? Дожувавши при зоряному світлі останній листочок бедринцю, Ліщина відповів салі собі: «Просто обдивлюся на місці та спробую порозмовляти з тими хатніми кролями, якщо знайду їх. Та й досить буде. Я не буду ризикувати по-справжньому, поки принаймні не переконаюся, що є для чого важити життям».

Піти йому туди самому? Звісно, безпечніш і приємніш піти з товаришем. Але тільки з одним. А кого ж найкраще взяти? Кучму? Кульбабу? Ліщина зразу ж відкинув ці кандидатури. Тут був потрібен хтось такий, що без заперечень виконуватиме накази й не збиватиме його з пантелику якимись своїми раптовими ідеями. І він зразу подумав про Чашечку. Чашечка піде за ним, ні про що не розпитуючи, й зробить усе, що він накаже. Цієї хвилини Чашечка, либонь, іще спав у лігві, яке він ділив із Дзвіночком та Жолудем...

Ліщині поталанило: він знайшов Чашечку біля виходу з нори, той уже не спав. Тож, не розбудивши Дзвіночка й Жолудя, Ліщина повів його на пагорок. Чашечка збентежено роззирався довкола, от ніби чогось побоювався.

— Боятися нічого, Глао-роо! — заспокоїв малого Ліщина.— Просто я хочу разом із тобою піти й розшукати ферму, про яку розказав нам Кегаар. Ми тільки роздивимося там і повернемось назад.

— Тільки роздивимося, Ліщино-ра? А для чого? А небезпеки? Там є коти й собаки...

— Не бійся нічого — ти зі мною! Тільки ти і я... Не хочу більш нікого брати. Я маю таємний задум, але ти поки що нікому не розказуй! Тут тільки ти можеш мені допомогти!

Останні слова справили на Чашечку належне враження. Більше його не довелось умовляти. Вони пострибали вперед, перескочили порослий травою путівець і подалися вниз по схилу. Залишили позаду вузьку смугу дерев і вийшли на поле, де тієї страшної ночі Падуб у гарячковій нестямі гукав Кучму.

Ферму слід було шукати десь за дорогою, що пролягала за полем. Легким плигом Ліщина рушив далі, Чашечка — за ним. обережно то поринаючи в живопліт, то виринаючи з нього (того самого живоплоту, попід яким приблукали Падуб і Дзвіночок), проскочивши під легеньким гудінням лінії електропередачі, вони за кілька хвилин опинилися край дороги.

Їх огортала тиха літня, озорена ніч, що вже блідла на сході. Боятися не було чого — Ліщина відчував, що зараз може проскочити через тисячу фермерських подвір’їв, коли б вони були пошиковані рядочком! Адже бувають і в нас дні, коли ми заздалегідь знаємо, що все складеться чудово. Таке почуття заволоділо Ліщиною цього ранку, його мовби несли якісь чудотворні веселі води!.. Сидячи з Чашечкою на укосі над дорогою, яка тхнула асфальтом, він і не подумав, що це йому щастить, коли побачив молодого пацюка — той перебіг через дорогу на їхній бік і сховався під кущем відцвілої бугили. Він тільки знав, що сьогодні йому неодмінно трапиться провідник. Тож хутенько зліз по укосу в канаву, де пацюк якраз винюхував собі поживу.

— Де тут ферма? — спитав він.— Ферма на пагорку!

Пацюк пильно подивився на нього, ворушачи вусами.

У нього не було особливих підстав виказувати люб’язність кролеві, але щось у вигляді Ліщини змусило його чемно відповісти:

— Через дорогу — стежкою нагору!

Небо щомить світлішало. Не дожидаючи Чашечки, він перебіг дорогу, й малий наздогнав його під іншим живоплотом, що біг обабіч стежки. Зупинившись тут і ще послухавши, вони побралися нагору, до ферми.

В’язовий Гай — так називалась та ферма, що мовби вийшла із давньої казки. Між Ечінсвеллом і Вотершипським пагорбом, на відстані півмилі від того й того, посеред рівнини є широкий пагорок, крутіший з півночі, але пологіший з півдня, десь так, як і саме пасмо пагорбів Вотершипу. З обох боків нагору ведуть дві стежки, які сходяться у великому колі в’язів, що облямовують пласку вершину. Навіть найлегший легіт видобуває з їхніх верховіть многолисте, могутнє шелестіння. Будинкові буде років двісті чи й більше, це кам’яниця, що дивиться вікнами на південь, де пагорби. Із східного боку, перед котеджем, стоїть на високому кам’яному підмурку комора, а навпроти — хлів.

Коли Ліщина й Чашечка добулися на вершину пагорка, в сірому світлі світанку вже виразно вимальовувались будівлі ферми серед дерев. Тут виспівували ті самі пташки, до яких вони були звикли в колишній колонії: вільшанки, зяблики, вівчарики. Ліщина зупинився й присів, щоб краще винюхати повітря. Різкий запах коров’ячого гною і соломи змішувався з ароматом в’язів. А ще всюди тхнуло тютюном, трохи менше — котом, і ще менше — собакою. І раптом — помилки бути не могло! — потягло кролячим духом. Він глянув на Чашечку іі зрозумів, що той теж уловив знайомий запах.

Намагаючись розрізнити всі ці запахи, кролі не забували прислухатися до звуків. Але, крім невпинного шелесту в’язового листя, пурхання пташок і дзижчання перших мух, не чути було нічого.

Кота вони ніде не бачили, але біля будинку стояла собача будка з пласким дахом. Видно було, що собака ще спить. Це був великий пес із гладенькою чорною шерстю. Він лежав, поклавши голову на лапи. Ланцюга піде не було, але Ліщина запримітив мотузок, що тягся з дверцят будки на її дах, де був якось закріплений. «Чому мотузок? — подивувався він і зараз же здогадався: — Бо пес, мабуть, неспокійний — вночі бряжчав би ланцюгом».

Двоє кролів запетляли поміж господарчих будівель. Спочатку вони все ховалися, боячись котів. Але, не бачивши ніяких котів, посміливішали, почали перебігати відкриті місця, зупиняючись навіть поскубти кульбабок, де були латки трави. Ідучи на кролячий запах, Ліщина попрямував до повітки з низьким дахом. Двері були прочинені, іі він, майже не затримавшись на цегляному порозі, плигнув досередини. А там, на широкій дерев’яній полиці, стояла клітка з дверцятами, затягнутими дротяною сіткою. Через сітку він побачив коричневу миску, якусь зелень і вуха двох чи трьох кролів. Поки Ліщина придивлявся, один із кролів наблизився до сітки, виглянув і побачив його. Поруч полиці стояв сніп околоту. Вистрибнувши на снопа, Ліщина легко виліз на полицю, старі й вичовгані дошки якої були присипані висівками й пилюкою. Тоді обернувся до Чашечки, що сидів на порозі, чекаючи наказів.

— Глао-роо,— сказав йому Ліщина,— звідси можна втекти лише через двері. Посидь там і попильнуй котів, щоб не опинитися наче в пастці. Як тільки побачиш кота, зразу кажи мені!

— Добре, Ліщино-ра,— відповів Чашечка.

Ліщина підійшов до бокової стінки клітки — передня, затягнута сіткою, виступала вперед над краєм полиці, тож туди він ніяк не міг наблизитись. На щастя, в одній з дощок бокової стінки була дірка від сучка, й Ліщина побачив, як усередині рухається, принюхуючись, чийсь ніс.

— Я — Ліщина-ра! — відрекомендувався він.— Я прийшов поговорити з вами. Ви розумієте мене?

Почулась відповідь трохи дивною, але цілком зрозумілою кролячою мовою.

— Так, ми розуміємо тебе! Я — Самшит! А звідки ти прийшов?

— Із пагорбів. Я і мої друзі живемо там як хочемо, без людей. Їмо траву, гріємося на сонці, а спимо в норах під землею. А скільки вас тут?

— Четверо. Двоє кролів і дві кролиці.

— А вас випускають коли-небудь погуляти?

— Буває! Дівчинка випускає нас у невелику загорожу на траву.

— Я прийшов розповісти вам про нашу колонію. Наші кролі хочуть, щоб ви втекли з ферми й пристали до нас.

— Позаду в клітки є дротяні дверцята,— сказав Самшит.— Перейди туди — там легше буде нам розмовляти.

Дверцята були зроблені з дротяної сітки, натягнутої на дерев'яну раму. По той бік дротяної сітки стояло четверо кролів, тиснучись носами в дротяні вічка. Двоє з них — Лавр і Конюшина — були короткошерсті чорні ангорці, а решта двоє — Самшит і Копичка — чорно-білі гімалайці.

Ліщина розповів про життя на шпилях, про радість волі, якою тішаться дикі кролі. Сказав, що їм сутужно без кролиць.

— Але,— запевнив він,— ми не збираємось викрадати кролиць. Ми запрошуємо вас усіх чотирьох до нас — і кролів, і кролиць. На пагорбах місця вистачить для всіх!

І почав змальовувати їм красу і втіху вечірнього та ранкового сильфлаю у високій траві.

Здавалось, його розповідь водночас і зачарувала й налякала домашніх кролів. Конюшина, сильна й енергійна ангорська кролиця, була захоплена розповіддю Ліщини і все розпитувала його про колонію. З’ясувалось, що домашні кролі вважають своє життя в клітці нудним, але безпечним. Звідкілясь вони начулися про елілів і думали, що у диких кролів життя недовге. Скоро Ліщина переконався, що, хоч вони були раді його відвідинам, бо це ж була все-таки цікава подія в їхньому одноманітному житті, їм аж ніяк не до снаги щось вирішити й вирішене здійснити. Коли Ліщина і його товариші були звичні швидко думати й діяти, то цим кролям ніколи ж не доводилося рятувати своє життя або хоч добувати їжу. Щоб привести хоч кого з них на пагорби, доведеться того умовляти й підганяти.

Ліщина хвильку посидів мовчки, полизав розсипані на полиці висівки, а тоді сказав:

— Зараз я повинен вернутися до своїх друзів на патрон, але ми ще навідаємо вас! Прийдем однієї ночі й, повірте мені, відкриємо клітку незгірш вашого фермера, I тоді кожен з вас, хто захоче жити на волі, зможе піти з нами!

Самшит саме хотів щось відповісти, коли це від дверей почувся схвильований голос Чашечки:

— Ліщино, на подвір’я вийшла кішка!

— Ми не боїмося котів, коли зустрічаємо їх у полі! — похвалився Ліщина Самшитові. Намагаючись показати, що він не дуже поспішає, ступив спочатку на сніп, а тоді скочив на підлогу. Чашечка дивився на подвір’я крізь щілину біля навісів. Малий не приховував переляку.

— Ой, вона нас почула, Ліщино! — прошепотів він.

— То виходь звідти,— сказав Ліщина.— Тримайся ближче до мене і, як тільки я побіжу, мчи за мною щодуху!

Не зупиняючись, щоб виглянути в щілину, він обійшов прочинені досередини двері й став на порозі. Смугаста кицька з білими грудьми й лапами неквапливо прогулювалась попід стосом дров у протилежному кутку невеличкого двірка. Вона зразу ж помітила Ліщину на порозі й заклякла на місці, втопивши в нього очі й посіпуючи хвостом. Ліщина звільна скочив з порога й знов зупинився. Скісне сонячне проміння вже заливало двірок, у тиші дзижчали мухи над купкою гною. Пахло соломою, пилюкою і глодом.

— Чогось у вас вигляд дуже захарчований,— зухвало заговорив Ліщина до кішки.— Невже пацюки поробились такі розумні, що не попадаються вам до лап?

Кішка не відповіла. Ліщина сидів, кліпаючи очима проти сонця. Кішка припала до землі. За спиною Ліщини нервувався Чашечка, й Ліщина, не зводячи очей з кішки, відчував, як той тремтить.

— Не бійся, Глао-роо! — прошепотів він.— Нехай вона перша кинеться на нас! Сиди тихо!

Кішка почала бити по землі хвостом і поводити задком з боку в бік, лаштуючись стрибнути.

— Ви не вмієте бігати? — старався роздражнити хижачку Ліщина.— Таки не вмієте! Ах ви, вирячката кухонна підлизниця...

Зненацька одним стрибком кішка перетнула двірок, але тієї самої миті стрибнули в інший бік кролі, сильно відштовхнувшись від землі задніми лапами. Кішка гналась за ними таки дуже швидко, і хоч кролі добре приготувалися до стартового кидка, вони ледве-ледве встигли проскочити на відкритий простір. Біжучи попід довгою коморою, вони чули збуджений гавкіт пса, що метався по двору, натягнувши до краю мотузок. На пса накричав чоловічий голос. Аж опинившись у рятівному живоплоті біля стежки, кролі стали й озирнулись. Кішка враз зупинилась і, вдаючи незворушність, почала вилизувати лапу.

Коти страшенно не люблять шитися в дурні! — пояснив Ліщина.— Далі вона не поженеться за нами, і А коли б вона не кинулася отак на нас, то переслідувала б і далі, ще й подругу покликала б на поміч. Чомусь від котів не слід тікати зразу, а треба чекати, поки вони і на тебе кинуться. Добре, що ти вчасно запримітив кицьку, Глао-роо!

Я радий, якщо справді хоч чимось допоміг, Ліщино! Але чого ми сюди ходили, для чого ти розмовляв із тими кролями в клітці?

Перегодом я все тобі розкажу. А зараз ходімо в поле та попасемось. Потім помаленьку, щоб ти не натомився, подамося додому.

25. НАБІГ

Ліщина й Чашечка вернулися в Соти аж надвечір. На півдня зарядив дощ, і довелося пересидіти в одній з повіток, що стояли над стежкою. Ніхто не спитав їх, де вони були цілий день, тож Ліщина зразу спустився у свою нору, попросивши малого поки що нікому не розповідати про їхню пригоду. В норі нікого не було, то він зручно ліг і за хвилину й заснув.

Прокинувшись, він відчув: П’ятий, як завжди, поруч. Був іще досвіток, суха, приємна долівка надила ще поспати, але П’ятий не дав заснути.

Ти був мокрий як хлющ, Ліщино!

Ну то й що? Чи ти не знаєш, що трава вчора були мокра?

Ні, ти намок не на сильфлаї! Адже ж правда, тебе цілий день не було в колонії?

— Я ходив пастися на долину.

— Їв буряки та брукву. А лапи твої пахнуть подвір'ям садиби — висівками та курячим послідом. Але тут іще щось є чудне, чого я не вчую нюхом! Скажи, що сталось?

— Ну, мав я сутичку з кицькою! Було б про що переживати!

— Я переживаю, бо ти щось приховуєш від мене, Ліщино. Щось небезпечне!

— Зараз у небезпеці Падуб, а не я. Чого непокоїтися через мене?

— Падуб у небезпеці? — здивовано перепитав П'ятий.— Але ж Падуб із товаришами ще вчора надвечір щасливо прибув у чужу колонію! Кегаар приніс вісті про це. І ти цього не знаєш?

Ліщина зрозумів, що попався.

— Ну то дізнався оце від тебе. Дуже радий за них!

— Виходить отак,— підсумував П’ятий.— Ти вчора ходив на ферму й рятувався від кішки. І хоч би що воно було — те, що ти замислив,— воно так тебе захопило, що ти забув увечері спитатися про Падуба!

— Ну, гаразд, П’ятий! Скажу тобі все. Ми з Чашечкою ходили вчора на ту садибу, про яку нам розповідав Кегаар, буцім там є кролі. Я розшукав тих кролів і порозмовляв з ними. І я надумав піти туди ще раз уночі, випустити їх із клітки й привести сюди!

— Навіщо?

— Там дві кролиці — ось навіщо!

— Але ж якщо Падуб зуміє виконати своє завдання, незабаром у нас буде багато кролиць. Я чув про хатніх кролів: вони дуже нелегко звикають до життя на волі. Як на мене, то ти просто хочеш перемудрувати всіх!

— Перемудрувати всіх? — перепитав Ліщина.— Що ж, послухаємо, що про це скажуть Кучма й Ожина!

— Ти хочеш ризикнути своїм життям і життям друзів заради такої дурниці! — сказав П’ятий.— Звісно, всі підуть за тобою! Ти — Головний Кріль! Вважається, що ти найкраще розумієш, що найважливіше для колонії.

Всі покладаються на тебе. Тим, що ти їх умовиш, ти нічого не доведеш, але якщо загинуть троє-четверо кролів, це й доведе тобі всю твою дурість! Тільки буде вже пізно.

— Ох, перестань! Дай поспати! — урвав друга Ліщина.

Уранці на сильфлаї Ліщина розповів усім про їхній з Чашечкою похід на ферму. Кучма палко привітав задум здійснити зухвалий наліт і звільнити з клітки бідолашних невільників.

— Все повинно вийти добре! — сказав він.— Чудовий задум, Ліщино! Я не вчився відкривати клітки, але вже ж Ожина щось та придумає! Мені тільки одне прикро — що ти втік від кицьки! Добрий кріль ніколи не повинен поступатися котові! Якось моя мати зчепилася з кішкою, і тій кішці було що згадати: шерсть із неї летіла, мов пух знітового насіння восени! Беру на себе всіх котів тієї ферми!

А от Ожину довелося довго умовляти. Врешті він, у глибині душі скривджений тим, що його не взяли до Падубового загону, здався на умовляння Ліщини й Кучми. Адже, казали вони, хто, як не Ожина, зможе відкрити дверцята клітки?

— Хіба неодмінно треба йти на ферму всією ватагою?— спитав він.— Адже, собака на прив’язі, і в садибі не тримають більше трьох котів. Коли всі підуть у нічний похід, клопоту не оберешся: хтось та загубиться й доведеться шукати його, втрачати час.

— Що ж, тоді візьмемо Кульбабу, Вероніку, й Козельця,— сказав Кучма.— А решта хай сидить дома. Наскочимо сьогодні, га, Ліщино?

— Так, чим швидше, тим краще,— погодився Ліщина.— Жаль, що буде дуже темно, а то ми б могли взяти з собою Кегаара. Ото б він потішився!

Одначе їхні плани на вечірній наліт зіпсував дощ — його приніс північно-західний вітер.

Перед сном П’ятий знов завів мову з Ліщиною про майбутній набіг.

— Мабуть, не варто й пробувати відмовити тебе від того походу? — почав він.

— Слухай,— відказав Ліщина,— коли ти маєш якесь лихе передчуття щодо ферми, то так і скажи! Хоч знатимемо, що й до чого.

— Якихось особливих передчуттів щодо ферми у мене немає,— мовив П’ятий. — Але це аж ніяк не означає, що все гаразд. Передчуття не щоразу бувають у мене!

Ні того лендрі, ні ворони я не передчував. От нараз я не уявляю, як там ведеться нашим послам, добре чи зле. Але, сказати правду, щось мене дуже тривожить, і це стосується тебе самого, Ліщино, тільки тебе, а не будь-кого іншого. От ніби ти зараз сам-один, як сухий сучок проти неба.

— Ну, якщо ти гадаєш, що небезпека загрожує тільки мені, а більш нікому, то скажи тим чотирьом, і хай вони вирішать, іти мені з ними чи ні. Але врахуй, що в такому разі я багато втрачу. Навіть зважаючи на твої слова, хтось та подумає, що я злякався!

— Кажу ж тобі, Ліщино, нема для чого ризикувати! Ну чом тобі не зачекати, поки повернеться Падуб? Оце й усе, що треба зробити.

— Е, ні! Хай мене задавить сильце, якщо я дожидатиму Падуба! Невже ти не розумієш, що мені хочеться привести сюди кролиць саме до його повернення? Але ось що я тобі обіцяю. Я так вірю в твої передчуття, що буду обережний як ніколи! Я навіть лапою не ступну на подвір’я, а сидітиму на стежці перед фермою. Якщо навіть зараз ти скажеш, що я не зважаю на твої застереження, то я вже й не знаю, що робити!

П’ятий не сказав більш нічого, й Ліщина знов почав обдумувати, як краще вчинити набіг та як подолати іншу трудність — привести хатніх кролів до колонії.

Наступний день випав напрочуд ясний і сухий. Подув свіжий вітер, і земля швидко протряхла. Ліщина повів Кучму й Ожину на край пагорка, звідки видно було садибу, розташовану на невисокому узвишші. Він описав їм підходи до ферми й пояснив, як потрапити до клітки з кролями.

Кучма був у захваті. Його збуджував бадьористий вітер, а ще дужче — перспектива зазнати цікавих пригод. Він примусив Кульбабу, Козельця й Вероніку потренуватись і влаштував учбовий «бій з котом». Кучма взяв на себе роль кота, а товариші повинні були якомога правдивіше нападати на нього. Навіть Ліщина, трохи стривожений розмовою з П’ятим, розвеселився, дивлячись, як вони борюкаються в траві, й собі приєднався до них.

Ліщина з Кучмою вирішили, що набіг треба здійснити поночі, як тільки на фермі все стихне. Це означало, що надвечір вони спокійно пройдуть півмилі до повіток при стежці, замість брести поночі по місцевості, яку знав тільки Ліщина. Там підкріпляться бруквою, поки споночіє, а тоді, добре відпочилі, нагрянуть на ферму.

Якщо не буде сутичок із котами, вони матимуть предосить часу на відкривання дверцят. А коли б вони подалися на світанку, у них було б дуже мало часу до тієї години, коли прокидаються люди. Так нальотчики матимуть у своєму розпорядженні цілу ніч, адже тільки вранці люди похопляться, що пропали їхні вухаті вихованці.

— І пам’ятайте,— напучував товаришів Ліщина,— домашнім кролям, мабуть, нелегко дасться дорога до пагорба! Наді доведеться бути з ними дуже терплячими. Треба забирати їх і негайно вести в колонію, незважаючи на всіх елілів. Це краще, ніж плентати з ними серед білого дня.

— Якщо буде крайня скрута, ми будь-якої миті можемо кинути хатніх кролів і накивати п’ятами,— сказав Кучма.— Адже елілі хапають тих, що відстають. Звісно, це свинство, але якщо опинимося у великій небезпеці, рятуватимемо першою чергою своїх. Та сподіваймося, що до такого не дійде.

До повіток дісталися в сутіні. Підкріпившись бруквою, кролі повмощувалися в траві й сиділи, поки згасла вечірня заграва.

Кролі не дають зіркам імен, але Ліщина знав, де сходить зірка, відома людям як Капела. Він вирішив чекати, поки вона засяє в північно-східній частині неба, праворуч від ферми. Коли Капела дійшла до точки, яку він намітив, він підняв товаришів на ноги й повів нагору, до в’язів. Біля вершини проскочив через живопліт і вивів загін на стежку.

Ліщина ще раніше сказав Кучмі про те, що пообіцяв П'ятому триматися чимдалі від небезпеки, й Кучма, який дуже змінився останнім часом, не добачив у цьому нічого ганебного.

— Якщо так застерігає П’ятий, то ти, Ліщино, краще дотримайся обіцянки,— сказав він.— Так воно ще краще буде. Ти засядь біля ферми в безпечному місці, а ми приведемо тих кролів до тебе; тоді ти береш нас усіх і ведеш до пагорбів.

Ліщина промовчав про те, що Кучмина пропозиція достоту співпала з його обіцянкою П’ятому.

Сховавшись під гіллякою, що впала з дерева, Ліщина дивився, як товариші, ведені Кучмою, попрямували на подвір’я. Він умостився зручніше й став чекати.

Кучмина охота діяти майже одразу знайшла собі застосування. Дійшовши до рогу комори, він зіткнувся з кішкою. Це була, однак, не смугаста знайома Ліщини, а тримасна (рудо-чорно-біла) особа жіночої статі, із тих, що люблять посидіти на підвіконні в дощову погоду. Вона жваво вийшла з-за рогу назустріч кролям і, побачивши їх, ураз заклякла.

Не роздумуючи й миті, Кучма кинувся на неї, мовби це була не кішка, а буковий сучок, на якому вони вправлялися дома. Але Кульбаба випередив його: вихопившись уперед, дряпнув кішку кігтями й відскочив назад. Коли вона обернулась до Кульбаби, Кучма стрибнув з другого боку й придавив її до землі всією вагою свого тіла. Кусаючись, вони зчепилися й покотилися по землі. Решта кролів чули, як Кучма шипів незгірш самої кішки. Потім він уперся задньою лапою в кіщин бік і завдав кілька швидких ударів.

Знавці котячої вдачі запевняють, що коти не витримують прямого й рішучого нападу. Навальність і шал Кучминої атаки приголомшили кішку. Вона була не слабачка, вступала в бої з пацюками, але, собі на лихо, здибалася з природженим бійцем, у якого просто лапи свербіли. Ледве їй пощастило відірватися від Кучми, як Вероніка вдарив її передньою лапою по писку. Цей удар виявився останнім, бо поранена кішка втекла через двір і сховалася під парканом.

Із трьох глибоких паралельних подряпин на задній лапі Кучми сочилась кров. Товариші обступили його, засипали похвалами, але Кучма сердито урвав їх, роззираючись по темному подвір’ю і намагаючись визначити, де саме вони перебувають.

— Ану, швидко! Шукайте! — наказав він.— Де та повітка з кліткою? Повертайтеся, поки собака спить!

Козелець винюшив двірок, де стояла повітка з кролями. Плануючи набіг, Ліщина потерпав, коли б двері повітки не були зачинені. Але двері, на щастя, були прочинені, і п’ятеро сміливців один за одним прослизнули досередини. В непроглядній пітьмі не могли розгледіти клітки, але чули запах кролів і їхню шамотню.

— Ожино! — швидко заговорив Кучма.— Лізь зі мною, відкривай дверцята! А ви троє — чатуйте! Якщо з’явиться інший кіт, упорайтеся з ним самі.

— Слухаємось! — відказав Кульбаба.— Покладися на нас.

Відшукавши сніп околоту, Кучма й Ожина вилізли на полицю.

Хто там? Це ти, Ліщино-ра? — спитав хтось із клітки.

Ліщина-ра прислав нас сюди,— відповів Ожина.— Ми прийшли випустити вас на волю. Підете з нами?

Запала мовчанка, потім щось зашаруділо чи зашепотіло, й Конюшина відповіла:

— Ми згодні! Випустіть нас!

Ожина винюшив дорогу до дротяних дверцят, а тоді сів на задні лапи й нанюхав шкіряні завіси. Після кількох невдалих спроб ухопити завіси зубами він розгублено присів.

— Навряд чи в мене що вийде з цими дверцятами,— сприкрено мовив він.— Чи не можна відкрити клітку яким іншим способом?

Цієї миті Самшит став на задні лапи, а передні поклав на верхню частину дротяних дверцят. Під його вагою верх дверцят виступив назовні й відтяглась верхня шкіряна завіса.

— Ану, спробуй погризти цю завісу! — сказав Ожина Кучмі.

Зачепивши зубами шкіряну завісу, Кучма щосили рвонув її, і шкіра ледь тріснула.

— Великий Фрітху, виходить! — мовив страшенно задоволений Ожина.— Тепер нам потрібен тільки час.

Але шкіра була міцна й прибита на совість, тож кролям довелось добряче коло неї поморочитись. Тим часом Кульбабу почали підводити нерви, й він двічі безпричинно подавав знак тривоги. Кучма, розуміючи, що вартові знудилися й знервувалися від тривалого та бездіяльного напруження, помінявся з Кульбабою місцями й послав Вероніку підмінити Ожину. Коли нарешті Кульбаба й Вероніка стягли шкіряну завісу з гвіздка, Кучма вернувся до дверцят. Але, здавалось, вони так і не наблизилися до успіху! Нижня завіса ніяк не піддавалась. Відсапуючись і нетерпляче трясучи вусами, Кучма знов привів до клітки Ожину.

— Що діяти? — спитав він.— Тут потрібні якісь чудеса — мов отой шмат дерева, що ти був зіпхнув на воду!

В цю хвилину Самшит зсередини уже вкотре сперся передніми лапами на верхню частину дверцят. Але передня завіса не відхилялась, її ніяк було вхопити зубами.

— Ти, що всередині, сядь! — звелів Ожина.— А ти, Кучмо, штовхни дверцята ззовні!

Кучма, підвівшись на задніх лапах, штовхнув верхню частину дверцят, і рама легко піддалась! Дверцята, звісно, відчинялись назовні, й нижньої їх частини не стопорила планка-поріжок. Шкіряна завіса перекрутилась, і Кучма трохи не впав досередини. Злякано пирхнувши, він сахнувся назад.

— Ти начебто просив чудес? — потішено спитав Ожина. — Ану, спробуй іще! Тільки обережно, а то ще впадеш. Просто відтягуй завісу зубами.

Скоро дверцята повисли на самій защіпці. Конюшина штовхнула їх зсередини й вилізла назовні, а за нею вистрибнув Самшит.

Через якусь хвилину й решта двоє мешканців клітки, Лавр і Копичка, нерішуче вилізли назовні, роззираючись довкола.

— Де Ліщина-ра? — спитав Лавр.

— Недалеко,— відповів Ожина.— Він очікує нас на стежці.

— А що таке стежка?

— Ви не знаєте, що таке стежка? — здивувався Ожина, але похопився, збагнувши, що ці кролі не знають не тільки стежки, а й навіть свого двора. Він задумався, як бути з ними далі, але тут втрутився Кучма.

— Нічого розсиджуватись! Усі за мною! — скомандував він.

— А куди? — спитав Самшит.

— Геть звідсіля — куди ж іще! — нетерпляче відрізав Кучма.

Самшит невпевнено розглянувся довкола.

— Я не знаю...— почав він.

— Зате я знаю! — кинув Кучма.— Ви просто йдіть за нами. І ні про що не турбуйтесь.

Хатні кролі спантеличено перезиралися. Вони боялись нього величезного сердитого кроля з дивною хутряною кучмою на голові. А ще ж він тхнув свіжою кров’ю. Вони не знали, що робити, й не розуміли, чого від них вимагають. Вони пам’ятали Ліщину, їх схвилювало те, що дверцята розчинились, а потім цікаво було вилізти назовні. Більш ніякої мети вони не мали на думці. Все, що відбувалося, вони розуміли не більше, ніж мала дитина, що проситься лізти на круту гору разом із скелелазами.

Коли Ожина побачив, які безпомічні ці хатні кролі, в нього упало серце. Треба було придумати щось просте, буденне, що зацікавило б їх і спонукало йти вперед. Він обернувся до Конюшини.

— Не думаю, щоб тобі коли-небудь доводилось уночі пастися на траві в полі,— сказав він.— Уночі трава куди смачніша! Ходімо на пашу!

— Ох, я залюбки, коли б не було небезпеки! Знаєш, ми тут так боїмося котів! Іноді вони приходять до нашої клітки й дивляться на нас крізь дріт! Від того аж мороз продирає поза шкірою!

«Ну, в цих міркуваннях є хоч натяк на якийсь здоровий глузд»,— подумав Ожина. А вголос відповів:

— Отой наш великий кріль подужає будь-якого кота! Коли ми йшли до вас, він мало не вбив одну з тутешніх кицьок!

— Але йому не хотілося б дожидати ще одну кицьку! — весело докинув Кучма.— Тож якщо ви справді хочете попастись при місяці, то ходімо туди, де нас жде не діждеться Ліщина!

Кучмі здавалось, що посуваються вони вперед страшенно повільно. Самшит і Конюшина начебто збагнули, що треба поспішати, й намагалися не відставати, але решта двоє, Лавр і Копичка, вистрибнувши на подвір'я, всілися на землі й дурнувато роззиралися навколо. Вони то кліпали розгублено очима, то витріщалися в пітьму, не слухаючи ні умовлянь Ожини, ні нетерплячих наказів Кучми.

Цієї хвилини інша кішка, смугаста знайома Ліщини, вийшла з-за рогу будинку й попрямувала до них. Коли вона минула будку, прокинувся пес-лабрадор і, виткнувши голову з будки, подивився в один бік, тоді в другий. Ось він побачив кролів, кинувся вперед, скільки дозволяв мотузок, і люто загавкав.

— Вперед! Годі розсиджуватись! — крикнув Кучма.— Всі за мною!

Ожина, Вероніка й Козелець, підштовхнувши Самшита й Конюшину, зразу помчали в пітьму попід довгою коморою. А Кульбаба лишився біля Копички. І так і сяк умовляв він її поквапитись, чекаючи із страхом, що ось-ось йому в спішу вгородяться котячі кігті. До нього підскочив Кучма.

— Ушивайся звідси, Кульбабо, як не хочеш, щоб тебе тут прикінчили! — крикнув йому на вухо.

— Але ж...— почав Кульбаба.

— Роби як тобі сказано!

Гавкіт собаки був такий оглушливо-жахливий, що сам Кучма відчував: його ось-ось охопить паніка. Кульбаба повагався ще мить, а тоді, зоставивши Копичку на подвір’ї, помчав поруч Кучми по стежці. Всі інші учасники нальоту вже зібралися коло Ліщини. Тут-таки тремтіли Самшит і Конюшина — вони, здавалось, були вже геть виснажені. Ліщина намагався заспокоїти їх, але, коли з пітьми виринув Кучма, замовк. Пес теж перестав гавкати, й запанувала тиша.

— Усі вже тут,— сказав Кучма.— Рушаємо, Ліщино?

— Але в клітці було четверо! — сказав Ліщина.— Де решта?

— Зостались на подвір’ї,— знічено відповів Ожина.— Ми ніяк не могли зрушити їх з місця, а тоді собака розгавкався...

— То ви кинули їх напризволяще?

— Скоро ними призволятимуться коти,— зло пожартував Кучма.

— Нащо ж ви їх покинули?

— Вони не хотіли зрушити з місця! Ще й до того, як загавкав пес, ми нічого не могли з ними вдіяти.

— Пес прив’язаний? — спитав Ліщина.

— Він-то прив'язаний! Але який кріль не кинеться тікати, опинившись за два кроки від розлюченого пса, хай він буде й на прив’язку!

— Це правда,— погодився Ліщина.— Ти творив чудеса, Кучмо! Мені вже розказали, як ти дав чосу тій кішці! Ну, а зараз — я сподіваюсь, що ти з Ожиною, Веронікою і. Козельцем доведеш цих двох кролів до колонії? Може, вам доведеться добиратися цілу ніч. Ви вже будьте з ними терплячі, бо швидко вони не побіжать. А ти, Кульбабо, підеш зі мною.

— Куди, Ліщино-ра? — спитав Кульбаба.

— Забрати і тих двох! — пояснив Ліщина.— Ти з усіх найпрудкіший, то й ризик для тебе найменший. Ну ж бо, Кучмо, не зволікай, прошу тебе! Веди всіх у колонію! До завтра!

І не встиг Кучма відповісти, як він щез під в’язами. Кульбаба невпевнено глянув на Кучму.

— Ти збираєшся виконувати наказ? — сердито спитав його Кучма.

— А ти? — перепитав Кульбаба.

Кучмі в одну мить стало ясно, що коли він не виконає негайно розпорядження Ліщини, настане цілковитий безлад. Тож він, на гаючись більше, повів своїх п’ятьох кролів униз по схилу. А Кульбаба кинувся слідом за Ліщиною на подвір’я садиби.

Скрадаючись попід коморою, він почув, як Ліщина умовляє Копичку. Вона і Лавр там і сиділи, де їх залишили Кучма й Кульбаба. Пес вернувся у свою будку, але не заснув — пильнував далі. Кульбаба обережно вийшов з густої тіні й наблизився до Ліщини.

— А я тут гомоню з Копичкою,— сказав Ліщина,— Хочу пояснити їй, що йти нам недалеко. Може, ти спробуєш умовити Лавра?

Вій намагався говорити веселим голосом, але Кульбаба помітив, які в нього широко розплющені очі, як легенько тремтять передні лапи. Тут і Кульбаба завважив щось дивне — чомусь серед ночі посвітлішало! І якесь ніби гурчання долинуло здалека. Може, коти? він озирнувся і побачив: обидві кішки сиділи, припавши до землі перед будинком. Може, вони через Кучму боялися підступити ближче, але ж і забратися геть не хотіли. Дивлячись на них, Кульбаба відчув раптом крижаний стиск жаху.

— Ліщино! — прошепотів він.— Глянь на котів! Великий Фрітху, чому їхні очі так світяться зеленим світлом?

Ліщина швидко звівся на задні лапи, й Кульбаба сахнувся від нього — Ліщинині очі зажевріли в темряві, мов дві жарини! Тієї миті дивне гурчання раптом погучнішало, заглушивши шелест пічного вітерцю у верховітті в’язів. І враз усіх чотирьох кролів мов паралізувало сліпуче світло — неначе сонце зненацька вдарило їм у вічі з-за хмари. Це страшне сяйво притлумило всі їхні природні інстинкти. Загавкав і замовк пес. Кульбаба хотів тікати, але не міг. Це жахливе світло немовби проникало в самісінький його мозок!

Автомашина з засвіченими фарами під’їхала доріжкою і зупинилася в колі в’язів.

— Глянь, кролі нашої Люсі повтікали!

— Треба швиденько їх половити! Не вимикай світла!

Звуки людських голосів долинали звідкілясь із-за того

немилосердного світла. Вони привели Ліщину до тями. Він нічого не бачив, але зрозумів, що ні слух, ні нюх його поки що не підводять. Він заплющив очі й зразу збагнув, де перебуває.

— Кульбабо, Копичко! Заплющіть очі й бігом за мною! — скомандував він і кинувся до комори. Через хвилину його ніс почув запах лишайників і холодну вологу кам’яного фундаменту. Він був уже під коморою. Поруч присів Кульбаба, а трохи далі — Копичка. За рогом зарипіли підошви.

— Он вони! Зайди ззаду!

— Далеко не забіжать!

— Та лови, кажу!

Ліщина скочив до Копички й сказав:

— Боюсь, нам доведеться залишити Лавра! Біжи за мною!

Попід високою підлогою комори вони проскочили до в’язів. Голоси людей зосталися позаду.

— Може, все-таки залишимо її, Ліщино-ра? — спитав Кульбаба.— Зрештою, люди нічого лихого їй не зроблять! Вони ж піймали Лавра і просто віднесли його до клітки.

— Був би це кріль, я б не сперечався! — відповів Ліщина.— Але ж це кролиця, і ми прийшли сюди по кролиць!

Скоро кролі вчули запах запалених білих паличок і почули голоси обох чоловіків, що верталися на подвір’я. Забряжчав метал — люди порпалися в машині. Той брязкіт ніби пробудив Копичку.

— Я не хочу назад до клітки! — сказала вона.

— Правда? — перепитав Кульбаба.

— Так! Я йду з вами.

Кульбаба негайно рушив до живоплоту. Але тільки пролізши попід кущами й добігши до канави, він збагнув, що це не та канава, якою вони прийшли. Та була по той бік стежки. Одначе, здавалось, не варто було непокоїтись, адже канава вела вниз, а це було якраз у напрямку колонії.

Ліщина перебіг стежку через кілька секунд після Кульбаби й Копички. Він чув, як люди відійшли від свого грудуділя. Коли він вискочив на край канави, на нього впало світло ліхтарика, й люди побачили його червоні очі й білий хвіст.

— Глянь, там дикий кріль!

— Ага, значить, і наші недалеко. Не треба стріляти, чуєш? Краще наших пошукаймо!

Ліщина наздогнав Кульбабу й Копичку в канаві.

— Біжи швидше, якщо можеш! — попросив він Копичку.— Люди вже близько!

— Далі канава засипана! Нам доведеться вилізти з канави на видноту, щоб іти далі! — сказав Кульбаба.

Ліщина понюхав те, що було попереду. Зразу ж за ведмежиною, канава була засипана землею, бур’янами і всяким сміттям. Їм треба було вибігати на відкриту місцевість! А люди наближалися, і промінь ліхтарика нишпорив по живоплоту, блискав по ведмежині понад їхніми головами. За кілька метрів від того місця, де заховалися кролі, земля задвигтіла від важкої ходи. Ліщина обернувся до Кульбаби.

— Слухай! Я зараз побіжу до протилежної канави, і люди помітять мене. Вони, я певен, спробують засліпити мене своїм світлом. Тим часом ви з Копичкою вискакуйте з канави й мчіть просто до повітки з буряками! Сховайтесь там і ждіть мене! Все!

Для суперечок не було часу. Наступної миті Ліщина вискочив із канави майже з-під ніг двох чоловіків і помчав полем.

— Он він!

— Засліпи його!

Кульбаба й Копичка вилізли на край канави іі побігли стежкою. Ліщина, переслідуваний променем ліхтарика, вже був майже добіг до протилежної канави, коли зненацька відчув сильний удар по задній лані й гострий, пекучий біль у боці. Через мить почув звук пострілу. Летючи перевертом у кропиву на дні канави, виразно пригадав запах бобового цвіту при вечірній заграві. Аби ж то знаття, що в людей рушниця!

Ліщина поповз по заростях кропиви, волочачи за собою поранену лапу. За хвилину над ним з’являться люди з ліхтариком і заберуть його. Спотикаючись, він заспішив на трьох попід внутрішнього стіною канави, відчуваючи, як кров заливає лапу. Раптом його ніс уловив якийсь наче протяг, дух сирості й гнилизни; біля самого його вуха гучно зашептала порожнеча. Значить, він дістався до отвору якогось водостоку. Перед ним був гладенький холодний тунель, трохи вужчий за кролячу нору, але все ж досить широкий. Прищуливши вуха й притиснувшись животом до мокрого дна, він проліз в отвір, штовхаючи перед собою купку рідкої грязюки. Почувши, що тупотіння наближається, завмер, затамувавши подих.

— Чи ж не промазав ти, Джоне?

— Точно попав! Он бачиш кров?

— Ну, це ще нічого не значить. Хоч і поранений, а мабуть, дмухнув він до лісу.

— Десь він тут, у кропиві... Ні, таки нема!

— Ну, то й нічого товктися тут до ранку! Нам би половити наших, що повилазили з клітки! І треба ж було тобі бахкати з тої пукавки! Вони й сипонули врозтіч з переляку. А пораненого пошукаєш завтра, якщо він десь тут.

Знов запала тиша, але Ліщина так і лишився лежати в шепітливій прохолоді тунелю. Крижана втома скувала його, й він поринув у дрімотне заціпеніння, відчуваючи тільки ниючий біль. Через якийсь час тоненька цівка крові закрапотіла в порожню, стоптану людськими черевиками канаву.

Кучма саме лежав у соломі поруч Ожини, коли метрів за двісті від повітки пролунав постріл. Інстинкт — тікати! — підкинув його, мов пружина, але Кучма тут-таки схаменувся і звелів кролям:

— Не бігти! Тікати нікуди! Поблизу немає нір!

— Треба тікати далі від рушниці! — мовив Ожина, повертаючи білками витріщених очей.

— Стійте! — звелів Кучма, дослухаючись.— Наші біжать, униз стежкою! Чуєте?

— Я чую, що біжать тільки двоє кролів,— сказав, помовчавши, Ожина.— І один з них біжить з останніх сил.

Вони перезирнулись і стали чекати. Тоді Кучма знов підвівся:

— Всі лишайтеся на місці! Я приведу їх.

Край стежки він побачив Кульбабу. Той умовляв виснажену Копичку, яка припадала на одну лапу.

— Швидко сюди! — сказав Кучма.—Ради Фрітха, де Ліщина?

— Люди застрелили його! — видихнув Кульбаба.

Вони приєдналися до решти п’ятьох у повітці, й Кульбаба заговорив, не чекаючи запитань:

— Люди застрелили Ліщину! Спочатку вони спіймали Лавра й знов посадили його в клітку, а тоді прийшли по нас. Нас троє опинилося в канаві, з якої не було виходу. Ліщина сказав, що вибіжить, щоб відвернути від нас увагу людей і дати нам утекти. І побіг до іншої канави. Але хто ж знав, що ті люди з рушницею?!

— А ти певен, що Ліщина вбитий? — спитав Вероніка.

— Я не бачив, щоб у нього влучили, але стріляли зблизька!

— Треба почекати,— сказав Кучма.

Вони довго чекали. Нарешті Ожина й Кучма обережно пішли вгору стежкою. Вони дійшли до канави, побачили, що земля на її дні затоптана черевиками й забризкана кров’ю, і вернулися до всіх.

Дорога додому зайняла кілька тяжких годин. Троє хатніх кролів кульгали й насилу повзли вперед. Коли нарешті вони добулися до підніжжя пагорба, Кучма звелів Ожині, Вероніці й Козельцю йти в колонію, а сам зостався з трьома хатніми кролями в долині, щоб дати їм перепочити. Ожина, Вероніка й Козелець підійшли до букового лісу, як засіріло небо на сході, й назустріч їм по мокрій траві кинувся якийсь кріль. Це був П’ятий.

Ожина зупинився, а Вероніка і Козелець мовчки пройшли до нір.

П’ятий,— сказав Ожина.— У нас погані вісті! Ліщина...

Я знаю,— перепинив його П'ятий.— Я все знаю!

Звідкіля? — вражено перепитав Ожина.

Щойно, як ви підходили сюди по траві, я побачив позад вас четвертого кроля,— тихо мовив П’ятий.— Він кульгав і весь був залитий кров’ю. Я побіг до вас, щоб довідатися, хто це, і тут з’ясувалось, що вас тільки троє і ви йдете рядом.

І він задивився на долину, мовби все ще шукав очима закривавленого кроля, що розтав у ранковій імлі. Ожина мовчав, і тоді П’ятий спитав його:

Що ж скоїлось?

Коли Ожина все йому розповів, П’ятий вернувся до колонії і забився у свою порожню нору. Згодом Кучма привів хатніх кролів і негайно скликав усіх до Сотів на збори. П’ятий не з’явився.

Новим кролям випала така сумна зустріч. Навіть Дзвіночок не спромігся бодай на одне веселе слово. Кульбаба карався думкою, що міг не пустити Ліщину, побігти замість нього від канави до канави. Збори закінчилися понурим мовчанням.

А пізніше того самого ранку до колонії прикульгав Падуб із своїм загоном. Із трьох його товаришів тільки Срібний був неушкоджений і тримався бадьоро. У Жостіра була рана на писку, а Суниця весь дрижав і здавався хворим од виснаження. Посли не привели з собою жодної кролиці.

26. СОН П’ЯТОГО

П’ятий лежав на долівці у своєму лігві. Надворі на пагорбах панував ясний, спекотний полудень. П’ятий то засинав неспокійним сном, то прокидався. Вся волога в норі випарувалась, і зі стелі сипались струминки сухої землі. Одна струминка сипонула йому на голову, і спросоння він прожогом вискочив з нори, а тоді отямився й вернувся назад. Прокидаючись, він щоразу згадував про смерть Ліщини й щоразу переживав страшний здогад, який пронизав його, коли перед його очима тінь кульгавого кроля розтала в ранковому світлі. Де ж той кріль нараз? Куди він подівся? П’ятий спробував пройти за ним плутаними стежками своїх думок через холодний, зарошений шпиль у сповиту ранковою млою долину...

Туман клубочився довкола П’ятого, але він уперто продирався крізь зарості кропиви та будяків. Зненацька той кріль, що кульгав попереду, зник. П’ятий зостався на самоті. Йому стало страшно, але звідусіль линули знайомі змалечку звуки й запахи... Це ж те саме поле, де він з’явився на світ! Тільки довкола не було вже літнього буйнотрав’я. П’ятий ішов попід квітучим терном. Ось він перейшов струмок і рушив нагору, до стежки, до того місця, де вони з Ліщиною колись натрапили на дошку з оголошенням. Чи ж та дошка все ще тут? Він боязко підвів очі, але за туманом нічого не було видно. Піднявся ще вище й раптом побачив нагорі чоловіка, який порався коло купи знарядь: там була лопата, мотузка й ще якісь дрібніші речі, призначення яких він не знав. Дошка з оголошенням лежала на землі, але вона, здавалось, поменшала й кріпилася тепер до одного довгого чотиригранного стовпця із загостреним вільним кінцем, щоб легше було забити в землю. Біла поверхня дошки була так само біла й покрита гострокутними чорними паличками. П’ятий, вагаючись, вийшов нагору й став біля самого чоловіка. Той, нагнувшись, зазирав у глибоку вузьку нору. Чоловік повернув голову до П’ятого. Обличчя його сяяло добродушністю, яку може показати своїй жертві казковий велет-людожер, поки вважає, що ще не настала пора вбити жертву й з’їсти.

«Як ти думаєш, що я роблю, га? — спитав він П'ятого. «І що ж ви робите?»—тремтячи від страху, перепитав П’ятий. «А ставлю ось цю дошку,— відповів чоловік.— І ти хотів би знати, для чого?» — «Так!» — прошепотів П’ятий. «Це для твого друзяки Ліщини! — пояснив чоловік.— Нам треба вивісити про нього оголошення. А що говориться в тому оголошенні, як ти думаєш?» — «Не знаю! Хіба дошки можуть говорити?» — спитав П’ятий. «Можуть, ще й як! — відповів чоловік.— Отож-бо й є, що ми знаємо більше за вас. Ось чому вбиваємо вас, коли маємо охоту. А зараз, якщо хочеш, то поглянь на цю дошку — може, й справді знатимеш більше!»

Крізь мертвотно-сизий туман П’ятий задивився на дошку. І враз чорні палички замигтіли на білій поверхні, попідводили свої гострі клинцюваті голівки й залящали водно, наче виводок малих ласиць. Їхні жорстокі й знущальні голоси долинали до нього немов здалеку, немовби вуха йому засипало піском. «На згадку про Ліщину-ра! На честь Ліщини-ра! На пам’ять про Ліщину-ра! Ха-ха-ха-ха!»

«Ну, тепер ти втямив? — спитав П’ятого чоловік.— Треба тільки забити цього кілка в землю, і тоді я повішу на ньому ту Личину чи Ліщину. Як вішають злодюжку-сойку чи старого горностая. Отак візьму й повішу!» — «Ні, не треба! Не робіть цього!» — закричав П’ятий. «Та от заковика: я його ніяк не дістану! — провадив чоловік.— Тому й повісити не можу. Бо він заліз у цю кляту нору, ось куди він заліз! Заліз, коли я все вже наготував!»

П’ятий підповз до самісіньких чобіт чоловіка і зазирнув у нору чи то в яму. Вона була округла. Округлим колодязем, складеним із випаленої глини, вона прямовисно йшла в глиб землі. П’ятий покликав: «Ліщино! Ліщино!» Там, глибоко-глибоко, щось ворухнулось. Він хотів ще гукнути, але тут чоловік нагнувся і вдарив його по голові межи вух!..

П’ятий борсався в густій хмарі м’якої, мов пил, землі. І хтось примовляв:

— Спокійно, П’ятий, спокійно!

Він сів на задні лапи. Йому так засипало піском очі, вуха й ніздрі, що він втратив на хвилину нюх. Він обтрусився і спитав:

— Хто тут?

— Це я, Ожина! Прийшов перевідати тебе. Все гаразд! Просто на тебе впало трохи землі зі стелі, от і все. Сьогодні по всіх норах сиплеться земля зі стель, це від спекоти! Але, може, й добре, що тебе розбудило, бо тобі щось погане снилось: ти молотив ланами й гукав Ліщину! П’ятий, бідолашко! Треба якось перенести це страшне горе. Всі ми колись перестанемо бігати...

— Скажи: зараз вечір? — спитав П’ятий.

— Ні, ще не вечір, але вже далеко після ні-Фрітха. Знаєш, Падуб вернувся із своїм загоном! Суниця ледь живий, і вони не привели жодної кролиці! Погано, дуже погано! Падуб досі спить — такий знеможений. Пообіцяв, що все розповість нам увечері. Коли ми сказали йому про сердешного Ліщину... П’ятий, ти ж не слухаєш!

— Ожино, ти пам’ятаєш те місце, де підстрелили Ліщину?

— Авжеж! Ми з Кучмою, перш ніж рушити звідти, ходили й оглянули канаву. Але невже ти...

— Міг би ти повести мене туди?

— Вернутися туди? Ні, ні! Це ж далеко, П’ятий, та ця жахлива спекота, і ризик... Тільки зажуришся тяжко, та й усе!

— Ліщина не загинув! — твердо мовив П’ятий.

— Але ж люди його забрали! П’ятий, я бачив кров!

— Але ти не бачив його мертвого! Ожино, уволь мою волю!

— Ти забагато просиш.

— Тоді я піду сам-один. Знай: я прошу тебе піти рятувати Ліщину!

Нарешті Ожина дуже неохоче поступився, і вони рушили вниз по схилу. П’ятий біг так швидко, наче тікав до укриття. Знов і знов він підганяв Ожину. Під палючим промінням сонця поля були зовсім пустельні: все живе, що було більше за муху, поховалося від спеки. Коли вони дійшли до повіток, Ожина почав розповідати, як вони з Кучмою ходили шукати Ліщину, але П’ятий урвав його:

— Я знаю, що тут треба піднятися вгору, але ти покажи мені ту саму канаву!

В’язи не шелестіли — хоч би один листочок ворухнувся. Ожина привів П’ятого до канави, де похилилась потоптана кропива, і малий сів серед того потопту, нюхаючи та роззираючись довкола. Ожина зажурено тільки дивився на нього. Нарешті П’ятий поволі подибав по дну канави. Навколо його вух роїлися комахи. Раптом з-під його ніг злетіла вгору хмарка мух — вони сиділи на якомусь камені. Але ні, то був не камінь! Гладеньке, округле — край цегляної труби! Внизу коричневого отвору водостоку чорніла підсохла струминка крові — і то була кров кроля.

— Клята нора! — прошепотів П’ятий.— Ось вона, клята нора!

Він заглянув досередини. Там лежав кріль! Запах підказав йому це зразу. П’ятий почув слабеньке биття кролячого серця — в порожній трубі водостоку його підсилювала гучна луна.

— Ліщино! — покликав П’ятий.

Ожина одним скоком опинився поруч.

— Що-що, П’ятий?

— Ліщина лежить у цій норі! І він живий!

27. "Я САМ НЕ ПОВІРИВ БИ, КОЛИ Б НЕ ПОБУВАВ ТАМ"

Кучма й Падуб сиділи в Сотах, чекаючи, поки зберуться всі на збори — другі збори, відколи вони втратили Ліщину. Прохолода будила кролів, і. вони один за одним покидали свої лігва і йшли вниз до Сотів. Усі були пригнічені, сповнені сумнівів. Доля відвернулася від них. Ліщина загинув, а Падуб не привів жодної кролиці...

Кучма послав Жолудя подивитися по норах, чи не прийде ще хто-небудь. Жолудь повернувся і доповів, що Суниця надто хворий, а Ожини й П'ятого ніде не видно.

Даймо П’ятому спокій,— сказав Кучма.— Йому, бідоласі, краще якийсь час побути на самоті.

Але ж і в лігві його немає! — додав Жолудь.

Дарма! — мовив Кучма. А сам задумався: «П’ятий і Ожина? Невже вони покинули колонію, нікому нічого не сказавши? Що ж буде, коли про це довідається решта?..»

Цієї миті заговорив Падуб, і всі розмови припинились.

Ми всі розуміємо, в якому нелегкому становищі опинилась наша колонія,— почав Падуб.— Мабуть, найближчим часом нам доведеться поговорити про те, як бути далі. Але спочатку я мушу розповісти вам, як воно так склалось, що четверо нас: Срібний, Жостір, Суниця і я — повернулися додому без кролиць. Коли ми вирушали, всім це здавалося простою справою. І ось що ми маємо: один вернувся хворий, другий — поранений, а здобутку — ніякого. Ви, певне, дивуєтеся чому?

Ніхто ні в чому не винуватить тебе, Падубе! — сказав Кучма.

Не знаю, наскільки я винен чи ні,— відповів Падуб.— Це ви скажете мені, коли вислухаєте мою розповідь.

Того ранку, коли ми вирушили, стояла добра погода для мандрівників-глессілів. Ми не поспішали, сподіваючись, що прохолода триватиме довго. Там, де кінчається цей ліс, є неподалік ферма, і, хоч о такій ранній порі там не вештались люди, я не захотів іти повз ферму. Ішли ми все по узвишшях, по вечірній стороні. Не поспішали, часто зупинялись — я остерігався наскочити на елілів. Я певен, що той край кишить горностаями й лисицями.

Близько ні-Фрітха путівець вивів нас до смуги ріденького лісу. Дивні ліси на цих пагорбах. Той ліс був не густіший за наш буковий гай, але тягся, скільки видно було, прямісінькою смугою в обидва боки. Не люблю я цих прямих ліній — їх роблять люди! І, звісно ж, попід чим лісом бігла дорога. Дуже тиха дорога, але все одно мені не хотілося там огинатись, тож ми перейшли той ліс і дорогу. Там, у полях за лісом, і знайшов нас Кегаар, порадивши нам змінити трохи напрямок руху. Він сказав, що ми пройшли половину відстані. І я вирішив, що пора нам пошукати пристанища на ніч. Ми вирили невеличкі вигрібанки на дні якоїсь ями, добре попаслись і щасливо перебули ніч.

Уранці зірвався холодний вітер, тож ми пересиділи її тих вигрібанках до ні-Фрітха. Потім вигодинилось, і ми подалися вперед по росі. Надвечір здибали якогось зайця. Я спитав його, чи не знає він, де тут поблизу розташована велика кроляча колонія.

«Ефрафа?— перепитав він.— Невже ви йдете в Ефрафу?» — «Може бути, якщо вона так називається»,— відповів я. «А ви знаєте, що це за колонія?» — «Ні, не знаємо, але хочемо знати, де вона!» — «Ну, тоді ось вам моя порада: беріть ноги на плечі й тікайте, не оглядаючись!» — сказав заєць і помчав далі.

Я саме розмірковував, що б це могло означати, коли на пагорку перед нами виросли три кролі — достоту, як я прийшов був арештувати тебе, Кучмо, тієї ночі,— й один із них сказав: «Покажіть ваші мітки!» — «Які мітки? Я нічого не розумію»,— відповів я. «Отже, ви не з Ефрафи?» — «Ні, ми не з Ефрафи, але йдемо туди».— «Ідіть за нами!» — наказав він. Ані спитав, чи здалеку ми йдемо, чи не промокли, ані ще щось подібне, як завжди вітаються-знайомляться кролі. Отож ці троє повели нас схилом наниз, і так ми опинилися в Ефрафі, як вони називають свою колонію. І ось що я вам скажу: ми супроти них — купка задрипаних, сонливих заброд!

Це величезна колонія, багато більша за колишню нашу, де головував Треара. Найдужче всі вони бояться одного: коли б люди не натрапили на їхню колонію та не заразили білою сліпотою. Все життя у них підпорядковане одній меті: щоб ніхто не здогадався про існування колонії. Нори всі замасковані, й солдати Оусли всякчас командують усіма кролями. В їхній колонії ніхто не владний розпоряджатися своїм життям. Натомість вони мають відносну безпеку й охорону, якщо тільки варто платити за неї такою дорогою ціною.

Крім Оусли, у них є так звана Рада, і кожен член Ради має свій якийсь обов’язок. Один відповідає за харчування, інший — за маскування, ще інший — за відтворення потомства тощо. Рядові кролі не мають права перебувати на поверхні в неналежний час. Одночасно вся колонія не повинна пастися на поверхні — пасуться вони по черзі, змінами. Як тільки народжується кріль, на ньому ставлять мітку. Я бачив їх — це рубці від глибоких укусів! Ставлять мітки під підборіддям, на стегні й на передній лапі. Відтоді все життя, скільки житиме кріль, видно буде, до якої він належить мітки. На пашу можна вийти лише в час, визначений для твоєї мітки.

— І хто ж не пустив би мене попастись тоді, коли мені хочеться? — прогарчав Кучма.

— Оусла — ось хто! Це в них найстрашніше! Я сам не повірив би, коли б не побував там. За Головного у них кріль на ім’я Звіробій. Вони називають його генералом. Про нього я розповім трохи далі... Безпосередньо йому підлягають капітани, кожен з яких командує «міткою» — гуртом однаково позначених кролів. Капітанові підлягають офіцери й солдати. В будь-яку пору дня й ночі на поверхні вартує-патрулює та чи та «мітка». Якщо десь поблизу з’явиться людина, вартові завчасу подають сигнал усім ховатися під землю. До вітру там можна ходити лише в певних місцях — у канавах, а буруб'яшки треба загрібати. Якщо солдати здибають когось на поверхні в неналежний час, вони вимагають, щоб порушник показав свою мітку. Фрітх один знає, яка буде кара, коли бідолаха не зуміє виправдатись. Буває, що кролі у них цілими днями не бачать Фрітхового лиця. Якщо «мітці» випадає іти на сильфлай вночі, то пасуться вночі, байдуже, чи там дощ чи холод. Вони позвикали все робити під землею: розмовляти, гратися, паруватись. Якщо чомусь «мітка» не може у свій час піти на сильфлай — ну, наприклад, коли поблизу працює людина,— то це їм справжня біда. Вони пропускають чергу на сьогодні й голодні дожидають черги наступного дня.

— Але ж від такого життя вони, мабуть, робляться і на нормальних кролів несхожі? — спитав Кульбаба.

— Це справді так! — відповів Падуб.— Там більшість може робити, тільки те, що їм велено. Вони не бувають за межами Ефрафи, не знають, як пахнуть елілі. Єдина мрія у кожного кроля Ефрафи — потрапити до Оусли заради її пільг. А єдина мрія кожного члена Оусли— попасти до Ради. Рада має все найкраще. Але до оусланців у них дуже суворі вимоги. Вони по черзі ходять Великим Патрулем — так у них називається обхід околиць дозором. Буває, Великий Патруль кілька днів поспіль ходить по відкритій місцевості. Призначення патруля подвійне: вони розвідують усе, що тільки можна розвідати й заразом солдати проходять школу витривалості, спритності й хитрості. Якщо патруль натрапляє на глессіля, вони його повинні захопити й привести в Ефрафу. А коли глессіль опирається, його вбивають. Це, мовляв, для того, щоб блукач не привертав уваги людей. Коли натраплять на щось нове й підозріле, то доповідають генералові Звіробою, і тоді Рада вирішує, що робити.

— Значить, патруль вас проґавив, коли ви підійшли до колонії? — спитав Дзвіночок.

— Аж ніяк не проґавив! Спочатку патруль натрапив на наш слід, і капітан Горицвіт послав до колонії гінця— скорохода з повідомленням, що троє чи четверо кролів рухаються до Ефрафи з півночі. Захопивши нас, цей Горицвіт привів нас до канави, в якій була цегляна труба,— це і є вхід їхньої колонії. Там капітан Горицвіт передав нас іншому капітанові, а сам вернувся на поверхню, бо строк його патрулювання ще не скінчився. Нас одвели до великої нори й веліли влаштовуватись.

У норі було багато кролів. Слухаючи їхні розмови і розпитуючи їх, я багато чого дізнався. Мені пощастило подружити з однією кролицею на ім’я Хізентлай — Сяй-роса. Я розповів їй про наші труднощі та про те, чого ми сюди прийшли, а вона розповіла нам про Ефрафу. Я сказав їй: «Все це жахливі речі! Невже тут так було споконвіку?» Вона відповіла, що так було не завжди. Мати розповідала їй, що колись колонія була в іншому місці й набагато менша. А тоді прийшов генерал Звіробій, примусив усіх переселитися до Ефрафи і, розробивши цілу систему маскування, вдосконалював її доти, доки безпека ефрафанців стала така гарантована, мов у зірок на небі. «Кролі тут помирають здебільшого від старості, якщо не гинуть від зубів та кігтів Оусли,— сказала вона.— Але найбільша та біда, що колонія нині страшенно перенаселена. Рити нові нори забороняють, а коли й дозволяють, то тільки під наглядом Оусли, вигрібаючи по жмені в день, бо ж, бачте, все треба десь ховати! Більшу частину життя ми нидіємо під землею. Чомусь у нас забагато кролиць, а кролів — замало. Через таку тісноту й препогані умови чимало кролиць не приводять виводків, але й піти геть їм не дозволяють! Днями нас кілька подруг звернулося до Ради з проханням дозволити нам піти й заснувати нову колонію в іншому місці — десь далеко звідси. Але Рада й слухати нас не хотіла. Далі так бути не може — такий лад стає справжнім безладдям. Але краще про це не говорити — страшно й подумати, що буде, як нас почують!»

«Ну,— подумав я,— це звучить обнадійливо! Чого б їм і не задовольнити нашого прохання? Ми ж тільки хочемо забрати з собою кілька кролиць, а кролів нам не треба. Кролиць тут так багато, що їм бракує місця, а ми поведемо їх так далеко, що ніхто з цих ефрафанців ніколи туди її не доходив...»

Трохи перегодом прийшов ще один капітан і звелів нам іти з ним на засідання Ради.

Рада засідала у великій норі. Вона продовгаста й вузькувата, не така вигідна, як наші Соти, бо у них там немає коріння дерев, щоб можна було зробити широку стелю. Нас примусили чекати біля входу, а самі тим часом розбирали всякі свої справи. Адже ми були для них просто «затриманими невідомими»! Крім нас, дожидав своєї черги ще один кріль, якого стерегли вже й не солдати, а поліція Ради. Називають вони ту поліцію Оуслафа. Я в житті своєму не бачив нікого такого переляканого — здавалось, бідолаха от-от збожеволіє від страху. Я поцікавився, в чім його провина, і один із поліцаїв сказав, що цей кріль, Чорнобіль на ім’я, був спійманий при спробі втекти з колонії. Скоро його ввели в нору Ради, й ми чули, як він спочатку намагався виправдатись, а тоді плакав і просив пощади. Одначе це йому не допомогло, бо коли його звідти вивели, обидва його вуха були подерті на стьожки — гірше, ніж оце моє вухо. Нас приголомшило це жахливе покарання, і ми співчутливо його обнюхали, а поліцай сказав: «Нічого його жаліти! Йому ще поталанило, що живого лишили!»

Не встигли ми оговтатись після такого, як нас викликали в нору Ради й підвели до генерала Звіробоя. Мені досі моторошно, як його згадаю. З таким не дуже порозмовляєш! Навряд чи навіть ти, Кучмо, зміг би впоратися з ним. Завбільшки він буде із зайця, і щось у ньому є таке дике, що навіює жах. От ніби кров, поєдинки, вбивства для нього буденна робота. Я гадав, що він почне нас розпитувати, звідки ми та чого прийшли до Ефрафи, але він сказав: «Я ознайомлю вас із правилами нашої колонії. Слухайте мене уважно. Цих правил треба неухильно дотримуватись, а хто їх порушить, той буде жорстоко покараний!»

Я зразу ж заперечив, що тут сталась якась помилка, що ми — посольство іншої колонії, послане в Ефрафу просити дружньої допомоги. І пояснив далі, що нам потрібна лише їхня згода на те, щоб ми умовили кількох кролиць піти з нами до нашої колонії. Коли я договорив, генерал заявив, що про це не може бути й мови. Я додав, що ми б хотіли зостатися в них на день-два, аби спробувати умовити їх перемінити свою думку.

«Та ніде ви не дінетесь — залишитеся! — відказав пін.— Але іншої нагоди морочити Раду ви не дістанете — принаймні протягом кількох наступних днів».

Я сказав, що це надто суворе рішення. Адже наше прохання цілком прийнятне. Я тільки розтулив рота, щоб попросити їх подивитися на наше прохання нашими очима, коли один із членів Ради, старезний кріль, перебив мене:

«Вам здається, що ви тут стоїте для того, щоб сперечатися, торгуватися з нами. Але тут ми говоримо вам, що вам слід робити, і то без заперечень!»

Я попросив їх не забувати, що ми представляємо іншу колонію, хоч і меншу за їхню. Ми ж їхні гості. І тільки мовивши ці слова, раптом із жахом збагнув, що ми для них лиш полонені, затримані, чи ще щось таке, хоч би як вони це називали.

Що ще сказати про ту зустріч? Суниця старався як міг допомогти мені. Він дуже добре говорив про порядність і товариськість, природні для тварин.

«Тварини поводяться не так, як люди! — сказав він.— Вони б’ються, коли їм треба битись, і вбивають тільки тоді, коли не можна обійтися без убивства. Але вони не сушать мізків, придумуючи способів, як би зіпсувати життя іншим створінням. Тварини мають гідність і те, що я назвав би тваринністю!»

Але все було даремно. Нарешті ми помовкли, й генерал Звіробій сказав:

«Ви вичерпали час, який Рада виділила для вас, і я змушений доручити капітанові вашої мітки, щоб він ознайомив вас із нашими правилами. Ваша мітка — «Правий бік», ваш капітан — Бурячок. Ми ще коли-небудь побачимося з вами, і ви матимете нагоду переконатись, що ми завжди раді допомогти кролям, які розуміють, чого від них сподівається керівництво».

І сторожа вивела нас із нори Ради. Мабуть, того дня капітан Бурячок був надто зайнятий і не зміг нас побачити, та й я старався не потрапляти йому на очі, побоюючись, коли б він не почав нас зразу мітити. Помалу я зрозумів, що мала на увазі Хізентлай, коли казала, що цей лад стає справжнім безладдям. Нори у них переповнені — як на наші уявлення. Тож у них легко лишатися непоміченим, бо їхні кролі мало знають одне одного, навіть в одній мітці. Ми знайшли собі місце в одній норі й спробували заснути, але ще до півночі нас розбудили й вигнали на сильфлай. Я сподівався, що, може, поталанить утекти при місяці, але хоч би куди поткнувся, всюди натрапляв на вартових. А крім вартових, черговий капітан мав при собі ще й двох гінців, чиїм обов’язком було при першому сигналі тривоги мчати туди й з’ясувати, в чім річ.

Коли ми попаслися, нас знов позаганяли в нори. Майже всі кролі довкола нас були якісь покірливі, мов прибиті. Ми уникали розмов із ними, бо планували при нагоді втекти й не хотіли, щоб нас знали. Я думав, думав, але план утечі ніяк не придумувався.

Наступного дня ми попаслися десь перед ні-Фрітхом і знов нас загнали під землю. Час тягнувся жахливо повільно. Надвечір я приєднався до гурту кролів, що слухали казку. І там розповідали про королівську салату, тільки їхньому оповідачеві далеко до нашого Кульбаби. Та я все одно слухав, аби чимось займатися, і знаєте, коли оповідач дійшов до того місця, де Ель-аграйра перевдягається і зображає лікаря в палаці короля Дарзіна, мені раптом сяйнуло. План був вельми ризикований, але він міг легко вдатися з тієї простої причини, що в Ефрафі кожен кріль звик слухняно виконувати накази, не ставлячи запитань. Я спостерігав за капітаном Бурячком, і він видався мені славним хлопцем, сумлінним, але слабохарактерним і трохи затурканим від безлічі непосильних обов’язків.

Наступної ночі, коли нас знов вигнали на сильфлай, було темно хоч око виколи, і йшов дощ, але такі дрібниці в Ефрафі нікого не хвилюють: радій, що тебе взагалі випустили попастись. Уся мітка дружно вийшла нагору, а ми пішли у хвості. Капітан Бурячок стояв на пагорку з двома своїми вартовими, чи то гінцями. Срібний з товаришами пройшов уперед, і тоді я, хекаючи, от ніби примчав стрілою, підбіг до капітана Бурячка й сказав:

Ви капітан Бурячок? Вас негайно викликають у Раду!» — «Що таке? Навіщо?» — спитав він. «Там вам скажуть! — відповів я.— На вашому місці я б не змушував Раду чекати».— «Але ти не гонець Ради! Я всіх їх знаю! Ти якої мітки?» — «Я не зобов’язаний відповідати на ваші запитання,— заявив я.— Отже, мені доповісти, що ви відмовляєтеся з’явитись до Ради?»

Він завагався, а я удав, ніби йду геть. І тоді він сказав: «Гаразд, я йду!» Вигляд у нього, бідолахи, був страшенно переляканий. «Але хто ж заступить мене на посту, поки мене тут не буде?» — «Я вас заступлю! Такий наказ генерала Звіробоя. Але вертайтеся швидше! Щоб не виконувати мені півночі вашу роботу». Він помчав прожогом, а я обернувся до вартових і сказав: «Стійте тут та глядіть, пильнуйте! Я обійду вартових!»

Ну, тут ми четверо як рвонули в пітьму! І, звісно ж, і коро наштовхнулися на двох патрульних, які спробували нас зупинити, але ми гуртом накинулися на них.

Я думав, вони втечуть, але де там! Ті двоє билися, мов божевільні, й один роздер Жостірові носа. Але нас недарма було вдвоє більше. Зрештою ми прорвались і дременули безбач у поле. В такий дощ, поночі ми й не тямили, куди біжимо — бігли, та й усе.

Звісно, за нами погнались, але з погонею вийшла затримка, бо сердеги Бурячка не було на місці й нікому було дати команду. І ми взяли добрий розгін. Але скоро почули за спиною тупіт переслідувачів. І що найгірше — нас наздоганяли!

Оусла в Ефрафі — це вам не жарти, повірте мені.

Туди беруть за зріст і силу. Вони чудово вміють переховуватися і знаходити шлях поночі й під дощем. Вони так трусяться перед своєю Радою, що не бояться більш нічого на світі.

Скоро я збагнув, що нам від них не, втекти. Патруль уже наступав нам на п’яти. Я вже хотів був дати наказ накинутись і прийняти бій, як раптом перед нами виріс високий і дуже крутий пагорб. Він був крутіший цього нашого пагорба і дуже правильний, от ніби його зробили люди.

Обдумувати, що воно таке, у нас не було часу, й ми подерлися нагору. Там росли кущі, груба трава. Не знаю точно, який він заввишки, але, мабуть, ледь вищий за високе горобинове дерево. Вихопившись нагору, ми відчули під ногами невеличкі, легкі камінчики, що розсувалися у нас під лапами. Ну, думаю, тепер ми пропали! Потім ми опинилися на якихось широких пласких шматках дерева, під ногами у нас заспівали-загули якісь дві довжелезні, прикріплені до того дерева смуги металу. Не встиг я подумки проказати собі: «Ну, це вже достеменно робота людських рук!», як покотився вниз по другому схилу пагорба. Поночі я не роздивився, що вершина того пагорба дуже вузька в ширину, а другий схил — такий самий крутий. Я покотився перевертом і влетів у кущ бузини, де й застряг...

Просто й не знаю, як описати вам, що трапилося потім. Четверо нас там було, а жоден з нас того не втямив. Ллє я скажу вам чисту правду: пан Фрітх послав одного з своїх великих гінців урятувати нас від ефрафанської Оусли! І він нас порятував! Усі ми четверо скотилися з пагорба й лежали хто де. Жостір, засліплений власного кров’ю, що заливала йому очі, опинився аж біля підніжжя. Я звівся на ноги й став дивитися на вершину пагорба. Небесне тло було ледь світліше, і я побачив би ефрафанців, коли б вони перелазили через вершину. Й тоді..., тоді щось величезне... ну, таке як тисяча грудуділів, чи й більше... із страхітливою швидкістю вискочило з ночі! Воно бурхало вогнем, пихтіло димом, сліпило світлом, а як гриміло, як гупотіло по металевих смугах! Аж земля тряслась. Воно промчало поміж нами й патрульними, мов тисяча ураганів із блискавками. Я був такий нажаханий, що й ворухнутися не міг. Той блиск і гуркіт розкололи ніч надвоє. Вже й не знаю, що спіткало тих ефрафанців: чи вони побігли назад, чи їх пошматувало те чудовисько. Коли це дивлюсь, а воно вже й пролетіло, тільки гур-гур! гур-гур!, а тоді тук-тук-тук — і пропало вдалині.

Довго я не міг поворухнутись. Нарешті якось звівся на ноги й пішов, розшукав усіх по одному. Ніхто з нас не сказав і слова. Потім біля підніжжя укосу ми натрапили на тунель — він протинав той пагорб наскрізь. Ми пішли тим тунелем і незабаром вилізли там, де були подерлися на пагорб. Потім довго бігли полями, аж поки я вирішив, що це вже ми далеко зайшли від Ефрафи. Ми залізли в якусь канаву й проспали там до ранку. Звісно, елілі могли натрапити на нас і повбивати, але чомусь ми почувалися в безпеці. Ви, може, скажете, що це чудово — те, що нас порятував сам пан Фрітх. Та я скажу вам, що той порятунок був страшніший за ефрафанську погоню. Ніхто з нас до скопу не забуде, як ми лежали під дощем на тому схилі, а вогняне чудовисько гуркотіло понад нашими головами. Чому воно надумало порятувати нас? Цього ми ніколи не дізнаємось.

Наступного ранку я глянув туди-сюди й незабаром зрозумів, куди треба прямувати. Дощ перестав, і ми вирушили далі. Але це вертання тяжко нам далось. Ми швидко зморилися — всі, крім Срібного. Не знаю, що б ми й робили без нього. День і ніч бігли ми, майже не перепочиваючи. Всі ми бажали тільки одного: чимшвидше опинитися вдома. Підходячи до лісу, я кульгав і марив. Я зараз не набагато здоровіший за сердешного Суницю. Він не нарікав, жодного разу не поскаржився, але і йому, і мені потрібен буде добрий відпочинок. І Жостір дістав уже другу рану. Але це не найгірше. Найгірше те, що ми втратили Ліщину. Дехто з вас питав мене перед цими зборами, чи зголошуся я стати Головним Кролем. Я, звісно, радий, що ви мені довіряєте, але я геть виснажений і тим часом не годжуся на ватажка. Я почуваюсь таким висушеним і порожнім, мов порхавка восени — от ніби мене щомиті може здути вітром.

28. ПIД ПАГОРБОМ

Поскубуючи траву, кролі звільна рухалися по залитій вечірнім сонцем траві. Падуб помітив, як Кучма задивився на північ, і простежив за його поглядом.

— Що ти там набачив? — поцікавився він.

— Ожина вернувся! — полегшено відповів Кучма.

Ожина, виринувши на лінії обрію, неквапливо скакав до них. Видно було, що він стомлений, але, побачивши інших кролів, припустив дужче, прямуючи до Кучми.

— Де ти був? І де П’ятий? Він же ходив з тобою? — засипав його запитаннями Кучма.

— П’ятий з Ліщиною! І Ліщина живий! — вигукнув Ожина.— Він поранений — не скажу, наскільки тяжко,— але він не помре!

Кролі дивилися на нього мовчки, мов поніміли. Ожина чекав, тішачись враженням, яке справили його слова.

— Ліщина живий? — перепитав Кучма.— Ти певен?

— Цілком! — відповів Ожина.— Зараз Ліщина лежить у тій самій канаві, де ви з ним сиділи того вечора, коли прийшли Падуб і Дзвіночок.

— Якщо це правда, то кращої новини я ще в житті не чув! — вигукнув Падуб.— А немає тут помилки, Ожино? Як усе це вийшло?

— Ніякої помилки! Ліщину знайшов П’ятий! Він змусив мене піти з ним аж до самої ферми. Там він пішов нюхати по канаві й знайшов Ліщину — під землею, у водостоці! Нам довелося витягати його звідтіля за здорову задню лапу. Там було так вузько, що він не міг повернутись.

— Але як же П’ятий здогадався, що Ліщина живий?

— А як він узагалі про що-небудь здогадується? Спитай його сам! Коли ми витягли Ліщину з труби, П'ятий оглянув його рани. У Ліщини препогана рана на задній лапі, хоча кістка ціла. І ще у нього порваний весь бік. Ми як уміли вилизали йому рани й повели його додому. Можете уявити собі наше становище: серед білого дня й мертвої тиші насилу кульгає кріль, тхнучи на всю околицю свіжою кров’ю? Ще наше щастя, що такого спекотного дня ще не було цього літа — хоч би тобі миша де шелеснула! Час від часу ми перепочивали в заростях дикої петрушки. Я страшенно нервувався, а П’ятий був спокійнісінький, мов той метелик на камені! Сяде у траві й тільки пригладжує вушка. «Ти не хвилюйся,— примовляв він.— Ми можемо не поспішати!» Тепер я повірю йому, хай навіть він скаже, що кролі можуть полювати лисиць! Та коли ми доплентали до підніжжя, Ліщина геть вибився з сил. Вони з П’ятим заховалися в тій порослій бур’яном канаві, а я побіг до вас із новиною. Ось так!

Запала мовчанка, поки Кучма й Падуб звикали до неймовірної новини. Нарешті Кучма запитав:

— Вони там і заночують?

— Мабуть, що так,— відповів Ожина.— Поки Ліщина не піддужчає, йому не здолати підйому.

— В такому разі я біжу наниз! — заявив Кучма,— Поможу їм влаштуватися зручніше.

— То поквапся, бо скоро зайде сонце! — сказав Ожина.

— Ха! Якщо мені здибається горностай, то хай він сам стережеться! А то я завтра принесу тобі його шкурку! — мовив Кучма,— і тільки смуга за ним лягла.

— Ходім, Ожино, заберем усіх,— запропонував Падуб.— І ти розкажеш усім, як це було, з самого початку.

У Ліщини так боліла лапа, що ті три чверті милі, які вони під пекучим сонцем пройшли від В'язового Гаю до підніжжя пагорба, видалися йому найтяжчою дорогою в його житті. Звісно, він таки помер би у водостоці, коли б його не відшукав П’ятий. Коли крізь припливи й відпливи гарячкового марення, крізь туне заціпеніння до його свідомості дійшов голос П’ятого, він спочатку не хотів озиватись. Набагато легше було залишатися на місці, по той бік страждання, яке він переніс. Аж нарешті, коли він усвідомив, що П’ятий з Ожиною, важачи життям, прийшли на ферму з єдиною метою — врятувати його, він змусив себе зіп’ястися на ноги й зашкутильгав униз схилом до дороги. Зір йому знай затуманювався, і він йшов і знов зупинявся. Якби П’ятий не підбадьорював його, Ліщина здався б і ліг на землю помирати. Переходячи дорогу, він не зміг подолати укіс і мусив шкандибати дорогою попід обочиною, аж поки далі проліз попід хвірткою. А там звалився й зразу ж заснув од цілковитого виснаження.

Коли перед самими сутінками прибіг Кучма, П’ятий якраз пасся нашвидку серед високої трави. Про риття нори не могло бути й мови — щоб не потурбувати Ліщину.. Тож вони пересиділи ніч у тісноті на дні канави.

На світанні Кучма вибрався з канави й зразу ж побачив Кегаара, що добував собі харч під бузиною. Кучма тупнув лапою, щоб привернути увагу чайки, і Кегаар, махнувши раз крильми, ковзнув у повітрі й приземлився поруч.

— Пан Кушма, ви знайти пана Лішшину?

— Авжеж! Він тут, у канаві!

— Не помер?

— Ні, але він поранений і дуже слабкий. Люди з ферми стріляли в нього з рушниці.

— Ви дістати шорні каміншики з рани?

— Що за чорні камінчики?

— Шорні каміншики від рушнисі! Ніколи не башив?

— Ні, я не тямлю на рушницях.

— Вийняти шорні каміншики — бути легше. Хай він вийти сюди!

— Хвилинку! — сказав Кучма й шаснув у канаву. Ліщина вже прокинувся і розмовляв із П’ятим. Коли Кучма сказав йому, що біля канави на нього чекає Кегаар, Ліщина зібрав усі свої сили й вибрався на відкрите місце.

— Клята рушниця! — сказав Кегаар.— Заганяє маленькі каміншики, шоб ранити тебе. Я подивитися, гаразд?

— Прошу, подивись! — відповів Ліщина.— 3 ногою у мене досі дуже погано.

І ліг на траву, а Кегаарова голова швидко завертілася над ним. Можна було подумати, що він шукає в брунатному хутрі Ліщини равликів. А це він так пильно вивчав порваний дробом бік.

— Тут нема каміншиків,— нарешті мовив він.— Вони увійти і вийти, не застрягати. А зараз я дивлюсь твою ногу. Може боліти, але недовго.

З’ясувалось, що в м’язі стегна застрягли дві дробини. Кегаар вчув їхній запах і висмикнув їх так легко, як витягував жучків із щілини. Ліщина не встиг навіть сіпнутись, як пара дробинок уже лежала на землі, й Кучма нахилився їх понюхати.

— Зараз трохи текти кров! — сказав Кегаар.— Полежати, пошекати день-два. А тоді добре, як було раніше.

А ваші кролі все ждати, ждати пана Лішшину. Лешу, кажу їм: він прийти!

Ліщина й Кучма не встигли мовити й слова, як він уже й полетів.

Вийшло так, що Ліщині довелося пробути три дні під пагорбом. Спека не спадала, і він майже весь час лежав під гіллям бузини, дрімаючи на поверхні, мов який самітний глессіль, і відчуваючи, як до нього помалу вертаються сили. П’ятий не відходив від нього ні на крок. Він зализував другові рани, стежив за його одужанням.

Одного вечора Падуб спустився в долину й розповів Ліщині про свою втечу з Ефрафи. А наступного вечора Падуб прийшов з Ожиною. Як тільки вони взялися за пашу, Ліщина вернувся до вчорашньої розмови.

— Отже, Падубе, ми ніскільки не наблизились до вирішення нашого основного завдання,— невесело мовив він.— Ми творили чудеса, а не здобули нічого. І мій наскок на ферму виявився дурним жартом, який мені особисто дорого обійшовся. А справжню нору ще треба рити!

— Ну, хоч ти й жартував, зате добув двох кролиць! — зауважив Падуб.— Адже, крім цих двох, ми не маємо жодної.

— А буде з них пуття?

Ідеї, що стали такими природними для стількох представників чоловічої статі серед людей,— ідеї захисту жінок, вірності їм, романтичної любові тощо,— кролям, звісно, незнайомі, хоча виняткова прихильність у кролів буває набагато частіше, ніж це уявляється людям. Однак вони не романтики, тож було цілком природно, що Ліщина й Падуб дивилися на двох кролиць із В’язового Гаю як на племінний матеріал для колонії. Саме заради цього вони важили своїми життями.

— Поки що важко судити,— відповів Падуб.— Вони щосили стараються пристосуватись до наших умов, особливо Конюшина. Вона, здається, тямуща. Але ж до чого вони безпомічні! Таких я в житті не бачив. Вони можуть по витримати негоди. Хтозна, чи переживуть вони зиму...

— Може, як трохи пощастить, вони обидві приведуть по виводку до зими,— сказав Ліщина.— Знаю, пора парування минула, але ж у нас ще з травня все пішло догори дригом, то що вже тут казати!.. Чи хтось уже попарувався з ними?

— Ні, вони ще не готові паруватись. Але я вже бачу, що будуть за них гарні герці!

— То не така велика біда. От що я вам скажу: ми не можемо обійтися цими двома кролицями!

— А що ж ми можемо вдіяти?

— Я знаю, що саме нам треба зробити, лише не знаю як,— заявив Ліщина,— Нам треба знов іти в Ефрафу по кролиці!

— З таким самим успіхом ти міг би добути їх з Інле, Ліщино-ра! Либонь, я не зумів досить правдиво й переконливо змалювати тобі Ефрафу!

— Ні, ти гарно змалював її! Мені самому стає моторошно, як я здумаю про ту Ефрафу, але ми таки добудемо там кролиць.

— Це неможливо!

— Це неможливо — якщо просити чи битись. Отже, лишається тільки здобувати кролиць хитрощами.

— Повір мені, ніякими хитрощами ти їх не перехитруєш. Їх дуже багато, куди більше, ніж нас. У них усе до дрібниць продумано. І я не збрешу, коли скажу: з них більшість краще за нас уміє битись, бігати і йти по сліду!

— Наша хитра витівка,— повернувся Ліщина до Ожини, який весь цей час мовчки слухав розмову, поскубуючи траву,— наша хитрість повинна задовольнити три умови. По-перше, треба вивести з Ефрафи кролиць; по-друге, треба знешкодити ефрафанську погоню, адже, звісно, за нами поженуться, і ми не можемо сподіватися на те, що нас врятує якесь чудо. Але й це ще не все. Як тільки ми втечемо, треба так зробити, щоб ніякий Великий Патруль не розшукав нас!

— Авжеж, для успіху треба виконати всі ці три умови,— невпевнено пробурмотів Ожина.

— І всю ту хитру витівку випадає продумати тобі, Ожино.

— Я знаю, як виконати першу умову — принаймні, мені здається, що знаю,— помовчавши, сказав Ожина,— Але це небезпечно. Що ж до другої та третьої, то я поки що нічого не придумав, але про ці останні дві умови я хотів би поговорити з П’ятим.

— Нам із П’ятим треба швидше повертатися до колонії,— сказав Ліщина.— Я вже стаю на поранену йогу... Але ні, не цього вечора! Падубе, друзяко, сповісти їх, що ми з П’ятим прийдемо завтра вранці, добре? Мене непокоїть те, що Кучма й Срібний от-от поб’ються за Конюшину.

— Послухай, Ліщино,— наполягав Падуб.— Мені зовсім не подобається цей твій задум! Ти ж не був у тій Ефрафі, а я був. Ти легковажно втягуєш нас у цю затію, де всі ми запросто можемо накласти головами!

Замість Ліщини відповів П’ятий:

— Я теж мав би так думати, але чомусь у мене немає лихого передчуття. Я вірю, у нас це вийде! Принаймні я поділяю думку Ліщини: так, це наша єдина можливість! Може, ми придумаємо щось, як ще трохи поговоримо про це?

— Ні, не зараз! — заперечив Ліщина.— Нам із тобою пора вже в нору. А ви, Падубе й Ожино, якщо припустите нагору, то ще, може, потішитеся трохи вечірнім сонечком. На добраніч!

29. ПОВЕРНЕННЯ ЛІЩИНИ

На світанку кролі як один висипали на сильфлай. Всі були збуджені — чекали повернення Ліщини. Їхній ватажок в очах у всіх набув якоїсь нової, магічної якості. Кульбаба, звісно, не пропустив нагоди скласти нову гарну історію, безконечно розвиваючи в різних варіантах тему про те, як Ліщина героїчно побіг перед самим носом фермерів і врятував своїх друзів. Ніхто не називав його необачним. Адже хай там що, а він добув двох кролиць, а зараз укупі з Ліщиною в колонію знов мала повернутись удача!

Перед самим сходом сонця Чашечка й Вероніка побачили П’ятого, що пробирався крізь росяну траву до вершини. Вони кинулися йому назустріч і разом почекали, поки підійде Ліщина, який добряче накульгував. Але, перепочивши кілька хвилин та трохи підкріпившись травою, він побіг до колонії майже так само швидко, як і його товариші. Всі кролі з’юрмилися довкола нього — кожному хотілось доторкнутися до нього. Його нюхали, валили в траву й качали, аж йому здалося, що на нього по справжньому напали. Люди в подібних випадках закидають товариша запитаннями, а кролі виказували свою радість тим, що просто, через дотик, переконувались, що перед ними й справді Ліщина-ра. Хоч-не-хоч він мусив одбиватись од грубуватих привітань.

«Цікаво, що буде, коли я просто ляжу й не опиратимусь?— подумалось йому.— Та мене ж тоді викинуть геть як непотріб! Кому потрібен калічний Головний Кріль? Безперечно, хоч вони цього й не усвідомлюють, а всі їхні привітання все ж наполовину іспит. Гаразд, поки я ще не вмер, покажу я їм, негідникам, іспит!»

Одним поштовхом він скинув з себе Вероніку й Жостіра, що вилізли йому на спину, й кинувся бігти до нір. Перш ніж лізти під землю, переговорив майже з усіма кролями.

— Треба ще кролиць, Ліщино,— сказав Кучма.— А то ми всі скоро поперегризаємо один одному горлянки! Я вже й не знаю, як цьому зарадити.

Надвечір Ліщина скликав усіх кролів до Сотів.

— За ці дні я багато передумав,— почав він.— Мені не довелось загинути у В’язовому Гаю, тож я надумав цього разу податися трохи далі.

— Куди ж? — спитав Дзвіночок.

— До Ефрафи! Якщо, звісно, ви підете зі мною. І ми приведемо стільки кролиць, скільки треба для колонії.

Кролі вражено загомоніли, а тоді Вероніка спитав:

— А як ми їх візьмемо?

— Ми з Ожиною придумали план, але я не хочу його розкривати, і ось чому: похід буде небезпечний і, якщо кого-небудь схоплять ефрафанці, то вже змусять говорити. Якщо ж ви нічого не знатимете, то й виказувати вам не буде чого. Я все розповім в останню мить.

— Чи багато кролів треба тобі для цього, Ліщино-ра? — спитав Кульбаба.— Судячи з того, що тут розповідали про Ефрафу, нас усіх надто мало, щоб битися з ефрафанцями.

— Я сподіваюсь, що обійдеться без бою, хоча, звісно, така можливість не виключена,— зауважив Ліщина. Зрештою, буде довга дорога додому з кролицями, і на той випадок, якщо трапиться зіткнутися з Великим Патрулем, потрібна достатня кількість бійців, щоб із тим патрулем упоратись.

— Нам доведеться проникнути в саму Ефрафу? — несміливо поцікавився Чашечка.

— Ні, ми не...

— От уже не думав, що коли-небудь доведеться виступити проти тебе, Ліщино! — урвав Падуб.— Я можу тільки повторити знову: в Ефрафі нас спіткає цілковита поразка! Я розумію, на що ти розраховуєш, Ліщино: на те, що у генерала Звіробоя не знайдеться жодної такої розумної голови, як у наших Ожини й П’ятого. Твоя правда: мудреців у них немає. Але кролиць звідтіля не умкнути! Вони наздоженуть вас разом із кролицями і повбивають. Я знаю, що ти тільки хочеш облагодіяти нас, але прислухайся до голосу розуму, відмовся від цієї затії! Від такого місця, як Ефрафа, треба триматись якнайдалі!

Соти загули, загомоніли.

— Правильно!

— Не хочемо, щоб нас порозривали на шматки!

— Але ж Ліщина-ра знає, що робить!

— Це так далеко...

— Я не піду!

Ліщина терпляче дожидав тиші. Нарешті він сказав:

— Перед нами вибір. Ми можемо тихенько собі сидіти й намагатись якось прожити, або ж спробувати зробити все раз та гаразд. Звичайно, є великий ризик — всі чули, що спіткало Падуба з його посольством. Та хіба ми не ризикували весь час, відколи покинули колонію Треари? І що б ви хотіли робити? Сидіти на місці й видряпувати один одному очі через двох кролиць, коли в Ефрафі повно кролиць, які залюбки підуть жити до нас, от тільки ми боїмося піти й привести їх?

— А що думає П’ятий? — викрикнув хтось.

— Я охоче піду в цей похід,— спокійно мовив П’ятий.— Ліщина каже чистісіньку правду, і план його бездоганний. Але ось що я обіцяю вам усім. Якщо згодом у мене виникнуть якісь сумніви чи лихі передчуття, я поділюся з вами!

А я не буду нехтувати слова П'ятого,— пообіцяв Ліщина.

Запала мовчанка. Тоді заговорив Кучма:

Знайте, я теж іду в Ефрафу. І, якщо це про щось вам говорить, Кегаар полетить за нами!

Знявся здивований гомін.

Звичайно, декому доведеться лишитися в колонії, сказав Ліщина.— Годі й думати, щоб із нами йшли кролі з ферми, і я не умовлятиму тих, хто вже туди ходив іти до Ефрафи вдруге.

А я таки піду,— заявив Срібний.— Я всією душею ненавиджу генерала Звіробоя та його Раду й хочу допомогти їй пошити його в дурні! Зрештою, вам же потрібен провідник, що знає туди дорогу.

І я піду,— сказав Чашечка.— Ліщина-ра одного разу врятував мене... Тобто я хотів сказати, що він знає, що я...— Він зовсім збентежився.— Хай там що, а я піду,—  повторив він тремтячим голосом.

Щось затупотіло в тунелі, що виходив у ліс.

— Хто там? — гукнув Ліщина.

— Ліщино-ра, це я, Ожина!

Ожина! — повторив Ліщина.— Де ж ти був?

Даруй, але я не зміг прийти раніше,— сказав Ожина. Я оце розмовляв з Кегааром про наш план. Він уніс до плану багато важливих поправок. Якщо я не помиляюсь, ми таки ловко пошиємо генерала Звіробоя в дурні! Спочатку я сумнівався, а тепер я певен, що все у нас вийде чудово.

— Ну то що ж — гайда в Ефрафу! — вигукнув Дзвіночок і продекламував:

Ходім, де трава зеленіша,

Де гарна салата росте,

До вільний кріль носа не віша

Подряпаного,— то пусте!

— Я піду — хоча б тому, що мені цікаво! — додав ній.— Я все розкривав і закривав рота, мов пташеня, думав: от-от мені туди покладуть той славетний план. Але де там! Ніхто й не збирається нагодувати мене планом! Мабуть, Кучма цього разу перевдягнеться грудуділем і вивезе всіх кролиць просто через відкрите поле!

Ліщина рвучко повернувся до Дзвіночка, але той сів на задні лапи й пропищав:

Пробачте, генерале Звіробою, я просто маленький грудудільчик і полив своїм бензином оцю травицю, то ви будьте ласкаві, звольте скуштувати цієї травиці, а я тим часом покатаю вашу даму...

— Дзвіночку, щось ти дуже роздзеленчався! — зауважив Ліщина.

— Пробач, Ліщино-ра! Я тільки хотів трохи всіх звеселити, щоб не було так страшно йти в те жахливе місце!

— Слухайте всі! — сказав Ліщина.— Збори на сьогодні закінчено. Хай кожен подумає і сам вирішить, як це заведено у кролів. Хто не хоче йти, той ні в якому разі не повинен іти в Ефрафу, але вже видно, що дехто з вас має намір іти. А зараз я піду ще сам поговорю з Кегааром.

Ліщина знайшов Кегаара в лісі. Своїм довгим дзьобом той терзав страшенно смердючий шмат коричневого м'яса, що ледве трималося на плетиві тонесеньких кісточок. Ліщина гидливо поморщив носа.

— Що це ти доп'яв, Кегааре? — спитав він.— Тхне жахливо!

— Ти не знати? Се риба, риба з Великої Води! Смашно!

— З Великої Води! Пху! То ти літав по неї так далеко?

— Ні, ні! Люди її мали. Я знайти її на фермі, тамі великий смітник, де є фсяка фсяшина. Я йду туди по їжу,  беру рибу — вона пахне Великою Водою. Забираю — їсти й згадувати Велику Воду.

Ліщина мало не задихнувся від смороду тухлого оселедця, але якось перемігся.

— Кегааре,— сказав він,— Кучма розповів мені, що ти пообіцяв допомогти нам дістати для нашої колонії матерів?

— Так, так, я йду з вами! Пан Кушма казав — я потрібен, хош я і не кріль. Треба? Іду!

— Так, Кегааре, без тебе у нас нічого не вийде! Ти справжній друг, Кегааре!

— Так, так, поможу вам дістати мам! Але ось що, пане Лішшино. Я тепер дуже хотів летіти на Велику Воду. І коли ви маєте мам, я вас лишаю і лешу геть. А вертаюсь на осінь, на зиму, добре?

— Ми скучатимемо за тобою, Кегааре! Та коли ти і вернешся, у нас тут буде чудова колонія і повно матерів! I тобі буде приємно бачити, скільки ти зробив для І нас хорошого!

— Хай буде так! Але коли ви йдете, пане Лішшино?! Я хочу помогти вам, але не можу довго шекати! Хошу на Велику Воду! Мені не сидиться! Ви йти в похід швидко-швидко, так?

Тут із нори виткнув голову Кучма й нажахано сахнувся.

— Фрітх на дереві! — вигукнув він.— Що за жахливий сморід! Це ти вполював, Кегааре, чи воно задихнулося під каменем?

— Ви любите, пане Кушмо? Я принести вам гарний шматошок, га?

— Кучмо, піди, будь ласкав, і оголоси всім-усім, що ми вирушаємо завтра на світанку! — попросив Ліщина.— Падуб хай порядкує тут, поки ми вернемось, а Жостір, Суниця й хатні кролі лишаються з ним. Може, хто ще хоче лишитись, то хай лишається,— силоміць не поведем нікого.

— Не турбуйся, Ліщино! — запевнив Кучма, не вилазячи з нори.— Я їх пошлю хоч би й помогти Кегаарові вечеряти! Ти лише скажи — і вони підуть за тобою у вогонь і в воду!

Частина III ЕФРАФА

30. НОВА ПОДОРОЖ

За винятком Жостіра і з Дзвіночком на додачу, кролячий загін, що наступного ранку вирушив у дорогу з південного узлісся, був той самий, який покинув сендлфордську колонію п’ять тижнів тому. Ліщина більше нікого не вмовляв, розуміючи, що краще буде, коли все само складеться так, як йому хотілось. Так, вони боялись — а він сам хіба не боявся? Він теж, як і всі вони, не міг не думати про страшну ефрафанську Оуслу. Але страх пересилювала туга за подругами, та ще знання, що в Ефрафі повно кролиць. А чого вартий був суто кролячий смак до витівок! А ще ж, заговоривши про свій таємний план, Ліщина розпалив їхню цікавість. Саме на те й розраховував Ліщина, що з допомогою П’ятого зманить їх натяками та обіцянками. Розрахунки його цілком виправдались. Кролі довіряли йому й П’ятому. Хто міг сказати, які ще чудеса встругнуть ці двоє? Вже ж вони щось та надумали... До того ж у їхній задум начебто твердо повірили Кучма й Ожина...

Падуб, у якого відданість була другою натурою, не зронив більше й слова, щоб не зіпсувати Ліщині справи. Але, проводжаючи загін до узлісся, він насилу приховував свою тривогу. Потихеньку від решти учасників походу він ще раз попросив Ліщину оцінити належно величину грізної небезпеки.

Розсипавшись по полю й часто перепочиваючи, загін посувався вперед лельом-полельом. Падубова четвірка бігла куди швидше! Зрештою Ліщина поділив свій загін на три рої. На чолі двох стали Срібний і Кучма, а сам він очолив третій. І все ж посувалися так повільно, мов альпіністи по скелі: по одному, по двоє перебігали одне й те саме місце.

Але добре було хоч те, що укриттів вистачало. Червень ішов назустріч липневі, наближалась середина літа. Живоплоти, межі буяли розкішною зеленню. Щокроку вони стереглися елілів, нюшкували носом до землі, то й дорога здавалася їм дуже довгою.

Незадовго до ні-Фрітха стало спекотно, і Срібний зупинився під кущами глоду. Коли Ліщина з П’ятим підбігли й присіли поруч, Срібний глянув через смугу відкритого простору, що лежала попереду, й сказав:

— Он той самий ліс, що так не сподобався Падубові!

Метрів за триста перед ними, перетинаючи напрямок їхнього руху, тягся від краю і до краю пояс лісу, відомий у людей під назвою Цезарів Пояс. Дерева стояли помережані майже чорного тінню. Панувала тиша, тільки коники сюрчали в траві та вряди-годи зронить кілька нот зяблик чи жовта вівсянка. Ліщина довго й уважно вивчав той незвичайний ліс, нашорошивши вуха й ловлячи носом нерухоме повітря.

— Я не добачаю тут нічого небезпечного! — мовив він нарешті.— А ти що скажеш, П’ятий?

— Падубові цей ліс видався дивним, і він таки дивний, бо його насадили люди, але навряд чи є там зараз люди. Все одно комусь треба піти туди на розвідку. Може, мені гайнути?

Тим часом надійшов третій, Кучмин рій, і тепер усі кролі загону були разом. Хто пасся, а хто, прищуливши вуха, відпочивав у ряботинні світла й зеленої тіні глоду.

— Кучма тут? — спитав Ліщина.

Від самого рання Кучма був якийсь ніби сам на себе не схожий: мовчазний, задуманий і начебто байдужий до всього, що діялося довкола. Якби хто посмів засумніватися в його хоробрості, то міг би подумати, що Кучма нервується від страху.

Кучма вибрався з купки квітучих будяків і підійшов до глоду.

— Ну, що там іще? — грубувато спитав він.

— Пфефа-ра! Повелителю й грозо котів! — жартівливо звернувся до нього Ліщина.— Чи не хотів би ти прогулятися гей до тих дерев? А як натрапиш там на котів, чи людей, чи на ще щось таке нехороше, зволь їх розігнати, гаразд?

Кучма подався на розвідку, а Ліщина спитав Срібного:

— Скажи: заходить аж сюди Великий Патруль?

— Не знаю напевне, але може дійти й сюди,— відповів Срібний.— Якщо командир патруля рішучий і винахідливий, він із своїми солдатами може зайти далеченько...

— Що ж, не хотів би я здибатися з патрулем, але якщо ми таки здибаємося з ефрафанцями, жоден із них не повинен вернутися в Ефрафу! — сказав Ліщина.— Саме задля цього я підняв на ноги чи не всю нашу колонію. Щоб не наскочити на патруль, спробуємо заховатися в цьому лісі. Може ж, він їм так само не до вподоби, як і нашому Падубові?

— Але ж цей ліс тягнеться зовсім не до Ефрафи!

— А ми й не йдемо в саму Ефрафу,— відказав Ліщина.— Нам треба знайти якесь укриття — щоб воно було і надійне, і якнайближче до Ефрафи лежало. Знаєш і ти таку місцину, Срібний?

— Надійного укриття поблизу Ефрафи просто не може бути, Ліщино-ра! — відповів Срібний.— Не уявляю, де і як тут можна знайти криївку та чи можна взагалі сховатися від патруля. А патрульних не перехитруєш! Вони могли вже помітити нас і, не показавшись нам, просто і вернутися в Ефрафу з донесенням.

— Он і Кучма вже вертається! — мовив Ліщина.— Все гаразд, Кучмо?.. Ну, тоді ведемо всіх у ліс. Там, на узліссі, пополудні нас шукатиме Кегаар. Ми повинні будь-що зустрітися з ним!

Проскакавши з півгодини в західному напрямку, кролі досягли гайка, мовби причепленого з південного боку до Цезаревого Пояса. Далі на захід була неглибока суха улоговина, метрів чотириста завширшки, поросла бур’яном і жорсткими купками пожовклої від спеки трави. Саме над тією улоговиною і застав кролів Кегаар, летячи понад Поясом на захід. Вухаті мандрівники якраз відпочивали в кропив’яній шалині.

— Як там Падуб? — спитав Ліщина.

— Він невеселий! — відповів Кегаар.— Він казав, ви не вернутись! — І додав: — Пані Конюшина готова бути мамою.

— Це добре! — схвалив Ліщина.— Хтось звертає на неї увагу?

— Так, так, усі битись за неї!

— Ну що ж, якось воно та вирішиться...

— А ви шо робити зараз, пане Лішшино?

— Саме зараз дуже потрібна твоя допомога, Кегааре! Нам треба десь заховатись! Щоб і недалеко від тих інших кролів, і щоб вони не могли знайти нас!

— Пане Лішшино, як блисько ви хотіти?

— Не далі, ніж ферма В’язовий Гай віддалена від наших Сотів.

— Є тільки одне таке міссе, пане Лішшино! Ви перейти на другий берег рішки, там вони вас не знайти.

— На другий берег? Отже, нам перепливати річку?

— Ні, ні, кролі не переплифти! Рішка велика, глибока, бистра! Але там є міст! А другий берег — багато місся ховатись! Блисько до колонії, як ви хотіти.

— Ти думаєш, це для нас найкраще місце?

— Так, за великою річкою, там багато дерев! Інші кролі не знайти вас!

— Ну, а що ти про це скажеш? — обернувся Ліщина до П’ятого.

— Це навіть краще, ніж я сподівався! — відповів П’ятий.— Мені не хочеться говорити такого, але, як на мене, то нам треба мерщій перебратися туди, навіть якщо всі добряче потомляться. Тут, на пагорбах, ми весь час у небезпеці. Відпочинемо уже за річкою!

— Що ж, для такого переходу краще, мабуть, діждатися ночі! Адже ми ще не забули, як ходити в походи поночі? Всім треба спочатку підкріпитись, відпочити. Отже, вирушаємо фу-Інле!

— Ох, як я зненавидів слова «вирушаємо» та «фу-Інле»! — невесело проказав Ожина.

Одначе вечірній сильфлай видався тихий-мирний. Коні вже сідало сонце, Ліщина зібрав усіх кролів до укриття, щоб серед прохолоди вони відпочили, відсвіжилися, жуючи свої трав’яні кульки. Сам він бадьорився і намагалися виглядати впевненим, але відчував, що вони знервовані до краю. Йому пригадалась перша ніч його верховодства, коли їм довелося перепочивати серед лісу. Але тепер як приємно було відзначити різницю — між тодішніми виснаженими кролями і цією купкою міцних, витривалих глессілів! Хоч зараз нападай на будь-який город! Усі один до одного, мов травинка до травинки, і навіть Чашечка з П’ятим виглядали свіженькими, як Срібний чи Кучма. І все ж потрібна була якась розвага, щоб піднести їхній дух! Він хотів заговорити, але його випередив Жолудь:

— Розкажи нам казку, Кульбабо!

— Так, так! — підтримали й інші.— Давай, Кульбабо! Розкажи, щоб аж дух перехопило!

— Гаразд,— погодився Кульбаба.— Може, про «Ель-аграйру і лисицю в воді»?

— Розкажи про «Нору в небі»! — попросив Козелець.

— Ні, все це не годиться! — раптом заявив Кучма. Це він уперше за вечір подав голос, і всі вражено озирнулись на нього.— Якщо вже слухати історію, то я бажаю тільки одну-єдину: «Ель-аграйра і Чорний Кріль з Інле»!

Може, не треба цієї? — сказав Ліщина.

Невже я не маю такого самого права, що й усі, вибрати казку собі до вподоби? — люто огризнувся він.

Ліщина промовчав, і після паузи, протягом якої не озвався більш ніхто, Кульбаба почав тихим голосом.

31. ЕЛЬ-АГРАЙРА І ЧОРНИЙ КРІЛЬ З IНЛЕ

Рано чи пізно всі таємниці перестають бути таємницями, й одні тварини довідуються, що про них думають інші. Хто каже, буцім Гуфса розказав королю Дарзіну всю правду про витівку з салатою, а хто стверджує, нібито Йона-їжак ходив та плескав язиком по гаях. Але так чи інак король Дарзін дізнався, як його пошито в дурні, коли він сам звелів перенести всю свою салату в болота Кельфазіна. Ні, він не повів зразу своїх солдатів війною на плем’я Ель-аграйри! Він просто затаїв зло й вирішив помститися Ель-аграйрі при слушній нагоді. Ель-аграйра знав про це й попередив усіх своїх підданців, щоб були особливо обачні.

Одного лютневого вечора Трусь-трусь повів кількох кролів на найближчий смітник край городу. Вечір видався холодний, туманний, і ще й не сутеніло, як усе довкола окутав густий туман. Кролі рушили додому, але дорогою мусили рятуватися від сови й заблукали. Трусь-трусь відбився від гурту й приблудив просто в лапи до вартових короля Дарзіна. Ті схопили його й привели до короля.

Король Дарзін зрадів нагоді хоч якось дозолити Ель-аграйрі. Він звелів кинути Трусь-труся в яму для в’язнів і примушував його щодня, навіть у мороз, рити для нього нори й тунелі. Але Ель-аграйра поклявся, що визволить друга будь-якою ціною. І дотримав свого слова. Він із двома своїми кролицями чотири дні рив хід із лісу до того пагорка, де під землею знемагав на каторжній роботі Трусь-трусь. Зрештою його хід наблизився впритул до тієї нори, в якій гарував Трусь-трусь, копаючи королівський льох. Вартові якраз сиділи нагорі, наглядаючи за роботою в’язня. Ель-аграйра, чуючи в пітьмі Трусь-трусеві шкряботіння, докопався до нього й тихенько покликав. Трусь-трусь шуснув у той хід і поліз слідом за другом, аж поки опинився в лісі на волі.

Ох же й розгнівився король Дарзін, коли почув таку вість! Надумав він цього разу піти війною на Ель-аграйру з його народом, щоб винищити всіх кролів до ноги! Темної ночі рушили Дарзінові солдати і прийшли на луки Фенло. Але вони не могли залізти в кролячі нори. Дехто й залазив, але зараз же вилазив назад, наштовхнувшись на Ель-аграйру та інших кролів. Дарзінці незвичні були битися в такій вузині, то й мусили задкувати нагору з роздертими та покусаними писками.

Але вони не забралися геть! Посідали та й сидять собі. Тільки який кріль виткнеться з нори вхопити листочок, а ворог тут як тут, стриб на нього! Король Дарзін та його солдати не могли встежити за всіма норами, бо тих нір було багато, але були з біса прудкі й так і кидалися, де побачать, що кріль виткне носа. Тож добре, як кому щастило вхопити травнику, та й знов ховайся прожогом у нору. Ель-аграйра перебрав подумки всі можливі витівки, але не міг нічого придумати, щоб прогнати короля Дарзіна з його воїнством. Кролі марніли, дехто захворів.

Нарешті Ель-аграйра впав у відчай, і однієї ночі, знов і знов важачи своїм життям заради того, щоб принести кілька стеблинок кролиці та її виводку, бо їхній тато загинув попередньої ночі, він вигукнув: «О пане Фрітху! Я зроблю що завгодно, аби врятувати мій народ! Укладу угоду з горностаєм чи з лисицею, чи й... із самим Чорним Кролем з Інле!»

Тільки Ель-аграйра мовив ці слова, як зрозумів, що перемогти ворогів міг би (якби захотів) лише Чорний Кріль з Інле! Дарма, що він був кріль, але ж кріль у тисячу разів могутніший за короля Дарзіна. Але від самої думки про Чорного Кроля Ель-аграйра облився холодним потом, затрусився і скулився клубочком у своїй норі. Але потім заліг у своєму лігві й почав думати про свої слова та що вони означали.

Ну, ви всі знаєте, що Чорний Кріль з Інле — це сам страх і вічна пітьма. Авжеж, він — кріль, але він є також той холодний, моторошний сон, порятувати від якого ми можемо тільки благати пана Фрітха. Коли у дірці в живоплоті поставлено сильце, Чорний Кріль знає, де забито кілочок, і коли ласиця витанцьовує свій танець, десь поблизу сидить і Чорний Кріль. Усі ви знаєте, як бува кролі віддають по-дурному життя за гнилу морквину, але насправді то Чорний Кріль насилає на них глупоту, так що вони не чують запаху собаки або не бачать рушниці. Він же приносить хвороби. А то прийде серед ночі й покличе кроля на ім’я, і той кріль мусить іти до нього, хай там він молодий і дужий, і легко врятувався б від якої іншої напасті. Хто йде до Чорного Кроля, по тому, не лишається й сліду. Дехто каже, буцім Чорний Кріль ненавидить нас і бажає нашої погибелі. Та насправді (так мене вчили) він теж служить панові Фрітху і просто викопує своє призначення: приносить те, що має бути. Ми з’являємось на цей світ і мусимо йти з нього, але ми гинемо не просто для того, щоб наситився хтось із наших ворогів. Коли б це було так, ми б усі швидко погинули. Ми йдемо з цього світу лише по волі Чорного Кроля з Інле — тільки з його призволу. І хоч це видається усім нам тяжкою несправедливістю, він по-своєму оберігає нас, бо знає, що Фрітх пообіцяв кролям, і він помститься за кожного кроля, якого вб’ють без його, Чорного Кроля, згоди. Хто бачив єгереву шибеницю, той знає, що може наслати Чорний Кріль на елілів, які здумають, ніби їм усе дозволено.

Цілісіньку ніч думав Ель-аграйра у своєму лігві свою страшну думу. Жоден кріль доти не зважувався на те, що він намислив. Ллє що більше він про це думав (як то вже йому думалося — голодному й напівживому від помислів про смерть), то більше переконувався, що тут є хоч якийсь шанс на успіх. Він, Ель-аграйра, розшукає Чорного Кроля й запропонує йому своє життя за безпеку свого племені. Та коли б, пропонуючи Чорному Кролеві своє життя, він сподівався, що Чорний Кріль не прийме такої жертви, то не варто було й наближатися до нього. Так, він міг і не прийняти його життя, а все ж, можливо, дозволив би спробувати щось інше... Тільки не могло бути й мови про те, щоб ошукати Чорного Кроля. Хоч би яким способом йому пощастило врятувати свій народ, ціною в будь-якому випадку буде його власне життя. Отже, він не повернеться — якщо тільки не зазнає невдачі. Тож йому в дорогу потрібен товариш — щоб принести сюди те, що має подолати короля Дарзіна і врятувати кроляче плем’я.

Вранці Ель-аграйра розшукав Трусь-труся і проговорив з ним мало не півдня. Тоді скликав Оуслу й розповів про свій задум.

Того вечора, коли вже сутеніло, кролі вийшли на поверхню й напали на солдатів короля Дарзіна. Бились вони дуже хоробро, й полягло їх чимало. Ворог думав, що кролі хочуть прорватися, щоб покинути колонію, і робив усе, аби оточити їх і знов загнати в нори. А насправді метою цієї вилазки було відвернути увагу солдаті короля Дарзіна, зайняти їх боєм. Коли добре споночіло, Ель-аграйра з Трусь-трусем вислизнули з нори в далекому кутку колонії і подалися геть по канаві. Тим часом кролі Оусли відступили у свої нори під градом кпин королівських солдатів. А сам король Дарзін послав Ель-аграйрі послання, щоб той прийшов до нього на переговори про умови капітуляції.

Тим часом Ель-аграйра з Трусь-трусем вирушили у свою моторошну подорож. Якими шляхами вони йшли-блукали — ні я не знаю, ані жоден кріль на світі. Але я не забув, якими словами старий Піретрум — пам’ятаєте його? — розповідав це місце. «Вони недовго блукали,— казав він.— Зовсім недовго — якусь мить. Вони продиралися, спотикаючись, крізь лихий сон до того жахливого місця, куди хотіли потрапити. Там, де вони мандрували, сонце й місяць не значать нічого, а зима з літом — іще менше. Але ви ніколи не дізнаєтесь,— і тут він обводив усіх нас поглядом,— ні ви не дізнаєтесь, ані я, як Ель-аграйра здійснив свою подорож у пітьму. Ви бачите, що в землі стирчить вершок величезного каменя. Як далеко до його середини? Розколи камінь. І тоді побачиш».

Нарешті вони добулися на таку височину, де вже не було трави. Вони дерлися все вище й вище, збиваючи ноги об гострий сланець, поміж сірих валунів, що більші на овець. Імла й крижаний дощ нуртували довкола них, І вони не чули ніяких звуків, тільки хлюпотіння води, та ще якийсь великий лихий птах кричав угорі. То тут, то там латками білів сніг, якого ніколи не розтоплювало сонце. Лапи їхні ковзали по слизькому моху, виколупуючи камінчики, що торохтіли позад них глибше й глибше, скачучи з урвища в урвище. Але Ель-аграйра знав дорогу і вперто брався вище й вище, аж поки їх окутав непроглядний туман. Тоді вони пішли попід самою навислим стіною, яка нависала дедалі більше над їхніми спини ми, ніби темний дах. А попереду, де кінчалась скеля, чорнів отвір тунелю, мов величезна кроляча нора. Серед крижаної холоднечі й моторошної тиші Ель-аграйра тупнув лапою і блиснув хвостом Трусь-трусеві. І тоді, коли вони саме хотіли увійти в тунель, обидва збагнули: те, що в мороці видалося їм частиною скелі, насправді, скелею не було. То був Чорний Кріль з Інле, й він сидів зовсім поруч, незворушний, мов лишайник, і холодний, як камінь...

— Ліщино! — зненацька мовив Чашечка, тремтячи й втопивши в сутінь широко розплющені очі.— Мені не подобається ця казка! Я знаю, що мені бракує хоробрості...,

— Не соромся, Глао-роо,— втішив друга П’ятий,— Не тільки тобі страшно!

Насправді П’ятий здавався спокійнішим за всіх інших кролів, от ніби він і не слухав оповідача, а витав думкою десь-інде.

— Ходімо подивимось, як павуки ловлять мошкару! — запропонував П’ятий.— Десь тут я був назнав латочку вики. Сюди, сюди!

Спокійно примовляючи, він повів Чашечку на край улоговини. Ліщина тільки повернув голову, щоб запам’ятати, куди вони пішли, а Кульбаба завагався, продовжувати розповідь чи ні.

— Давай далі! — кинув Кучма.— І гляди, нічого не пропускай!

— Мабуть, оповідачі тут багато попропускали, якщо взагалі можливо знати, як це все було,— заговорив знову Кульбаба.— Адже хто може стверджувати, що діється в тому краї, куди Ель-аграйра подався з власної волі й куди ми підемо супроти нашої волі? Але як мені розповідали, так і я кажу: як тільки вони збагнули, що Чорний Кріль поруч, то дременули в тунель, бо й тікати, власне, було більш нікуди. Так, Ель-аграйра з Трусь-трусем утекли від Чорного Кроля, хоч свідомо прийшли до нього і все залежало від цієї зустрічі. Вони вчинили так, як і всі ми чинимо, коли злякаємось, і прибігли, звісно ж, у велику кам’яну залу. Тут усе було кам’яне —  Чорний Кріль своїми кігтями вирив собі нору в тілі гори.

І знов же перед ними сидів, чекаючи на них, той, від кого вони тікали. В залі були ще й інші тіні, що не виказували себе ні звуком, ні запахом. Ви ж знаєте, в Чорного Кроля є своя Оусла.

Чорний Кріль заговорив — голосом води, що лунко падає з висоти в темні підземні озера.

«Ель-аграйро, нащо прийшов ти сюди?»

«Я прийшов заради мого народу»,— прошепотів Ель-аграйра.

Чорний Кріль пахнув чистотою вибілених за рік кісток, і в пітьмі його очі жевріли червоним вогнем, що не дай світла.

«Ти чужий тут, Ель-аграйро,— мовив Чорний Кріль.— Ти живий!»

«Мій повелителю! — відказав Ель-аграйра.— Я прийшов віддати тобі своє життя! Моє життя — за мій народ!»

Чорний Кріль випустив свої кігті.

«Торги, торги, Ель-аграйро! Не буває такого дня чи ночі, щоб кролиця не обіцяла свого життя за свій виводок або який-небудь чесний ватажок Оусли не просився віддати своє життя за порятунок Головного Кроля. Іноді жертва приймається, іноді — ні. Але тут не може бути ніякого торгу, бо діється те, що має бути».

Ель-аграйра мовчав. Він думав: «Може, я обманом змушу його взяти моє життя? І він дотримає обіцянки, як дотримав слова принц Райдуга».

«Ти мій гість, Ель-аграйро,— мовив Чорний Кріль.— Живи у моїй норі скільки хочеш. Спи тут. Ти можеш і підкріпитися тут — мало хто може похвалитися тим, що обідав у мене. Дайте йому їсти!» — звелів він своїй Оуслі.

«Спасибі, мій повелителю, ми не хочемо їсти!»—запевнив господаря Ель-аграйра, бо знав: якщо він скуштує їхньої страви, їм відкриються його потаємні думки.

«Ну, тоді ми тебе хоч розважимо,— сказав Чорний Кріль.— Будь як удома, Ель-аграйро, сідай зручніше! Давай зіграємо в чіт і лишку!»

«Гаразд,— погодився Ель-аграйра,— і якщо я виграю, мій повелителю, то, може, ви зволите забрати моє життя за добробут мого народу?»

«Я згоден,— мовив Чорний Кріль.— Але якщо я виграю, Ель-аграйро, ти віддаси мені свої вуса й хвоста».

Принесли крем’яхи, й Ель-аграйра сів у тій лункій і холодній порожнечі грати проти Чорного Кроля з Інле. Звісно, він умів грати в чіт і лишку, як і всякий кріль. Але в тому жахливому місці, відчуваючи на собі погляди Чорного Кроля та його Оусли, він розгубився. Він ще й не кинув своїх крем’яхів, а зрозумів, що Чорний Кріль знає, що гість зараз накриє лапою. Господар не поспішав аніскілечки. Він так грав, як падають сніжинки: тихо, одноманітно, аж поки Ель-аграйра відчаявся, збагнувши, що йому не виграти у Чорного Кроля.

«Ти можеш сплатити свої ставки моїй Оуслі, Ель-аграйро,— сказав Чорний Кріль,— і вони покажуть тобі нору, де спати. Я повернуся завтра і, якщо ти ще будеш тут, побачуся з тобою. Але ти можеш піти собі, коли забажаєш».

Тоді Оусла взяла Ель-аграйру з собою, відрізала йому хвоста й повисмикувала вуса. Коли він прийшов до тями, то побачив, що лежить разом із Трусь-трусем у холодній кам’яній норі, з якої можна вийти на схил гори.

«Ой, володарю, що ж ти тепер робитимеш? — забідкався Трусь-трусь.— Ради Фрітха, ходімо геть! Я проведу тебе крізь пітьму».

«Нікуди я звідси не піду! — твердо відповів Ель-аграйра. Він усе ще сподівався якось добитися свого від Чорного Кроля й не сумнівався, що на то їх і поселили в такій відкритій норі, щоб вони спокусились і втекли.— Ні, не піду! Вуса й хвоста я можу замінити іван-чаєм та ломиносом. Піди, Трусь-трусю, та принеси мені те й те, але гляди вернися до завтрашнього вечора! І, якщо зможеш, принеси щось попоїсти».

Трусь-трусь пішов по роздобутки, а Ель-аграйра зостався на самоті. Він майже не спав — почасти від болю, почасти від страху, що ні на мить не. відпускав його, а найбільше від того, що все думав, якими б хитрощами таки добитися свого. Наступного дня повернувся Трусь— трусь із кількома шматочками брукви, а коли Ель-аграйра попоїв, вірний друг допоміг йому причепити нові, сірі хвіст і вуса, зроблені з сухого ломиносу та жовтозілля. Увечері Ель-аграйра, мовби нічого й не сталось, знову пішов до Чорного Кроля.

«Що ж, Ель-аграйро,— сказав Чорний Кріль,— моя нора не дуже зручна, але сподіваюсь, ти все-таки там призвичаївся?»

«Так, мій повелителю! — відповів Ель-аграйра.— Я радий, що ти дозволив мені зостатися коло тебе».

«Мабуть, не будемо сьогодні грати в чіт і лишку, мовив Чорний Кріль.— Зрозумій, Ель-аграйро, я не хочу змушувати тебе страждати. Я ж не один із Тисячі! Повторюю: ти можеш гостювати собі чи піти геть, як побажаєш. Але якщо ти лишаєшся, то, може, послухаєш мою казку? А тоді, якщо схочеш, ти розкажеш мені свою».

«Залюбки, мій повелителю! — погодився Ель-аграйра.— І якщо моя казка буде не гірша за твою, може, ти візьмеш моє життя і подаруєш мир моєму народові?»

«Я згоден,— сказав Чорний Кріль.— Але якщо твоя казка не зрівняється з моєю, тобі доведеться попрощатися зі своїми вухами».

І почекав трохи: може, Ель-аграйра злякається таких умов змагання? Але гість не злякався.

1 тоді Чорний Кріль розповів таку страшну й моторошну казку, що холод заморозив серця Трусь-труся й Ель-аграйри, і вони скулились перелякано на кам’яній долівці, знаючи, що кожне слово в тій казці — правда. У них запаморочилося в голові. От ніби вони поринули в крижані хмари, і всі їхні почуття заніміли. А слова чорної казки вгризалися в їхні серця, як черва в горіх, лишаючи там саму пустку. Коли нарешті Чорний Кріль розказав ту жахливу казку до кінця, Ель-аграйра спробував розповісти щось своє. Але він не міг зібрати думок докупи й тільки метався, безпорадно белькочучи, по підлозі, мов митна, на яку впала тінь кібця. Чорний Кріль мовчки чекав, не виказуючи ніякого нетерпіння. Нарешті всі переконалися, що Ель-аграйра не розповість ніякої казки, й Оусла забрала його геть і приспала. Коли ж Ель-аграйра прокинувся, вух його не було, а поруч нього в кам’яній норі тільки Трусь-трусь плакав, мов кроленя.

«Ох, володарю! — сказав Трусь-трусь, плачучи.— Навіщо ці муки? Ради пана Фрітха й зеленої трави, дозволь мені відвести тебе додому!»

«Дурниці! — відповів Ель-аграйра.— Піди та принеси мені два великі листки кінського щавлю! Ото й будуть мені чудові вуха».

«Ті вуха зів’януть, володарю, як оце я тут в’яну!»

«Ні, вони не зів’януть, поки я не зроблю того, що повинен зробити! — відповів Ель-аграйра.— Тільки сам я не знайду щавлю».

Трусь-трусь пішов, а Ель-аграйра спробував усе тверезо обдумати. Отже, Чорний Кріль не хоче взяти його життя. Ясно було також, що з ним не варто битися об заклад,— це все одно, що намагатися бігти по слизькому льоду. Але якщо Чорний Кріль не має проти нього зла, чому він прирік його на ці страждання? Аби зламати його, Ель-аграйри, мужність, спонукати його відмовитися від свого задуму й піти геть? Але навіщо Чорному Кролеві чекати, поки Ель-аграйра поб’ється об заклад і програє? Чом не скалічити його зразу? І несподівано він відповів сам собі на своє запитання. Ці тіні не могли ні прогнати його геть, ні завдати йому шкоди, якщо тільки він не дасть на те згоди. Отже, вони не хочуть допомогти йому. Вони тільки хочуть заволодіти його волею, зламати її. Але що, коли він знайде у них якусь річ, котрою можна буде врятувати його народ? Невже вони зупинять його, не дозволять забрати те «щось» із собою?

Трусь-трусь, вернувшись, допоміг Ель-аграйрі причепити до його спотвореної голови два листки кінського щавлю замість вух, і тоді вони поспали. Але й уві сні Ель-аграйра бачив голодних кролів, що в норах чекали нападу солдатів короля Дарзіна, покладаючи всі надії на свого Головного Кроля... Нарешті він прокинувся, закляклий від холоду, й подибав ходами-переходами цієї кам’яної колонії. Кульгаючи й волочачи два щавлеві листки, що звисали обабіч голови (адже він не міг ні підняти їх, ні поворушити ними, як справжніми, втраченими вухами), він дістався до місця, від якого в глиб гори вели кілька вузьких ходів. Тут-таки він застав двох привидів із страшної Оусли Чорного Кроля — ті порали якусь свою темну роботу. Вони обернулися й витріщились на нього, щоб налякати, але Ель-аграйру вже ніщо не могло злякати, й він так само втупився в них, гадаючи, від чого ж та чорна Оусла хоче його відстрашити.

«Іди звідси, Ель-аграйро! — мовила нарешті одна тінь.— Тобі тут нічого робити. Ти живий і вже й так досить настраждався».

«Але не стільки, як мій народ»,— відказав Ель-аграйра.

«Тут стане лиха й страждань на тисячу колоній,— сказала тінь.— Не будь упертюхом, Ель-аграйро! У цих норах зберігаються всі заразні хвороби, якими хворіють кролі: лихоманка, короста, кишкова хвороба. А в цій, найближчій норі зберігається біла сліпота, від якої кролі бредуть помирати десь у поле, і навіть елілі не зачеплять гнилого тіла. Ми дбаємо, щоб усі ці хвороби всякчас були готові до послуг Інле-ра. Адже все, що є, має бути».

І тоді Ель-аграйра зрозумів, що роздумувати ніколи. Він удав, ніби йде геть, а тоді раптом крутнувся і, промчавши повз тіні, пірнув у найближчу нору швидше, ніж крапля дощу просочується в пісок. І заліг там, а тіні танцювали й белькотали біля входу, бо могли вигнати його звідти тільки страхом. Зрештою вони подалися геть, і Ель-аграйра зостався в тій норі сам, розмірковуючи, чи встигне, позбавлений вусів і вух, доплентати до війська короля Дарзіна.

Нарешті, коли йому здалося, що посидів він там досить довго, щоб заразитись, Ель-аграйра подався назад. Він не знав, як скоро захворіє та чи довго помиратиме, але розумів одне: треба якомога швидше повертатись, поки хвороба ще ніяк не проявилася. Він хотів, не наближаючись до Трусь-труся, послати його вперед — попередити кролів, щоб позакривали всі нори в колонії й сиділи, не виходячи, аж поки погине вся армія короля Дарзіна.

Тремтячи від лихоманки й не розбираючи потемки дороги без своїх вусів і вух, він буцнувся головою об камінь. І тієї самої миті спокійний голос мовив:

«Куди ти йдеш, Ель-аграйро?»

Ель-аграйра нічого не бачив, але відчував, що Чорний Кріль поруч.

«Іду додому, мій повелителю! — відповів він.— Ти казав, що я можу піти від тебе, коли схочу».

«Ти маєш щось на мислі, Ель-аграйро»,— сказав Чорний Кріль.

«Я був у тій ямі, о мій повелителю! — відповів Ель-аграйра.— Я заразився білою сліпотою і врятую мій народ тим, що погублю вороже військо».

«А чи знаєш ти, Ель-аграйро, як переноситься біла сліпота?» — спитав Чорний Кріль.

Ель-аграйра весь похолов від тривожного здогаду, але не сказав ні слова.

«Білу сліпоту переносять блохи, що заводяться в кролячих вухах,— сказав Чорний Кріль.— Вони перескакують із вух хворого кроля до вух його здорових товаришів. Але ж, Ель-аграйро, у тебе немає вух, а блохи не заведуться у щавлевому листі. Ти не можеш ні заразитися білою сліпотою, ні заразити нею когось іншого!»

Аж тоді покинули Ель-аграйру вся його снага іі мужність. Онукою впав він на кам’яну долівку. Хотів був підвестися, але ноги його не слухались. Він затіпався, а тоді затих.

«Ель-аграйро! — мовив нарешті Чорний Кріль.— Тут холодні нори, непридатні для життя. Це не місце для палких сердець і хоробрих душ. Ти мені набрид. Рушай додому. Я сам порятую твій народ. Не питай мене зухвало, коли. Ми тут не знаємо часу. Твій народ уже врятований!»

Тієї самої миті, коли король Дарзін і його солдати вигукували образливі слова в кролячі нори, замішання й жах охопили їх серед густої вечорової сутіні. Скрізь у полі, за кожним будяком королівському війську ввижалися величезні кролі з червоними очиськами. Дарзінці безбач кинулися тікати. Вони пощезли, мовби розчинилися в пітьмі тієї ночі, й ось чому жоден кріль, розповідаючи історії про Ель-аграйру, не може сказати, що то були за створіння чи навіть як вони виглядали. Відтоді ніхто й ніде не бачив жодного дарзінця.

Коли нарешті Ель-аграйра спромігся звестись на ноги, Чорного Кроля не було поруч, а до нього норою біг Трусь-трусь. Разом вони вибралися на схил горн й серед туману почали спускатися понад гримучою безоднею. Двоє кролів не знали, куди йдуть — аби чимдалі від нір Чорного Кроля. Але трохи згодом з’ясувалось, що Ель-аграйра захворів од потрясіння й виснаження. Трусь-трусь вирив невелику нору-вигрібанку, де вони й пересиділи кілька днів.

Потім, коли Ель-аграйра піддужчав, вони помандрували далі, але ніяк не могли втрапити на дорогу, що привела б їх додому. Розум їхній потьмарився, тож вони мусили просити допомоги й притулку в інших тварин, яких стрічали дорогою. Декотрі з цих пригод, як ви знаєте,— це окремі казки. Якось вони жили в лендрі-борсука й шукали для господаря фазанячі яйця в лісі. А то якось на луці їх мало не порізали косами косарі, що косили сіно. І весь час Трусь-трусь доглядав Ель-аграйру, чіпляв йому свіжі листки кінського щавлю замість вух і відганяв мух від його ран, аж поки вони загоїлись.

Нарешті одного дня мандрівці приблукали до колонії. Вечоріло, і в скісному промінні сонця вони побачили безліч кролів, що паслись або гралися, перестрибуючи через мурашники. Ель-аграйра й Трусь-трусь зупинились на пагорку, вдихаючи запах дроку.

«Так, вигляд у них чудовий,-— сказав Ель-аграйра.— Здоровий народець, нівроку їм. Давай тихенько прослизнемо в нору та пошукаємо під землею когось із ватажків Оусли. Не люблю галасливих зустрічей!»

Вони пішли попід живоплотом, але ніяк не могли впізнати, де чия нора, бо колонія невпізнанно розрослась: і по пагорку, й по долині видніло багато нових нір. Стали, щоб розпитатись, біля гурту гарних молодих кролів І кролиць, що сиділи під квітучою бузиною.

«Ми шукаємо Верболоза,— сказав Трусь-трусь.— Чи не підкажете ви нам, де його нора?»

«Ніколи не чув про такого,— відповів один кріль.— Ви певні, що він живе в цій колонії?»

«Якщо не помер,— мовив Трусь-трусь.— Але невже ви не чули про капітана Верболоза? Він був одним із ватажків Оусли в битві».

«В якій такій битві?» — спитав інший кріль.

«У битві проти війська короля Дарзіна»,— відповів Трусь-трусь.

«Таке скажеш, стариганю— кинув кріль.— Мене ще й на світі не було, як кінчилась та битва!»

«Та невже ви не знаєте ватажків тієї Оусли?»

«Знатися з ними, щоб померти від нудьги? — пирхнув кріль.— Із тією купкою сивовусих дідків? Та що в них може бути цікавого?»

«Пам’ять про діла їхні»,— тихо мовив Трусь-трусь.

«Ти про їхні воєнні вибрики, старий? — спитав перший кріль.— Нині з цим покінчено. Ми до всього цього не маємо ніякого діла!»

«Якщо цей Верболіз бився з королем Як-Там-Його, то це його справа! — заявила одна з кролиць.— Що нам до всього того?»

«То була така гидота, ті війни,— докинула інша кролиця.— Просто ганьба! Якби ніхто не воював, то й воєн би було б, адже так? Але хіба втовкмачиш це старим кролям у голову?»

«Мій батько був замішаний у тій війні,— сказав другий кріль.— Часом він як почне розводитись про подвиги! То я швиденько тікаю. «Ті зробили так, а ми відповіли отак»,— і все в цьому стилі. Можна загнутись, чесно! Бідолашний стариган ніяк всього того не забуде. Думаю, що він половину вигадав у своїх розповідях. І скажіть, що це йому дало?»

«Якщо ви почекаєте хвилинку, пане,— звернувся третій кріль до Ель-аграйри,—то я піду й пошукаю для вас капітана Верболоза. Сам я його не знаю, але ж і колонія у і гас велика!»

«Спасибі тобі за добрий намір,— відповів Ель-аграйра,— але я вже знаю, куди мені йти, і якось сам доберуся».

Ель-аграйра пішов попід живоплотом до узлісся й сів під кущем ліщини, задивився на поля. Почало смеркати, (і він раптом відчув, що поруч, у ліщиновому листі, опинився сам пан Фрітх.

«Ти сердишся, Ель-аграйро?» — спитав пан Фрітх.

«Ні, мій повелителю,— відповів Ель-аграйра,— я не серджусь. Але я дізнався, що любі серцю істоти можна жаліти не тільки за те, що вони страждають. Якщо кріль не знає, коли і який дар зробив його вільним і щасливим, то він нікчемніший за слимака, хоч, може, й має про це іншу думку».

«Мудрість знаходять на пустельному пагорбі, Ель-аграйро, де ніхто не пасеться, на голому камені, де жоден кріль не вигребе нори. Та коли вже мова зайшла про дари, то я ось приніс кілька дрібничок для тебе: пару вух, хвоста й вуса. Щоправда, спочатку вуха видадуться тобі трохи дивними. Я злегка посипав їх зоряним світлом, але воно тільки ледь-ледь мерехтить — цього, я певен, аж ніяк не досить, щоб виказати такого хитромудрого злодія, як ти... Ах, он і Трусь-трусь біжить сюди! Але у мене й для цього є дещо. Чи не...»

— Ліщино, Ліщино-ра! — долинув голос Чашечки з-за кущиків бедринцю.— По улоговині біжить лисиця!

32. ЧЕРЕЗ ЗАЛІЗНИЦЮ

Дехто гадає, ніби кролі більшу частину свого життя лиш те й роблять, що рятуються від лисиць. Звісно, кожен кріль боїться лисиці й, зачувши її запах, кинеться навтікача. Але скільки кролів проживають життя, ні разу не побачивши лисиці! І зовсім небагато стають жертвою ворога, що має такий сильний запах і не збіжить за кролем. Лисиця, полюючи кролів, скрадається звичайно з підвітряного боку попід якимсь укриттям, скажімо, чагарями, до узлісся. Тоді, якщо їй поталанить підступитися досить близько до кролів, що пасуться в полі чи на пагорку, вона тихенько заляже й чекатиме слушної нагоди, щоб вискочити й хапонути. Кажуть, буцімто вона іноді гіпнотизує кролів, як ласиця своїми танцями: качається по траві, виграє, непомітно опиняючись ближча й ближче до кролів, аж поки зможе зробити блискавичний стрибок до жертви. Але хай там як, а можна сказати напевне, що рудій кумасі не кролі на думці, коли вона чимчикує собі по балці, залитій надвечірнім світлом.

Ні сам Ліщина, ні його кролі ні разу не бачили лисиці, але вони добре знали, що коли вже лисицю побачили завчасу, та ще на відкритій місцевості, то вона не являє собою небезпеки. Однак Ліщина зрозумів, що з його боку було недбальством дозволити всім скупчитися довкола оповідача й не виставити вартового. Вітерець ледь подихав, але дув він із північного сходу, тож лисиця, біжучи по улоговині з заходу, могла вискочити просто на них зненацька. Від такої небезпеки їх і врятували П’ятий і Чашечка, відійшовши від гурту на край схилу. В цю мить тривоги Ліщині сяйнуло: це ж П’ятий, не бажаючи давати Головному пораду в присутності інших, скористався з Чашеччиного страху і сам, без наказу, став на чати.

Ліщина швидко оцінив обстановку. Якщо лисиця не близько, їм треба просто тікати. Поблизу ліс, треба тільки пірнути в нього і, не гублячи одне одного з поля зору, продовжувати свій шлях. Ліщина розсунув стовбури лопухів і визирнув.

Чи далеко лисиця? — спитав він.— І де П’ятий? Я тут! — озвався П’ятий з-під куща шипшини. Він ж повернув голови, коли Ліщина підійшов і став поруч нього.— А он і лисиця! — додав він.

Ліщина глянув туди, куди був спрямований погляд П'ятого.

З-під їхніх ніг починався нерівний, порослий бур’янами схил улоговини—довгої балки, яку на півночі облямовував Цезарів Пояс. Останні промені сонця, пробиваючись крізь листя дерев, освітлювали схил. Лисиця бігла внизу й досі ще була далеченько від них. Хоч вітерець дув від кролів до неї і міг донести їхній запах, несхоже було, щоб вона ними особливо цікавилась. Вона спокійно, мов собака, трюхикала собі по дну улоговини, опустивши донизу білий кінчик хвоста. Кролі добре бачили згори її піщано-буру шубку, темні лапи й вуха. Навіть, зараз, бувши не в мисливському настрої, вона здалася нашим подорожанам такою хижою та підступною, що бідолашні спостерігачі затремтіли. Та ось лисиця зайшла за будяки, і Ліщина з П’ятим вернулися до гурту.

— Ходімо звідси! — сказав Ліщина.— Хоч, може, комусь і хотілося б побачити лисицю, та краще не зараз. За мною!

Хотів уже повести їх геть від цього місця, коли це якийсь кріль, грубо відштовхнувши його плечем, проскочив повз П’ятого і шугнув у балку. Ліщина став і вражено роззирнувся.

— Хто це побіг до лисиці в зуби? — спитав він.

— Кучма! — відповів спантеличений П’ятий.

Обидва кинулися назад до спостережного поста під кущем шипшини й подивилися вниз. На очах у них Кучма великими стрибками попрямував до дна улоговини, навперейми лисиці. Ліщині й П’ятому перехопило подих. Ось Кучма вже близько, та лисиця все не звертає на нього уваги...

— Ліщино,— озвався ззаду Срібний,— може, я?..

— Всі сидіть тихо! — звелів Ліщина.— З місця ані руш!

Коли між ними лишалося не більше тридцяти метрів, лисиця помітила кроля, що наближався до неї. Вона зупинилась на мить, а тоді затрюхикала далі. Майже під самим лисячим носом Кучма раптом крутнувся і закульгав нагору північним схилом, до дерев пояса. Лисиця знов повагалась, а тоді, мовби знехотя, подалася за кролем.

— І що йому стрелило в голову? — пробурмотів Ожина.

— Може, хоче відвести лисицю чимдалі від загону? — припустив П’ятий.

— Це зовсім зайве! Нам просто треба було йти геть!

— Клятий дурень! — вирвалось у Ліщини.— Ніколи ще мене не брало таке зло!

Тим часом лисиця наддала ходи. Здавалось, вона тепер наздоганяє Кучму. Сонце вже сіло, і в сутіні вони тільки роздивились, як Кучма шаснув у кущі. Лисиця — за ним. Запала тиша, а тоді передсмертний кролячий зойк долинув до улоговини, що повнилася темнотою.

— О Фрітх і Інле! — скрикнув, тупнувши, Ожина. Чашечка повернувся, щоб бігти геть. Ліщина не зворухнувся.

— Рушаємо, Ліщино? — сказав Срібний.— Ми вже нічим не допоможемо Кучмі!

Він ще й не договорив цих слів, як із лісу раптом вискочив Кучма. Перш ніж кролі збагнули, що він зостався цілий і неушкоджений, Кучма єдиним ривком перетнув простір між лісом і товаришами й опинився серед них.

— Швидко! — вигукнув він.— Мерщій забираймося звідси!

— Постривай! Ось я з тобою поговорю! — крижаним тоном вимовив Ліщина.— Ти так старався, щоб загинути,— просто ліз до лисиці в пащу! А зараз посидь мовчечки!

Ліщина відвернувся і вдав, ніби дивиться через, улоговину, хоча вже геть споночіло й нічого там не було видно. За спиною в нього неспокійно заворушилися кролі. Декого почало охоплювати схоже на сон почуття нереальності. Довгий день, проведений у відкритому полі, поросла високими бур’янами улоговина під боком, страшна казка, яку вони щойно почули, раптова поява лисиці, потрясіння, викликане незбагненною Кучминою пригодою,— все, нагромадившись одіте на одне, приголомшило їх, притупило й виснажило їхній розум.

— Швидше виводь їх звідси,  Ліщино, поки в них не почався тхарн! — прошепотів П’ятий.

Ліщина рвучко обернувся до загону.

— Ніякої лисиці немає! — бадьоро оголосив він.— Вона пішла собі, й ми підем! Тільки благаю вас, тримайтеся всі вкупі! Бо коли хтось загубиться поночі, ми його навряд чи знайдемо. І затямте: якщо наскочимо на чужих кролів, зразу ж нападаємо! А питати будемо хіба як захопимо кого в полон!

Вони подалися попід південним краєм лісу й по одному та по двоє перебігли безлюдну дорогу. Помалу в головах їхніх проясніло. Вони опинилися на відкритих потік, що їх обробляли люди.

Коли загін пройшов чималу відстань, повсякчас зупиняючись, щоб прислухатись і принюхатись, а тоді перебігаючи по одному від укриття до укриття, Ліщина відчув, що вже можна дати всім перепочинок. Поставивши варту, він відвів Кучму набік.

— Я дуже сердитий на тебе,— сказав він.— Ти — єдиний кріль, без якого ми зараз ніяк не можемо обійтися, і ти вихоплюєшся, важиш отак по-дурному головою. Потреби в цьому ніякісінької не було. Як розуміти твій вчинок?

— Авжеж, я встругнув дурницю! — признався Кучма.— Цілий день я був напружений до краю, думаючи про те, що чекає на мене в Ефрафі, страшенно нервувався. В таких випадках мені неодмінно треба щось зробити: чи побитися з кимось, чи ризикнути головою. Мені подумалось: якщо я зумію постригти ту лисицю в дурні, то перестану турбуватися про другу справу. І зараз я почуваюсь куди краще!

— Спробувавши наслідувати Ель-аграйру! Телепню, ти ж міг віддати своє життя за нізащо! Ми вже думали, що ти пропав. Але скажи: що сталося з тобою в кущах? Чому ти так кричав, якщо з тобою нічого не скоїлось?

— То не я кричав! — відповів Кучма.— Сталося щось дуже дивне, і боюсь, це не на добро! Розумієш, я хотів наманити лисицю в ліс, а тоді вернутися до вас. Ну, добігши до кущів, я перестав кульгати й почав набирати справжню швидкість, коли це зненацька наштовхнувся на гурт чужих кролів. Вони йшли просто на мене! Так ніби прямували до тієї улоговини. Звісно, я не встиг їх як слід розгледіти, але всі вони видалися мені здоровецькими хлоп’ятами. «Бережіться! Тікайте!» — тільки й встиг н крикнути їм, але вони ні сіло ні впало кинулися мені навперейми. Один із них гукнув: «Стій!» — чи щось таке і заступив мені дорогу. То я збив його з ніг — а що мені лишалося робити? — й помчав далі. А тоді почув той жахливий вереск. Звісно, я припустив ще швидше, вискочив з лісу й прибіг до вас.

— Отже, гомба схопила того, другого кроля?

— Напевне! Я ж, сам того не бажаючи, навів її просто на їхній загін. Але я не бачив тієї розправи.

— А що решта кролів?

— Не знаю. Мабуть, повтікали.

— Так-так,— протяг Ліщина задумано.— Може, все це й на краще... Але гляди мені, Кучмо: більш ніяких вибриків! Надто багато поставлено на карту. Ліпше будь коло нас із Срібним, а ми вже підтримаємо твій дух.

Цієї миті до них підскочив Срібний.

— Ліщино,— сказав він.— Я впізнав це місце — ми занадто близько від Ефрафи! Треба якомога швидше йти: звідси.

— Я хотів би обігнути Ефрафу широкою дугою,— мовив Ліщина.— Ти зумієш знайти дорогу до залізниці, про яку розповів Падуб?

— Думаю, що зумію,— запевнив Срібний.— Але ми не зможемо описати дуже широку дугу, бо наші вже і притомлені. Не скажу про дорогу, але напрямок до залізниці я добре знаю.

— Що ж, доведеться ризикнути,— сказав Ліщина.— Коли б тільки нам дістатися туди до світанку, а там, за залізницею, можна буде й відпочити.

Тієї ночі кролі більше не мали пригод. У тьмяному світлі молодика вони тихо рухалися попід межами полів.

Аж коли до сірого світла піднявся перший жайворонок, Срібний із потемнілим від роси кожушком підбіг до Ліщини.

— До ж та залізниця, Срібний? — спитав Ліщина.— Падуб говорив про крутий насипаний людьми пагорб. Нічого такого я не бачу.

— Такий пагорб тягнеться біля самої Ефрафи. А тут залізниця біжить в улоговині. Хіба ти не чуєш запаху?

Ліщина втягнув ніздрями повітря. У прохолоді й сирості він виразно розрізнив різкі запахи металу, вугільного диму й мастила. Скоро кролі й справді опинились на краю улоговини, посередині якої, внизу, тяглися дві безконечні залізні смуги, а обабіч росли кущі й висока трава. Довкола панувала тиша, тільки галаслива зграйка горобців злетіла на полотно й заходилася щось дзьобати поміж шпал. Ця мирна картина всіх заспокоїла.

— Нам треба перейти цю залізну дорогу, Ліщино-ра? — спитав Ожина.

— Так, перейти, і то негайно! — сказав Ліщина.— Хай вона проляже між нами й Ефрафою! А за нею ми попасемось і перепочинемо.

Трохи побоюючись, кролі спустилися вниз: а що, коли в ранкової імли вискочить раптом вогненний посланець Фрітха, розсипаючи громи й блискавиці? Але ніщо не порушувало тиші, й незабаром усі мандрівники вже паслися на луці за залізницею. Вони так потомилися, що забули про всяку обережність і думали тільки про те, як дати спочинок своїм намореним лапам і їжу — шлункам.

У цей час із-за модрин вилетів Кегаар і приземлився серед кролів, склавши свої великі блідо-сірі крила.

— Пане Лішшино, шо ви робити? Тут не лишатися! — прокричав він.

— Усі потомилися, Кегааре! Треба відпочити.

— Тут не можна відпошивати! Сюди йти шужі кролі! Уже блисько!

— Ох, ці ще мені прокляті патрулі! — вигукнув Ліщина.— Ходім, усі ходім із поля в ліс! І ти, Вероніко, якщо не бажаєш, щоб тобі одгризли вуха в Ефрафі! Ворушіться, ворушіться!

Кролі зашкандибали через пасовисько до лісу й понадили без сил на голій землі під ялицями. Ліщина знов покликав Кегаара.

— Кегааре, більше вони не спроможні ступити й кроку! Вони йшли цілу ніч! Нам доведеться тут відіспатись. Ти й справді бачив патруль?

— Так, так, вони іти фсе по тій стороні залізниці! Ви дуже фшасно сховатись!

— Значить, ти врятував нас, Кегааре! Чи не міг би ти ще раз полетіти й глянути, де вони зараз? Якщо вони вернулись додому, я дам наказ моїм спати... Та їм і казати не треба — глянь!

Кегаар полетів і швидко вернувся в вістю, що ефрафанський патруль подався назад, не переходячи залізниці. Великодушний птах запропонував повартувати до вечора, й Ліщина з величезним полегшенням дав наказ усім спати. Двоє встигли заснути ще до наказу, простягшись на відкритому місці. Ліщина тільки подумав, що добре було б розбудити їх і загнати під укриття, та й сам заснув із тією думкою.

33. ВЕЛИКА РІЧКА

Прокинувшись, Ліщина враз стрепенувся — повітря аж дзвеніло від войовничих криків якихось мисливців. Линули ті звуки згори. Ось промайнув поміж дерев кажан, не зачепивши жодної галузки. За ним другий! Та їх тут було багато — на льоту ловили мух та мошкару, відчайдушно попискуючи. Не кожне людське вухо вловило б той писк, а кролі його таки добре чули. Все поле за лісом було залите вечірнім сонцем, а серед ялиць панувала сутінь.

Ліщина почав скубти траву. Він неабияк стурбувався, відчувши, що дається взнаки рана на задній нозі. Напевне, форсований марш по пагорбах виявився не до снаги м’язові, що тільки недавно зрісся. Що коли далеко до річки, про яку говорив Кегаар? Тоді йому непереливки!

— Ліщино-pa! Що сталось? Твоя нога якось дивно волочиться! — кинувся до нього із зарості собачого мила Чашечка.

— Та поболює трохи... Слухай, Глао-роо, а де Кегаар?

— Кегаар полетів глянути, чи нема поблизу патрулів, Ліщино-pa! Кучма прокинувся ще раніше, і вони із Срібним попросили Кегаара полетіти на розвідку. Вони не хотіли будити тебе!

Ліщина відчув легке роздратування. Поки там Кегаар виглядає, патрулів, йому тут треба негайно знати, куди йти далі! їм треба переходити на другий берег річки, а з його, Ліщини, ногою вони не скоро туди дістануться... Чекаючи на Кегаара, він нервувався дедалі дужче — як ніколи в житті! Йому вже почало здаватись, що він нерозважно повів усю колонію в цей похід. Падуб аж ніяк не применшував небезпеки, якою загрожувала їм Ефрафа! Ліщина майже не сумнівався, що Кучма просто випадково навів лисицю на Великий Патруль, який ішов по сліду їхнього загону. І сьогодні вранці, знов же дякувати їхньому талану-щастю й допомозі Кегаара, вони, очевидячки, прослизнули просто під носом у другого патруля, коли перейшли залізницю. Може, Срібний зовсім недаремно побоювався і якийсь патруль уже побачив їх та й доповів, лишившись непоміченим для них, генералові Звіробою? Може, у генерала є свій Кегаар? Може, цієї самої миті котрийсь із кажанів якраз розповідає генералові про чужих кролів? Як можна передбачити все, стерегтися від усього? Від таких думок трава зразу видалася Ліщині гіркою. Цієї миті від залізниці надлетів Кегаар. Птах незграбно залопотів крильми поміж ялиць, змусивши замовкнути кажанів.

— Пане Лішшино, шужих кролів нема! Мабуть, їм не подобатись переходити залізницю! — доповів він.

— Чудово! А далеко звідси до річки, Кегааре?

— Ні, ні! Недалеко, в лісі!

— Прекрасно! А ми знайдемо, де перейти, ще за дня?

— Так, так! Я показати вам міст!

Кролі пройшли зовсім небагато лісом, як зачули: і справді близько річка. Грунт під лапами став сиріший і м'якішій, запахло осокою і водою. Раптом поміж дерев прокотився пронизливий крик кулика, залопотіли крила, захлюпотіла вода. Ось вони вже й почули саму річку, її рух. Цей тихий, але могутній голос річки підказав кролям, яка вона велика, широка й бистра. Такої вони, певно, ще ніколи не бачили. Зупинившись серед живокосту її низькорослої вільшини, кролі почали переглядатись, щоб підбадьорити одне одного. Потім боязко пострибали туди, де кінчались дерева. Ось Ліщина разом із П’ятим видибав на зелену стежку, що бігла понад берегом.

Стежка поросла майже рівним моріжком, на ній не було ні бур’янів, ні кущів, бо все те вирубували для своєї зручності рибалки. Між стежкою і самою річкою буяла прибережна рослинність: верболіз, іван-чай, блошниця, ранник, квітучий конопельник. Іще троє кролів вистрибало з лісу. Поміж кущів верболозу проглядала гладенька, блискотлива поверхня річки, незрівнянно ширшої та бистрішої за Енборн. Ніде не видно було ніякої небезпеки, але кролі нітилися, достоту люди, коли потраплять у якесь величне місце, де почуваються дуже мізерними.

Раптом над річкою розлігся хрипкий голос Кегаара, аж кропив’янка злякано вилетіла з куща:

— Пане Лішшино, шого ждати?

— Не знаємо, куди йти! — відповів за Ліщину П’ятий.

— Міст блисько! Ви йти фперед, башити міст!

Хоча тут, де вони сиділи, стежку від річки відділяли густі зарості, далі, відчували вони, кущів не було. П’ятий рушив уперед, за ним пошкутильгав Ліщина.

Ось попереду завидніла гладенька, неприродна поверхня дороги. Вона перебігала на той берег — по мосту, метрів десять завдовжки. Нічого незвичайного в цьому Ліщина не добачив. Ідея моста була незбагненна для нього. І Ліщина бачив тільки ряд стовпців і перил обабіч дороги Його непокоїло тільки те, що на цьому гладенькому відтинку дороги не було ніякого укриття. Тут кролі опиняться на видноті, тут їм нікуди буде тікати — тільки вперед по дорозі!

— Як ти думаєш, П’ятий, тут можна ризикнути? -в спитав він.

— Не розумію, чого ти турбуєшся? — відповів П’ятий.— Ти ж ходив на ферму, в повітку до хатніх кролів — ото було небезпечно! А тут що? Ходім, а то всі дивляться, як ми вагаємось!

І П’ятий вискочив на дорогу. Швидко роззирнувся й пострибав до моста. Ліщина подибав за ним, ближче до поруччя. Оглянувшись, уздрів позад себе Чашечку. Добігши до середини моста, П’ятий спокійнісінько присів і почекав, поки наблизяться Ліщина й Чашечка.

— Прикиньмося, ніби розглядаємо щось дуже цікаве! — запропонував П’ятий.— І наші всі зацікавляться, побіжать побачити, на що ж ми дивимося!

Бортика на мосту не було — якби хто з них оступився, то й шубовснув би у воду з метрової висоти. Виткнувши носи з-під нижнього перильця, вони задивилися вгору за течією і вперше побачили перед собою цілу річку. Міст не злякав Ліщину, а річка, її величина,— злякала. Дбайливо доглянута форельна річка Тест видалася йому цілим світом води. Ця рухома гладінь завширшки добрих десять метрів сліпила кролям очі своїми блищиками. Віддзеркалення дерев стояли в ній незворушно, мов на озері. Над водою — ніяких комишів. Вода була прозора-прозора, крізь неї видніло встелене чистою жовтавою жорствою дно; навіть посередині тут було трохи більше метра глибини. Зненацька, ліниво махнувши пласким хвостом, з-під моста випливла велика, завбільшки з кроля, рибина кольору жорстви. Кролі стояли прямо над нею і добре розгледіли темні, чіткі плями у неї на боках. Вона зависла на стромині, ледь вигинаючись довгим тілом. Гнучкі рухи її тулуба нагадали Ліщині кішку з ферми В’язовий Гай. Ось вона легким порухом підпливла до самої поверхні, а тоді підняла над водою тупе рило, й кролі побачили широко роззявлену білу-білу пащу. Не кваплячись і ритмічно ворушачи хвостом, рибина втягла в себе водоміра, що плив собі на поверхні, й знов занурилась у воду. Навсібіч пішли кола, заколивалися відбитки дерев у воді, порушилась прозорість. Помалу знов запанувала гладінь, і знов спостерігачі побачили, як рибина ворушить хвостом на глибині.

— Та це ж справжній водяний яструб! — вигукнув П'ятий.— Отже, і в воді полюють, поїдають одне одного!

Гляди не впади в річку, Глао-роо! Згадай, як Ель-аграйра перехитрував щуку.

— І вона б мене з’їла? — вражено перепитав Чашечка.

— У воді можуть бути й інші істоти, здатні на таке,— сказав Ліщина.— Звідкіля нам знати? Давайте швидше перейдемо! І що б ти, П’ятий, зробив, коли б оце під'їхав грудуділь?

— Перебіг би — ось так! — мовив П’ятий і чкурнув до дальшого кінця моста, а звідти — в траву.

На цьому березі майже до самого моста підступав чагарник і гай високих кінських каштанів. Грунт був болотяний, але тут принаймні було де сховатись. П’ятий і Чашечка зразу ж заходилися рити нори, а Ліщина сів пожувати жуйку та дати перепочинок своїй хворій нозі. Скоро до них приєдналися Срібний і Кульбаба, а боязкіші кролі зосталися у високій траві на правому березі, аж поки П’ятий смерком скочив до них по мосту й умовив перейти річку слідом за ним.

Ніч не принесла відпочинку, а тільки неспокій і тривогу. Ліщина ні на мить не забував, що це місце людей, і все сподівався нападу чи собаки, чи кота. Однак, хоч кролі й не раз чули крики сов, ніякі елілі на них не напали, й над ранок усі заспокоїлись.

Після сильфлаю Ліщина послав усіх обстежувати околицю. Ще раз підтвердилося, що земля коло річки надто вогка для кролів. Подекуди під лапами чавкало справжнє болото. Прибіг Срібний і доповів, що далі в лісі грунт сухіший. Ліщина хотів був дати наказ перейти на інше місце й почати рити нові нори, але на той час стало так спекотно й парко, що годі було й думати про якусь роботу. Ще й до ні-Фрітха було далеко, як кролі позаповзали під кущі й позасинали.

Аж коли потягло надвечірньою прохолодою, Ліщина раптом прокинувся й побачив коло себе Кегаара. Птах шпарко ходив туди-сюди й нетерпляче дзьобав високу траву. Ліщина рвучко сів на задні лапи.

— Що сталось, Кегааре? Патруль?

— Ні, ні! Добре вам спати день, як ті сови! Мабуть, я летіти на Велику Воду! Пане Лішшино, ви діставати мам скоро? Шого шекати?

— Так, твоя правда, Кегааре! Треба негайно вирушати! Одна тільки біда: я знаю, як почати, але не знаю, як кінчити!

Ліщина пострибав через траву, збудив першого, який йому трапився, кроля (то був Дзвіночок) й послав його по Кучму, Ожину й П’ятого. Коли ті прийшли, він повів їх до Кегаара на моріжок над річкою.

— Пам’ятаєш, Ожино,— почав він,— як я сказав той вечора, коли ми лежали в долині під пагорбом, що нам треба зробити три речі: вивести кролиць із Ефрафи, перешкодити їхній погоні й забратися геть так хитро, щоб вони нас не знайшли? Ти придумав розумний план, що чудово задовольняє дві перші умови. А як же бути з третьою? Ефрафанці прудкі й люті. Вони легко нас розшукають, і навряд чи ми побіжимо швидше, ніж вони гнатимуться за нами,— та ще з гуртом кролиць, які ніколи не бували за межами Ефрафи! Нам неспромога прийняв бій з ними — надто вже нас мало. Та ще ж, як на зле моя йога знов розболілась. То що робити?

— Не знаю,— відказав Ожина.— Але ясно одне: ми повинні якось зникнути. Може, перепливемо річку? Тоді не залишиться запаху.

— Тут надто бистра вода,— заперечив Ліщина.— Нас знесе течією. Та навіть якщо ми й перепливемо річку цим ми не позбудемося погоні. Наслухавшись про ефрафанців, я певен: вони неодмінно кинуться в воду, коли додумаються, що ми перепливли річку. Виходить так: із Кегааровою допомогою ми відвернемо погоню й заберемо кролиць, але вони винюшать, кудою ми пішли, й по залишать нас у спокої. Так, ти правду кажеш: ми повинні щезнути без сліду,— щоб вони навіть не могли нас вистежити. Але як це зробити?

— Не знаю,— повторив Ожина.— Може, ми пройдемося понад річкою та подивимось? Чи не трапиться нам щось таке, що ми могли б використати як схованку? Чи зійдеш ти з твоєю ногою?

— Якщо не заходити далеко,— відповів Ліщина.

— А можна й мені з вами, Ліщино-ра? — попросився Дзвіночок.

— Можна,— добродушно дозволив Ліщина, вже пошкандибавши вгору понад річкою.

Незабаром кролі переконалися, що ліс на цьому, лівому березі густий, ба навіть дрімучий. Куди там сендлфордським гаям із ліщиною та дзвіночками! Кілька разів вони чули «тук-тук-тук» великого дятла, найпотайнішого з птахів. Ожина саме пропонував пошукати схованки в цих нетрищах, коли вони почули інший звук — води, що падала з висоти. Цей самий звук вони чули й напередодні. Незабаром дійшли до такого місця, де річка, течучи зі сходу, робила крутий поворот, і тут побачили широкий, але неглибокий водоспад. Це був один із тих штучних водоспадів, що їх створюють, аби принадити форель. Декілька рибин уже підіймалося вгору — для вечірнього полювання на мух. А над самим водоспадом через річку був перекинутий дощаний місток для пішоходів Кегаар облетів озерце, що утворилося під водоспадом, і вмостився на поручні містка.

Цей місток розташований у глухішому місці, ніж той що його ми перейшли вчора увечері,— сказав Ожина Може, він нам стане в знадобі. Адже ж ти не знав про цей міст, Кегааре?

Ні, не знати, не башити його! Але се хороший міст — ніхто не прийти.

— Я перейду на той бік, Ліщино-ра! — запропонував Ожина.

— Ну, на це у нас П’ятий мастак! — сказав Ліщина. — Він просто полюбив переходити мости! Ви, двоє, ідіть вперед, а ми з Кучмою і Дзвіночком — за вами.

П'ятеро кролів обережно пострибали по дошках. У їхніх великих чутливих вухах оглушливо лунав шум водоспаду. Ліщина, невпевнено ступаючи своєю хворою ногою, мусив кілька разів зупинятись. Перейшовши нарешті на правий берег, він побачив, що П’ятий з Ожиною, пробігши вже трохи вниз понад річкою, розглядають якусь велику річ, що ніби стирчала з берега у воду. Спочатку Ліщина подумав, що то лежить стовбур дерева, але, підійшовши ближче, роздивився: річ, хоч таки дерев'яна, але була не кругла, а майже пласка, з піднятими краями. Це була річ людини.

Одним кінцем ця річ була притулена до берега, а другий був розвернутий за водою. Вода брижилася навколо цього другого кінця, бо під берегами течія була така сама бистра, як і посередині річки. Підійшовши зовсім близько, Ліщина побачив, що Ожина чогось видерся на ту річ. Його кігті стукотіли мов по чомусь порожньому, отже, хоч би що це було, воно не сягало дна, а лежало на воді...

— Що ти там вишукуєш, Ожино? — різкувато спитав він.

— Тут їжа, флайра! Хіба ти не чуєш запаху?

Кегаар і собі сів на те дерев’яне й почав клювати щось біле. Ожина перебіг ближче до Кегаара й заходився коло якоїсь зелені. Нарешті й Ліщина зважився вилізти на ту дерев’янку й сів на осонні, спостерігаючи за чистоводиками на мовби лакованій воді.

— Для чого потрібні такі речі людині, Кегааре? спитав він.— Може, воно небезпечне?

— Сілком беспешне! Се шовен! На Великій Воді багато, багато шовен! Люди роблять їх ходити по воді. Ніякої шкоди!

Кегаар знов став довбати шматочки сухого хліба А Ожина, доївши кілька огризків салати, задивився через низький бортик на форель, що пливла до водоспаду. Човен був маленькою плоскодонкою, яку використовували для зрізування комишу. Навіть зараз, коли в ній не було господаря, місця всередині було мало, а перекладина для сидіння була надто коротка.

— Знаєш, Ожино, що мені нагадує ця штука, на які ви сидите? — крикнув П’ятий з берега.— Ту дерев’яну річ, яку ти знайшов, коли в лісі бігла собака, а тоді ти посадив на неї мене з Чашечкою і переправив через річку! Пам’ятаєш?

— Я пам’ятаю тільки, як штовхав ту штуку з вами, сказав Кучма.— Ух, як було холодно!

— От тільки не розумію, чому цей човен не пливе собі за течією,— вголос міркував Ожина.— Всі інші речі пливуть по річці й то досить швидко.— Він задивився на паличку, яку несла течія з незмінною швидкістю дві милі на годину.— Що ж заважає цій нашій штуці теж піти за водою?

Ожина не належав до Кегаарових улюбленців — птах більше прихилявся до простодушніших хлопців, як от Кучма, Срібний чи Жостір. А з такими «сухопутними розумниками», як Ожина, у нього була коротка мова.

— Її тримати мотуз! Перекуси його і пливи швитко-швитко к шорту в зуби! — прокричав Кегаар.

— Так, так, розумію! — сказав П’ятий.— Мотуз — це те, що зав’язане кругом круглої металевої штуки, де сидить Ліщина, а другий кінець мотуза прикріплено на березі. Це ніби черешок величезного листка. Перегризи його, і листок — чи то човен — відірветься від берега!

— Що ж, ходімо назад,— невесело мовив Ліщина. — Не знайшли ми нічого такого, що хотіли знайти, Кегааре. Не міг би ти почекати до завтра? Я оце надумав, що нам треба ще засвітла перейти на сухіше місце — вище в лісі далі від річки.

— Як жаль! — вигукнув Дзвіночок.— А я вже був зовсім зібрався стати водяним кролем!

— Чим-чим? — перепитав Кучма.

— Водяним кролем! Адже є водяні пацюки й водяні жуки, а Чашечка говорить, що бачив учора водяного яструба. Чом би й мені не стати водяним кролем? Так мрію пливлося б мені за течією...

Великий золотий Фрітх на горі! — раптом вигукнув Ожина.— Великий стрибун Трусь-трусь! Ось воно! Ось! Та це ж саме те, що нам треба! Дзвіночку, ти таки станеш водяним кролем! — Він вискочив на берег і радісно застрибав, тусаючи П’ятого передніми лапами.— Невже не розумієш, П’ятий? Невже? Ми перегризем мотузка й попливемо геть! І не залишимо сліду для генерала Звіробоя!

П’ятий на мить задумався.

Так, я вже розумію! — сказав він нарешті.— Значить, попливемо на човні! Розумний же ти хлопець, Ожино! Я оце пригадав, як ти після тієї переправи сказав, що хитрість із плавучим деревом може ще стати нам у пригоді...

Стривайте, стривайте,— мовив Ліщина,— ми з Кучмою — прості кролі. То ви вже поясніть і нам, будь ласка!

Там-таки, навіть не зганяючи чорних комарів, що обсіли їм вуха, біля дощаного містка й водоспаду, Ожина з П’ятим пояснили ідею товаришам.

Може, ти зараз спробуєш, чи можна перегризти мотузка, Ліщино-ра? — запропонував наостанок Ожина.— Що коли він затовстий?

Обстеживши мотузок, Ліщина сказав:

— Ні, він не затовстий! І натягнутий — то легше буде перегризти. Я його швидко перегризу!

Так, се добре! — схвалив Кегаар.— Ви гарно поплифти! Тільки робіть швитко, гаразд? Щось може змінитись. Люди прийти, брати шовен — розумієте?

Так, більше нічого зволікати! — мовив Ліщина.— Час настав! Твій час, Кучмо! Вирушай, і хай береже тебе Ель-аграйра! Пам’ятай: віднині ти — наш ватажок! Передавай нам свої накази через Кегаара. Ми чекаємо тут на тебе. Підтримаємо тебе в будь-яку мить!

Потім усі присутні згадували, з яким самовладанням Кучма вислухав цей наказ. І цього разу слово у нього не розійшлося з ділом. Після миттєвого вагання він глянув Ліщині в вічі.

Хоч я не сподівався,— що доведеться йти сьогодні, в так воно ще краще,— сказав він.— До скорого побачення!

Кучма торкнув своїм носом ніс Ліщини, крутнувся дострибав до кущів. Кегаар полетів показати йому дорогу. Через кілька хвилин Кучма вже біг по відкритому полю на північ від річки, прошкуючи до цегляної арки порослому бур’янами залізничному насипі й далі — до Ефрафи.

34. ГЕНЕРАЛ ЗВІРОБІЙ

Над Ефрафою гусли сутінки. В непевному світлі вечора генерал Звіробій спостерігав, як мітка «На задній лівій» вийшла на сильфлай на велике пасовисько, ще лежало між колонією і залізницею. Більшість кролів зосталась пастися біля своїх нір, які виходили на поверхню біля самого поля, приховані деревами й кущами, що росли над безлюдною стежкою. Декотрі, однак, вихопилися далі в поле, щоб поскубти трави та погратися и останніх променях сонця. А ще далі стояли вартові Оусли, пильнуючи, коли б не з’явилися люди чи елілі та коли б який кріль не забрів надто далеко — бо тоді не  встигне вчасно шаснути в нору, коли пролунає сигнал тривоги.

Капітан Кервель, командир мітки «На задній лівій», якраз обійшов своїх вартових і розмовляв із кількома кролицями посеред території мітки. І тут він завважив, що до них прямує генерал. Кервель швидко роззирнувся. Чи скрізь у нього добрий лад? Начебто все було гаразд і капітан почав скубти соковиту траву, намагаючись якомога переконливіше зобразити спокій і впевненість.

Генерал Звіробій був незвичайний кріль. Народившись близько трьох років тому в норі біля городів Коул-Генлі, він виявився найдужчим у виводку з п’ятьох кроленят. Його батько, безтурботний і легковажний кріль, зовсім не боявся жити під боком у людей, адже це давало йому змогу рано-вранці обкрадати їхні городи. І він дорого поплатився за свою легковажність. Два чи три тижні псував він салату й гриз капусту, а тоді господар городу зробив засідку й застрелив шкідника, коли той на світанку пробирався по картопляній грядці. Того самого ранку фермер заходився розкопувати нору, в якій ховалась кролиця з виводком, що вже підростав. Кролиця зуміла вислизнути й побігла через поле кучерявої капусти до пагорбів, а кроленята кинулися за матір’ю, намагаючись не відстати. Не відстав тільки Звіробій. Його мати, поранена дробиною, кульгала попід живоплотами серед білого дня, лишаючи кривавий слід, а Звіробій дибав поруч неї. Дуже скоро ласиця вчула запах крові й подалась по кривавому сліду. На очах у кроленяти, що зіщулилося в траві, ласиця загризла його матір. Малий Звіробій навіть не пробував утекти, але хижачка, втамувавши голод, не зачепила кроленяти, пішла собі геть кущами.

Через кілька годин добрий старий вчитель із Овертона, прогулюючись полями, натрапив на малого Звіробоя. Побачивши кроленя, що пищало, штовхаючи носом захололе тіло матері, він вирішив забрати його додому. Старий вчитель урятував малому Звіробоєві життя, поселивши його у себе в кухні й годуючи молоком із піпетки. Трохи підрісши, кроленя почало їсти висівки й зелень. Але росло воно дуже дике й лихе, ладне кусати всіх і кожного. Коли Звіробою виповнився місяць, він мало не роздер учителевого кота, що був кинувся на нього в кухні. А через тиждень, уночі, він зірвав дріт із дверцят клітки і втік на волю.

Не маючи досвіду життя на волі, більшість кролів у його становищі зразу стає жертвою елілів. Але не такий був Звіробій, щоб коритися долі. Поблукавши кілька днів, він набрів на невелику колонію і силою своїх кігтів та гарчанням змусив тих кролів пустити його в нору. Незабаром він став тут Головним Кролем, убивши двох: свого попередника й суперника в боротьбі за владу. В бою він був страшний, адже бився на смерть і зовсім не зважав на будь-які рани, використовуючи свою величезну, як на кроля, вагу, щоб підім’яти під себе суперника. А кролі, що не мали духу стати з ним на герць, не могли не визнати в ньому справжнього ватажка.

А Звіробій ладен був битися з будь-яким елілем, меншим за лисицю. Одного вечора він напав на щеня абердінської породи, яке здумало пополювати в лісі, й вигнав його звідти. Куниці не діяли на нього своїм гіпнозом, і Звіробій плекав мрію вбити коли не горностая, то хоч би ласицю. Змірявши межі своєї фізичної сили, він зрозумів, що задовольнити дедалі більше жадання влади зможе одним-єдиним шляхом: побільшивши  колективну силу своїх підданців. Йому потрібне було ціле королівство! Великою небезпекою були люди, але цю трудність можна було подолати хитрістю й дисципліною. Тож Звіробій повів своїх кролів на пошуки місця, яке найкраще відповідало б його задумам: де б вони могли — добре замаскуватися від людей і максимально застерегтися від руйнації та знищення.

Ефрафа збудувалася на перехресті двох зарослих травою путівців. Обабіч одного з них дерева й кущі росли так щільно, що він нагадував зелений тунель. Під Звіробоєвим керівництвом переселенці вирили під кущами, серед коріння дерев і вздовж канав глибокі нори. Колонія зразу ж почала процвітати. Звіробій стежив за всім з невтомним запалом, який викликав у кролів колонії вірнопіддану пошану, змішану із страхом. Коли кролиці стомлювались рити, він продовжував риття за них, поки вони спали. Наближення людини Звіробій помічав за півмилі. Він бився з пацюками, сороками, білками, а раз напав навіть на ворону. Коли у кролиць з’явилися виводки, він стежив за тим, як кроленята росли, й відбирав найдужчих для війська, сам навчаючи їх військового мистецтва. Він нікому не дозволяв покидати колонію. Ще на зорі їхнього життя на новому місці троє спробували втекти, але він завернув їх назад.

Колонія розросталась, і Звіробій помалу виробив свою систему керівництва. Коли б цілі зграї кролів висипали на поля для ранкового та вечірнього сильфлаю, це б усім кинулося в вічі. Тож він придумав систему міток, щоб кожну таку групу виводив на пашу свій офіцер з допомогою солдатів. Вечірні й ранкові години, найкращі для паші й тому улюблені у всіх кролів, розподілялись почергово між  усіма групами. Всі ознаки, все, що свідчило про присутність кролів, ретельно маскувалось.

Офіцери й солдати Оусли мали певні переваги, порівняно з рядовими ефрафанцями: більшу свободу пересування, вибору подруг і часу для сильфлаю. Всякий прояв недбальства на службі загрожував їм пониженням у посаді й позбавленням усіх привілеїв. Звісно, простих кролів за всілякі порушення карали суворіше.

Коли Звіробій побачив, що вже не встигає скрізь давати лад, він запровадив Раду. Туди увійшов дехто з Оусли, але решту вибрано тільки за відданість генералові. Були, щоправда, й такі, що потрапили до Ради завдяки своїй здібності давати хитромудрі поради. Он старий Підсніжник уже й недочував, але ніхто не знав краще за нього, як добитися найбільшої безпеки для колонії. Це ж на Підсніжникову пораду переплетіння нір різних міток не зв’язувались між собою, щоб у випадку заразного захворювання чи масового отруєння однієї мітки не постраждала вся колонія. Чи зародиться яка змова, то не пошириться так швидко. Без дозволу офіцера не дозволялось відвідувати нори інших міток. Знов же на Підсніжникову пораду генерал, хоч і не зразу, постановив більше колонію не розбудовувати, щоб не зростав ризик виявлення колонії людьми та не послаблювався контроль центральної влади. Це рішення далось йому нелегко, бо така нова політика суперечила його жаданню дедалі більшої могутності. Кипучій енергії генерала потрібен був вихід, тож невдовзі після того, як колонія перестала рости, він запровадив Великий Патруль.

Спочатку не був ніякий не Великий Патруль, а прості набіги в межах околиці. Генерал візьме чотирьох-п’ятьох оусланців та й подасться з ними шукати пригод. Першого разу вони задовольнилися тим, що добили хвору сову, яка проковтнула мишу, яка, своєю чергою, наїлась труєного посівного зерна. Наступного разу наскочили на двох глессілів, яких узяли в полон і змусили приєднатися до Ефрафи. Генерал не був просто забіяка, та й годі. Ні, він знав, як підохочувати інших кролів, як пробуджувати в них дух змагання. Скоро вже офіцери просилися вести патрулі. А Звіробій давав їм таке чи таке завдання: прочесати певну місцевість, чи немає там глессілів, або з’ясувати, чи є в якійсь там повітці пацюки, щоб напасти на них згодом і прогнати геть. Але на ферми та городи їм заборонено було потикатись. Один із дозорів під командою капітана Зозулинця виявив невелику кролячу колонію біля гаю Натлі. Негайно туди рушила експедиція на чолі з самим генералом. Колонійку розгромили, а полонених привели в Ефрафу, й дехто з цих навіть удостоївся честі бути прийнятим до Оусли.

З часом патрулювання стали здійснювати регулярно, й влітку й ранньої осені одночасно ходили два чи й три патрулі дозором. На великій відстані довкола Ефрафи не лишилось більше ніяких кролів, а кожного, хто випадково заблукав до її околиць, швидко виловлювали. Але патрулі зазнавали тяжких втрат, бо їхні маршрути стани відомі довколишнім елілям. Часто командирові патруля доводилось діяти з величезною відвагою і застосовувати весь свій досвід, щоб виконати завдання й привести бодай частину патруля назад до колонії. Але вся Оусла пишалася своїм сповненим небезпек життям, і до того ж Звіробій мав звичку власного персоною виходити в поле, щоб перевірити, як справується патруль. За милю від Ефрафи, шкандибаючи в дощ попід живоплотом, командир патруля міг натрапити на генерала, що, мов заєць, сидів собі під будяком, і доповідай тут-таки, що ти зробив або чому відхилився від маршруту. Патрулювання було школою хитрих слідопитів, прудких бігунів і лютих бійців, а нещасливі випадки (дарма що їх могло бутив п’ять-шість на місяць) цілком влаштовували Звіробоя, адже так регулювалася чисельність населення колонії і завжди були в Оуслі вакансії, за які змагалися молоді шанолюбні кролі. Генералові подобалось, що молодняк змагається за право ризикувати своїм життям під його проводом, хоча він і справді вірив (а з ним вірили і члени Ради, і вся Оусла), що це ще не дуже дорога ціна за безпеку й мир колонії.

Одначе цього вечора, вийшовши з-під ясенів, щоб поговорити з капітаном Кервелем, генерал терзався неспокоєм. Ставало все важче й важче контролювати чисельність населення колонії. Перенаселеність ставала серйозною проблемою — незважаючи на те, що кролиці нечасто  приносили виводки. Для блага колонії це було добре, але  ж от біда: кролиці стали неспокійні, ними нелегко було керувати. Не так давно гурт молодих кролиць прийшов на засідання Ради з проханням дозволити їм піти з колонії. Спочатку вони говорили мирно, обіцяли зайти так далеко, як тільки Рада побажає, та коли з’ясувалось, що їхнього прохання не задовольнять ні на яких умовах, так розвередувались-розкричались, що Рада мусила вдатися до крайніх заходів. Загальне невдоволення з цього приводу ще й досі не розвіялось. До того ж останнім часом трохи підупав авторитет Оусли серед рядових кролів.

Недавно Великий Патруль захопив чотирьох бродячих і кролів, що видавали себе за посланців якоїсь іншої колонії. Їх зарахували до мітки «Ліве плече». Генерал намірявся згодом довідатися, звідки прийшли ті глессілі. Але з допомогою простенької хитрості бродягам пощастило обдурити командира їхньої мітки, напасти на вартових і втекти під покровом ночі. Звісно, генерал розжалував командира мітки капітана Бурячка, викинув його з Оусли геть, але ж, покаравши невдаху, хоч і по заслузі, він поставив сам себе в нелегке становище. Адже Ефрафа й так страждала останнім часом від нестачі вмілих та  досвідчених офіцерів. Менше ніж за місяць генерал утратив трьох своїх найкращих помічників. Винахідливий і хоробрий Гірчиця, що очолив погоню за чотирма втікачами, загинув під поїздом. Біда іде ще й другу веде:  тільки дві ночі тому солдати патруля, що обходив північні кордони володінь колонії, повернулися з жахливою вістю, що їхнього капітана Мальву розтерзала лисиця. А Мальва був дуже досвідчений, винятково шанований офіцер. Обставини його загибелі здалися генералові вельми підозрілими. Незадовго перед сутичкою з лисицею Мальва був натрапив на слід чималого загону кролів, які з півночі йшли в напрямку Ефрафи. Мальва повів патруль по сліду того загону, але не встиг він наздогнати порушників, як раптом навперейми патрулю кинувся якийсь чужий кріль. Капітан спробував зупинити його, але тієї миті лисиця, що, повне, гналася за чужинцем, вискочила з яру і враз прикінчила сердешного Мальву. Зоставшись без командира, патруль вернувся до колонії, і Жовтоцвіт, другий офіцер, учинив правильно. Одначе той чужий кріль як крізь землю провалився, а безглузда, нічим не відшкодована загибель капітана Мальви наляпала всю Оуслу.

На пошуки чужинського загону були негайно вислані інші патрулі, але вони тільки з’ясували, що північани перейшли залізницю і щезли в південному напрямку. Генералові було нестерпно прикро, що якісь заброди пройшли так близько від Ефрафи й не були схоплені. Навіть зараз тих кролів можна було б наздогнати й забрати в полон, якби пошуки очолив по-справжньому винахідливий і заповзятий офіцер. Це міг би зробити хіба що кріль з ініціативою та досвідом... як от капітан Горицвіт! Адже патрулі рідко заходили в той край мочарів, що біли річки, за залізницею, і та місцевість була досі майже необстежена... Чи піти туди самому? Але це ризиковано: не можна лишати колонію з такою ослаблою дисципліною без генеральського нагляду. І Горицвіта ніяк не випадало туди послати. Ні, хоч як це лютило генерала, але поки що доводилось забути на час про порушників кордону!

Найперше слід було поповнити втрати в Оуслі — бажано б вибрати для цього таких кролів, що вміли б безжально придушити будь-яке невдоволення, що могло спалахнути в колонії. Що ж! Доведеться підвищити у званні кращих із нижчих чинів!

Продовжуючи подумки розглядати цю проблему під різними кутами зору, генерал відповів на привітання капітана Кервеля.

— Які у тебе вартові, Кервелю? — спитав він нарешті. — Може, я знаю декого з них?

— У мене добрячий народ, пане! — відповів Кервель.— Ви ж, мабуть, пам’ятаєте Майорана? Ви брали його з собою в патруль за гінця. А ще, мабуть, ви знаєте Пристрітника.

— Авжеж, я знаю їх, але з них не вийде офіцерів,— мовив Звіробій.— А нам треба кимось замінити Гірчицю й Мальву — ось до чого я веду!

— Це непроста справа, пане,— сказав Кервель.— Такі кролі самі собою не вискочать із трави!

— Треба, треба, щоб вискочили звідкілясь! — вів своєї генерал.— Ти б краще помізкував над цим! Як щось надумаєш — скажи мені. А зараз я хотів би обійти твої пости. Ходім!

Але не встигли вони рушити, як до них наблизився третій кріль — той самий Горицвіт, про якого щойно згадував генерал. Головним обов'язком Горицвіта було обходити вранці й увечері околиці Ефрафи й доповідати про все нове: про свіжі сліди трактора в грязюці, послід кобця чи про розкидане по полю добриво. Чудовий слідопит, Горицвіт добачав усе. Це був один із небагатьох кролів, яких генерал щиро шанував.

— Ти до мене? — спитав Горицвіта Звіробій.

— Так, пане! Дозвольте доповісти: ми захопили й привели глессіля! — випалив Горицвіт.

— Де ж ви його схопили?

— Біля арки, пане.

— Що він робив?

— Він заявив, пане, що йде здалека з метою приєднатися до Ефрафи! Ось чому я подумав, що, може, ви захочете глянути на нього.

— Він сказав, що добровільно хоче до нас приєднатися? — вражено перепитав генерал.

— Саме це він стверджує, пане!

— Може, хай Рада займеться ним завтра?

— Як вам завгодно, пане! Тільки він мені здався незвичайним кролем. Я б навіть сказав, він може виявитися дуже корисним,— сказав Горицвіт.

— Гм! — зронив генерал, міркуючи.— Ну, гаразд! Хоч і у мене й сутужно з часом... Де він зараз?

— Біля Крікси, пане! — Кріксою кролі називали обросле деревами перехрестя двох путівців.— Коло нього двоє моїх патрульних.

Звіробій неквапливо попрямував до Крікси. За ним рушив Горицвіт, а Кервель зостався на своєму посту.

Крікса о цій порі вся була зеленою сутінню, і тільки зрідка червонясті промені призахідного сонця моргали крізь листя, яке ворушив вітерець. На дальшій стороні путівця під кущем бузини стояли двоє поліцаїв, а між ними сидів чужий кріль.

Звіробій збагнув одразу, що мав на увазі Горицвіт. Прихідько був великий кріль, важкий, але енергійний, із суворим і несхитним поглядом і зовнішністю загартованого бійця. На голові в нього росла якась дивна, густа чуприна. Він дивився на Звіробоя спокійно і немов оцінюючи — такого самовладання генерал давно не бачив.

— Як тебе звати? — спитав його Звіробій.

— Мене звати Тлайлі,— відповів чужий кріль.

— Тлайлі, пане! — виправив його Горицвіт, але чужий не звернув на це уваги.

— Мені сказали, що тебе затримав патруль. Чим ти займався?

— Я прийшов, щоб пристати до Ефрафи.

— Чому?

— Що дивного в тому, що одинак хоче приєднатися до колонії? — запитанням на запитання відповів чужий.

Звіробій був приголомшений. Він не був дурнем і розумів, що нормальний кріль доброхіть навряд чи забреде до Ефрафи. А вголос він не міг такого визнати.

— А що ти вмієш робити? — спитав він.

— Вмію бігати, битись і... псувати казки, як почну розказувати. Я був офіцером Оусли.

— Умієш битись? А міг би ти подужати ось його? — спитав Звіробій, поглядом показавши на Горицвіта.

— Звісно, якщо вам це завгодно.— Чужий підвівся на задніх лапах і націлив важкий удар передньою в голову Горицвітові. Той ледве встиг відскочити.

— Не дурій! — мовив Звіробій.— Сядь. У якій колонії ти був офіцером?

— Далеко звідси! Нашу колонію зруйнували люди, але мені пощастило врятуватись. Я довго блукав полями й лісами. Нічого дивного, що я почув про Ефрафу. Довго йшов до вас. Думав, що зумію стати вам у знадобі.

— Ти один?

— Так.

Звіробій знов задумався. Схоже було, що цей кріль і справді служив офіцером Оусли. Такого молодця залюбки прийняла б до своїх лав Оусла будь-якої колонії. Якщо все, що він наговорив, правда, то він має кебету, а то б як він уник погибелі при зруйнуванні колонії та не пропав у довгих блуканнях полями й лісами? А прийти він мав таки здалека, адже ніде навколо Ефрафи, скільки сягали її патрулі, не було інших колоній.

— Гаразд,— вимовив нарешті генерал.— Думаю, що ти станеш нам у знадобі, як ти сам висловився. Сьогодні про тебе подбає Горицвіт, а завтра вранці ти станеш перед Радою. А поки що гляди мені, не заводь бійки! Ми тут дамо тобі стільки роботи, що не до бійок буде!

— Дуже добре! — відказав Тлайлі.

Наступного ранку Рада розпочала обговорення втрат в офіцерському складі Оусли. Генерал Звіробій запропонував для спроби, зважаючи на брак гідних кандидатів, призначити офіцером «Мітки на задній лівій» того великого прибульця. Командиром і навчителем його мав бути капітан Кервель. Познайомившись з кандидатом, Рада схвалила цю пропозицію. До ні-Фрітха Тлайлі вже й став до виконання своїх обов’язків. Ранка на задній лівій лапі, де його мічено, ще кровоточила.

35. НАВПОМАЦКИ

— ...А коли треба вести мітку на сильфлай,— розповідав Кервель,— я сам виходжу й дивлюсь, яка погода. Звісно, попередня мітка посилає гінця з повідомленням, коли вони йдуть під землю, і він же розповідає про погоду. Але я завжди ще й сам вийду подивитись. Коли світить місяць, ми ставимо вартових щільніше, а самі весь час рухаємось, оббігаючи всіх, щоб ніхто не зайшов далеко. Але в дощ або вночі ми ділимо мітку на менші групи, які виходять на пашу одна за одною, і кожну веде свій вартовий. Коли погода зовсім нікудишня, ми просимо у генерала дозволу перенести сильфлай.

— А часто у вас кролі пробують тікати? — спитав Кучма.

Після обід Кервель і Гравілат, другий офіцер мітки, поводили його по норах і підземних ходах, напхом напханих кролями. Місцеві кролі справили на нього гнітюче враження: він ніколи не бачив такого невеселого, затурканого стада!

— Мені здається, що ними не так уже й важко керувати,— додав він замислено.

— Це правда, більшість не завдає нам клопоту,— підхопив нитку розмови Гравілат.— Але ніколи не скажеш,  як, із чого беруться раптом прикрощі! От візьмімо, наприклад, хоч би «Мітку правого боку»! Здавалося б, найтихіша, найсумирніша в усій колонії мітка. Та одного чудового дня Рада вирішила ввести в мітку чотирьох глессілів. Чогось-то капітан Бурячок не поспішив приділити їм увагу зразу, й раптом ці заброди обдурюють його і вшиваються геть! І кінець кар’єрі капітана Бурячка! Що вже й казати про сердешного Гірчицю, що погнався за тими глессілями й загинув на залізниці... Таких подій не можна передбачити заздалегідь. Це — як удар блискавки й паралізує, заражає вмить, мов тхарн. Кріль, може, й не задумував ніякої втечі, а зненацька зривається й біжить! Його треба тут-таки збити з ніг, а то за ним минуться й інші. Тут єдина рада: не ловити гав, пильнувати й пильнувати! А відпочинеш, коли доведеться, зрештою, на те й Оусла — давати лад у колонії.

— Треба тобі сказати, що ми зариваємо послід у землю,— сказав Кервель.— З цим у нас дуже суворо! Якщо генерал натрапить на буруб’яшки в полі, він заткне тобі твого хвоста в горлянку. А кролі не хочуть закопувати своїх буруб’яшків. Їм, бачте, хочеться жити природним життям, начхати їм на громадські інтереси! Ніяк не тямить, що загальне благо будується на злагодженій співпраці всіх з усіма! Тут було б тільки бажання карати, а порушники знайдуться... На дно канави для посліду ведуть окремі ходи. Кожна мітка повинна виходити лише через свій хід. У тій канаві є спеціальний вартовий.

— А як перевіряється, чи всі вернулися з сильфлаю? — спитав Кучма.

— Усіх кролів мітки ми знаємо в обличчя і перевіряємо, коли вони вертаються в нори,— відповів Кервель.— Кожна мітка має тільки дві вхідні нори, тож я сідаю біля однієї, а мій офіцер — біля другої. Кожен кріль знає, в яку йому йти нору, і я неодмінно помічу, коли хтось з моїх не спуститься вниз. Останні в хід спускаються вартові. Тепер про риття нір. В Ефрафі заборонено риття нір без дозволу Ради. Мабуть, найзручніша нагода для втечі, це коли звучить сигнал тривоги — скажімо, побачили людину чи лисицю. Звісно, тоді кожен кидається до найближчої нори. Та досі ще жодному з наших незадоволених не спало на думку, що можна кинутися не в нору, а в поле й далеченько забігти, поки помітять, що когось там бракує. Але який кріль кинеться назустріч елілям? Оце тобі й справжній сторож.

— Я просто в захваті від того, як бездоганно все у вас продумано! — сказав Кучма, зазначивши подумки, що його таємне завдання виявилось ще труднішим, ніж він того сподівався.— Докладу всіх сил, щоб усе як слід затямити! А скоро нам іти в патруль?

— Перший раз ти підеш у дозір під проводом самого генерала,— сказав Гравілат.— Як попобігаєш день-два з ним, то й перестанеш рватися в патруль. Він тебе швидко вхоркає! Хоча ти, Тлайлі, здоровань нівроку, а що набродився полями-лісами, то, може, й витримаєш цей випроб!

Цієї миті в нору спустився кріль із білим рубцем поперек шиї.

— Пане капітане! «Мітка на шиї» спускається в нори! — сказав він.— Чудовий вечір! Бажаю вам якнайкраще його використати!

— А я вже потерпав, що тебе не видно,— пробурчав Кервель.— Скажи капітанові Еспарцету, що я зараз же виводжу свою мітку!

Обернувшись до солдата, що сидів поблизу, Кервель звелів йому обійти лігва й послати всіх нагору, на сильфлай.

— Ти, Гравілате, йди, як завжди, до дальшої нори, а ми з Тлайлі підем до виходу з ближчої,— розпоряджався капітан.— Для початку вишлемо нагору чотирьох вартових, а коли вийде вся мітка, пошлемо ще чотирьох, а двох лишимо в запасі. Гравілате, будь потім біля великого каменя, як завжди,— я підійду до тебе!

Кучма подався слідом за Кервелем по тунелю. Згори долинули пахощі розігрітих сонцем конюшини й хмелю. І Повітря в ефрафанських норах було затхле, бо надто мало було виходів на поверхню. Навіть перебуваючи в Ефрафі, Кучмі приємно було подумати про вечірній сильфлай. Він згадав шелест букового листя над далекими Сотами й зітхнув. «Хотів би я знати, як там ведеться старому Падубові? — подумав він.— Чи ж побачу я його ще коли-небудь? Або хоч Ліщину? Ну, перш ніж мене прикінчать, я залишу дещо на згадку цим душогубам! Яка тяжка ця самотність! Як тяжко берегти таємницю!»

Офіцери підійшли до виходу, й Кервель вискочив на поверхню, щоб роззирнутись. Вернувшись, він зайняв пост біля самого виходу, а Кучма примостився поруч. Раптом він побачив у стіні навпроти відкриту нішу. В ній сиділи три кролі. З боків, певне, були поліцаї Оуслафи, це видно було по тупому, грубому виразу їхніх писків, а посередині сидів кріль із майже чорним кожушком, і він був жахливо скалічений. Вуха його були подерті й висіли стьожками; рани подекуди зажили й були залатані грубими, нерівними рубцями, а місцями випирали шматочки голого м’яса. Одна повіка була спотворена й не опускалась до кінця. Попри хвилюючу прохолоду липневого надвечір’я цей кріль здавався чомусь байдужим, немов заціпенілим. Погляд його був прикутий до долівки, і він постійно кліпав очима. Ось він опустив голову й машинально потерся носом об свої лапи. Тоді почухав шию і знов похнюпився.

Жаль і цікавість спонукали Кучму, палкого й поривчастого від природи, підійти до того кроля ближче.

— Як тебе звати? — спитав він.

— Мене звати Чорнобіль, пане! — відповів кріль. Він не підвів голови й говорив якось завчено, мовби не раз уже відповідав на це запитання.

— Ти йдеш на сильфлай? — спитав Кучма, не сумніваючись, що перед ним якийсь ветеран колонії, скалічений на полі бою і вдостоєний почесної варти за бойові заслуги.

— Ні, пане! — відповів кріль.

— Чом ні? Такий гарний вечір! — зауважив Кучма.

— Я не ходжу на сильфлай о цій порі, пане.

— Тоді чому ти сидиш тут? — поцікавився Кучма із своєю звичайною прямотою.

— Мітка, що йде на вечірній сильфлай, пане...— почав кріль.— Мітка, що йде... я...— Він затнувся й замовк.

— Говори, говори далі! — втрутився один із поліцаїв.

— Я тут для того, щоб ваша мітка побачила мене,— сказав кріль тихим, безживним голосом.— Усі мітки повинні побачити, як мене заслужено покарали за зрадницьку спробу втекти з колонії. Рада була милосердна до мене... Рада була милосердна... Рада... Я не можу всього цього запам’ятати, пане, ніяк не можу! Я вже нічого не пам’ятаю! — випалив він, обернувшись до поліцая, що спонукав його говорити.

Поліцай не сказав нічого. До глибини душі вражений Кучма хвилину дивився на в’язня, а тоді вернувся до Кервеля.

— Він повинен розповідати кожному, хто спитає, про свій злочин і покарання,— пояснив Кервель.— Ось уже півмісяця він це розказує, і від того вже з глузду з’їжджає. Він намагався утекти, але Горицвіт спіймав його й привів назад. Рада порвала йому вуха й звеліла виставляти його напоказ кожній мітці, що йде на ранковий та вечірній сильфлай. Щоб невдоволені бачили його приклад і шанувались. Проте мені здасться, що він уже довго не протягне. Скоро він здибається з чорнішим кролем, ніж є сам!

Кучма здригнувся — від черствого та байдужого тону Кервеля, але також і від думки про свою доленьку. Цієї хвилини кролі його мітки почали виходити на сильфлай. Видно було, що Кервель пишається тим, що знає, як звати кожного свого підлеглого. Чи не для кожного він мав слівце, намагаючись показати, що знає навіть подробиці їхнього особистого життя. Кучмі здалося, що відповідали капітанові не дуже тепло, але нелегко було визначати, чи то від неприязні до Кервеля, чи просто від невеселого настрою, адже в Ефрафі всі, хто не мав відношення до влади, були постійно сумні-невеселі. Хоч як старався Кучма, пам’ятаючи Ожинину пораду, вловити ознаки гніву та обурення в безвиразних фізіономіях, що мелькали перед ним, він не побачив нічого обнадійливого. Останні проходили три кролиці, що тихо перемовлялися між собою.

— Ну, як, Нельтільто, подружила ти зі своїми новими сусідками? — спитав Кервель першу кролицю, що саме проходила мимо.

Кролиця, гарненьке створіння місяців трьох від роду, стала й зухвало зиркнула на капітана.

— І ви, капітане, подружите одного чудового дня... з Чорним Кролем! — відрізала вона.— Отак, як подружив з ним капітан Мальва! Чом ви не пошлете кролиць ходити Великим Патрулем?

Вона почекала, що відповість капітан, але той не удостоїв її відповіддю. Не заговорив він і до кролиць, що слідом за Нельтільтою вийшли на поле.

— Що вона хотіла сказати? — спитав Кучма.

— Знаєш, тут у нас були якось прикрі події,— відповів Кервель.— Гурт кролиць із «Лівої передньої» влаштував скандал на засіданні Ради. Генерал звелів роз’єднати їх і парочку прислав до нас. Я відтоді наглядаю за ними! Самі бунтівниці зараз тихенькі, а от Нельтільта, відколи пристала до них, зробилася нахабна, нестримана, поводиться десь так, як оце сьогодні. По-справжньому це мене не турбує, бо зайвий раз свідчить: вони відчувають владу Оусли. Я більше турбувався б, якби молоді кролиці раптом стали сумирні та чемні; отоді б я задумався: чи вони часом чогось не затівають? І все ж я хочу попросити тебе, Тлайлі: постарайся зазнайомитися з цими кролицями та приструнч їх трошки!

— Гаразд! — погодився Кучма.— До речі, а які у вас шлюбні правила?

— Правила шлюбу? Та коли тобі сподобається яка кролиця в мітці, то й бери її собі! Ми ж офіцери як-не-як! Усі кролиці нашої мітки — наші підлеглі, й жоден кріль не стане тобі на заваді. А між нами трьома — тобою, мною та Гравілатом — через це не повинно бути сварок, адже кролиць повно, вибирай яку хочеш!

— Розумію,— сказав Кучма.— Ну, я попасуся трохи. Якщо ти не заперечуєш, я порозмовляю з деякими кролями, а тоді обійду вартових, гляну на поле.

Кучма пострибав полем, відчуваючи на собі косі погляди своїх нових підлеглих. він був збентежений і сповнений лихих передчуттів. Як почати виконувати доручене йому небезпечне завдання? А починати треба негайно, так чи інак. Адже Кегаар недвозначно сказав, що не може чекати. Треба було ризикнути й комусь довіритись. Але кому? В такій колонії повинно бути повно донощиків і вивідачів. Можливо, тільки сам генерал Звіробій знав усіх своїх шпигів. Може, хтось із тих шпигів і зараз за ним стежить?

«Доведеться мені просто покластися на свої почуття,— подумав він.— Обійду всіх та й побачу, може, з ким подружу. Але одне я знаю достеменно: якщо мені пощастить вивести звідсіля хоч кілька кролиць, я неодмінно заберу з собою цього нещасного Чорнобіля! Фрітх на мосту! Мене бере нестяма, як тільки здумаю про його приниження! Ото генерал — Звіробій! Розстріляти його мало!»

Отак міркуючи та поскубуючи траву, Кучма стрибав лугом, осяяним вечірнім сонцем. Незабаром він наблизився до виямки, схожої на ту, в якій колись вони з Срібним знайшли були Кегаара. Спиною до нього в тій виямці сиділи три кролиці. Він упізнав їх: це ж вони останні виходили з нори. Вони вже втамували перший голод і тепер гомоніли, зрідка зриваючи травинку-другу. Видно було, що дві кролиці уважно слухали третю. Кучма страшенно любив слухати казки, і йому закортіло почути щось новеньке в цій дивній колонії. Він тихо підкрався до краю виямки.

Але тут розказували не казку — це Кучма зрозумів одразу. Десь він уже чув щось подібне... Схвильована, піднесена мова, її розмірена течія, захоплені слухачі — що ж це? І тут вія пригадав: запах моркви, Перстач серед великої нори — як той чарував юрбу кролів! Але ця поезія зворушила його дужче, ніж Перстачева...

Давно колись

Вівсянка на гілочці глоду співала,

А під тим глодом кролиця діток научала.

Співала вівсянка, а діточки грались, так розійшлись!

Той час облетів, наче цвіт бузиновий.

О серце моє почорніле! Журись — не журись,

А час той щасливий не вернеться знову!

Давно-давно

Сонечко лізло по житньому колосочку,

А кріль із кролицею бігли понад струмочком

І вигребли в пагорку нору... У всьому були заодно,

Жили як хотіли, де шелест ліщини...

Та холод те сонечко вбив, і серце моє полинове,

Замерзле, зотліле,— друга не вибере знову!

Холод жорстокий скував моє тіло,

Лютий мороз серце беззахисне їсть.

Стриж загука навесні: «Вість! Вість!

Ллється в кролиць молоко — кроленята пить похотіли!»

Я ж не почую стрижа. Зародки вмруть у мені.

Тільки почую вві сні:

Б’ється ув’язнений вітер, що ніс весняні обнови...

Ох, не погладить мене той вітер лагідний знову!

Кролиця замовкла. Її подруги теж мовчали. Їхня мовчанка промовисто свідчила, що в тій поезії вилилась їхня спільна туга.

Кучма пройнявся повагою і співчуттям до страждання цих кролиць. Його вразило те, що їхній дух надламаний, сили — майже вичерпані. Дика тварина, відчувши, що подальше її існування не має сенсу, може спрямувати рештки своєї снаги на те, щоб швидше померти..

Піддавшись пориву почуття, Кучма скочив у виямку. Потурбовані кролиці обурено подивилися на нього й відсунулись.

— Я знаю, тебе звати Нельтільта,— сказав Кучма гарненькій кролиці, що допіру дала Кервелю одкоша.— А тебе як звати? — звернувся до її сусідки.

Помовчавши, та знехотя відповіла:

— Сесусіннан — Шепчи-листя, пане.

— А тебе? — спитав Кучма ту, що читала вірша.

Кролиця повернула голову до нього, і в її погляді Кучма прочитав таке страждання, таку скорботу, змішану з докором, що насилу стримався, щоб тут-таки не заблагати її повірити: він-бо її таємний друг і ненавидить Ефрафу, осоружну її владу, яку мусить представляти!

І цієї миті кролиця відповіла:

— Мене звати Хізентлай, пане.

— Хізентлай?  вражено перепитав Кучма, втративши на мить самовладання.— То це з тобою...

І замовк. Небезпечно було питати її тут-таки, чи пам'ятає вона про свою розмову з Падубом. Але навіть якщо вона й не пам’ятала, то це ж вона, Хізентлай, була тією кролицею, що розповіла Падубові з товаришами про ефрафанські лиха та про невдоволення кролиць. Якщо він добре пам’ятав Падубову розповідь, Хізентлай вже робила якусь спробу покинути колонію. «Але ж,— подумав він, дивлячись у її скорботні очі,— чи ще здатна вона нині на бунт?»

— Чи не дозволите ви нам піти геть, пане? — спитала Нельтільта.— Офіцерів тих жменя, а ніде з ними не розминешся!

— О так, звісно... йдіть собі! — збентежено мовив Кучма.

Кролиці пострибали геть, а він лишився у виямці.

Нельтільта зухвало на нього подивилась і голосно зауважила: «Що за мугир!», явно сподіваючись, що він накричить на неї, але Кучма промовчав.

«Принаймні хоч одна з них не занепала духом!» — подумав, прямуючи до вартових.

Якийсь час він розмовляв з вартовими, вивчаючи, як вони організовані. Ця система була так добре налагоджена, що Кучма був близький до відчаю. Кожен вартовий міг за якусь мить добігти до сусіднього вартового. На різні випадки тривоги вони мали цілі набори сигналів — тупання. Відповідним сигналом можна було покликати на поміч запасних вартових та офіцерів інших міток. У разі потреби вмить можна було викликати поліцію — Оуслафу. Так само легко можна було попередити капітана Горицвіта чи якого іншого офіцера, що на час тривоги патрулював околиці колонії. А що кожного разу паслась тільки одна мітка, то в разі тривоги навряд чи могло виникнути замішання, адже кожен знав, у яку нору йому треба кидатись.

Перед самим кінцем сильфлаю, коли вже сутеніло, на полі з’явився капітан Горицвіт із трьома патрульними. Кервель кинувся йому назустріч по лінії вартових. Кучма її собі приєднався до них. Горицвіт розповів, що якраз водив патруль до залізниці, але не помітив там нічого вартого уваги.

— А ви ходите патрулем за залізницю? — поцікавився Кучма.

— Дуже рідко! — відповів Горицвіт.— Там надто сиро — зовсім не кролячий край! Я бував там, але зараз ми пройшлися звичайним круговим дозором. Моє завдання — збирати відомості, цікаві для Ради, й виловлювати всіх, хто пробує втекти, як той нещасний Чорнобіль. А він тоді добряче мене куснув!.. До речі, я щойно бачив генерала — здається, він через два-три дні хоче взяти тебе у Великий Патруль. А поки що ти призвичаюйся!

— А навіщо так довго чекати? — з награним ентузіазмом вигукнув Кучма.— Я хоч завтра ладен піти в патруль!

— Завтра ще ваша мітка пасеться вранці та ввечері, і вся Оусла мітки повинна бути в зборі. Адже вранці та ввечері кролі найжвавіші, й за ними треба пильніше наглядати. От коли мітка перейде на пашу в ні-Фрітх і Фу-Інле, тоді можна взяти декого з Оусли на патрулювання. Ну, а зараз я біжу до Крікси — доповідати генералові!

Коли кролі мітки після сильфлаю спустилися в нори й сторожа повела геть Чорнобіля, Кучма вибачився перед Кервелем і Гравілатом і пішов до свого лігва. Зоставшись нарешті на самоті, Кучма став думати, як виконати своє неймовірно трудне завдання.

Так, перепони, про які він довідався, просто приголомшували. Сам, та ще з Кегааровою допомогою, він міг утекти будь-якої хвилини. Але як вивести з колонії гурт кролиць — хай навіть знайдуться бажаючі ризикнути і втекти? Якщо під час сильфлаю він скомандує всім вартовим спуститися під землю, то Кервель умить це помітить і вживе заходів. Отже, єдина можливість — улаштувати втечу вдень? Дочекатися, поки Кервель засне, й наказати вартовому біля однієї з нір залишити пост? Начебто бездоганний план... «А як же бути з Чорнобілем? — подумав він раптом,— Удень його тримають під вартою в якійсь норі, але в якій — ніхто не знає! Ніхто нічого не знає в Ефрафі, а якщо хто й знає, то не скаже! То що ж: залишити Чорнобіля?»

— Ні, нізащо, хай мене чорти розірвуть, якщо я його покину! — пробурмотів Кучма сам до себе,— Ожина за таке обізвав би мене дурнем. Але ж Ожини тут немає, і все це мушу владнати я сам! А що коли через цього Чорнобіля провалиться вся справа? О Фрітх у коморі! От так крутиголовка!

І він думав, думав, аж поки збагнув, що думки його йдуть по колу. Трохи згодом заснув. Коли прокинувся, зрозумів, що надворі світить місяць, там гарно й тихо. Йому спало на думку, що можна приступитися до справи з іншого боку,— спочатку вмовити кількох кролиць приєднатися до нього, а вже тоді й виробити план утечі, можливо, з їхньою допомогою.

Він пішов углиб тунелем, аж поки наштовхнувся на молодого кроля, який спав просто на дорозі, бо, мабуть, по вистачило місця в переповненому лігві, й послав того по Хізентлай.

Молодий кріль побіг, а Кучма вернувся до свого лігва, тривожно гадаючи: а чи не збудив він уже чиєїсь підозри? Але навряд чи. Кервель сам сказав, що ефрафанські офіцери часто посилають по кролиць. Тож, якщо його спитають про це, треба просто якнайкраще прикинутися справжнім ефрафанцем. Кучма ліг і почав чекати. Незабаром він почув, що хтось повільно підіймається тунелем, ось зупинився біля входу в його лігво.

— Це ти, Хізентлай? — тихо спитав Кучма.

— Так, це Хізентлай!

— Я хочу поговорити з тобою.

— Яв вашій мітці, а значить, у вашій владі, пане! Але ви помилились,— відповіла вона.

— Ні, не помилився,— відказав Кучма.— Не бійся! Находь і сідай близенько!

Вона послухалась. Кучма чув, як сильно б'ється її серце. Вона вся була напружена: очі заплющені, а кігті її вп'ялися в долівку.

— Слухай мене уважно, Хізентлай! — зашепотів Кучма їй на вухо.— Ти, мабуть, пам’ятаєш, що не так давно надвечір до Ефрафи були прийшли четверо кролів. Один мав сріблястий кожушок, а в другого був рубець на передній лапі від пацючого укусу. Ти розмовляла з їхнім ватажком, Падубом.

Вона злякано повернула до нього голову:

— Звідки ви це знаєте?

— Де не має значення! Слухай далі!

І Кучма розповів їй про Ліщину й П’ятого, про те, як люди знищили сендлфордську колонію, та про те, як вони примандрували на Вотершипський пагорб. Хізентлай не урвала його жодним словом.

— Чи знаєш ти,— спитав Кучма,— про долю тих чотирьох кролів, які розмовляли з тобою того вечора, розповіли тобі про зруйнування колонії та як так сталося, що вони прийшли запрошувати кролиць із Ефрафи до себе жити?

Хізентлай ледь чутно прошепотіла йому на вухо:

— Я чула, нібито вони втекли наступного вечора, а капітан Гірчиця, що кинувся їх доганяти, загинув.

— Хізентлай, а не посилали за ними ще одного патруля?

— Ми чули, що нікого було послати, бо Гірчиця загинув, а Бурячок сидів під арештом.

— Знай: ті кролі щасливо повернулися додому. Один із них зараз недалеко, разом із Ліщиною, П’ятим та ще кількома. Вони спритні й винахідливі. Вони сподіваються, що мені пощастить вивести з Ефрафи незадоволених кролиць, і то якомога більше! Вранці я передам моїм друзям звістку про себе.

— Як це?

— Якщо все буде гаразд, моє повідомлення віднесе друзям білий птах.

І розповів їй коротко про Кегаара. Він договорив, а Хізентлай все мовчала, й незрозуміло було, чи вона обдумує все почуте, чи мучиться страхом і недовірою. Може, Хізентлай має його за шпига?

Нарешті Кучма спитав:

— Скажи, ти віриш мені?

— Так, вірю.

— А що коли я — шпиг, підісланий Радою?

— Ні, я знаю: ти — не шпиг Ради!

— Як ти це можеш знати?

— Ти розповів мені про свого друга — про того, що знав: колонія із ситими кролями — лихе місце. Він — не єдиний кріль, що вміє бачити майбутнє. Іноді й на мене таке находить, але не часто останнім часом, бо серце моє скрижаніло.

— Отже, ти підеш зі мною? І вмовиш своїх подруг тікати з нами? Тут ви тільки заважаєте всім, а у нас вам будуть раді!

Хізентлай знов замовкла. В тиші Кучма чув, як поблизу в землі точить собі хід черв’як. Кучма теж мовчав, боячись налякати її необачним словом. Нарешті вона зашепотіла, але так тихо, що ледь чутні слова можна було прийняти за уривчасте дихання:

— Ми можемо втекти з Ефрафи! Небезпека дуже велика, але ми її подолаємо. Більш я нічого не бачу... Метушня й страх увечері... а там люди, люди, все людські речі! Собака... і мотузка перервана, мов зламана суха гіллячка. Кріль — ні, це неможливо! — кріль їде в грудуділі! Ох, що за дурниці я верзу — казки малим дітям літнього вечора! Ні, я вже не можу так бачити, як колись могла: це паче обриси дерев за завісою дощу.

— Ну, тобі варто познайомитися з тим моїм другом,— сказав Кучма.— Він теж так говорить, як оце ти. Я навчився вірити йому, то й тобі вірю. Якщо ти відчуваєш, що нам поталанить, то це чудово! Але ось що найголовніше: я прошу тебе умовити своїх подруг тікати з нами!

Знов помовчавши, Хізентлай відповіла:

— Моя хоробрість, моя воля — не ті вони вже тепер! Боюсь обіцяти, щоб ти поклався на мене...

— Я розумію. Що тебе так надломило? Чи не ти була проводиркою тих кролиць, що ходили до Ради?

— Ми з Сесусіннан. Я не знаю, що сталося з іншими кролицями, котрі були з нами. Тоді ми всі були ще в «Правій передній». Я досі маю мітку на правій передній лапі, хоча тут мене мічено знову. Чорнобіль... Ви бачили його?

— Авжеж.

— Він теж був з нами в одній мітці. він дружив з нами й підбадьорював нас. Десь через два дні після того, як ми ходили з нашим проханням до Ради, він спробував утекти, але його спіймали. Ви бачили, що з ним зробили. Це сталося того самого вечора, коли прибули ваші друзі, а наступного вечора вони й втекли. Тоді нас, кролиць, знов покликали до Ради. Генерал сказав, що надалі вже більш нікому не вдасться втекти. Нас розподілили по інших мітках, не більше ніж по двоє на мітку. Вже й не знаю, чому нас із Сесусіннан лишили разом. Може, просто не подумали про це. А зараз я стала боязка й відчуваю, що Рада стежить за нами.

— Не бійся — тепер з вами я! — гордо сказав Кучма.

— Радники дуже мудрі й хитрі!

— Наших їм не перехитрувати! У нас є набагато мудріші за них кролі, повір мені! Оусла Ель-аграйри, незгірш! Але скажи: чи давно з вами Нельтільта?

— Ні, вона народилася тут, у «Лівій задній». Вона смілива, але молода й дурна. Її тішить, що всі бачать, як вона дружить із бунтівницями. Вона й не тямить, що робить чи що таке Рада. Це для неї мов цікава гра: дражнити офіцерів і все таке. Одного дня вона таки накличе біду на наші голови! їй не можна довіряти ніяких таємниць.

— А чи багато кролиць у цій мітці захоче втекти з нами?

— Грайр! У нас дуже багато незадоволених. Але ж, Тлайлі, таємницю можна буде розкрити їм тільки перед самою втечею. Не лише Нельтільта — у нас ніхто не вміє тримати язика за зубами, а вивідачів тут повно! Тільки ми двоє повинні скласти план утечі, й поділитися ним можна хіба з Сесусіннан. А коли приспіє час, ми з нею враз усіх зберемо скільки треба!

Кучма зрозумів, що натрапив,, сам того не сподіваючись, на надійного й розумного друга, ладного і здатного взяти на себе частину його тягаря. Саме такого друга він потребував найдужче!

— Отже, я доручаю тобі вибрати кролиць,— сказав Кучма.

— А коли ми втечемо?

— Краще тікати після заходу сонця, і що швидше, то краще. Ліщина й інші зустрінуть нас і відіб’ють будь-який патруль. А головне — на нашому боці битиметься той птах! Таке й не снилося генералові Звіробою!

Хізентлай знов замовкла, й Кучма, в душі радіючи і захоплюючись нею, зрозумів, що вона обдумує його план, шукаючи, чи немає в ньому прорахунків.

— Але скількох кролів може подужати той ваш птах? — сказала вона нарешті.— Невже він прожене їх усіх? Це буде велика подія, і будь певен, Тлайлі, сам генерал поженеться за нами з добірним загоном! А ми не зможемо довго бігти. Вони не загублять нашого сліду й рано чи пізно наздоженуть нас.

— Кажу тобі, наші друзі перехитрують і Раду, й Звіробоя. Чи ти бачила коли річку?

— А що таке річка?

— От бачиш! Це довго пояснювати. Але обіцяю тобі, що нам не доведеться бігти далеко. Якщо Оусла дожене нас, ми вмить щезнемо у них з очей!

Вона мовчала, й Кучма додав:

— Повір мені, Хізентлай! Клянусь тобі своїм життям:, ми зникнемо з перед їхніх очей! Я нічого не вигадую, це обманюю тебе.

— Якщо ти помиляєшся, Тлайлі, то можна буде тільки позаздрити тим, хто загине швидкою смертю! — сказала вона нарешті.

— Ніхто не загине! Мої друзі придумали таку витівку, що й сам Ель-аграйра нею пишався б!

— Якщо ти плануєш втечу на вечір,— сказала Хізентлай,— то це має статися не пізніше ніж завтра чи післязавтра. Через два дні наша мітка втратить право на вечірній сильфлай. Ти це знаєш?

— Так, я чув про це. Отже — завтра! Навіщо відкладати надовше? Але тут іще є одна справа: треба прихопити з собою Чорнобіля.

— Чорнобіля? Та його ж охороняє Оуслафа!

— Знаю. Через нього ми ризикуємо ще більше, але я вирішив забрати його з собою. Ось як ми це зробимо. Увечері, коли мітка вийде на сильфлай, ви з Сесусіннан згуртуйте кролиць довкола себе — всіх, кого ти вибереш,— і будьте напоготові. Я зустрінуся з птахом далі на лузі й скажу йому, щоб він напав на вартових, як тільки він побачить, що я побіг у нору. Тоді я швиденько розправлюся з Чорнобілевою сторожею — вони ж не сподіватимуться нічого подібного! За хвилину я його визволю, і ми з ним приєднаємося до вас. Зчиниться страшенна метушня, ґвалт, а ми скористаємося цим і втечемо. Птах нападатиме на кожного, хто спробує переслідувати нас. Затям: біжимо до великої залізничної арки. Друзі вже чекатимуть там. Ви тільки біжіть за мною, а я показуватиму дорогу.

— Може, капітан Горицвіт ходитиме з патрулем.

— Ну й нехай собі!

— Чорнобіль може розгубитись, не побігти зразу. Злякається, як і його сторожа.

— Чи не можна якось попередити його?

— Ні! Сторожа весь час коло нього, й на сильфлай його водять окремо від усіх.

— І скільки ще йому так мучитись?

— Коли його покажуть кролям усіх міток, Рада його стратить!

— Тоді вирішено. Я не втечу без нього!

— Тлайлі, ти дуже хоробрий! Але тут потрібна ще й хитрість! Завтра від твоєї спритності буде залежати все. Пам’ятай, я вручаю тобі життя моїх подруг!

— Може, ти бачиш якісь порахунки в моєму плані?

— Ні! Але я всього тільки слабка кролиця, що ніколи не бувала за межами Ефрафи... Що коли скоїться щось непередбачене?

— Ризик є ризик! Хіба ти не хочеш утекти звідси й зажити разом із нами на високих пагорбах?

— Ох, Тлайлі! А нам дозволять вибрати собі друзів? Вирити нори й привести маленьких?

— Авжеж! І ми ходитимемо на сильфлай коли схочемо, а не за розкладом! І розказуватимемо казки в Сотах! Обіцяю тобі, це буде чудове життя!

— Тоді я з тобою! Я згодна на будь-який ризик!

— Який я радий, що зустрів тебе, що ти теж опинилася в цій мітці! — сказав Кучма.— До цієї розмови з тобою я просто не знав, що й придумати, що діяти.

— А зараз я вернуся до нашого лігва, Тлайлі. Інші кролі дивуватимуться, чому ти послав по мене, адже я ще не готова до парування. Ми з тобою можемо сказати всім цікавим, що ти помилився.

— Гаразд! Іди й попередь інших, щоб були готові до втечі під час вечірнього сильфлаю. А я не підведу вас!

Хізентлай пішла, а Кучма відчув жахливу втому. Він спробував думати про те, що його друзі перебувають недалеко й що він побачиться з ними через день. Але не міг забути, що між ним і ними лежить уся грізна могуть Ефрафи. В його думки вривалися тривожні картини, що їх малювала збуджена уява. Кучма задрімав, але в напівсні йому привидівся капітан Горицвіт. Горицвіт чогось перетворився на чайку і з криками літав над річкою. Нажаханий Кучма прокинувся і знов задрімав — і побачив величезну, мов конячу, тінь генерала Звіробоя, якому було відомо все-все на світі. Нарешті, змучений тривогами, він заснув глибоким сном, куди не могли поринути навіть його страхи.

36. ПРИЗВІСТКИ ГРОЗИ

Кучма прокидався від сну повільно, мов бульбашка повітря підіймається з дна річки. В його норі чомусь опинився чужий кріль. Враз скочивши на ноги, Кучма спитав:

— Хто тут?

— Це я, Гравілат! — відповів той.— Пора виходити на сильфлай, Тлайлі! Жайворонки вже в небі. А ти сплюха!

— Та заспав трохи,— мовив Кучма.— Я вже йду! — І вже попрямував був до виходу, коли це його прикувало до місця Гравілатове запитання:

— А хто такий П’ятий?

Кучма весь напружився.

— Що, що?

— Я спитав, хто такий П’ятий?

— А звідкіля мені знати?

— Ну, ти говорив уві сні, все приказував: «Спитайте П’ятого, спитайте П’ятого!» І мені стало цікаво, хто це такий.

— А, П’ятий! Був такий у моїй колишній колонії — він передбачав погоду і все таке.

— Зараз йому було б дуже легко передбачити погоду! Чуєш, як у повітрі пахне грозою?

Кучма понюхав повітря. Змішаний із запахами трав і коров’ячого стада долинав густий, теплий дух далеких іще, важких купчастих хмар. Кучма не зрадів переміні погоди. Але ж можна було не сумніватися, що така марничка, як близька гроза, навряд чи порушить розклад харчування в Ефрафі. І він не помилився. Кервель уже сидів біля входу, а навпроти нього, в ніші, сидів і Чорнобіль із сторожею. Зачувши ходу своїх офіцерів, Кервель обернувся до них.

— Хутчій, Тлайлі! — кинув він.— Вартові вже на полі. Чи діє на тебе гроза?

— Та трохи давить! — відказав Кучма.

— Сьогодні ще грози не буде,— сказав Кервель.— Вона ще дуже далеко. Десь на завтра надвечір розбушується... Принаймні ти не показуй, Тлайлі, перед міткою, що на тебе діє погода. В розкладі нічого не міняємо без наказу генерала!

— А я його насилу розбудив! — не без зловтіхи вставив Гравілат.— Скажи, Тлайлі, чи не викликав ти до себе вночі якусь кроличку?

— Викликав кролицю? — зацікавився Кервель.— А котру?

— Хізентлай! — відповів Кучма.

— А, ту марлі-тхарн, схибнуту! — протяг Кервель.— Дивно — вона ж іще, здається, не готова паруватись!

— Я помилився,— сказав Кучма.— Але ж ти не забув, певне, як сам просив мене ближче познайомитися з тими неслухнянками, приструнчити їх! То я ж і поговорив із нею.

— Щось вивідав?

— Поки що нічого, але я не відступлюся! — відповів Кучма.

Поки мітка виходила нагору, Кучма обмірковував, як найкраще визволити Чорнобіля. Треба вмить розправитися з одним поліцаєм, а тоді взятися за другого, котрий буде вже готовий до бою!

Вийшовши на поле, Кучма став думати, чи знайде його Кегаар. Але непокоївся розвідник даремно. Уже вдосвіта Кегаар літав над Ефрафою. Побачивши, що чергова зміна вийшла на пашу, птах сів на землю між вартовими й кущами й почав нібито дзьобати в траві комах. Кучма попаски почав просуватися в його напрямку, а коли вже досить наблизився, сів собі пастись, одвернувшись од Кегаара. За хвилину відчув, що Кегаар підійшов до нього, ставши ззаду й трохи збоку.

— Пане Кушмо! Говорити довго не можна! — стиха сказав Кегаар.— Пан Лішшина питати: шо ви робити? Шо вони робити?

— Сьогодні ввечері, як заходитиме сонце! — пробурмотів Кучма.— Треба, щоб наші були біля великої арки! Я приведу туди кролиць. Якщо за нами буде погоня, ти і Ліщина з хлопцями будьте готові до бою! Та штука, човен, ще на місці?

— Так, так, люди його ше не забрати! Я сказати пану Лішшині ваші слова!

— Добре! Слухай ще, Кегааре! Бачиш цих кролів, що позад нас, у полі? Це вартові. Увечері ми з тобою зустрічаємось тут. Тоді я швидко побіжу до тих дерев і шасну в нору. Як тільки ти побачиш, що я стрибнув у нору, напади на вартових — лякай, жени їх геть! Якщо не тікатимуть — бий їх! Їх треба прогнати. Через хвилину я вискочу з нори, й тоді кролиці-мами побіжать разом зі мною прямо до арки! Може бути, що ми ще й не добіжимо туди, як на нас нападуть. Зможеш ти ще раз вступити в бій?

Так, так! Я налетіти на них! Вони не зупинити вас!

Цієї миті Кучма помітив, що полем до нього мчить Кервель. Зразу ж, не сказавши Кегаарові більше й слова, він зробив кілька стрибків назустріч Кервелеві й діловито заходився коло кущика конюшини. Коли Кервель підбіг до Кучми, Кегаар пролетів низько над їхніми головами й щез за деревами. Кервель подивився чайці вслід, а тоді спитав:

— Хіба ти не боїшся цих птахів?

— Не дуже я їх боюсь!

— Знаєш, іноді вони нападають на мишей і на кроленят. Ти ризикував тим, що пасся біля цього птаха! Навіщо така необачність?

Замість відповіді Кучма підвівся на задніх лапах і вжарт зацідив Кервелеві у вухо, аж той покотився.

— Ось навіщо! — мовив він.

Кервель підвівся набурмосений.

— Гаразд, я вже зрозумів, що ти важчий і дужчий за мене. Але знай, Тлайлі: для ефрафанського офіцера самої ваги замало! І це нічого не доводить, адже чайки таки небезпечні! Дивно, що вона тут огинається в цю пору. Треба доповісти про це в Раду!

— А навіщо?

— Бо це щось незвичайне. Про все незвичайне й підозріле треба доповідати начальству. Ми пошиємося в дурні, коли про це доповість хтось із наших підлеглих. І як ми скажемо, що не бачили птаха, коли його бачила чи не вся мітка? Негайно ж піду й доповім. Сильфлай вже кінчається, тож, коли я не вернуся вчасно, ви з Гравілатом самі простежте, щоб мітка спустилася в нори.

Кервель пострибав до начальства в нору, а Кучма подався шукати Хізентлай. Він знайшов її і Сесусіннан у тій самій виямці. Обидві кролиці були стривожені й пригнічені. Кучма розповів їм про свої перемовини з Кегааром.

— Невже цей птах і справді нападе на вартових? — спитала Сесусіннан.— Це щось нечуване!

— Нападе, я обіцяю вам! Згуртуйте кролиць, як тільки почнеться вечірній сильфлай! Коли ми з Чорнобілем вискочимо з нори, вартові бігтимуть хто куди, шукаючи укриття!

— А куди нам бігти? — спитала Сесусіннан.

Кучма повів кролиць у поле, звідки було добре видно залізничний насип із аркою, метрів за чотириста від Ефрафи.

— Нас напевне дожене Горицвіт!— сказала Сесусіннан.

— Нехай доганяє! Йому вже дісталось одного разу від Чорнобіля, то де йому подужати мене й птаха! — відповів Кучма.— Але гляньте: он Гравілат уже збирає вартових! Пора й нам. Тільки не хвилюйтеся! Жуйте собі жуйку, подрімайте. А як не спатиметься — гостріть кігті, вони можуть нам пригодитись!

Кролі мітки по одному спустилися в нори, а сторожа повела геть Чорнобіля. Кучма вернувся до свого лігва й спробував одпочити, забувши на час про вирішальний вечір. Але заспокоїтись у нього не вийшло, тож вирішив збути час у веселому товаристві. Обійшов нижні лігва, пограв з іншими кролями в крем’яхи, послухав дві казки ті сам розповів одну, а тоді скочив до Кервеля й попросив дозволу перевідати кролів сусідньої мітки. Діставши дозвіл, побіг через Кріксу, попасся разом з «Міткою лівого боку» під час полудневого сильфлаю і спустився з офіцерами тієї мітки під землю. Ці офіцери жили разом в одному великому лігві, серед них були досвідчені ветерани, й він залюбки послухав їхні розповіді про патрулі та всякі їхні подвиги. Після обід, уже спокійний і впевнений в собі, Кучма вернувся у свою нору й проспав, аж поки хтось із вартових розбудив його, щоб ішов на сильфлай.

Кучма побіг нагору. Чорнобіль уже сидів у своїй ніші. Присівши біля Кервеля, Кучма дивився, як кролі мітки виходять на пашу. Хізентлай і Сесусіннан пройшли повз нього, не глянувши в його бік. Вони здавалися спокійними, але Кучма розумів, що вони дуже хвилюються. Ось слідом за останнім кролем на поле вискочив Кервель.

Почекавши, поки Кервель відійде чимдалі, Кучма, швидко озирнувшись на Чорнобіля, й собі вистрибнув з нори. Призахідне сонце засліпило його, й він присів на задні лапи, кліпаючи очима й потираючи писок, поки звик до яскравого світла. Глянувши вгору, побачив Кегаара, що летів над полем.

«Час настав! — подумав він.— За діло!»

Зненацька він почув за своєю спиною крижаний голос:

— Я хочу поговорити з тобою, Тлайлі! Ходімо до кущів.

Кучма опустився на передні лапи, обернувся. Перед ним стояв генерал Звіробій.

37. ХМАРИ ЗАВОЛОКЛИ НЕБО

Першим порухом Кучми було дати бій генералові тут-таки, на місці. Але він зараз же й схаменувся — тільки марно пропав би, адже на поміч Звіробоєві вмить прискочила б уся Оусла. Хоч-не-хоч поки що треба було коритись. І Кучма мовчки пішов за генералом у холодок біля путівця. Дарма що вже заходило сонце, але задуха не розвіювалась. Кучма вичікувально подивився на Звіробоя.

— Сьогодні після обід тебе не було на місці, в норах твоєї мітки! — почав генерал.

— Так, пане! — відповів Кучма, хоч як йому не подобалося величати Звіробоя «паном». Та коли вже ти ефрафанський офіцер — корись ефрафанській дисципліні! Але він не поспішив додати, що просив і дістав дозвіл від Кервеля, адже поки що його ні в чому не звинувачували.

— Де ж ти був?

Притлумивши миттєве роздратування, Кучма подумав, що Звіробоєві достеменно відомо, де він був.

— Я ходив до мітки «Лівий бік», пане. Спускався до них у нору.

— Навіщо?

— Щоб цікавіше збути час і повчитися, слухаючи розповіді їхніх офіцерів.

— Більш нікуди не ходив?

— Ні, пане.

— Ти там познайомився з офіцером їхньої мітки — кролем на ім’я Жовтоцвіт.

— Може бути, але я не запам’ятав усіх імен.

— А чи не бачився ти з ним коли-небудь раніше?

— Ні, пане! Де б я міг з ним бачитись?

Настала пауза.

— Дозвольте спитати, пане: в чім річ? — спитав Кучма.

— Запитання тут ставлю я! — відрізав Звіробій. — Зате Жовтоцвіт бачив тебе раніше! Він упізнав тебе по чубові на твоїй голові. Ти не здогадуєшся, де він міг здибатися з тобою?

— Ніскілечки не уявляю!

— Чи доводилося тобі тікати від лисиці?

— Так, пане, погналась кілька днів тому, коли я йшов до вас.

— Ти навів її на інших кролів, і вона розтерзала одного з них!

— Я не збирався ні на кого її наводити! Я не знав, що наскочу на якихось кролів!

— Чом ти не розповів про це мені?

— Мені й на думку не спало, що це для вас важливо! Що поганого в тому, коли кріль рятується від лисиці?

— З твоєї вини загинув ефрафанський офіцер!

— Це була нещаслива випадковість! Хіба лисиця не могла схопити його сама, без моєї допомоги?

— Ні, не могла! Мальва був досвідчений офіцер — такий не побіжить лисиці в зуби! Лисиці не страшні тим кролям, що добре знають своє діло!

— Мені дуже жаль, пане, що його схопила лисиця! Просто так вийшло — йому дуже не пощастило.

Звіробій свердлив Кучму своїми великими бляклими очима.

— Іще одне запитання, Тлайлі. Мальвин патруль ішов по сліду таємничого гурту чужих кролів. Чи знаєш ти про них що-небудь?

— Десь у той час і я помітив їхні сліди. Оце й усе, що я можу про них сказати.

— А не було тебе з ними?

— Якби я був із ними, хіба я прийшов би до Ефрафи?

— Повторюю: тут я ставлю запитання! Чи знаєш ти, куди вони могли податись?

— На жаль, не знаю, пане.

Звіробій відвів очі й замовк. Кучма відчув, що генерал чекає, щоб він спитав, чи розмова закінчена, й попросить дозволу піти геть. Він вирішив не розтуляти рота.

— Іще одне,— нарешті заговорив Звіробій.— Мене; цікавить білий птах, якого сьогодні вранці бачили на полі. Ти не боїшся цих птахів?

— Ні, пане! Ніколи не чув, щоб вони кривдили кролів.

— А таки було, кривдили, бувальцю Тлайлі! Зрештою, навіщо ти підходив близько до птаха?

Кучма вмить придумав відповідь:

— Щиро кажучи, пане, захотілось показати капітанові Кервелю, який я хоробрий!

— Що ж, у тебе могла бути й гірша мета! Але якщо вже ти хочеш подивувати когось своєю хоробрістю, то постарайся подивувати мене! Післязавтра я поведу Великий Патруль. Ми перейдемо залізницю і розшукаємо сліди незнайомих кролів — тих самих, яких Мальва неодмінно вистежив би, коли б ти не налетів на нього!

— Чудово, пане! Буду старатись, пане!

Знов запала тривала мовчанка. Тоді Звіробій спитав:

— Коли ти зустрівся з Хізентлай, вона розповіла тобі, чому її переведено в «Ліву задню»?

— Так, пане.

— Я не певен, чи вони вгамувалися. Зверни на це увагу, Тлайлі! Якщо вона розговориться, слухай уважно. Я хочу знати про їхні настрої.

— Гаразд, пане.

— У мене все! — мовив Звіробій.— Іди в свою мітку!

Кучма вийшов на поле. Але сильфлай уже наближався до кінця. Сонце сіло, гусли сутінки. Кегаара ніде не було видно. Кролі мітки під наглядом вартових почали спускатися в нори. Сидячи в траві, Кучма чекав, поки останній кріль щез у норі. Ні, ніде не видно Кегаара!

Поволі він пострибав до нори. При вході наштовхнувся на одного з поліцаїв, який став так, щоб Чорнобіль не думав вискочити на поле в ту мить, коли його забирали вниз.

— Геть з дороги, задрипаний кровососе! — кинув йому Кучма.— А зараз піди й донеси начальству! I подався до свого лігва.

* *

Коли погасло останнє світло в повитому імлою небі, Ліщина вкотре пробіг по твердій, голій землі під аркою, і вийшов на північну сторону й сів наслухаючи. За хвилину його наздогнав П’ятий, і вдвох вони пройшли трохи полем у напрямку Ефрафи.

Було тепло й парко, пахло близьким дощем і дозріваючим ячменем. Поблизу було тихо й спокійно. Побачивши Ліщину й П’ятого в полі, до них із насипу злетів Кегаар.

— Ти певен, що Кучма сказав: сьогодні ввечері? — уже втретє спитав птаха Ліщина.

— Так! Погані справи! Може, вони схопили його — і кінесь пану Кушмі! — хрипко проговорив Кегаар.

— Я в цьому не певен,— заперечив П’ятий.— Я бачу хмари, чую грім. Уся Ефрафа схожа на дно бурхливої річки. Там може діятися що завгодно...

— А що з Кучмою — ти не бачиш? Що коли його уже вбили? Що коли його допитують...

— Ліщино! — мовив П’ятий.— Ліщино-ра! Тим, що ти сидітимеш тут потемки й тривожитимешся, ти йому не допоможеш. Може, ніякого лиха й не сталося. Може, щось йому перешкодило влаштувати втечу сьогодні. Так чи так, а сьогодні його вже не буде, і нашим кролям небезпечно лишатися тут. Хай Кегаар полетить туди завтра вранці й принесе нам вістку!

Вони вернулися під арку. Назустріч їм вибіг Срібний. Чути було, як неспокійно заворушилися в траві їхні товариші.

— Сьогодні вже нічого не буде, Срібний! — сказав Ліщина.— Треба вести всіх за річку, поки зовсім не стемніло.

— Ліщино-ра! — заговорив Чашечка, що нечутно наблизився до них.— Все буде... буде гаразд? Кучма прийде завтра, адже так?

— Звісно, прийде, і ми йому допоможемо,— запевнив Ліщина.— Та якщо він не з’явиться, Глао-роо, я сам піду в ту Ефрафу!

— І я піду з тобою, Ліщино-ра! — сказав Чашечка.

* * *

Кучма сидів у своєму лігві, підібгавши лапи й притиснувшись до теплого боку Хізентлай. Він тремтів, але не від холоду. Погано вентильовані нори їхньої мітки були повні задушливого передгрозового повітря. Нерви Кучми були напружені до краю. Відколи генерал Звіробій відпустив його, він заплутувався дедалі більше в страхах, споконвіку відомих усім змовникам. Що коли Звіробій знає ще щось про нього і його друзів,— окрім сказаного в недавній розмові? Безсумнівно, всі секретні відомості сходяться до нього. Звіробій знав, що Ліщинин загін прибув з півночі й перейшов залізницю. Знав про лисицю. Знав про чайку, яка в цю пору року повинна бути далеко звідси, й про те, що він, Кучма, зумисне наближався до неї. Знав, що Кучма подружив із Хізентлай. Скільки ж генералові треба часу, щоб зіставити всі ці факти й зробити один-єдиний можливий висновок? Може, він уже зробив такий висновок і тільки вичікує слушної нагоди, щоб арештувати Кучму?

Звісно, всі переваги на боці генерала... Він упевнено тримає в лапах усі нитки змови, в той час як Кучма, смішний у своїх незграбних спробах дорівнятися до свого могутнього ворога, наосліп продирається крізь непрохідні зарості, виказуючи себе кожнісіньким рухом! Як його знов поговорити з Кегааром? А якщо навіть пощастить передати вісточку через Кегаара, чи зможе Ліщина вдруге привести кролів до арки? Може, їх уже вистежив Горицвіт? Поговорити з Чорнобілем — запідозрять. Підійти до Кегаара — знов запідозрять. Хоч би! що він зробив, хоч би куди ступнув, його таємниця, мов вода, витікала з безлічі дірочок, яких йому не заткнути!

Та найгірше було попереду...

— Тлайлі,— тривожно зашепотіла Хізентлай.— Може, ми втрьох, разом із Сесусіннан, утечемо цієї ночі? Ми зіб’ємо з ніг вартового біля виходу з нори й забіжимо далеко, поки за нами поженуться!

— Чому? — спитав Кучма.— Чому ти хочеш тікати негайно?

— Я так боюсь! Розумієш, ми з нею перед самим сильфлаєм розповіли подругам про план втечі. Всі були готові тікати, як тільки птах нападе на вартових, але нічого такого не сталось. Про план знають усі, й Нельтільта в тому числі, тож мине зовсім небагато часу, як Рада знатиме нашу таємницю. Звісно, ми з Сесусіннан сказали всім, що життя їхні залежать від їхньої витримки, що ми спробуємо втекти ще раз завтра. Зараз Сесусіннан коло них, обіцяла пильнувати. Але ж в Ефрафі неможливо втримати таємницю. Може, навіть серед тих кролиць, яким ми довірились, є вивідачка! Хоча, Фрітх свідок, ми дуже обережно вибирали... Нас можуть схопити ще до світанку!

Кучма спробував спокійно обдумати становище. Звісно, він легко зможе втекти з парою рішучих, тямущих кролиць. Але ж вартовий, якщо його не вбити, здійме негайно тривогу, й хтозна, чи вдасться поночі знайти дорогу до річки. А якщо вдасться, то погоня може угнатися на ним через місток просто в гущу його сонних, непопереджених друзів. Отже, в кращому випадку він приведе а Ефрафи тільки дві кролиці, й це лише тому, що в нього не витримали нерви! Звідки Срібному та іншим знати, що тут твориться і що, йому, Кучмі, доводиться витримувати! Вони просто подумають, що він злякався і втік!

— Ні, ще є надія — ми не маємо права здаватись! — якомога лагідніше, але твердо мовив Кучма.— Це ти знервувалася від грози та довгого чекання. Я обіцяю тобі: завтра до цієї пори ти покинеш Ефрафу раз і назавжди, і твої подруги також! А зараз постарайся заснути трохи, щоб перегодом піти й підмінити Сесусіннан. Думай тільки про наші високі пагорби та щасливе майбутнє. Скоро, скоро кінчаться наші переживання!

Хізентлай задрімала поруч нього, а Кучма подумав, що, може, йому й не поталанить виконати свою обіцянку. Чи не розбудить їх на світанку поліція?

«Якщо по нас прийдуть,— вирішив він,— битимусь, коки мене роздеруть на шматки! Їм не зробити з мене другого Чорнобіля!»

— * *

Прокинувшись, він побачив, що Хізентлай пішла й він зостався один. Перша його думка була: чи не арештували її? Але ні — не змогли б вони арештувати Хізентлай, не розбудивши при цьому його! Мабуть, вона прокинулась і тихенько, не будячи його, пішла до Сесусіннан.

Було десь трохи перед світом, але задуха так і не розвіялась. Кучма кинувся тунелем до виходу. Вартовий Пристрітник, що понуро визирав з нори, обернувся до офіцера.

— Швидше б уже пішов дощ, пане! — сказав він.— А то від цієї духоти-парноти аж трава кисне. Але навряд чи поллє до вечора!

— Не поталанило нашій мітці в останній день ранкового й вечірнього сильфлаю,— в тон вартовому відповів Кучма.— Піди розбуди капітана! А я повартую замість тебе.

Пристрітник пішов, а Кучма сів біля виходу, нюхаючи задушливе повітря. Ніщо не ворушилося на порожньому полі. Кучму пойняло бажання тікати! Він би вмить доскочив до арки. Можна було битися об заклад, що такого дня Горицвіт не піде дозором кругом Ефрафи. В таку погоду все живе у довколишніх полях та лісах заніміє під величезною задушливою лапою передгроззя.

— О Повелителю з вухами, всипаними зірками, порадь мені!— видихнув Кучма.

За спиною в нього почулась хода — це сторожа вела в’язня. В передгрозовій сутіні Чорнобіль виглядав ще нещаснішим і хворішим, ніж звичайно. Ніс його був сухий, блищали білки закочених очей.

Кучма зайняв своє звичне місце біля виходу, побачивши, що вже йде Кервель виводити мітку на сильфлай.

Кролі йшли мляво й знехотя, і навіть сам Кервель був далеко не такий веселий та бравий, як завжди. Він зронив тільки два чи три слова й мовчки пропустив нагору Хізентлай і Сесусіннан. Однак Нельтільта сама зупинилась перед капітаном і зухвало подивилась йому в вічі.

— Що, давить на вас погода, капітане? — спитала вона.— Підтягніться! А то ще, чого доброго, на вас звалиться скоро прикра несподіванка!

— Ти про що це? — грізно крикнув Кервель.

— А про те, що в кролиць можуть вирости крила й вони полетять геть! I незчуєтесь! Чутки — не кроти, вмить облітають нори!

І вискочила на поле слідом за іншими кролицями. Кервель хотів був її покликати назад, але Кучма гукнув його:

— Глянь, що там у мене в правій задній лапі? Я, мабуть, загнав колючку!

— То вилізь сюди, на світло! — сказав Кервель.— Хоч тут і не набагато видніше.

Але чи то він усе ще думав над словами Нельтільти, чи з якої іншої причини, шукав він ту колючку не надто ретельно, хоч так воно було й краще, бо ніякої колючки там не було.

— От лиха година! — лайнувся він, звівши очі догори.— Знов той триклятий птах! І чого він сюди занадився?

— Чого це тебе так турбує? Птах нікого не чіпає, шукає собі слимаків! — заперечив Кучма.

— Все підозріле може стати джерелом небезпеки,— відповів Кервель словами генерала.— А ти, Тлайлі, гляди мені, тримайся чимдалі від нього сьогодні! Такий наказ!

— Та нехай! — мовив Кучма.— А ти що, не знаєш, як проганяти таких птахів? Я думав, це всі кролі знають!

— Не сміши мене! Ти пропонуєш мені напасти на такого велетня, із дзьобом завтовшки з мою передню лапу?

— Ні, не напасти! Це таке замовляння, мене мати навчила. Знаєш, схоже на пісеньку: «Сонечко, сонечко, полети додомочку!»

— Ну, ця замова проти сонечок діє тільки тому, що воно долазить до кінця стебла та й летить, бо далі нікуди повзти!

— Гаразд, хай буде по-твоєму! Але я бачу, що тобі не подобається цей птах, і пропоную тобі, як його здихатись. У нашій колишній колонії ми знали купу всяких таких замовлянь та примовок. Тільки не знали однієї: як позбутися людей...

— То яке ж це замовляння? — поцікавився Кервель.

— Треба тільки сказати:

Лети, пташе, не крутись,

Та надвечір обернись!

Звісно, читати цю замову треба мовою полів і лісів. Годі сподіватись, щоб птахи розуміли кролячу мову. Та давай спробуємо! Якщо це не подіє, то нічого страшного не станеться, а якщо подіє, то всі кролі подумають, що це ти прогнав геть такого птаха! Де ж він подівся? Нічого не бачу в цій імлі! Ага, он він, за будяками! Значить, так: треба підбігти ближче, тоді зробити стрибок ліворуч, ще один — праворуч, гребнути землю ланами... Так, так! У тебе чудово виходить! Тепер насторочити вуха і скочити вперед... Ну, от ми й біля мети! А тепер разом:

Лети, пташе, не крутись,

Та надвечір обернись!

Кегаар і справді злетів у повітря, а Кучма переможно сказав:

— Бач, таки подіяло! Ні, в цих старовинних віршиках та замовляннях є, мабуть, щось таке, чого ми не знаємо!

Він, може, й сам збирався полетіти... Але, хай там що, а птах таки полетів!

— Швидше всього його налякало те наше дурне вибрикування,— кисло зауважив Кервель.— Ми стрибали, як божевільні! Що тільки подумали про нас наші підлеглі? Ну, та коли ми вже тут опинились, то обійдімо вартових!

— Якщо не заперечуєш, я стану попасусь,— попросився Кучма.— Знаєш, учора ввечері я вхопив тільки конюшиновий листочок!

* * *

Трохи перегодом Кучмі знов поталанило. Цілком несподівано йому випала нагода перемовитися з Чорнобілем наодинці. Він відчув потребу сходити до вітру і, скочивши в нору, що вела до канави, побачив, що там скупчились молоді кролі. І тут він знов заходився якнайпереконливіше грати роль суворого офіцера.

— Чого ви тут огинаєтеся? — грізно насипався на молодняк.

— Там, нагорі, сторожа з в’язнем, пане! — відповів хтось із кролів.— Тим часом туди нікого не пускають.

Обурений Кучма проштовхався до виходу. Там Чорнобілева сторожа розмовляла з черговим вартовим.

— Боюсь, пане, вам доведеться зачекати! — застеріг охоронець Бартсія.— В канаві арештант, але він там не засидиться!

— І я не засиджусь! — кинув Кучма.— Ану геть з дороги!

Відштовхнувши Бартсію, він скочив у канаву.

Чорнобіль сидів недалечко, під навислим листям дикої петрушки. По його подертих вухах лазили мухи, але нещасний мовби не помічав їх. Кучма скочив ближче до нього й присів поруч.

— Слухай, Чорнобілю! — швидко заговорив він.— Присягаюсь Фрітхом і Чорним Кролем: я кажу правду. Я — таємний ворог Ефрафи. Про це знають іще кілька кролиць нашої мітки. Сьогодні ввечері ми з кролицями тікаємо. Я постараюсь забрати й тебе з собою. Поки що нічого не роби. Коли прийде час, я сам скажу тобі. Просто підбадьорся і будь готовий!

Не чекаючи на відповідь, він відійшов убік, начебто шукаючи собі зручніше місце. Та все одно вернувся в нору швидше за Чорнобіля, який, очевидячки, збирався сидіти так довго, скільки дозволить сторожа, а сторожа й сама, звісно, не дуже поспішала.

— Пане! — звернувся до Кучми Бартсія.— Це вже втретє ви зневажаєте мій авторитет поліційної влади. З поліцією так не поводяться! Боюсь, що змушений буду доповісти начальству про ваші зловживання!

Кучма не удостоїв поліцая відповіддю.

Біжучи норою, подумав: чи не розшукати Хізентлай? Але ні, розумніше буде не бачитися з нею зайвий раз. Адже Хізентлай знає, як бути, і що менше їх бачитимуть разом, то краще. Від задухи в Кучми розболілась голова, хотілось побути на самоті, заспокоїтись. Він заліз у своє лігво й заснув.

38. ГРОЗА

Надвечір посутеніло, задуха стала просто нестерпна. Видно було, що вечірньої заграви не буде. На зеленій стежці над річкою сидів украй стривожений Ліщина. Він сушив собі голову, намагаючись уявити, що ж діється там, в Ефрафі.

— Хіба Кучма не просив тебе напасти на вартових учора ввечері під час сильфлаю? Хіба не казав, що під час сум’яття поведе кролиць геть? — вкотре питав він Кегаара.

— Так, він се казати, але не вийти! А тоді казати: лети геть, увешері обернись!

— Отже, план його зостався без змін. От тільки питання: коли зуміє він утекти? Он уже сутеніє. Що ти скажеш, Срібний?

— Наскільки я знаю ефрафанців, вони нічого не міняють. Отже, їхня мітка й сьогодні вийде на сильфлай надвечір, як і вчора,— відповів Срібний.— Але якщо ти так потерпаєш, чи встигнемо ми вчасно опинитися біля арки, чом би нам не рушити туди негайно?

— А їхні всюдисущі патрулі? Що довше ми там сидітимемо, то більший ризик. Якщо нас там заскочить патруль, вони зразу догадаються, що ми щось задумали проти них, і здіймуть тривогу. І тоді Кучмі нізащо не вивести кролиць!

— Послухай, Ліщино-ра! — сказав Ожина.— Чом би нам не заховати загін біля човна, в прибережних кущах? Як тільки Кегаар нападе на вартових, він прилетить сюди й скаже нам: пора!

— Воно б то добре,— відповів Ліщина,— але ж тоді нам треба вмить примчати до арки. Наша допомога потрібна буде Кучмі не менше, ніж Кегаарова!

— Хто-хто, а ти з твоєю ногою не добіжиш умить до арки! — зауважив П’ятий.— Тобі найкраще було б залізти в човен і зайнятися мотузком. На ту хвилину, коли ми приведемо Кучму з кролицями, мотузок має бути перегризений рівно наполовину. А Срібний хай подбає про бій, якщо доведеться битись!

Ліщина завагався.

— Як же мені ховатися за вашими спинами? Як буде бій, то ще когось із вас поранять чи і вб’ють!

— П’ятий слушно радить! — мовив Ожина.— Тобі, Ліщино, доведеться чекати всіх на човні. Якщо ти відстанеш, тебе захоплять ефрафанці. Ми не можемо ризикувати тобою! Зараз найважливіше твоє завдання — перегризти мотузок, і то саме наполовину! Це не всякий зуміє. Мотузок повинен перерватися тільки в потрібну нам мить, не раніше й не пізніше, а то ми всі пропали!

Їм довелося довго умовляти Ліщину, поки він нарешті з великою неохотою погодився.

Коли вони рушили вгору лівим берегом річки, гарячими поривами задихав вітер, многостебло зашепотілась осока. Тільки добігли до дощаного місточка, як прокотився перший удар грому. В примарному світлі блискавки все мовби побільшало — кущі, дерева, листя, а поля ніби присунулися ближче до річки. І знов злягла гнітюча тиша.

— Знаєш, Ліщино-ра,— сказав Дзвіночок,— мене сміх бере, що от такого вечора я йду добувати собі подругу!

— Постривай, зараз буде ще веселіше — отоді попосмієшся! — сказав Срібний.— Буде злива, блискавка, грім! Заради всього святого, тримайтеся, не жахайтесь! А то ми ніколи не побачимо рідних нір.— І до Ліщини, вже тихіше: — Ох, непереливки нам будуть!

Кучма розплющив очі — хтось настійно кликав його на ім’я.

— Тлайлі! Тлайлі! Прокинься! Чуєш, Тлайлі?

Це була Хізентлай.

— Що таке? Що сталось?

— Нельтільту заарештували!

Кучма скочив на ноги.

— Коли? Як це сталось?

— Щойно! Пристрітник прийшов до нашого лігва й наказав їй негайно з’явитися до капітана Кервеля. Я назирці за ними! А біля Кервелевого лігва її вже дожидали двоє з поліції. Один із них сказав Кервелеві: «Швидко допитуй, не затримуй!» І тоді забрали її до Ради. Ох, Тлайлі, що робити? Вона ж їм усе розкаже...

— Слухай уважно! — сказав Кучма.— Не можна втрачати ні миті! Бери Сесусіннан і решту кролиць і веди сюди, в моє лігво! Мене тут не буде, але ви спокійно чекайте, поки я вернусь. Я швидко! Поспішай! Все залежить від нашої спритності!

Що хода Хізентлай не стихла внизу, як Кучма почув, що згори наближається інший кріль.

— Хто там? — спитав він, ураз обернувшись.

— Це я, Кервель! Добре, що ти вже прокинувся, Тлайлі. Слухай, нам загрожує купа неприємностей! Допіру поліція арештувала Нельтільту. Я знав, що її арештують, бо ще вранці доповів про її слова Вербені, начальникові поліції. Вони змусять її розповісти все! Мабуть, сам генерал нагряне до нас, коли довідається, в чім річ. Зараз я біжу до нори Ради. Ви з Гравілатом лишаєтесь на постах. Негайно підніміть на ноги всіх вартових! Сильфлай відміняється! Нікого ні під яким приводом по випускати з нір! По двоє вартових на кожну нору! Ти все зрозумів?

— Так! А ти вже віддав наказ Гравілатові?

— Ніколи мені шукати Гравілата, а в норі його немає! Піди сам розбуркай вартових! Пошли когось по Гравілата і ще когось до Бартсії — Чорнобіля не приводити! І тоді засядьте з вартовими біля всіх нір — біля тієї також, що веде в канаву для посліду! Цілком може бути якась змова — чи не надумали наші кролі підняти повстання? При потребі застосовуй силу, зрозумів? Ну, я побіг!

— Добре, я зараз же цим займуся! — сказав Кучма.

Він провів Кервеля до виходу з нори. На чатах стояв Майоран. Коли Кервель вискочив на поле й помчав до нори Ради, Кучма виглянув назовні.

— Ти чув, що наказав Кервель? — звернувся Кучма до Майорана.— Через погану погоду призначено ранній сильфлай. Треба негайно виводити кролів!

І з тривогою став чекати, що відповість Майоран. Якщо Кервель устиг дати Майоранові наказ нікого не випускати, доведеться на Майорана напасти. Але той тільки спитав незворушно:

— А що, хіба вже гриміло?

— Кажу тобі: негайно виганяй всіх на сильф! — грізно повторив Кучма.— І піди приведи Чорнобіля із сторожею! Та швидко! Треба мерщій вивести мітку, щоб вони встигли попастися до грози!

Майоран побіг, а Кучма поспішив до свого лігва. Видно було, що Хізентлай не гайнувала часу. Чотири кролиці забилися в його лігво, а купка кролиць із Сесусіннан на чолі тислася до стінок бокового тунелю. Всі перелякано мовчали, а декотрі з жаху були близькі до заціпеніння.

— Зараз не час для млостей і тхарну! — твердо мовив Кучма.— Тільки виконуйте мої накази, якщо вам дороге життя! За хвилину поліцаї приведуть сюди Чорнобіля. Якщо слідом за ними прийде Майоран — забалакайте його! Тоді я нападу на сторожу. Як тільки зачуєте шамотню бою, біжіть щодуху нагору — й за мною в поле! Не зупиняйтесь, хоч би що вас затримувало!

Тільки він договорив, як почув наближення в’язня із сторожею. Не чекаючи відповіді, від кролиць, Кучма кинувся до виходу. Три кролі йшли один за одним, Бартсія вів перед.

— Либонь, я марно вас викликав,— сказав Кучма Бартсії.— Хвилину тому я дістав наказ, що сильфлай на сьогодні відмінено. Виглянь та й побачиш чому.

Бартсія рушив до виходу, а Кучма хутко прослизнув повз нього ближче до Чорнобіля.

— Звісно, скоро буде гроза,— мовив Бартсія,— але, як на мене...

— Чорнобілю, бий того! — крикнув Кучма й кинувся на Бартсію ззаду.

З несподіванки Бартсія випав назовні, а Кучма осідлав його, й вони покотилися по землі. Проте Бартсія недаремно служив у Оуслафі й славився як добрий боєць. Він якось повернув голову і вгородив зуби в Кучмине плече. Досі цей спосіб бою незмінно приносив йому успіх, але цього замало було в сутичці з таким дужим та відважним кролем, як Кучма. Він держав свою мертву хватку, мов собака, поки Кучма, гарчачи, вперся своїми задніми лапами в його бік і, незважаючи на біль у плечі, випростався, як стиснута пружина. Кучма відчув, як, рвучи йому м’яз, відпускають його Бартсіїні зуби. Побачивши, що Бартсія неспроможний підвестись, тільки безпомічно махає лапами, Кучма відскочив убік. Видно було, що в супротивника поранене стегно.

— Радій ще, що я тебе не доконав! — кинув Кучма, обливаючись кров’ю, і метнувся назад, у нору. Тут Чорнобіль боровся з другим поліцаєм. У глибині тунелю до них бігли Хізентлай і Сесусіннан. Кучма завдав другому охоронцеві жахливого удару в скроню, аж той відлетів у нішу, де бувало сидів в’язень. Там він звівся на ноги й, сапаючи, витріщився на Кучму.

— Ані руш з місця, а то ще й не такого заробиш! — погрозив йому Кучма. І обернувся до Чорнобіля: — Як, Чорнобілю, живий?

— Так, пане! — відповів той.— Але що робити далі?

— За мною, всі за мною! Гайда! — закричав Кучма.

І кинувся до виходу. Бартсії ніде не було видно, та коли Кучма озирнувся, чи біжать за ним кролиці, то побачив, що з другої нори виглядає здивований писок Гравілата.

— Тебе шукає капітан Кервель! — кинув Гравілатові Кучма й помчав полем.

Він саме добіг до будяків, біля яких уранці вони з Кервелем прокричали Кегаарові його, Кучмине, віршоване послання, коли з долини докотився гуркіт грому. Впали перші великі, теплі краплини дощу. Охоплений шаленим захватом, Кучма біг у жовтогарячому світлі грозового надвечір’я. Він не відчував пораненого плеча. Гроза стала його другом! Гроза допоможе йому перемогти Ефрафу!

Кучма був уже посеред поля й шукав очима арку, коли почув далекий тупіт — перший сигнал тривоги. Він став на задні лапи й роззирнувся. Кролиці, хоч їх було чимало, не відставали від нього, тільки розтяглися широкою шеренгою.

Дощ іще припустив, подужчав вітер. На заході виднів живопліт, що тягся через поле до самої залізниці. Кучма побачив Чорнобіля, що біг поблизу, й підскочив до нього.

— Прямуй он до того ясена в живоплоті й веди за собою стільки кролиць, скільки збереш! — сказав він.— Пролізьте на той бік, а там я скажу, що робити далі.

Цієї миті їх наздогнали Хізентлай, Сесусіннан і ще троє кролиць. Вони були перелякані й збентежені.

— Чуєш тупіт, Тлайлі? — сказала Сесусіннан.— Вони женуться за нами!

— Всі тримайтеся близько біля мене! Бігом! — звелів Кучна.

Він і не сподівався, що ці кролиці так швидко бігають. Коли п’ятеро на чолі з Хізентлай помчали в напрямку ясена, решта подалась за ними. Кучмі здалось, що тепер вони дадуть раду навіть патрулеві,— якщо їх не наздожене посилений загін. Опинившись по той бік живоплоту, він повернув на південь і попід кущами повів усіх схилом наниз. Просто перед ними в порослому кущами насипі видніла арка. Та чи жде там його Ліщина? І де Кегаар?

* *

— А що ж мало статися потім, Нельтільто? — допитувався генерал Звіробій.— Ми вже багато самі знаємо, тож гляди розказуй все!.. Облиш її на хвилину, Вербено! Як же їй говорити, коли ти, дурню, весь час її б’єш!

— Ой, о-о-ой!.. Хізентлай сказала, що великий птах нападе на вартових Оусли, а ми втечемо під час переполоху...— задихаючись, вимовила Нельтільта.

— Кажеш, птах нападе на вартових? — вражено перепитав Звіробій.— Ти не брешеш? Який такий птах?

— Не знаю... Нічого не знаю! — видихнула Нельтільта.— Цей новий офіцер... Хізентлай сказала, що він наказав птахові...

— А що ти, Кервелю, знаєш про того птаха? — обернувся Звіробій до Кервеля.

— Я вже доповідав про птаха, пане! — відповів Кервель.— Ви ж пам’ятаєте, пане...

Цієї миті біля входу в нору Ради зчинився шум, і крізь натовп проштовхався наперед Гравілат.

— Новий офіцер, пане,— закричав він,— Тлайлі втік! І прихопив із собою купу кролиць із нашої мітки! Накинувся на Бартсію і перебив йому лапу! Чорнобіль і собі дременув за ним! А ми не змогли їх зупинити! Сам не знаю, скільки їх утекло! Це все Тлайлі, це він таке заварив!

— То це Тлайлі? Емблеєр Фрітх, я видряпаю йому очі! — заволав Звіробій.— Кервель, Вербена, Гравілат і ви двоє, за мною! Куди він подався?

— Вниз схилом, пане! — відповів Гравілат.

— То веди показуй, куди він побіг! — звелів Звіробій.

Перейшовши Кріксу, ефрафанські офіцери були зупинились, налякані мерехтливим сяйвом блискавок і зливою, але вигляд генерала здався їм ще грізнішим за грозу. Вони затупотіли, даючи сигнал тривоги, й поскакали за Звіробоєм до залізниці. Дуже скоро вони натрапили на криваві сліди, яких ще не змив дощ, і помчали до ясена, що височів над кущами живоплоту.

* *

Кучма пройшов попід аркою на другий бік, сів на задні лапи й роззирнувся. Ні Ліщини, ні Кегаара ніде не було видно. Вперше за весь час, відколи він кинувся на Бартсію, Кучма відчув невпевненість і тривогу. Може, Кегаар так-таки й не зумів розшифрувати його загадкове послання? Чи, може, яка біда спіткала Ліщину з товариством? Що коли вони погинули чи розбіглися хто куди, й ніхто не зустріне його з кролицями? Тоді втікачі приречені будуть блукати полями, аж поки їх схопить який-небудь патруль,

— Ні, не бути цьому! — сказав сам собі Кучма.— В гіршому випадку переправимося через річку й спробуємо сховатися в лісі.

Він вернувся до кролиць, що чекали, скупчившись під аркою. Вигляд у більшості був збентежений. Хізентлай обіцяла, що їх оборонятиме великий птах і що новий офіцер застосує таємну хитрість, щоб уникнути погоні, хитрість, перед якою безсилий буде навіть сам генерал. А нічого такого не трапилось. Шубки їхні промокли..,

— Вперед! — скомандував Кучма.— Тут уже недалеко бігти, а там ми будемо в безпеці. Всі за мною!

Кролиці рушили за ним як одна. «Як тут не згадати добрим словом ефрафанську дисципліну!» — похмуро подумав Кучма, дивлячись, як вони без жодного нарікання вилізли з-під арки, потрапивши під немилосердний дощ.

Цією самою широкою стежкою, яку проклали трактори з ферми, Кучма три дні. тому, попрощавшись з Ліщиною, йшов до Ефрафи... Тепер ця стежка стала грузькою, неприємною для кролячих лап, але принаймні вона вела просто до річки і на ній Кегаар швидше їх розгледить, якщо надлетить тим часом.

Кучма побіг швидше, але раптом помітив, що його наздоганяє якийсь кріль.

— Стій, Тлайлі! — закричав той.— Що ти тут робиш? Куди біжиш?

Кучма й раніше майже не сумнівався, що Горицвіт їх наздожене, й мав намір убити його, якщо дійде до сутички. А зараз, дивлячись, як Горицвіт, незважаючи на дощ і грязюку, впевнено веде свій патруль із чотирьох солдатів і не збирається відступати перед переважаючими силами відчайдушних утікачів, Кучма тільки відчував жаль, що вони з Горицвітом опинилися у ворожих таборах. От коли б забрати Горицвіта з Ефрафи, взяти з собою!

— Облиш нас, Горицвіте! Не пробуй зупинити нас! Я не хочу завдавати тобі зла! — крикнув Кучма. А тоді до Чорнобіля, глянувши через друге плече: — Чорнобілю, збери кролиць докупи, а то патруль схопить тих, хто відіб’ється від гурту!

— Краще здавайся зразу! — кричав Горицвіт, усе так само біжучи поруч.— Хоч би куди ви подалися, я не відстану від вас, не спущу з ока! За вами женеться каральний патруль, я сам чув сигнал. Коли патруль прибуде сюди, тобі не вистояти проти них! Ти й зараз стікаєш кров’ю!

— Прокляття! — вигукнув Кучма, завдаючи йому удар передньою.— Ти теж стечеш кров’ю, перш ніж мене доконають!

— Тлайлі! Йде сам генерал! Генерал! Ой, лихо нам усім! — заголосила позаду Сесусіннан.

Кучма озирнувся. Йому відкрилось видовище, від якого могло затрепетати зі страху найхоробріше серце. Звіробій, випередивши своїх офіцерів, з’явився в прогоні арки. Гарчачи від люті, він ладен був сам-один накинутися на втікачів. Слідом за ним з-під арки вискочив каральний патруль. Кучма з одного погляду впізнав Кервеля, Гравілата й Жовтоцвіта. Там було ще кілька солдатів, але з-поміж них вирізнявся великий і лютий кріль — Кучма здогадався, що то Вербена, начальник ефрафанської поліції.

Цієї миті до нього долинув голос Чорнобіля:

— Не журіться, пане! Ви зробили все, що могли! Тільки трохи не поталанило нам. Поки нас доконають, ми самі вб’ємо двох-трьох ворогів! Дехто з цих кролиць теж битиметься на смерть!

Кучма квапливо потерся носом об скалічене вухо Чорнобіля й зайняв стійку оборонну позицію — сів на задні лапи, адже Звіробій був уже зовсім близько.

— Ти, задрипана скотинко! — закричав, надбігаючи, Звіробій.— Як ти посмів напасти на поліцая та скалічити його! Тут ми з тобою і порахуємось. Нічого тягти його назад до Ефрафи!

— Ах ти ж божевільний погонич рабів! — одрізав Кучма.— Ще побачимо, хто з ким порахується!

— Ну, досить лайки! — сказав Звіробій.— Гей, хто там? Вербено, Горицвіте, придушіть його! Решта — женіть кролиць назад до колонії! Арештованого лишіть мені!

— Ганьба тобі, Звіробою! Бачить Фрітх, ти не гідний називатися кролем! Хай Фрітх скарає тебе з усією твоєю смердючою розбишацькою Оуслою! — закричав Кучма.

Тієї миті блискавка, схожа на простерту сліпучу лапу з довгими й гострими кігтями, роздерла темне небо. В тому яскравому спалаху живопліт і далекі дерева немовби стрибнули вперед. Зараз же за блискавкою прогуркотів грім. І тоді стіною впала злива. Вмить земля покрилася водою, а над водною поверхнею замріла імла, утворена міріадами манюсіньких сплесків. Оглушені громом, наскрізь промоклі, неспроможні ворухнутись, кролі безвладно попригинались, притиснуті до землі шаленством зливи. У мозку в Кучми забринів мовби тоненький голос: «Це твоя буря, Тлайлі-ра! Скористайся нею!»

Захлинаючись, Кучма ледь підвівся і штовхнув Чорнобіля лапою:

— Нумо вперед! Скажи Хізентлай! Ми йдемо!

Він труснув головою, щоб глянути, бо вода заливала очі. Й побачив перед собою вже не Чорнобіля, а Звіробоя. Мокрий як хлющ, заляпаний грязюкою, генерал люто глипав очима і краяв рідку глину своїми пазурищами.

— Я вб’ю тебе власними лапами! — прогарчав Звіробій, вишкіривши свої довгі, мов пацючі, різці.

Стривожений Кучма пильно стежив за кожним його рухом. Він знав, що Звіробій постарається використати свою перевагу — більшу вагу; стрибне на нього, щоб зчепитися в ближньому бою. Отже, Кучмі слід було триматися на відстані й покладатися на свої кігті. Він незграбно ступнув назад і з жахом відчув, що його лапи ковзають по грязюці. Але чом Звіробій досі не стрибнув? І тоді Кучма збагнув, що Звіробій дивиться не на нього, а на щось понад його, Кучминою, головою. Раптом генерал відстрибнув назад, і тієї самої миті крізь оглушливий шум дощу залунало хрипке: «Ярк! Ярк! Ярк!»

Щось велике, біле вилось над самою головою генерала, а той крутився як міг, намагаючись прикрити голову.

Потім біла тінь шугнула вгору й розвернулася в смузі дощу.

— Пане Кушмо, ваші кролі тут!

Думки, звуки, образи завихріли в Кучминій голові, мов уві сні. Крізь дощову завісу він побачив, що Звіробій відступає серед своїх офіцерів, показуючи їм на канаву. Ось Чорнобіль ударив Горицвіта, й капітан кинувся тікати.

— Гей, Кучмо! Кажи, що нам робити! — загукав хтось на вухо.

Поруч стояв Срібний.

— Де Ліщина? — спитав Кучма.

— Ліщина чекає на нас у човні. Та ти поранений! Що...

— Тоді веди кролиць до човна! — скомандував Кучма.

Все змішалось. Приголомшені кролиці майже не розуміли, що їм говорять, їх нелегко було зрушити з місця. Один за одним виринали з дощу вотершипці: Жолудь, помітно наляканий, але сповнений рішучості не відступати; далі Кульбаба, підбадьорюючи Чашечку; Вероніка й Козелець, прямуючи до Кегаара, бо тільки птах білою плямою виднів над приземним дощовим пилом. Кучма й Срібний розтлумачили загону: їхнє завдання — привести кролиць до човна.

— Ідіть до Ожини! Йдіть до Ожини! — безперестанку повторяв Срібний.— У різних місцях я поставив трьох кролів, позначив ними дорогу назад,— пояснив він Кучмі.— Найближче до нас Ожина, за ним — Дзвіночок, а П’ятий — біля самої річки!

— А ось і Ожина! — мовив Кучма.

— Кучмо, ти таки утнув це! — тремтячи, вигукнув Ожина.— Тяжко було? Великий Фрітху, твоє плече...,

— Ми ще не втекли,— сказав Кучма.— Всі пройшли повз тебе?

— Ти останній! —відповів Ожина.— Можна бігти назад? Яка жахлива буря!

Біля них сів на землю Кегаар.

— Пане Кушмо, я напасти на сих клятих кролів, та вони не біхти, вони ховатися в канаві! Я їх не дістати! Вони біхти в канаві, не відставати од вас!

— Так я й знав, що вони не відчепляться! — сказав Кучма.— Чуєш, Срібний? Вони ще накинуться на нас в останню хвилину! Там, на луці, повно кущів — підкрадуться попід кущами! Ану, Жолудю, тримайся далі від тієї канави!

— Ідіть до Дзвіночка! Йдіть до Дзвіночка! —твердив Срібний, кидаючись то сюди, то туди й підганяючи кролів.

Ось вони добігли й до Дзвіночка, що стояв біля живоплоту в кінці поля. У того від страху були широко розплющені очі.

— Чуєш, Срібний? — заговорив він.— Я щойно бачив гурт чужих кролів — мабуть, ефрафанці! Вискочили з канави й попід кущами подалися на луку! Зараз вони у нас в тилу. А вів їх такенний кріль! Я в житті не бачив таких велетнів!

— То не стовбич тут! — сказав Срібний.— Ось біжить Вероніка. А це хто? Жолудь із двома кролицями. Це вже всі! Вперед!

До річки тепер було зовсім недалеко, але серед мокрих жмутків осоки й очерету, серед кущів та калюж неможливо було розібрати дорогу. Без Кегаара вони б таки погубили одне одного й не вийшли разом до річки. Показуючи шлях, Кегаар літав туди-сюди по прямій лінії між ними й берегом і тільки час від часу приземлявся, щоб привести Кучму до якої-небудь заблуканої кролиці.

— Кегааре,— звернувся Кучма до чайки,— полети, будь-ласка, й глянь, де ті ефрафанці? Що вони затівають?

За якусь хвилину Кегаар повернувся.

— Вони ховатись біля моста! — доповів він.— Під купинами! Я летіти нишше, а той здоровенний хотіти напасти на мене! Вони думати, ви там переходити міст або йти понад берегом! Вони не знати, шо у нас шовен! А шовен уже блисько!

По високій траві до них підбіг П’ятий:

— Кучмо, ми посадили кількох кролиць у човен, але решта мені не довіряє, тільки питають: де Тлайлі?

Кучма пострибав за П’ятим і скоро опинився на зеленій стежині, що бігла понад берегом. Човен стояв на тому самому місці — одним кінцем до берега, а другим лежачи на воді. На ближчому до берега, піднятому кінці сидів Ліщина з обвислими вухами й почорнілим від дощу кожушком, що облип йому боки. В зубах він тримав натягнений мотузок. Жолудь, Хізентлай і ще дві кролиці сиділи біля нього на дерев’яній поперечці, але решта княпіла купками на березі. Ожина без ніякого успіху вмовляв їх вилізти на човен.

Кучма звернувся до Сесусіннан.

— А зараз — обіцяна таємна хитрість, чарівний фокус! — сказав він.— Веди їх туди, де сидить Хізентлай, бачиш? Усіх, швидко!

Не встигла Сесусіннан відповісти, як котрась кролиця зойкнула з жаху. Трохи нижче за течією з кущів вискочив Горицвіт із своїм патрулем і швидко попрямував до втікачів. А з другого боку наближалися Вербена, Кервель і Жовтоцвіт. Кролиця, що кричала, обернулась і кинулася до кущів, що росли в неї за спиною. Але з тих кущів вистрибнув Звіробій і передньою лапою зацідив кролиці в голову. Та крутнулася ще раз, перебігла стежку й стрибнула в човен.

Кучма зрозумів, що Звіробій, відколи на нього напав Кегаар, не тільки не втратив контролю над розгубленими офіцерами, а встиг придумати новий план дій і здійснити його. Поки приголомшені грозою втікачі брели навмання по воді й грязюці до річки, генерал вивів свій загін канавою на луку, а звідти подався просто до пішохідного містка, про який, напевне, знав. Там він зробив засідку в укритті. Та як тільки він збагнув, що втікачі чомусь не з’являються до містка, генерал зараз же послав Горицвіта в обхід кущами, щоб відрізати Кучминим кролям дорогу вниз за течією. Горицвіт блискуче виконав цей маневр. І саме тут, на березі річки, генерал хотів дати їм бій. Він розумів, що великий птах не може встигати скрізь. Щоправда, чисельність супротивника була вдвічі більша, але ж ті майже всі його боялися й жоден з них не був муштрованим ефрафанським офіцером! Зараз, притиснувши загін супротивника до річки, Звіробій міг розколоти його на частини й знищити стільки ворогів, скільки його душа забажає!

«Тепер я розумію, чому офіцери ладні йти в огонь і воду за своїм генералом Звіробоєм! — подумав Кучма.— У нього ж немає нічого від кроля! Знав би я все це три дні тому, я б нізащо не пішов до Ефрафи! Хоч би він не додумався, для чого нам човен...»

І, стрілою перелетівши через прибережну траву, Кучма опинився в човні поруч Ліщини. Поява Звіробоя та інших ефрафанських вояк подіяла на кролиць краще за умовляння Ожини й П’ятого: вони всі до одної перебігли на човен. За ними слідом ускочили й Ожина з П’ятим. Переслідуючи їх по п’ятах, Звіробій вибіг на берег і став якраз навпроти Кучми. Приготувавшись захищатися, Кучма почув за спиною в себе стривожений голос Ожини:

— Ліщино, Кульбаба зостався на березі!

— Доведеться лишити його! — випустивши з зубів мотузок, мовив Ліщина.— Це ганебно, але ті зарізяки от-от кинуться на нас! Ми в човні зовсім безпомічні.

Не зводячи очей із Звіробоя, Кучма сказав:

— Постривай хвилинку, Ліщино! Не можна лишати Кульбабу. Я їх затримаю!

А Звіробій, ошкірившись до Кучми, загарчав:

— Я був довірився тобі, Тлайлі, а зараз ти довірся мені! Я тобі даю на вибір: або втопися в річці, або ми тебе розірвемо тут на шматки! Всіх вас порозриваємо! Ану, Жовтоцвіт, Вербена! Як тільки я дам знак, ми всі разом кинемося на них. Що нам той птах!..

— А ось і він! — вигукнув Кучма.

Звіробій мимоволі підвів голову й відскочив назад. Кульбаба стрілою вискочив із кущів, перетнув стежку й через мить уже сидів у човні поруч Ліщини. Цієї хвилини мотузок розірвався, і зразу ж човник-плоскодонець поплинув попід берегом за течією.

Оглянувшись назад, Кучма побачив морду генерала Звіробоя, що виряченими очима дивився їм услід. «Достоту мов той боривітер, що був упав перед нашою норою на пагорбі, але не впіймав миші,— подумав Кучма.— Такий розчарований!»

Частина IV. ЛІЩИНА-РА

39. МОСТИ

Якби це було на іншій річці, з Ожининого плану, мабуть, нічого не вийшло б. Човен або зовсім не відчалив би, або знов прибився б до берега. Але тут, на річці Тест, не було ні корчів під водою, ні обмілин, ні заростей комишу. Від берега й до берега течія була рівна й незмінна, не швидша за нормальну людську ходу. Опинившись посеред річки, човник спокійно й тихо поплинув собі, ані сповільнюючи, ані прискорюючи швидкості.

Більшість кролів погано розуміла, що відбувається. Ефрафанські кролиці ніколи не бачили річки, а, скажімо, Чашечка чи Козелець не змогли б їм пояснити, що всі пливуть на човні, бо й самі цього не тямили. Здебільшого вони просто звірилися на Ліщину й робили, що їм веліли. Але всі, і кролі, й кролиці, збагнули, що Звіробій із своїми посіпаками щез. Виснажені всім пережитим, давно промоклі наскрізь кролі мовчки поприпадали до дерев’яних дощок човна, відчуваючи тільки невиразне полегшення. У них навіть не лишилося снаги подумати, а що ж воно буде далі.

Тим часом дощ не вщухав. Вони вже й не звертали уваги на дощ, але тремтіли від холоду. До того ж наші мандрівники були зовсім безпомічні й неприкриті, незахищені від багатьох можливих небезпек. Керувати човном вони не могли й не знали, куди їх несе. Щоправда, останню трудність усвідомлювали тільки троє: Ліщина, П’ятий та Ожина.

Знеможений Кучма впав біля Ліщини та так і лежав на правому боці. Гарячкова одвага, завдяки якій він добувся від Ефрафи до річки, покинула його, а поранене плече дуже нило. Попри дощ і пульсуючий біль у передпліччі він ладен був тут і заснути, на цих жорстких дошках. Але він розплющив очі й подивився на Ліщину.

— Вдруге я б такого не втнув, Ліщино! — мовив він.

— І не треба вдруге! — відповів Ліщина.

— Знаєш, коли б я на мить завагався — нічого б не вийшло! Це був один шанс із тисячі!

— Діти наших дітей почують чудесну оповідь! — вимовив Ліщина традиційні кролячі слова.

— Слухай, Ліщино, от ми добули кролиць. А що далі?

— Не знаю,— відповів Ліщина,— Може, нам це скаже хтось із наших мудрагелів. Або Кегаар... Де він подівся? Він-бо знає норов цієї штуки, на якій ми сидимо!

Почувши про «мудрагелів», Кульбаба, що тулився біля Ліщини з другого боку, пробрався по залитому водою дну й привів П’ятого та Ожину.

— Ми тут гадаємо, що чинити далі,— сказав Ліщина.

— Мені здається, що незабаром нас приб’є десь до берега, ми виберемося на суходіл і сховаємося,— задумано мовив Ожина.— Та й непогано буде, коли нас занесе чимдалі від Кучминих приятелів!

— І все-таки погано,— заперечив Ліщина.— Нас будь-хто може побачити, а втекти ми нікуди не втечемо! Біда, якщо нас побачать люди!

— Люди не люблять дощу,— сказав Ожина.— І я його не люблю, як про те вже мова, але саме зараз нам із дощем безпечніше!

Цієї миті Хізентлай, що сиділа зразу ж за ними, здригнулась і задивилася вгору.

До них летів крізь дощ Кегаар — звідти, куди вони пливли. Птах сів на борт, і кролиці нервово позадкували від нього.

— Пане Лішшино! Попереду міст! — оголосив він.— Ви башити міст?

Нікому з кролів не прийшло в голову, що вони пливуть попід тією самою стежкою, якою прийшли надвечір, ще до грози. Тепер вони бачили прибережні зарості з другого боку, все довкола виглядало інакше. Але цієї миті кролі угледіли недалеко попереду міст — той самий міст, який вони перейшли чотири дні тому, ще коли вперше вибрели до річки Тест. Міст вони впізнали з першого погляду.

— Може, ви проскошити під ним, а може, ні! — сказав Кегаар.— Але вам сидіти так — біда!

Міст стояв на двох низьких палях. Мостової арки не було. Сталеві ферми тяглися від одного берега до другого паралельно поверхні води. До водної гладіні лишався просвіт сантиметрів двадцять заввишки. Дуже вчасно Ліщина зрозумів, що має на увазі Кегаар: якщо човен і пройде попід мостом, не застрягши, то проміжок між човном і фермами буде не більший кролячого кігтя! А. кожного, хто сидітиме вище рівня бортів, міст ударить або й скине в річку! Ліщина по дну, вкритому теплою водою, перебіг на другий край човна, розштовхуючи мокрих кролів, що збилися докупи.

— На дно! Всі на дно! — наказав він.— Срібний, Козелець — усі-всі! І ти, й ти — як тебе звати? Ах, Чорнобіль! Зжени всіх на дно! Швидко! Не бійтеся води!

Ефрафанські кролі беззастережно виконали наказ. Ось Кегаар знявся у повітря й шугнув понад дерев’яним поруччям. Бетонні контрфорси з берегів заходили трохи в воду, тож тут звужена річка текла ледь швидше. Ось міст темною масою насунувся на них, мов снігова шапка впала з дерева. Ліщина припав до вкритого водою дна. Потім човен задвигтів од важкого удару, рух сповільнився; пролунав глухий скрегіт, довкола все потемніло, й дуже низько над головами кролів навис якийсь ніби дах. За хвилину дах щез, і човен плавно поплинув собі далі. Кролі почули Кегаарів голос. Так, вони минули міст і пливли далі за течією!

З’ясувалось, що на Ліщину звалився Жолудь. Ударом його приглушило й пом’яло, але не поранило.

Одна з кролиць побоялася стрибати на дно у воду і вдарилась спиною об балку. Видно було, що вона поранена, тільки Ліщина не міг знати, наскільки серйозно. Коло потерпілої клопоталася Хізентлай. Ліщина обвів поглядом своїх тремтячих супутників, а тоді глянув на бадьорого Кегаара, що вмостився на кормі.

— Як би нам причалити до берега, Кегааре? — спитав він.— Сам розумієш, життя на воді — не для кролів!

— Ви не спинити шовен! Але там, далі, ше один міст! Він спинити шовен!

Не лишалося нічого іншого, як просто чекати. Помалу човен принесло до іншого повороту, де річка повертала на захід. Налякані тим, що спіткало Жолудя й ту кролицю, кролі так і зостались сидіти у воді на дні човна. Ліщина поповзом вернувся на ніс човна й задивився вперед.

Далі річка розливалася ширше, течія тут була повільніша. Ліщина побачив, що пливуть вони вже не так швидко. Ближчий берег, високий та крутий, густо поріс лісом, але дальший був пологий, відкритий, рівненько порослий травою. Ось пологий берег лишився позаду, й тепер уже обабіч зависочіли дерева. А попереду, як і обіцяв Кегаар, шлях річці перегородив другий міст.

Це був дуже давній міст. Його цегляне мурування потьмяніло від часу, обросло плющем, валеріаною та рожевим льонком. Далеченько від обох берегів, посередині його прорізали чотири низькі арки з вузькими отворами для водостоку. Від поверхні води до склепіння арки була відстань сантиметрів у тридцять. Через ці отвори з того боку моста прозирали тонкі смужки денного світла.

Видно було, що човен приб’ється до цього моста й там стане. Але Ліщина все одно зіскочив у воду на дно човна. Проте це вже було зайве. Човен бортом легко торкнувся двох стояків і зупинився, загородивши вхід до одного з центральних водостоків.

Пливли вони всього хвилин п’ятнадцять і залишили позаду трохи менше милі.

Ліщина поклав передні лапи на другий борт і обережно виглянув: де береги? Обидва береги тут були круті, кролеві до них не дострибнути. Тоді обернувся і подивився вгору. Цегляна стіна була рівна й гладенька, з виступом посередині відстані між ним і парапетом. Ні, кріль туди не видереться!

— Що робити, Ожино? — спитав Ліщина, пробираючись на ніс човна.— Ти нас посадив на цю штуку, то й скажи, як із неї злізти!

— Не знаю, Ліщино-ра! — признався Ожина.— Я всяке уявляв собі, але тільки не такий кінець шляху. Схоже на те, що нам доведеться пливти.

— Пливти? — перепитав Срібний.— Як же нам пливти, Ліщино-ра? Воно то недалеко до берега, але ж глянь, яка крутизна! І течія нас затягне в одну з цих дірок під мостом!

Ліщина спробував зазирнути в отвір арки. Темний тунель був не довший за сам човен, і поверхня води в ньому здавалася гладенькою. Там не стирчало ніяких камінців, і між поверхнею води й склепінням арки вистачало місця, щоб кріль, пливучи, міг тримати над водою голову. Але просвіт був такий вузький, що не видно було місцевості по той бік моста. Смеркало.

Ліщина обернувся до Ожини й Срібного.

— От так вскочили — з однієї халепи та в іншу! — мовив він.— І лишатися тут не можна, і виходу ніякого я не бачу!

На парапеті над ними з’явився Кегаар і заплескав крильми, витрушуючи з них на кролів дощ.

— Шовен більше не плифти! — оголосив він.— Більше не шекати!

— Але ж як нам дістатися до берега, Кегааре? — спитав Ліщина.

Птах здивувався:

— Собаки плифти, пасюк плифти, а ви — ні?

— Та ми можемо пропливти трохи, але ж береги надто круті для нас, Кегааре! Нас затягне водою в котрусь із цих нір, а ми не знаємо, що там, по той бік моста!

— Там добре! Ви лехко вилісти!

Ліщина розгубився. Як розуміти ці чайчині слова? Адже Кегаар не кріль! Чи зумів він оцінити цю річку з кролячого погляду? Чи означали його слова, що за мостом спокійна течія і пологий берег, де кролі можуть легко вилізти? Чогось Ліщині не вірилося...

Ліщина обвів усіх поглядом, шукаючи розради. Срібний вилизував Кучмі плече. Ожина, нервуючи, то вилазив на перекладинку, то злазив із неї, і видно було, що його терзають такі самі сумніви. Бачивши таку кролячу нерішучість, Кегаар пронизливо закричав:

— Ярк! Шортові кролі не тямити нішого! Я показати, шо робити!

І незграбно стрибнув з носа човна в воду. Між човном і темним отвором тунелю не було ніякого проміжку. Сидячи у воді, мов дика качка, птах поплив за течією і щез в тунелі. Заглянувши в отвір арки, Ліщина спочатку не побачив нічого, а тоді розрізнив темні обриси птаха проти плями світла там, де кінчився тунель. Ось Кегаар зовсім виплив на світло, повернув убік і зник із поля зору.

— Ну, й що це доводить? — сказав Ожина, цокочучи зубами.— він там міг злетіти в повітря! Чи дістати до дна своїми великими перетинчастими лапами!

Кегаар знов з’явився на парапеті над їхніми головами.

— Тепер ти! — коротко мовив він.

А бідолашний Ліщина ніяк не міг зважитися й стрибнути вниз.

— Дозволь, я піду перший, Ліщино! — мовив йому П’ятий.

Він уже був поставив передні лапи на край борту, коли це враз усі кролі завмерли — котрась із кролиць тупнула лапою по дну. Згори долинули людські голоси, хода й запах запаленої білої палички. Люди наближались. Кегаар злетів з парапету. Жоден кріль не ворушився. Ось уже людські кроки й голоси залунали на мосту. Могутній інстинкт спонукав кожного кроля: тікай, сховайся в нору!..

Та ось голоси й запахи подаленіли, тупіт помалу завмер. Люди перейшли міст і навіть не глянули через парапет! Ліщина отямився.

— Вирішено! — мовив він.— Усім пливти! За мною, Дзвіночку! Ти ж казав, що станеш водяним кролем.

Від підійшов до борту й побачив поруч себе Чашечку.

— Швидше, Ліщино-ра! — попросив Чашечка, нервово сіпаючись і тремтячи.— Я йду за тобою. Тільки швидше!

Заплющивши очі, Ліщина шубовснув у воду. Як і колись у річці Енборн, його вмить скував холод. Але течія тут була дужча, вона вмить підхопила його й потягла. З переляку він заборсався, підняв голову над водою і вдихнув повітря. Ось його кігті дряпнули по битій цеглі під водою — і знов опори не стало. Потім течія ослабла, тунель закінчився, темрява змінилася світлом, і він побачив над головою листя й небо. Все ще борючись з течією, він ударився об щось тверде, відштовхнувся, знов ударився і тоді лапи його торкнулися рідкої грязюки. За хвилину він виповз на слизький берег. Ще якусь хвилину лежав, відсапуючись, а тоді втер лапою писок і розплющив очі. І зразу ж побачив Чашечку — весь обліплений мулом, малий теж виповзав на берег.

Враз забувши всі свої страхи й сповнившись упевненості, відчувши радісний підйом сил, Ліщина поповз назустріч Чашечці, й разом вони вилізли в кущі верболозу. Обом не хотілося говорити. Із свого укриття вони оглянули річку. Тут, за мостом, вона розливалася широким плесом. Скрізь надовкола обидва береги поросли деревами й кущами. Але тут нелегко було визначити, де кінчалась вода й починався ліс, бо верболіз ріс на замуленому мілководді. Видно було дві борозни, що їх проклали обидва кролі в мулі, виповзаючи на берег. По діагоналі через усе плесо, від протилежного кінця моста до місця, трохи нижчого від того, де вони сиділи, тяглась загорожа з тонких вертикальних металевих прутів. Коли вище за течією, де рибні угіддя, викошували очерети й комиші, все то припливало сюди й затримувалось цією загорожею. Потім люди граблями збирали бур’яни й складали на купи, щоб гнило на добриво. Весь лівий берег був, власне, великою купою згноєного бур’яну. Це була зелена, оточена лісом, повна смердючих випарів місцина.

— Добренький старий Кегаар! — розчулено вигукнув Ліщина, втішено роззираючись довкола.— Я мав би більше довіряти йому!

Цієї миті ще один кріль виплив з-під моста. Ліщина й Чашечка завмерли, стежачи, як той борсається у воді, мов муха в павутинні. Кріль наштовхнувся на загорожу, проплив трохи попід нею і, намацавши дно, вибрався з каламутної води. То був Чорнобіль. Він упав знесилено на бік і, здавалось, не помічав Ліщини й Чашечки, що підійшли до нього. Але за хвилину він закашляв, виблював трохи води й сів на задні лапи.

— Як ти, живий-здоровий? — спитав Ліщина.

— Більш-менш,— відповів Чорнобіль.— А чи багато ще справ лишилось на сьогодні, пане? Я дуже втомився!

— Можеш тут відпочити,— сказав Ліщина.— Але як це ти на свій страх і ризик кинувся у воду слідом за нами? А що коли б ми всі потопилися?

— Я чув наказ, пане! — відказав Чорнобіль.

— Он як! Ну, у нас ніхто так беззастережно не виконує наказів! Боюсь, що ми здамося тобі гуртом нехлюїв... А хтось іще ладнався стрибати за тобою?

— Вони трохи нервуються,— відповів Чорнобіль.— І їх можна зрозуміти.

— Але ж поки вони там розсиджуються, що завгодно може скоїтись! — сердито вигукнув Ліщина.— Їх ще візьме тхарн! Люди можуть вернутися! Коли б їм якось переказати, що тут безпечно пливти...

— Гадаю, це можливо, пане! Якщо я не помиляюсь, треба тільки перейти на той бік моста. Дозвольте виконати, пане?

Ліщина був спантеличений. Наскільки він розумів, перед ним був нещасний ефрафанський в’язень, навіть навряд чи й член Оусли! До того ж він щойно признався, що дуже втомився. Ліщині треба було негайно подбати про свою репутацію!

— Ми підемо обидва,— сказав він.— А ти, Глао-роо, лишайся тут і стеж за річкою. Зараз вони почнуть випливати один за одним, а ти їм допомагай!

До моста треба було дертися по крутизні попід мокрими від дощу кущами. Вони обережно виглянули з високого бур’яну на путівець, що біг через міст. Там нікого не було видно, нізвідки не долинали ні звуки, ні запахи. Вони перебігли дорогу, опинившись на горішньому краї моста. Берег майже прямовисно сходив тут до води з двометрової висоти. Внизу стояв човен, прибитий течією до двох стояків.

— Срібний! П’ятий! — загукав Ліщина.— Підворушіть їх, нехай стрибають і пливуть! Там, за мостом, хороше місце. Спочатку постарайтесь умовити кролиць! Та швидше повертайтесь, бо сюди можуть знов прийти люди!

Нелегка то була справа — розбуркати заціпенілих, спантеличених кролиць, розтлумачити їм, що від них вимагається. Кульбаба, як побачив Ліщину на березі, зараз же й стрибнув у воду. За ним пірнув Вероніка, та коли слідом хотів плигнути й П’ятий, Срібний затримав його.

— Якщо всі кролі попливуть, кролиці зостануться самі! А самі вони не насміляться стрибати у воду.

— Вони послухають Тлайлі, пане! — підказав Чорнобіль.— Тільки він може їх зрушити!

Кучма досі лежав у воді на дні човна. він начебто спав, та коли Срібний ткнувся в нього носом, підвів голову й подивився на всіх затуманеним поглядом.

— О, привіт, П’ятий! — мовив він.— Це плече таки завдасть мені клопоту! І я страшенно змерз! А де Ліщина?

Срібний пояснив йому все. Кучма якось зіп’явся на ноги, і з рани на його плечі зацебеніла кров. Кульгаючи, він підійшов до поперечки й виліз на неї.

— Слухай, Хізентлай! — заговорив він.— Твої подруги навряд чи намокнуть більше, якщо зараз пострибають у воду й пропливуть трохи. Тільки не разом, а поодинці, щоб у воді не подряпали одна одну!

Але не все так легко зробилося, як здавалось Чорнобілеві. Не одна хвилина збігла, поки всі кролі покинули човен. Кролиць було всіх десять (хоч ніхто з кролів не знав точного числа). Більшість їх була до того змучена, що так і сиділа купкою. А як котру підштовхнуть до борту, вона тільки тупо дивилася на воду й ані руш з місця. Тоді замість цієї приводили іншу. Час від часу Кучма просив когось із кролів показати приклад. Трайонлоза, поранена кролиця, настільки зле почувалася, що з нею разом попливли Ожина й Сесусіннан: він попереду, а вона — позаду потерпілої.

Споночіло, і дощ перестав. Ліщина з Чорнобілем вернулися назад, до пологого бережка за мостом. Гроза посунула на схід, і небо очистилось від хмар, стало легше дихати. Але настала фу-Інле, коли останній проплив попід мостом Кучма в супроводі Срібного й П’ятого. Він насилу тримався на воді, а допливши до загорожі, перевернувся горічерева, мов дохла рибина. Та коли його винесло на мілке, Срібний допоміг йому стати на лапи. Ліщина й ще дехто кинувся йому назустріч, але Кучма відрізав їм у своїй звичній грубуватій манері.

— Геть з дороги! — рикнув він.— Як засну я зараз, Ліщино, то ти не смій мене будити, а то сам Фрітх тебе не врятує!

— От бачиш, як у нас ведеться! — сказав Ліщина Чорнобілеві, що вражено витріщив очі.— Помалу звикнеш до цього. А зараз пошукаймо сухе місце, якого що ніхто не назорив, та й собі поспимо!

Кожен сухий п’ятачок на березі позаймали купки наморених, поснулих кролів. Трохи попошукавши, знайшли повалене дерево, у якого з одного боку відійшла кора. Вони пролізли попід листям і гіллям, втислися в гладеньке вигнуте ложе і вмить поснули.

40. ДОРОГА НАЗАД

Прокинувшись уранці, Ліщина зразу ж почув прикру вість: уночі померла Трайонлоза. Пропливши разом із нею попід мостом, Сесусіннан допомогла Трайонлозі виповзти на берег і заснула поруч подруги, сподіваючись, що та одужає до ранку. Та коли Сесусіннан прокинулась, Трайонлози поруч не було. Кинулась шукати подругу і знайшла її мертву в очереті над річкою. Певне, бідолашна відчула, що помирає, і відповзла, щоб померти на самоті, як то роблять тварини.

Лиха вість засмутила Ліщину. Так, їм пощастило добути стільки кролиць в Ефрафі й без бою вислизнути з-під носа у Звіробоя. І план вони придумали добрий, але буря та ще страхітливе завзяття ефрафанців мало не звели все нанівець. З усією мужністю Кучми та Срібного їхній задум таки провалився б, якби не Кегаар. А Кегаар саме збирався покинути їх. Кучма був поранений, і його, Ліщинина, нога так не до речі розболілась. Тепер, із кролицями, де вже їм помандрувати так швидко й легко, як мандрувалось від Вотершипа до Ефрафи! Побути б тут кілька днів, поки Кучма піддужчає, а кролиці відпочинуть і звикнуть до непевного життя за межами колонії. Але він розумів, що цей берег, до якого вони пристали, зовсім негостинний. Дарма що дерева й кущі давали кролям надійне укриття, але тут було надто сиро. До того ж десь поблизу пролягала дорога, ще й, мабуть, більша, гомінкіша за всі дороги, які вони бачили досі. Щойно засірів світанок, як загурчали, зачаділи грудуділі,— не далі, як через невелике поле. Особливо лякалися того гуркоту кролиці. А тут іще смерть Трайонлози! Стурбовані гамором і стугонінням землі, кролиці не могли пастись, а тільки ходили до річки дивитися на труп подруги й шепталися про те, який тут дикий та небезпечний край.

Ліщина покликав Ожину на пораду. Той наголосив, що скоро сюди, певне, прийдуть люди і знайдуть човен. І Ліщина вирішив: треба негайно вирушати звідси, знайти безпечніше місце для відпочинку.

Взявши Кучму з собою, він поліз нагору, до порослого моріжком путівця. Там вони побачили Кегаара, що добував слимаків із куща болиголову. Два кролі мовчки наблизились до птаха й стали скубти моріжок.

Десь за хвилину Кегаар заговорив:

— І ось ви добути мам, пане Лішшино! Фсе добре, еге ж?

— Так! Без тебе ми б нізащо не добули собі кролиць, Кегааре! Чув я, що ти вчора якраз вчасно надлетів і врятував Кучму.

— Ага, ага!.. Пане Лішшино, скоро прийти люди! Шо ви робити?

— Ми вертаємося до колонії, Кегааре! Коли б тільки дійти...

— Я для вас усе зробити! Тепер летіти на Велику Воду!

— Чи ж ми побачимо тебе знов, Кегааре?

— Ви йти назад, на горби? Лишатися там?

— Так, ми йдемо туди. І тяжко нам доведеться: нас так багато, а ще ж треба уникати ефрафанських патрулів!

— Ви прийти туди! А потім зима, багато холоду, бурі на Великій Воді. І тоді я вернутись, побашити, як ви жити!

— Ми виглядатимемо тебе, Кегааре! — сказав Кучма.— Звалися нам на голову несподівано, як учора ввечері!

— Так, так! Прилетіти й налякати мам і кроленят-кушменят!

Розгорнувши крила, Кегаар піднявся в повітря і, видавши свій хрипкий крик, полетів на південь. Ліщина й Кучма дивилися йому вслід, аж поки він щез за деревами.

Невдовзі рушили й кролі — через міст, а далі через ліс на північ. Пройшовши зовсім небагато, Кучма зрозумів, що далеко не помандрує. Рана його дуже боліла. Ліщина теж досі кульгав, а кролиці хоч і слухалися й хотіли подолати всі труднощі, нелегко звикали до життя глессілів. Непереливки їм були!

В ці дні — а година стояла напрочуд гарна! — Чорнобіль не раз показав, що він, колишній член Оусли, дечого варт. І незабаром Ліщина вже покладався на нього так само, як і на будь-кого із своїх ветеранів. Вирішили неодмінно визволити Чорнобіля з Ефрафи, Кучма керувався тільки співчуттям до нещасної жертви Звіробоєвої жорстокості. Одначе з’ясувалось, що коли не принижувати, не топтати гідності Чорнобіля, то він буде на голову вищий за пересічного кроля. Опинившись на волі серед цих добродушно-веселих, лінькуватих чужинців, він, вбачаючи в собі вишколеного ефрафанця, вирішив прислужитися новим друзям усім, що сам знав-умів. Звісно, він виконував усі накази, але не вагаючись висловлював свою думку, надто коли йшлося про розвідку місцевості чи призвістки небезпеки. Ліщина, хто завжди й від будь-кого приймав розумні поради, почав уважно дослухатися до його слів. А вже Кучма — кого Чорнобіль, природно, надзвичайно шанував,— дбав про те, щоб новачок не перестарався у своєму палкому прагненні віддячити добром за добро.

Після двох чи трьох днів забарних, обережних мандрів, під час яких загін не раз відсиджувався в укритті, кролі знов опинилися біля Цезаревого Пояса, тільки трохи далі на захід від того місця, яке пройшли тиждень тому, коли прямували до Ефрафи. Поруч, на невисокому узвишші, шумів листям гайок. Коли потомлені кролі напаслись («Вечірній сильфлай щодня, як ти обіцяв!» — не забула нагадати Кучмі Хізентлай), Дзвіночок і Вероніка запропонували вигребти невеликі нори-вигрібанки в пухкому грунті під деревами та й перепочити в них день чи два. Ліщина був не проти, але П’ятий погодився на таке не одразу.

— Звісно, відпочинок нікому не завадив би, але чомусь мене це місце насторожує, Ліщино-ра! — сказав він.— Як подумаю трохи, то, може, й додумаюсь чому?

— Мене тобі не доведеться переконувати, але решту не умовиш зрушити з місця,— мовив Ліщина.— Декотрі з цих кролиць «готові бути мамами», як сказав би Кегаар,— оце ж тобі справжня причина того, чому Дзвіночок та інші ладні взятися за риття нір. То, може, й нехай собі?.. «Кріль у норі — у теплі й добрі»!

Тим часом Чорнобіль і Кульбаба з власної ініціативи подалися в розвідку по околицях. А коли повернулись,

Чорнобіль рішуче запротестував проти того, щоб ставати на нічліг у такій місцині.

— Тут ні в якому разі не можна зупинятись, Ліщино-ра! — заявив він.— Жоден Великий Патруль не отаборився б тут ! Це — край лисиць! Треба якнайдалі відійти звідси, поки не споночіло!

У Кучми вже півдня як нило поранене плече, і він був не в гуморі. Йому здалось, що Чорнобіль виставляв себе розумником за чужий рахунок. Якщо в суперечці гору візьме він, доведеться всім, таким потомленим, тюпати далі, аж поки дістануться до задовільного, відповідно до ефрафанських мірок, місця. Там буде ніскільки не безпечніше, ніж тут, у цьому гаю, але зате Чорнобіль зіграє роль мудреця, що вберіг їх від лисиці, яка, певне, існувала тільки в його уяві! Ні, Кучмі таки добряче набридло, що Чорнобіль весь час хизується своїм ефрафанським вишколом!

— В будь-якій горбистій місцевості завжди водяться лисиці,— роздратовано кинув Кучма.— Чому цей гайок видався тобі лисячим царством?

Чорнобіль надто вже хотів бути тактовним із Кучмою, тож і відповідь дав зовсім не найкращу:

— Я не можу достеменно сказати чому! Просто у мене зародилась велика підозра, але мені тяжко пояснити, з чого вона виникла.

— Ах, у нього зародилась підозра! — перекривив ефрафанця Кучма.— Чи ти бачив лисячі сліди? Чув запах? Чи таке тобі наспівала зелена мишка, сидячи під поганкою? Чи знаєш ти, Чорнобілю, що цього літа, поки ми ще не мали щастя користуватися твоїм досвідом, ми стільки ходили полями, лісами, пустищами, пагорбами й не втратили жодного кроля?

— Я тільки проти риття нір,— примирливо сказав Чорнобіль.— Свіжі нори помітні, привертають увагу елілів.

— Облиш його, — попросив Ліщина Кучму, хоч той уже розтулив рота, щоб відповісти.— Не на те ж визволяв ти його з Ефрафи, щоб тепер збиткуватися з нього! Слухай, Чорнобілю! Певне, мені доведеться вирішити цю суперечку. Мабуть, твоя правда: лишатися тут ризиковано. Але скільки ми в дорозі, стільки й ризикуємо весь час, а безпеку знайдемо аж у своїх норах! Усі так потомилися, що треба день-два відпочити. Чом би й не тут, у цьому гайку?

Поки зайшло сонце, кролі вже й вирили кілька нір. Після ночівлі під землею всі почулися набагато здоровішими. До самого вечора панував святковий настрій. Ліщинина нога вже не так боліла, і Кучма подужчав, повеселів. Кролиці, які ще два дні тому були худі й кістляві, тепер поповніли, погарнішали.

Наступного ранку кролі повиходили на пізній сильфлай. Легкий північний вітерець задував просто в нори. Дзвіночок, що вийшов на повітря останній, клятвено запевнив товаришів, що вітерець несе виразний кролячий запах.

— Це там старий Падуб тисне на свої залози під підборіддям — подає нам знак, Ліщино-ра! — сказав він, а продовжив віршиком:

Ой, кріль дома чхнув!

А я почув —

Як мене мандри стомили!..

А Ліщина докінчив за нього:

Він там сидить,

На стежку глядить

І мріє про подругу милу!

— Так не годиться, Ліщино-ра! — заявив Дзвіночок.— у Падуба там аж дві кролиці!

— Хатні,— уточнив Ліщина.— Сподіваюсь, вони там досі зміцніли, меткіші стали, але все одно вони ніколи не зробляться такими, як дикі кролі! Глянь на ефрафанок! Як вони зараз бігають, які щасливі, коли їх ніхто не стереже! Подивися хоч би на тих двох красунь, що зайшли он під крутизну. Вони ж... О, Фрітх на небі!

Руда, схожа на собаку тінь тихо, мов світло з-за хмари, впала з навислої над крутизною ліщини. Вона приземлилася між двох кролиць, схопила одну за шию і блискавкою майнула нагору. І тут усі почули різкий лисячий запах. Тупнувши, як один, блискаючи білими підхвістями, кролі кинулися в укриття.

Ліщина й Дзвіночок опинилися в одній норі з Чорнобилем. Ефрафанець був стриманий і діловитий.

— Бідолашка! — сказав він.— Бачите, у них ослаблені природні інстинкти від життя в мітці. Додумались: пастися під кущами з навітряного боку! Але ось що я вам пораджу, Ліщино-ра: якщо тут не дві гомби (а це вже була б велика біда!), нам треба до ні-Фрітха, не пізніше, забратися звідси. Та гомба якийсь час не полюватиме. Треба якомога швидше рушати!

Висловивши свою згоду, Ліщина без зволікань скликав усіх докупи. Швидкими перебіжками кролі подалися на північний схід попід ланом половіючої пшениці. Ніхто не говорив про загиблу. Так вони лишили позаду три чверті милі, поки Ліщина з Кучмою зупинились перепочити трохи й переконатися, чи ніхто не відстав. Коли надбігли Чорнобіль і Хізентлай, Кучма спитав ефрафанця:

— Адже ти попереджав нас, що так станеться, хіба ні?

— Попереджав? — перепитав Чорнобіль.— Не розумію!

— Про те, що може наскочити лисиця!

— Таки не пригадую... Та й хто з нас міг те передбачити? Зрештою, пропала одна кролиця — невелика втрата!

Кучма вражено витріщився на нього, але Чорнобіль, чи то не бажаючи наголошувати на своїх словах, чи то щоб урвати розмову, просто почав скубти траву. Спантеличений Кучма відійшов і собі став пастись біля Хізентлай і Ліщини.

— Куди це він хилить? — не втерпів Кучма за хвилину.— Ви ж усі свідки, як він застерігав нас дві ночі тому, що може наскочити лисиця! А я грубо з ним повівся.

— В Ефрафі,— сказала Хізентлай,— якщо кріль дасть старшому пораду й ту пораду відкинуть, він про це негайно забуде, мовби й не казав нічого. Чорнобіль прийняв рішення Ліщини, і то вже байдуже, до чого це призвело. Просто він нічого не радив — і край!

— Так, це може бути,—погодився Кучма.—Ефрафа! Нікчемні мурашки під проводом собаки! Але ж ми не в Ефрафі! Невже він таки й справді забув про своє попередження?

— Може, й забув. Але хоч би й не забув, ти нізащо не доб’єшся від нього признання, що він попереджав. Казатимеш йому, що він слушно застерігав, а він тебе й слухати не стане. Це для нього все одно, що справити нужду в норі.

— Ти теж ефрафанка. Невже й ти так думаєш?

— Я кролиця,— відказала Хізентлай.

— * *

Десь опівдні кролячий загін наблизився до Цезаревого Пояса. Кучма перший впізнав це місце.

— А знаєш, кролицю спіймала та сама лисиця, що гналась тоді за мною! — сказав він Ліщині.— І як я про це не здогадався!

— Заспокойся, Кучмо! — сказав Ліщина.— Ти сам добре знаєш, чим ми всі завдячуємо тобі. Он кролиці всі думають, що тебе послав Ель-аграйра, щоб ти визволив їх із Ефрафи. А в сьогоднішній нашій втраті я винен не менше за тебе... Але я і на мить не припускав собі, що ми вернемося додому без втрат. Недолічилися двох кролиць, а я розраховував на гірше. Якщо ми наддамо ходи, то на вечір будемо вже в Сотах. Забудьмо про ту гомбу, Кучмо... А це хто?

— Загін саме підходив до заростей ялівцю й шипшини, і тоді перед ним на пагорку, мовби з-під землі, виросли з високої трави чотири великі кролі.

— Ну, чом же ти не відповіси йому, Тлайлі? — сказав один із незнайомців.— Хто я?

— Запала мовчанка. Тоді заговорив Ліщина:

— Я бачу, що це ефрафанці, бо вони мічені. Це Звіробій?

— Ні,— сказав Чорнобіль.— Це капітан Горицвіт.

— Ага,— протяг Ліщина.— Що ж, я чував про тебе, Горицвіте. Не знаю, чи збираєшся ти чинити нам перешкоди, але краще залиш нас у спокої. З Ефрафою ми не маємо більше ніяких справ!

— Помиляєшся! — відповів Горицвіт.— Та кролиця, що йде за вами, піде з нами! І всі інші кролиці, які тільки є у вас!

— Цієї миті біля підніжжя пагорка показались Срібний і Жолудь, а за ними Сесусіннан. Із першого погляду впізнавши ефрафанців, Срібний шепнув щось Сесусіннан, і та шаснула назад поміж лопухів.

— Я послав по білого птаха, Ліщино! — мовив Срібний уголос.

— Ця простенька хитрість подіяла. Горицвіт злякано зиркнув угору, а інший патрульний озирнувся, чи далеко до кущів.

— Ти говориш дурниці,— сказав Ліщина Горицвітові.— Якщо в тебе не більше кролів, ніж я бачу, тобі нас нізащо не подужати!

— Горицвіт завагався. Це вперше у своєму житті він вчинив необачно. Коли він побачив Кучму й Ліщину, то за ними йшли тільки Чорнобіль та ще одна кролиця. Горицвітові не спало на думку, що можуть бути ще якісь кролі, котрі розбрелися на певній відстані один від одного. Йому здалось, що перед ним — чудова нагода напасти й, можливо, вбити осоружних Тлайлі та Чорнобіля разом з їхнім товаришем, кульгавим до того ж, а кролицю відвести в Ефрафу. Спокусившись на легку перемогу, він вирішив не нападати з засідки, а несподівано вискочити перед ворогами — може, вони злякаються і здадуться без бою? Але зараз, побачивши, що до супротивника по одному та по двоє підтягуються резерви, зрозумів, що припустився помилки.

— У мене є ще дуже багато кролів! — сказав Горицвіт.— Лишіть кролиць, а самі можете йти. А то ми повбиваємо вас!

— Гаразд! — сказав Ліщина.— Виведи весь свій патруль, щоб ми його побачили, і ми вчинимо по-твоєму!

— На цю хвилину біля підніжжя пагорка зібрався чи не весь загін. Горицвіт і патрульні мовчки дивилися на них, але не тікали.

— Ти краще не потикайся до нас,— сказав йому Ліщина.— Срібний! Ожино! Ведіть далі кролиць. Ми вас наздоженемо!

— Ліщино-ра! — прошепотів йому на вухо Чорнобіль.— Не можна лишати живим жодного патрульного! Вони не повинні доповісти про нас генералові!

— Ліщина вже й сам подумав про це, але, уявивши, що зчиниться жахлива різанина, в якій четверо ефрафанців будуть буквально розірвані на шматки, так і не зважився дати наказ до бою. Як і Кучма, він почував до Горицвіта невиразну симпатію. До того ж і для їхньої сторони бій не обійшовся б малою кров’ю, а поранені лишали б за собою криваві сліди...

— Ні, ми не зачепимо їх! — твердо мовив він.

— Чорнобіль не сказав більш нічого, й вони мовчки сиділи, стежачи за Горицвітом, аж поки остання кролиця зникла в кущах.

— А зараз,— сказав Ліщина,— бери свій патруль і вертайся тією дорогою, якою прийшов сюди! Досить розмов! Забирайся!

— Горицвіт із патрулем побігли геть, і Ліщина, радий, що позбувся їх так легко, разом з іншими кролями поспішив за Срібним.

— Залишивши позаду Цезарів Пояс, вони мов на крилах полетіли. Після півтора денного відпочинку кролиці бадьоро бігли вперед. Усіх затримував тільки Чорнобіль. Він був чимось дуже стурбований і все огинався позаду. Надвечір Ліщина вирішив послати його вперед прямо по стежці, якою вони йшли,— пошукати буковий гай на схилі високого пагорба. Чорнобіль швидко вернувся назад.

— Ліщино-ра, я підійшов зовсім близько до того гаю! — доповів він.— А там на узліссі двоє кролів бігають по моріжку!

— Кульбабо, ану біжімо та побачимо! — сказав Ліщина.

— Коли вони перебігли путівець і помчали вниз схилом, Ліщина мало не підстрибнув на радощах, побачивши рідний буковий гай. Подекуди проглядали жовті листки, тут і там видніла бронза серед зеленого гілля. А їм назустріч уже бігли Жостір і Суниця.

— Ліщино-ра! — вигукнув Жостір.— Кульбабо! Що сталось? Де решта? Чи добули ви кролиць? Усе гаразд?

— Скоро вони всі будуть тут,— відповів Ліщина.— Так, ми добули багато кролиць, і всі, хто вирушав у похід, вернулись назад! А це — Чорнобіль, він утік із Ефрафи.

— То йому пощастило! — сказав Суниця.— Ох, Ліщино-ра, ми тут щовечора виглядали вас на узліссі! Падуб і Самшит коло нір. І що б ви думали? У Конюшини будуть маленькі! Чудово, правда?

— Прекрасно! — мовив Ліщина.— Отже, вона приведе перша! Ох, Фрітх свідок, що ми пройшли! Я розкажу вам трохи перегодом — ото почуєте історію! Але зараз ходімо та приведемо всіх!

Ще сонце не зайшло, як увесь загін дійшов до колонії. Вони попаслись серед роси й довгих тіней, дивлячись на повиті смерком поля в долині. А тоді всі гуртом подалися в Соти — послухати, як Ліщина й Кучма розповідатимуть про їхні пригоди.

Коли останній кріль загону спустився в нору, Великий Патруль, що з бездоганним умінням і терпінням таємно йшов по їхніх слідах від самого Цезаревого Пояса, описав півколо на схід і попрямував із донесенням до Ефрафи. Горицвіт планував пересидіти ніч у криївці, а наступного вечора добутися додому.

41. ІСТОРІЯ ПРО РАУСБІ-ВУФА ТА ПРО ФЕЮ ПЕСЮ-ФЕСЮ

Настала найспекотніша пора літа: день за днем стояла варка тиша. Пагорби лежали в млосній дрімоті. Листя на буках потемніло. Замість згризеної трави наросли свіжі стебла й листочки.

Колонія нарешті зажила в мирі та добрі, тож Ліщині лишалося тільки вигріватися на сонечку, перелічуючи подумки всі їхні набутки. Над і під землею запанував спокійний, нічим не порушуваний ритм кролячого життя: їда, риття нір і сон розмірено змінювали один одного. Були викопані нові тунелі й лігва. Кролиці, яким досі ніколи по доводилося рити нори, по-справжньому тішилися роботою. Навіть Конюшина й Копичка навчилися цього діла й пишалися тим, що принесуть перші виводки колонії в лігвах, виритих для самих себе власними лапами. Чорнобіль і Падуб стали близькими друзями. Вони багато сперечалися про різні способи розвідування місцевості й читання слідів, і навіть зробили удвох кілька дозорів по околицях колонії.

Шістнадцять кролів і десять кролиць колонії складали досить щасливе товариство. Час від часу хтось із кимось мав сутичку, але серйозних боїв не було. Дзвіночок залюбки примовляв, що всі незадоволені можуть іти собі до Ефрафи. Кролиць усе тішило, то коло них щасливішали й кролі. Аж Ліщина якогось вечора зауважив, що йому, Головному Кролеві, далебі нічого й робити, адже все вже вирішено й ніяких суперечок не треба залагоджувати.

— А ти вже подумуєш про зиму? — нагадав йому Падуб.

— П’ятеро кролів, а з ними Конюшина, Хізентлай і Вільтуріль, паслися собі на осонні, поки ще не зайшло сонце.

— Тут, на височині, буде, може, й холодніше, ніж усі ми звикли,— сказав Ліщина.— Але грунт такий легкий, що ми можемо заритися набагато глибше, поки настануть холоди. Щоб не задували холодні вітри, ми засиплемо кілька виходів, та й спатимемо в теплі. Взимку мені особисто для щастя вистачить добре поспати, часом погуляти в крем’яхи чи послухати гарну казку...

— А чом би й зараз не послухати казки? — запропонував Дзвіночок.— Давай, Кульбабо! «Як я мало не відстав від човна»...

— Ти про історію «Як Звіробій пошився в дурні»? — сказав Кульбаба.— Ні, я не осмілюся розповісти про таке — це ж історія для Кучми! От зимову казку справді приємно послухати такого спечного вечора! Я саме згадав одну таку — чув колись її, та ніколи не розказував. Хтось із вас, може, й чув її, а хто й ні. Це казка про Раусбі-Вуфа та фею Песю-Фесю.

— Починай! — сказав П’ятий. — Тільки не засушуй, щоб була соковита!

— Жив собі великий кріль,— повів Кульбаба.— І жив собі малий. І жив кролячий князь Ель-аграйра. І от ударив такий мороз, що сніг замерз на вусах у нашого повелителя. Земля і на поверхні і в норах стала така тверда, що можна було поранити об неї лапи, а вільшанки перегукувалися з гаю в гай: «Це мій куточок! Лети й голодуй на своєму!»

Якогось вечора, коли Фрітх, великий, червоний, скочувався за обрій із зимного неба, Ель-аграйра з Трусь-трусем дибали, тремтячи, по мерзлій траві, хапаючи то тут, то там листочок, щоб перебути ще одну довгу ніч під землею. Трава була колюча й несмачна, мов сіно, але обидва старались, як могли, наїстись ще й у нору з собою взяти. І тоді Трусь-трусь запропонував: а що коли ризикнути разочок — побігти через поля та до села, та й перевідати найбільший в околиці город? Господар жив у будинку в одному кінці города, він викопував чи вирізував багато-багато тих чи тих овочів і, повантаживши їх на грудуділь, кудись вивозив. Аби вберегти овочі під кролів, господар обніс город дротяною огорожею. Та Ель-аграйра, коли хотів, завжди знаходив лазівку, хоч це було й небезпечно, бо господар мав рушницю, часто стріляв голубів та сойок і розвішував потім їхні тушки.

«Але нам треба боятися не тільки рушниці! — мовив Ель-аграйра, обмірковуючи похід на ферму.— Треба ще берегтися того клятого пса — Раусбі-Вуфа!»

А Раусбі-Вуфом звали пса того городника. І треба вам сказати, що з усіх псів, які будь-коли лизали руку господарю, цей був найосоружніший, найлихіший і найбридкіший. Це було волохате здоровило, навіть очі в нього заросли вовною. Головним його завданням було охороняти овочевий город, особливо вночі. Звісно, сам Раусбі овочів не їв, і можна було подумати, що час від часу він дозволятиме голодним звірятам ухопити листочок салати чи потягти морквинку й не кине при цьому лихого слова. Та де там! З вечора до райку Раусбі, мов несамовитий, гасав кругом города. Мало йому було, що до того города не сміли підступити інші люди й хлопчаки, то він накидався на всяку тваринку, яку там заставав: ганяв пацюків, кролів, зайців, мишей, ба навіть кротів. А кого спопаде, то й задавить! Як тільки вчує порушника, так зайдеться гавкотом, так і мчить туди, а кріль, раденький, що Раусбі його вчасно попередив своїм гавканням, устигне тим часом накивати п’ятами.

Раусбі-Вуф славився як неперевершений пацюколов. Господар так уже його скрізь хвалив та виставляв, що пес страшенно запишався-завеличався і сам повірив, ніби він — найкращий у всьому світі ловець пацюків.

Їв він дуже багато сирого м’яса (тільки не на ніч, щоб краще бігав на голодний шлунок), тож зачути його можна було ще здалеку. Але все одно через того собацюгу город був дуже небезпечним місцем.

«Невже ми не обдуримо разочок Раусбі-Вуфа? — сказав Трусь-трусь,— Треба тільки пильнувати, щоб могти вчасно втекти!»

Тож Ель-аграйра й Трусь-трусь подалися через поля до села. Здаля вони побачили господаря городу: попахкуючи білою паличкою в роті, він зрізував ряд за рядом мерзлу капусту. Раусбі-Вуф крутився коло нього, виляв хвостом і кумедно вистрибував. Наскладавши багато головок капусти в якусь штуку на колесах, чоловік повіз урожай додому. Він вертався на город кілька разів, а звізши всю капусту до будинку, почав заносити її досередини.

«Як ти гадаєш: нащо він це робить?» — спитав Трусь-трусь. «Мабуть, він хоче, щоб за ніч із капусти вийшов мороз»,— відповів Ель-аграйра. «Правда, капуста буде ще смачніша, коли з неї вийде мороз? — спитав Трусь-трусь,— Хотів би я покуштувати такої капустиці! Та дарма. Зайдімо з цього краю, поки Раусбі далеко!»

Та не встигли кролі гризнути хоч один капустяний листочок, як Раусбі вчув їх і з гавкотом кинувся на другий кінець города. Вони ледве встигли врятувати свої кожушки.

«Бр-р-рудні твар-р-рючки! — лаявся вслід їм пес.

Як-як-як ви посміли поткнути на гор-гор-гор-р-род свої р-р-рила? Геть-геть-геть! Кому гов-гов-гов-вор-рю!»

«Нікчемний негідник! — вигукнув Ель-аграйра, коли вони, облизня спіймавши, трюхикали до своїх нір.— Як він мені обрид! Не знаю ще, як це у нас вийде, але — присягаюся Фрітхом та Інле! — не встигне розтанути цей сніг, як ми поїмо всю їхню капусту, ще й того Раусбі вберемо в дурні!» — «Чи не надто сильно сказано, володарю? — зауважив Трусь-трусь.— Після стількох славних діл жаль буде, коли ти проміняєш свою голову на головку капусти!» — «Я просто не пропущу своєї нагоди!» — відповів на те Ель-аграйра.

Наступного дня Трусь-трусь нюшкував край дороги, коли це мимо промчав грудуділь. У грудуділя ззаду були двері, й ті двері розчинились. Всередині в грудуділі лежали якісь мішечки (такі мішечки люди часто лишають на полях), і один мішечок випав на дорогу. Сподіваючись, що там щось їстівне, Трусь-трусь підбіг і понюхав, але розчарувався: в мішечку було якесь м’ясо! Прийшовши додому, він розказав про цю пригоду Ель-аграйрі.

«М’ясо? — перепитав Ель-аграйра.— І воно ще там лежить?» — «Звідкіля мені знати? — здивувався Трусь-трусь.— Та й нащо воно тобі? Гидотна!» — «Мерщій веди мене туди!» — звелів Ель-аграйра.

Коли кролі прибігли на дорогу, мішечок із м’ясом усе ще лежав на місці. Ель-аграйра перетяг його в канаву й там зарив.

«Але яка з нього буде там користь, володарю?» — не вгавав Трусь-трусь. «Я ще не знаю,— відказав Ель-аграйра,— але якась користь та буде, якщо пацюки не доберуться! Ходімо додому, бо вже сутеніє!»

Дорогою вони натрапили на стару чорну покришку для коліс грудуділя, яку люди викинули в канаву. Якщо ви бачили ці речі, то знаєте, що ті покришки схожі на величезні чорні гриби: вони такі гладенькі, тверді й пружні, відворотно тхнуть і їсти їх не можна.

«Знаєш, нам треба відгризти чималий шмат від цієї речі! — зараз же заявив Ель-аграйра.— Це мені потрібне!»

Трусь-трусь подумав, чи не схибнувся його володар, але змовчав. Та річ була добряче потерта ще й підгнила, тож скоро вони відгризли шмат завбільшки з кролячу голову. Смак тієї штуки був жахливий, але Ель-аграйра дбайливо, мов щось хороше, доніс її до нори. Цілий вечір він одгризав від шматка маленькі шматочки, і після ранкового сильфлаю робив те саме до ні-Фрітха. А тоді розбудив Трусь-труся, покликав його на світло й показав те, що лишилося від шматка покришки.

«На що це схоже? — спитав він.— Я не про запах — про вигляд!» Трусь-трусь подивився та й каже: «Це дуже схоже на чорний собачий ніс, тільки сухий!» — «Чудово!» — мовив Ель-аграйра й ліг спати. Але тієї самої ночі, після фу-Інле, коли всі кролі спали собі в теплих норах, Ель-аграйра знов розбудив Трусь-труся й звелів іти за ним. Сам він ніс в зубах вигризеного з покришки чорного носа й тицяв ним у всяку гидь, яка тільки траплялася їм дорогою.

Зрештою, від Ель-аграйри почало так тхнути, що Трусь-трусь намагався триматися від нього чимдалі. Але Ель-аграйра старався не дихати й таки доніс того носа до канави, де було зарите м’ясо.

«Ану, вирий його! — наказав Ель-аграйра.— Та хутчій!»

Папір від м’яса відпав, але шматки яловичини трималися при купі, зв’язані чимсь таким, наче вусики хмелю. Ель-аграйра звелів бідному Трусь-трусеві тягти те м’ясо до самого кінця городу. Тяжка то була робота, і Трусь-трусь радо кинув бридку ношу, коли дійшов до городу.

«А тепер,—сказав Ель-аграйра,—ходім до будинку!»

Опинившись біля будинку, вони зрозуміли, що господар десь пішов. Вікна не світились, а біля хвіртки ще тримався дух білої палички. Перед будинком був квітник, відгороджений від задвірка й від городу високим дощаним парканом. По той бік паркану були задвіркові двері, що вели на кухню.

Ель-аграйра і Трусь-трусь тихенько пройшли через квітник і зазирнули в дірку в паркані. Раусбі-Вуф не спав. Трусячись від холоду, він сидів на доріжці так близько від них, що видно було, як блищать проти місяця його очі. Кухонні двері були замкнені, але в стіні над водостоком видніла дірка. Підлога в кухні була викладена цеглою, і господар мив її водою, а воду віником, вимітав у ту дірку. Тієї ночі дірку було заткнуто старою ганчіркою, щоб не вистуджувалось приміщення.

Посидівши хвилинку, Ель-аграйра тихо прошепотів:

«Раусбі-Вуфе! О Раусбі-Вуфе!»

Раусбі встав і, наїжившись, роззирнувся.

«Хто там? — спитав він.— Хто це?»

«О Раусбі-Вуфе! — шепотів далі Ель-аграйра в щілину.— О щасливий, благословенний Раусбі-Вуфе! Твоя винагорода чекає на тебе! Я принесла тобі щонайкращу звістку!»

«Що це? Хто це? — озвався Раусбі.— Ніяких мені хитрощів!»

«Хитрощів, Раусбі-Вуфе? — перепитав Ель-аграйра.— Ах, ти ж іще не знаєш мене! Та м звідки тобі мене знати? Слухай, вірний, талановитий пацюколове! Я — фея Песя-Феся, посланниця великого собачого духа Сходу, королеви Собадзюри! Далеко-далеко на сході височить її палац. Ах, Раусбі-Вуфе, коли б ти хоч краєчком ока побачив наше чарівне королівство, ти спізнав би справжні чудеса! Скрізь по Собадзюриному королівству лежать розкидані купи першосортного падла! А гною скільки там, гною! О, як радісно гасав би ти там, нюхаючи все довкола!»

Раусбі-Вуф усе розглядався на всі боки, все ще був сповнений підозрінь.

«Твоя слава найкращого пацюколова на світі дійшла до вух її королівської величності! — провадив Ель-аграйра.— Ми всі знаємо і шануємо тебе! Ось чому я і прийшла сюди. Але ж, о бідолашний, спантеличений песику! Ти не знаєш мене, тому й дивуєшся. Підійди ближче, Раусбі-Вуфе! Підійди та й познайомся зі мною ближче!»

Раусбі-Вуф підійшов до паркану, а Ель-аграйра просунув у щілину того чорного гумового носа й почав ним туди-сюди поводити. Раусбі став, принюхався.

«О благородний пацюколове! — шепотів Ель-аграйра.— Це я, фея Песя-Феся, послана вшанувати тебе за твої заслуги!»

Нарешті пахощі, які поширювалися від гумового носа, справили на пса належне враження. Він забігав, затанцював по доріжці.

«Ах, феє Песя-Феся! — вигукнув Раусбі-Вуф, спливаючи слиною. — Ах, який від вас іде аристократичний запах! Невже й справді я вчуваю аромат дохлого кота? Ще й з ніжним відтінком, якого йому надає душок тухлого верблюда! О ця розкіш палючого Сходу!»

А що воно таке, той верблюд? — поцікавився Кучма.

Не знаю,— признався Кульбаба.— Але оповідач, від якого я чув цю історію, називав верблюда, тож я гадаю, що це якась нетутешня тварина.

«О щасливий, благословенний песику! — вів далі Ель-аграйра.— Сповіщаю тобі, що сама королева Собадзюра всемилостиво виявила бажання вшанувати тебе аудієнцією! Але не зараз, Раусбі-Вуфе, не зараз! Спочатку ти повинен довести, що гідний такої честі! І я повинна випробувати тебе! Тож слухай, Раусбі-Вуфе! У найдальшому кутку городу лежить купа м’яса, справжньої  яловичини! Ми, собачі феї, приносимо цілком земні дари таким благородним, хоробрим тваринам, як ти! Іди ж, знайди ж і покуштуй того м’яса! Довірся мені — я постережу замість тебе дім і город, поки ти повернешся! Таке буде випробування твоїй вірності!»

Раусбі-Вуф був страшенно голодний, холод йому добирався в шлунок, у самі печінки, але він вагався, адже господар звелів йому стерегти дім і город!

«Ну гаразд! — мовив Ель-аграйра.— Дарма! Я рушаю далі. В сусідньому селі живе такий пес...» — «Ні, ні! — заволав Раусбі-Вуф.— Не йди геть, о феє Песя-Феся! Я вірю тобі! Тільки постережи замість мене, не підведи! А я вже біжу!» — «Не бійся, благородний хорте! — запевнив його Ель-аграйра.— Вір моїм словам і слову королеви Собадзюри!»

Коли Раусбі-Вуф великими стрибками поскакав геть у місячному світлі, Трусь-трусь спитав:

«То що, володарю? Гайда по капусту? Треба поспішати!»

«Як тобі не соромно, Трусь-трусю! — відповів Ель-аграйра.— Ми ж пообіцяли постерегти дім! Ні, ні, ніякого мені обману!»

Якийсь час вони чекали. Коли це вертається Раусбі, задоволено облизуючись та усміхаючись. І знов кинувся обнюхувати паркан.

«Я зрозуміла, чесний друже,— сказав Ель-аграйра,— що ти розшукав те м’ясо так швидко, наче то був пацюк! Тим часом нічого не сталося ні з домом, ні з городом. А зараз слухай! Я вертаюся до королеви і все їй розповім. Я скажу їй, що ти показав себе достойним її уваги! Завтра вона вирушає на північ, на Вовчий Фестиваль, і проїздом буде тут. Вона зупиниться на хвилинку, щоб ти зміг явитися перед її ясні очі! Вудь готовий, Раусбі-Вуфе!» — «О феє Песя-Феся! — завив Раусбі.— З якою радістю я плазуватиму й принижуватимусь перед королевою! Як вірнопіддано валятимусь по землі! Я покажу себе найбільшим її рабом! Я все зроблю, аби сподобитися її ласки! Покажу себе щирим псом, вірним собакою!» — «Не сумніваюся в цьому! — сказав Ель-аграйра.— А зараз до побачення! Наберись терпцю до завтра!»

Ель-аграйра забрав гумового носа з щілини, й тихенько обидва кролі подалися геть.

Наступна ніч була ще холодніша. Навіть Ель-аграйра мусив зібрати всю свою мужність, щоб вилізти з нори. Вони з Трусь-трусем розшукали гумового носа за городом і якийсь час носилися з ним, поки зробили його досить пахучим для Раусбі-Вуфа. Переконавшись, що господар пішов з дому, вони обережно підійшли до паркану. Раусбі-Вуф бігав узад-вперед біля кухонних дверей, і з рота в нього вилітали клуби пари. Як тільки Ель-аграйра заговорив, пес ліг на землю й заскавчав од вірнопідданого захвату.

«Її величність летить сюди на крилах ночі, Раусбі-Вуфе! — оголосив Ель-аграйра, просунувши в щілину гумового носа.— З нею прибувають її шляхетні придворні дами, феї Лакиза й Лизогузка. І ось яка її воля. Чи знаєш ти перехрестя серед села?» — «Знаю, знаю! — заскавучав Раусбі-Вуф.— О, дозвольте мені показати, як я вмію підлизуватись, дорога феє Песя-Феся!» — «Іди ж, о щасливий хорте, на перехрестя й чекай там на королеву! Вона прибуває здалеку, але ти чекай терпляче! Тільки чекай! Не підведи її, і на тебе впаде велике благословення!» — «Підвести її? Та нізащо в світі! — закричав Раусбі.— Я чекатиму на неї найпокірнішим її черв’яком! Я ж її вірний жебрак, її блазень, її дурень, її...» — «Цілком правильно! Чудово! — зауважив Ель-аграйра.— Але ти поспіши!»

Як тільки Раусбі-Вуф дременув геть, Ель-аграйра й Трусь-трусь обійшли паркан і кинулися до кухонних дверей. Ель-аграйра зубами витяг затичку з дірки, й кролі залізли в кухню.

А в кухні було так тепло, як зараз на цьому пагорку, і в кутку лежали купи всяких овочів. Вони повідтавали, і п’янкий їхній дух просто з ніг валив. Ель-аграйра й Трусь-трусь негайно взялися винагороджувати себе за всі ті дні, коли їм доводилося їсти мерзлу траву та обгризати кору на деревах.

«Що за чудовий, відданий хлопець цей Раусбі! — промурмотів Ель-аграйра з напханим ротом.— Який же він буде вдячний королеві за те, що вона примусить його довго-довго ждати! А поки що покуштуй іще брюссельської, Трусь-трусю!»

А тим часом Раусбі-Вуф із палким нетерпінням чекав на перехресті, коли ж то прибуде королева Собадзюра. Нарешті він почув ходу — але то була не хода собачих фей, а його власного хазяїна! Здуру він не зміркував, що треба чи сховатися, чи втекти, й дочекався, поки господар, що вертався додому, вийшов на перехрестя.

«Раусбі-Вуф! — вигукнув чоловік.— Що це ти тут робиш?»

А Раусбі тільки дурнувато тицявся носом у господареві ноги. Тому здалося, що він розгадав наміри свого пса.

«Ну, старий добрий друзяко! — сказав він. — Ти вийшов мене зустріти, чи не так? От молодець! То ходімо додому!»

Раусбі хотів був вислизнути, але господар ухопив його за нашийник і, прив’язавши до нашийника мотузок, якого дістав із кишені, повів пса додому.

Їхній прихід застав Ель-аграйру зненацька. Він так діловито напихався капустою, що не почув ходи господаря й Раусбі. Почув він тільки, як заскреготав ключ у замку. Обидва кролі насилу встигли шаснути за купу кошиків. Господар завів до кухні й Раусбі-Вуфа. Пес був тихий, мов прибитий, і навіть не вчув кролячого духу, змішаного, щоправда, із запахом жару в плиті й розмаїтими запахами комори. Він ліг на свою підстилку, а господар заходився варити собі якийсь напій.

Ель-аграйра все пантрував нагоди чкурнути у дірку в стіні. Але господар, попиваючи свій напій та попахкуючи білою паличкою, раптом помітив, що з дірки дме протяг. На превеликий жах двох кролів, він схопив якийсь мішок і заткнув ту дірку ще міцніше, ніж вона була заткнута звечора. Тоді допив своє питво й пішов спати, залишивши Раусбі-Вуфа в кухні. Мабуть, не схотів виганяти його надвір, на собачий холод.

Спочатку Раусбі-Вуф жалібно скавулів і шкрябався у вихідні двері, а тоді ліг на підстилку біля вогню й затих. Ель-аграйра й Трусь-трусь тихенько прокралися попід стіною і сховались за великим металевим ящиком під умивальником.

«О Раусбі-Вуфе!» — зашепотів Ель-аграйра. Раусбі миттю скочив на ноги. «Невже це ти, феє Песя-Феся?» — вигукнув він. «Так, це я! — відповів Ель-аграйра.— Як жаль, що тебе спіткало розчарування, Раусбі-Вуфе! Ти так і не зустрів королеви...» — «Таки не зустрів!» — підтвердив пес і розповів про свою пригоду на перехресті. «Це ще не біда! — мовив Ель-аграйра.— Королева не прибула, бо її попереджено про небезпеку — ой, про велику небезпеку. Раусбі-Вуфе! Добре, що вона її уникла! А я, ризикуючи своїм життям, прибула все-таки сюди, щоб застерегти тебе! Знай, що твій добрий господар може захворіти чумою і померти!» — «Чумою?! — вигукнув Раусбі.— Ох, добра феє, звідки ж та чума?» —«Багато хто з фей і духів — наші друзі, а деякі — смертельні вороги, хай їх поб’є лихо! А найгірший з них усіх — Пацючий Дух, велетень Шуматри, прокляття Гамеліна! Він не сміє відкрито воювати з нашою королевою, а шкодить тихенько, підкидаючи отруту, підсилаючи хвороби! Як тільки ти побіг на перехрестя, я довідалась, що Пацючий Дух послав хмари пацючих привидів сіяти скрізь заразу! Я попередила королеву і зосталася тут, Раусбі-Вуфе, щоб застерегти тебе! Ті привиди вже близько! Тобі їхня зараза не страшна, але вона може погубити твого хазяїна! Я не можу врятувати його, а ти — можеш, тільки ти!» — «Який жах! — вигукнув Раусбі-Вуф.— Треба негайно його рятувати! Що ж мені робити, феє Песя-Феся? — «Заразу можна знешкодити чарами! — відповів Ель-аграйра.— Якщо собака з плоті й крові чотири рази оббіжить кругом хати, щосили при цьому гавкаючи, то зараза втратить всю свою силу! Але ж я забула — ти сидиш замкнений! Що робити? Боюсь, що все пропало!» — «Аж ніяк не пропало! — прогавкав Раусбі-Вуф.— Я врятую всіх: і тебе, феє Песя-Феся, і господаря!»

І тоді Раусбі-Вуф узявся гавкати — та так гучно, що й мертвого розбудив би. Забряжчали шибки у вікнах, жар посипався з плити. Від того жахливого гавкоту прокинувся господар і почав лаятись нагорі. А Раусбі гавкав — не вгавав. Гупаючи по східцях, збіг наниз господар, одчинив вікно й прислухався, чи не лізуть у дім злодії. Але він нічого не почув, бо й нічого було чути, а хоч би й було що, то все одно не вчув би за собачим брехом. Нарешті господар схопив рушницю, розчахнув двері й виглянув обережно надвір. Ох, як вихопився Раусбі прожогом і, не перестаючи гавкати, чкурнув кругом будинку! Господар — за ним, а дверей так і не зачинив.

«Швидко! — крикнув Ель-аграйра Трусь-трусеві,—Тікаймо!»

Кролі кинулися на город, а з городу — в зарості лавру. Далеко в полі стали передихнути. До них долинав брехіт Раусбі впереміш із криками й прокльонами його хазяїна.

«Що за шляхетна істота цей Раусбі-Вуф! — розчулено мовив Ель-аграйра.— Він врятував свого хазяїна, Трусь-трусю! Врятував нас усіх! А зараз ходім додому та добре виспимось!»

А Раусбі-Вуф скільки жив — пам’ятав ту ніч, коли він дожидав велику собачу королеву Собадзюру. Щоправда, він так і не діждався її, але для нього це була дрібниця у порівнянні із спогадами про його власний благородний вчинок: як він порятував хазяїна й добру фею Песю-Фесю від лихого Пацючого Духа.

42. ГРІЗНА ВІСТЬ НАДВЕЧІР

Розповівши казку до кінця, Кульбаба згадав, що саме пора була йому заступити Жолудя на сторожовому посту. А пост був недалеко — на східному узліссі їхньої буковини, тож Ліщина, вирішивши перевірити, як у Самшита з Веронікою виходить нова нора, подався разом із Кульбабою попід пагорком. Він тільки хотів лізти в нову нору, коли помітив маленьке створіннячко, що швидко дрібушило в траві. Це була та сама миша, яку він був порятував від боривітра. Радий бачити тваринку живою-здоровою, Ліщина вернувся назад, щоб перекинутися з нею словом. Миша теж упізнала його й заговорила швидко-швидко, сівши на задні лапки, а передніми умиваючи писочок.

— Хороші дні, теплі дні! Вам подобатись? Багато їжі, тепло! А ви десь ходити, а тоді вернутись, так?

— Так, ми ходили в похід, але знайшли те, що шукали, й тепер сидітимемо тут завжди,— відповів Ліщина.

— Це добре! Багато кролів — трава коротша!

— І яка їй різниця: довга трава чи коротка? — зауважив Кучма, що пасся неподалік разом з Чорнобілем.— Миші не їдять трави!

— Хіба ви не знати, що в короткій траві нам легше бігати? — спитала миша таким панібратським тоном, що Кучма тільки вухами затряс від злості.— Бігати швидко, а от насіння з короткої трави нема! От у вас тут колонія, а ще прийти інші кролі — скоро бути ще одна колонія! Нові кролі — ваші друзі?

— Так, так, усі друзі! — нетерпляче відповів Кучма.— Поговорімо, Ліщино, про майбутніх кроленят!

Але Ліщина не відвернувся — пильно дивився в очі миші.

— Почекай трохи, Кучмо! — сказав він,— То що ти, мишко, говорила про нову колонію? Де буде нова колонія?

— Ви не знати? — здивувалась миша.— Не ваші друзі?

— Ти розкажи мені про них більше, то я знатиму, друзі вони чи ні! Що ти мала на увазі, коли сказала про нових кролів?

Тон його був тривожний, вимогливий, і миша занервувалася і, як і всі її родичі в таких випадках, вирішила говорити лише те, що, на її думку, могло сподобатися Ліщині.

— Може, ніяка не колонія! Тут і так багато кролів, і всі — мої друзі. Більше нема ніяких кролів. Більше не треба кролів!

— Але що ж то за кролі? — наполягав Ліщина.

— Ні, ні, пане, ніяких інших кролів, усі тут мої друзі, врятувати мене, дуже добре, бо як я бути, коли знов кобець падати на мене? — запищала миша.

— Та облиш її, Ліщино! — втрутився знов Кучма.

— Ліщина не відповів другові — тихо, але твердо сказав миші:

— Ти кажеш, що ти наш друг. Якщо ти справді наш друг, розкажи, що ти знаєш про тих, інших кролів! І не бійся!

— Миша збентежилась, а тоді, оговтавшись, сказала:

— Я не бачити інших кролів, пане, але мій брат казати, що одна пташка розповідати, що прийти кролі, багато-багато кролів на ранковій стороні пагорба! Може, це й неправда! Я вам не те казати, а ви більше не любити мишки, не дружити більше!

— Ні, ні, ти не турбуйся! Тільки повтори: де, казала та пташка, знаходяться ті, інші кролі?

— Вона казати, що вони допіру прийти на ранковій стороні!

— Ти молодця! — похвалив мишу Ліщина. — Ти дуже нам допомогла! — І, обернувшись до Кучми й Чорнобіля, спитав: — Що ти скажеш на це, Кучмо?

— Ат, плітки польової дрібноти! — відмахнувся Кучма.

— Якщо твоя правда, то я помиляюсь, і нам треба все це забути,— сказав Ліщина,— Але я хочу перевірити, що за цим криється! Чорнобілю, будь ласкав, знайди мені Падуба!

— А я тут! — мовив Падуб, надбігши тим часом.

— Пройшла чутка, що якісь чужі кролі стали табором на ранковій стороні пагорба,— сказав Ліщина.— Хотів би я знати, хто вони! Чи не могли б ви з Чорнобілем гайнути й глянути, хто там?

— Падуб і Чорнобіль тільки рушили, як із нори вискочив Вероніка. На його писку був написаний справжній тріумф.

— Закінчили нору? — спитав Ліщина.

— Та що там нора! — відказав Вероніка.— Я вискочив, щоб повідомити інше: Конюшина привела маленьких! Усі здоровенькі кроленята. Цілий грайр: три кролики й три кролички!

— То вилети на бука й заспівай на всю колонію! — жартома порадив Ліщина.— Щоб усі-всі знали! І ще заспівай, щоб не бігли до Конюшини юрбою, не турбували її!

— Та кому воно треба! — кинув Кучма.— Кому приємно бачити таке: сліпе, глухе ще й голе!

— Кролиці захочуть побачити,— сказав Ліщина.— Їх це хвилює. Але не можна, щоб її турбували, а то ще поїсть маленьких!

— Ну нарешті у нас починається нормальне кроляче життя! — вигукнув Кучма.— Що за літечко було у нас! Знаєш, мені все сниться, що я знов опинився в Ефрафі. А проте є в них одна хороша річ, яку я хотів би запозичити: як вони добре заховані! Колонія розростається, Ліщино, і треба подбати про безпеку! Але ми не повторюватимемо помилок ефрафанців. Будемо заохочувати молодняк, щоб ішли десь засновували нове поселення.

— Тільки ти нікуди не йди, а то я попрошу Кегаара, щоб приніс тебе назад, схопивши за шкірки! Я хочу, щоб ти вишколив для нас по-справжньому добру Оуслу!

— О, це якраз по мені! — підхопив Кучма.— Уявляю, як поведу новобранців до комори, і ми повиганяємо звідтіля котів, просто щоб апетит розгулявся!.. Але чи не збігати нам на долину, прихопивши ще П’ятого? Пшениці вже покошено — наберемо колосків!

— Ні, почекаймо трохи! — заперечив Ліщина.— Хотів би я спочатку почути, які вісті принесуть Падуб із Чорнобілем.

— Уже й чекати не треба! Он вони біжать, якщо не помиляюсь. Просто по відкритій дорозі шпарять, не ховаються! Ну й дають!

— Якась біда...— тихо мовив Ліщина.

— Падуб і Чорнобіль на граничній швидкості домчали до довгих тіней лісу. Вони бігли так, мов за ними гнались. Ліщина й Кучма сподівались, що на пагорку ті сповільнять біг, але Падуб і Чорнобіль зразу ж кинулись до нір. Останньої миті Падуб став, роззирнувся і двічі тупнув лапою. Чорнобіль шаснув у найближчу нору. Зачувши сигнал тривоги, кролі сипонули до нір.

— Стривай, Падубе! — закричав Ліщина, проштовхуючись між Чашечкою та Козельцем, що спішили сховатись.— Чого ти зняв тривогу? Та не тупай так, бо дах у Сотах завалиться! В чім річ?

— Засипайте нори! — видихнув Падуб.— Усі під землю! Там, у видолинку, повно ефрафанців!

— Ефрафанців? Утікачів із Ефрафи?

— Ні, не втікачів! — сказав Падуб.— Там Горицвіт із солдатами! Ми наскочили на них — Чорнобіль упізнав кількох. Напевне, й сам Звіробій там! Вони прийшли перебити нас усіх!

— Може, це просто патруль?

— Ні, це не патруль! — відповів Падуб.— Ми чули запах і тупотіння багатьох лап у видолинку! Спочатку ми подивувались, що можуть там робити стільки кролів, і хотіли туди спуститись, та й наскочили просто на Горицвіта. Ми крутнулись і побігли геть. Він не погнався за нами — певне, не мав такого наказу. Але вони не забаряться — скоро будуть тут!

— З нори вискочив Чорнобіль, ведучи за собою Срібного та Ожину.

— Треба негайно покидати колонію, пане! — звернувся Чорнобіль до Ліщини.— Поки вони сюди доберуться, ми далеко зайдемо!

— Ліщина обвів усіх поглядом.

— Хто хоче йти — хай іде! Я не зрушу з місця. Тут наш дім, ми його побудували і крізь що тільки не пройшли — Фрітх один знає! — заради цього дому! Ні, я не покину колонії!

— Я теж нікуди не піду звідси! — сказав Кучма.—. Коли вже мені пора до Чорного Кроля, то я ще прихоплю з собою парочку ефрафанців для компанії!

— На мить запала мовчанка.

— Падуб радить правильно: закопати ходи,— сказав Ліщина.— Це найкраще з усього, що ми можемо зробити. Треба добре, надійно закидати входи землею. Тоді їм доведеться нас викопувати. А нори у нас глибокі, скрізь коріння дерев. Чи довго вони протримаються нагорі? Коло них зберуться елілі. Їм доведеться зняти облогу.

— Ви не знаєте ефрафанців! — наполягав Чорнобіль.— Мати розповідала мені, як вони знищили колонію в гаю Натлі.

— Тікай — я не затримую тебе! — відповів Ліщина.— А я не покину колонії. Це мій дім! — Він подивився на Хізентлай, що сиділа в отворі найближчої нори й дослухалася до їхньої розмови. Вона мала незабаром привести маленьких.— Чи далеко забіжить із нами Хізентлай? А Конюшину залишимо напризволяще із її виводком?

— Ні, ми лишаємось! — рішуче мовив Суниця.— Я вірю, що Ель-аграйра порятує нас від цього страшного Звіробоя! А якщо й не порятує, я все одно не вернуся до Ефрафи!

— Закопуйте ходи! — звелів Ліщина.

Зайшло сонце. Кролі почали завалювати ходи. Довелось розвалити деякі земляні колони в Сотах. Тунель, що виходив у ліс, залишили відкритим. Там при виході був Кегаарів «передпокій», весь заляпаний чаїним послідом. Перевіряючи цей тунель, Ліщина подумав: адже ж генерал не знає, що Кегаар полетів від них! Він розрив той послід, порозкидав довкола. Внизу кипіла робота, а Ліщина виліз на пагорок і задивився на потемнілий небокрай.

Невеселі були думки Головного Кроля. Власне, він був близький до відчаю. Перед товаришами він говорив рішуче і впевнено, хоч і надто добре розумів, як мало у них надії на порятунок. Ефрафанці добре знали своє діло. Безперечно, вони мали свої способи штурму закритих колоній. І не випадало сподіватися, що їх розженуть елілі. Адже більшість представників Лихої Тисячі полювала тільки заради їжі. А ефрафанці привчені до смерті, їх не відлякає смерть одного чи двох товаришів. Якщо тільки не загине сам генерал, вони нікуди не підуть, аж поки не сплюндрують колонії. Тільки якась несподівана катастрофа могла їх зупинити...

А що коли він сам піде до Звіробоя на переговори? Хай там який у них досвід після розгрому колонії в гаю Натлі, але, б’ючись до кінця з такими воїнами, як Кучма, Падуб та Срібний, ефрафанцям не уникнути тяжких втрат! Має ж Звіробій це зрозуміти! Може, ще не пізно піти, саме зараз піти й схилити генерала прийняти новий проект, вигідний для обох колоній?

«Може, ще й не пізно,— похмуро думав Ліщина.— А якщо так, то Головний Кріль повинен використати цю нагоду! Одначе довірятися такій лютій тварині, як Звіробій, було б нерозважливо, тож Головний повинен піти на переговори сам!»

Обміркувавши все, Ліщина вернувся в Соти й розшукав Кучму.

— Я йду. на переговори до генерала Звіробоя — якщо доб’юся до нього,— сказав він,— Призначаю тебе на час моєї відсутності Головним Кролем колонії! Підтримуй їхній бойовий дух!

— Але стривай, Ліщино! Це небезпечно...— почав був Кучма.

— Я тільки з’ясую наміри ворога й вернусь,— мовив Ліщина.

— Через хвилину він уже спустився з пагорка й, накульгуючи, побіг путівцем, час від часу сідаючи на задні лапи й роззираючись.

43. НАДЗВИЧАЙНИЙ ПАТРУЛЬ

— Частина влади й авторитету генерала Звіробоя попливла геть разом із плоскодонним човном тієї грозової ночі. Генерала пошили в дурні! На очах у своїх підлеглих і ворогів він так спантеличився, ніби Тлайлі з його товариством злетіли в повітря й вітер поніс їх понад деревами! А до тієї останньої миті він виступав як грізний, майже непереможний супротивник. І саме тоді, коли він загнав здобич у глухий кут, вороги раптом перехитрували його — вислизнули з-під самого його носа! Потім, коли під зливою ефрафанці верталися додому, Звіробій почув, як один із його офіцерів прошепотів іншому на вухо: «Тхарн!» Так, він з’їв облизня! Тлайлі, Чорнобіль і кролиці з «Лівої задньої» щезли. Сам генерал гнався за ними й зазнав такої ганебної поразки!

— Тієї ночі Звіробій ніяк не міг заснути, обдумуючи і так і сяк план подальших дій. Наступного дня він скликав засідання Ради. Він сказав, що безглуздо було б посилати каральний загін понад річкою. Знайшовши ворога, його можна було розбити лише великими силами. Для цього довелося б виділити багатьох офіцерів і цілий загін Оусли. А тим часом удома, поки військо шукало б утікачів, міг спалахнути новий заколот. Та й навряд чи взагалі експедиція знайшла б Тлайлі — тільки виставили б себе ще більшими дурнями.

— Досить того, що ми й зараз виглядаємо дурнями,— сказав Звіробій.— Он попитайте Вербену, й він розкаже, що подейкують по мітках. І що білий птах загнав Горицвіта в канаву, і що Тлайлі викликав блискавку з неба та Фрітх знає, що ще!

— Просто не треба згадувати про цю подію,— порадив старий Підсніжник.— Пам’ять у кролів коротка — воно й вивітриться!

— Ось що, на мою думку, слід зробити,— провадив Звіробій.— Тепер нам відомо, де ми вперше зіткнулися з Тлайлі та його зграєю,— жаль тільки, що ніхто вчасно не додумався! Це сталося тоді, коли Мальва погнався за ними і його розтерзала лисиця. Щось мені підказує, що рано чи пізно вони знов прийдуть до того місця!

— Але ж, пане, великий загін не зможе бути там довго! — несміло заперечив Жовтоцвіт.— Їм доведеться рити нори.

— Так, твоя правда,— погодився Звіробій.— Ми пошлемо туди невеликий патруль. Вони вириють собі нори й поживуть там якийсь час. Що два дні їх змінюватиме на посту свіжий патруль. Виявивши Тлайлі, розвідники повинні поспостерігати за його загоном, таємно пішовши за ним слідом. Коли ми дізнаємось, куди він повів кролиць, тоді ми візьмемось за нього. І я запевняю вас,— закінчив він, обводячи всіх палючим поглядом своїх великих бляклих очей,— що тоді я піду на все! Я пообіцяв Тлайлі, що вб’ю його власними лапами. Може, він забув це, зате я не забув!

Звіробій сам повів перший патруль до Цезаревого Пояса, взявши з собою Жовтоцвіта, щоб показав їм те місце, де Мальва натрапив на сліди чужинців. Вони вирили нори в кущах на узліссі Цезаревого Пояса й стали чекати. Після двох днів пантрування їхні надії на успіх трохи зблякли. Звіробоя підмінив Вербена. Ще через два дні Вербену змінив на посту Горицвіт. На цей час командири Оусли почали перешіптуватись, що, мовляв, їхній генерал опинився в полоні хворобливої омани! Поки він не зайшов далеко у своїй манії, треба було вжити якихось заходів! І наступного вечора на засіданні Ради, було запропоновано зняти патруль у дводенний строк. Із грізним гарчанням Звіробій став вимагати, щоб Рада не поспішала з таким рішенням. Спалахнула суперечка, й генерал відчув, що зіткнувся з таким упертим опором, якого не зустрічав ні разу в житті. Й тут, як не треба вчасно (з погляду генерала), до нори Ради вскочив смертельно наморений Горицвіт і оголосив, що патруль здибався з Тлайлі та його загоном саме в тому місці, де це передбачив генерал. Горицвіт доповів, що він таємно пройшов за загоном Тлайлі до самої його колонії. Розташована та колонія далеченько, але досягти и розгромити її можна. Горицвітові здалось, що колонія невелика й можна заскочити ворогів зненацька.

Це повідомлення приголомшило членів Ради. Опору мовби й не було — вся Рада й Оусла знов згуртувалися під незаперечною владою Звіробоя. Дехто з офіцерів пропонував вирушити в похід негайно. Але Звіробій, знов утвердившись серед своїх солдатів і діставши точні дані про місцезнаходження супротивника, вирішив не поспішати. Почувши, що Горицвіт був віч-на-віч зіткнувся з Тлайлі, Чорнобілем та рештою, він сказав, що треба почекати, поки ослабне пильність супротивної сторони. До того ж йому потрібен був час, щоб самому провести розвідку до Вотершипу та організувати експедицію. Він планував здійснити весь перехід за один день, щоб випередити всі можливі чутки про наближення його війська. Аби перевірити, чи й справді вони зможуть пройти всю відстань за один день і зберегти при тому боєздатність, він узяв Горицвіта й ще двох і сам подолав три з половиною милі відстані до пагорба, що височів на схід від Вотершипа. Тут він зразу побачив, як найкраще підкрастися до букового гаю, щоб колоністи ані побачили їх, ані вчули слухом чи нюхом. Як і в Ефрафі, тут переважав західний вітер. Ефрафанцям слід було прибути сюди надвечір, а тоді всім зібратися докупи й відпочити у видолинку на південному схилі пагорба Кеннон-Гіт. Коли ж споночіє і Тлайлі з товаришами сховаються в норах, ефрафанці пройдуть по шпилю і нападуть на колонію. Може, й пощастить захопити їх зненацька! Ніч вони перебули б у затишку здобутої колонії, а наступного дня Звіробій із Вербеною повернулися б до Ефрафи. Решта під проводом Горицвіта відпочила б там день і потім вернулася додому, ведучи відвойованих кролиць і полонених. Уся операція зайняла б не більше трьох днів.

Генерал твердо вирішив не тягти за собою завеликого війська. Йому не потрібні були ті, що неспроможні зберегти боєздатність після денного переходу. В цій виправі швидкість, навальність вирішували все! Слабосилі, відстаючи й приваблюючи елілів, тільки підриватимуть бойовий дух армії.

Само собою зрозуміло, що командувачем мав бути сам генерал. Кожен рядовий повинен був відчувати, що його генерал поруч, кожен мав пишатися, що його взято до загону вибраних вояків. А відбирали дуже ретельно. Всього вирушило двадцять шість чи двадцять сім кролів. Половину складали солдати Оусли, а другу половину і взято з великонадійного молодняку за рекомендаціями офіцерів їхніх міток. Стараючись пробудити в бійцях дух змагання, Звіробій пообіцяв розмаїті винагороди тим, хто відзначиться. То Горицвіт, то Кервель знай водили молодих кандидатів у «випробні патрулі», а на ранкових сильфлаях влаштовувались учбові бої та сутички. Учасників експедиції звільняли від вартування, їм дозволялося виходити на пашу, коли тільки вони забажають.

Вирушили одного ясного серпневого ранку, ще й не сіріло. Розбившись на кілька невеликих роїв, ефрафанці рушили на північ попід пагорбами та живоплотами. Коли підходили до Цезаревого Пояса, на Жовтоцвітів рій напали двоє горностаїв, старий і молодий. Зачувши позаду писк, Звіробій вмить опинився на місці події і сам-один прогнав обох хижаків, поранивши старшого.

Ти міг би й сам зарадити такій біді,— дорікнув Звіробій Жовтоцвітові.— Горностаї зовсім не страшні! Ходімо далі!

Десь після ні-Фрітха з’ясувалось, що відстало кілька новобранців. Звіробій вернувся, знайшов їх — всього трьох, причому один з них поранив лапу шматочком скла. Генерал зупинив кровотечу, а тоді наказав стати на відпочинок. Сам він пішов довкола дозором. Було дуже спекотно, й дехто з кролів мав виснажений вигляд. Зібравши всіх ослаблих в один рій, Звіробій повів його сам.

Надвечір ефрафанці обійшли свинарник на схід від ферми Кеннон-Гіт і почали забігати у видолинок на південному схилі пагорба Кеннон-Гіт. Багато з них добряче потомились і, попри всю свою величезну повагу до Звіробоя, мали таке відчуття, що задалеко зайшли від дому. Генерал дав наказ заховатись, погодуватись, відпочити й чекати, поки зайде сонце.

Місце тут було пустельне. Лише кілька вівсянок та мишей-норичок вишукували насіннячко на осонні. Дехто з кролів тут-таки й заснув у високій траві. На схил уже впала тінь, коли раптом згори прибіг Горицвіт і повідомив, що він ніс до носа зіткнувся з Чорнобілем і Падубом. Генерала взяла досада.

— І чого вони забрели аж сюди, хотів би я знати? А ти що, не міг повбивати їх? Тепер не буде вже раптового нападу!

— Перепрошую, пане, але я зіткнувся з ними так несподівано! Та й дременули вони так швидко! — виправдувався Горицвіт.

— Що ж, може, це й не має великого значення,— сказав Звіробій.— Я не бачу що б вони могли нам протиставити. Хоча тепер, довідавшись, що ми тут, вони щось та спробують зробити...

— І Звіробій пішов обходом кругом свого війська, оглядаючи та підбадьорюючи кожного й водночас обмірковуючи становище, що склалось. Одне було ясно: нагоду застати зненацька Тлайлі та його кролів утрачено безповоротно. Треба негайно з’ясувати, що роблять вороги! Звіробій звернувся до молодого кроля з «Мітки на шиї», який скуб неподалік траву:

— Тебе звати Будяк?

— Так, пане! — відказав молодий солдат.

— Скоч, Будяче, та розшукай мені капітана Горицвіта! Хай він чекає на мене он біля того ялівця! І сам чекай там на мене.

— Зустрівшись біля куща ялівцю з Горицвітом і Будяком, Звіробій повів їх на шпиль. Якщо ворог уже тікає, Будяк понесе генералів наказ Жовтоцвітові та Вербені — всім негайно бігти до гаю. А якщо Тлайлі не тікає, Звіробій вдасться до погроз...

— Раптом із трави вийшов кріль і рушив до трьох ефрафанців. Він накульгував, але вигляд мав рішучий.

— Ви — генерал Звіробій? — спитав кріль,— Я прийшов переговорити з вами.

— Тебе послав Тлайлі? — спитав Звіробій.

— Я — один із друзів Тлайлі. Я прийшов запитати: чому ви прийшли сюди та чого вам треба?

— Ти був тоді на березі річки в зливу?

— Так.

— Те, що ми не встигли зробити тоді, ми зробимо зараз,— відповів Звіробій.— Ми знищимо вас!

— Це буде нелегкою справою! — сказав кріль.— Далеко не кожний ефрафанець, що прийшов сюди, повернеться додому! Краще буде, якщо ми зуміємо домовитись.

— Тоді ось мої умови: віддайте нам усіх кролиць, що втекли з Ефрафи, а також видайте Тлайлі й Чорнобіля моїй Оуслі! Ці двоє — дезертири! — відрізав Звіробій.

— Ні, ми не можемо погодитися на таке! Я прийшов запропонувати дещо зовсім відмінне, набагато привабливіше для обох сторін! — мовив кульгавий кріль.— У кроля два вуха, два ока й дві ніздрі. Хай же і наші дві колонії стануть такою дружною парою! Наші колонії повинні дружити, а не воюватись! Чом би нам не заснувати інших колоній між нами? Заснуймо одну на півдорозі між нами й Ефрафою, пошлімо туди кролів — наших і ваших! Від цього ви тільки виграєте! І ми виграємо. У вас багато незадоволених, і вам доводиться докладати всіх зусиль, щоб тримати їх у покорі, та коли ви погодитеся на цей план, цим і вирішиться ваш великий клопіт. У кролів і так задосить природних ворогів. Навіщо заводити ще ворожнечу між собою? Така рівноправна спілка двох вільних, незалежних колоній — оце наша пропозиція. Яка буде ваша відповідь?

— Тієї миті на осяяному призахідним сонцем Вотершипському пагорбі перед генералом Звіробоєм відкрилась нагода показати всім, що він і справді був далекоглядним, мудрим ватажком, за якого мав себе, а не Звичайнісіньким тираном із хитрістю й хоробрістю пересічного розбишаки-пірата! На один удар пульсу перед його внутрішнім зором постала вся велич задуму кульгавого кроля. Так, він зрозумів, що це означає! Та з другим ударом серця він прогнав з-перед вій те видіння, мов ману. Сонце пірнуло в хмару, й він ясно побачив перед себе путівець, що вів по шпилю до букового гаю — і до кровопролиття, яке він так ревно й винахідливо готував...

— Ніколи мені говорити про такі дурниці! — гаркнув він.— Чи ж вам торгуватися зі мною? Вам, у вашому становищі? Я все сказав! Будяче, піди скажи капітанові Вербені, хай веде всіх сюди!

— А що робити з цим кролем? Убити його? — спитав Горицвіт.

— Не треба! Його прислали спитати про наші умови, то нехай вернеться і передасть нашу відповідь... Чуєш? Скажи Тлайлі: якщо він із Чорнобілем та всіма кролицями зараз не вилізе на поверхню, то до завтрашнього ні-Фрітха я всіх вас позагризаю!

— І, обернувшись до кульгавого спиною, Звіробій почав пояснювати Горицвітові план майбутнього штурму. Жоден із них навіть не глянув, як той закульгав назад дорогою, якою прийшов.

44. ПІДКАЗКА ЕЛЬ-АГРАЙРИ

Вони перестали копати, Ліщино-ра! — повідомив Вероніка.— Наскільки я можу судити, копачі повилазили із своєї нори!

В пітьмі Сотів Ліщина пробрався поміж трьох чи чотирьох своїх кролів і дістався до вищої приступки, де лежав Вероніка, прислухаючись до того, що діялось нагорі...

Гусли сутінки, коли ефрафанці опинились біля букового гаю. Вони зараз же взялися обстежувати гай і всі пагорки, щоб визначити, яка колонія завбільшки та де розташовані всі її нори. Нападники подивувалися, виявивши так багато нір на такій малій площі, бо мало хто з них бачив якусь іншу колонію, крім рідної Ефрафи, де багато кролів мусили задовольнятися кількома норами. Спочатку вони були подумали, що під землею причаїлось дуже багато кролів. Їх насторожувала тиша й порожнеча букового гаю, в якому ніде було сховатись. Довелося Звіробоєві підбадьорювати своїх солдатів. Він пояснив їм, що їхні вороги — дурні, бо наробили більше ходів, ніж потрібно добре влаштованій колонії. Скоро, мовляв, вороги зрозуміють свою помилку, бо ефрафанці розкриють кожну нору, й неможливо стане захищати колонію. Що ж до посліду білого птаха, розкиданого по гаю, то хіба не видно, що послід давній? І взагалі несхоже, щоб той птах був десь поблизу... А проте не один рядовий ефрафанської армії тривожно роззирався довкола. Історія про білого птаха, що з’явився під час грози й бився на боці Тлайлі, ще аж ніяк не зблякла в уяві ефрафанців.

Звіробій звелів Горицвітові виставити вартових і пустити навколо гаю постійний патруль, а Вербені й Жовтоцвітові наказав зайнятись закиданими норами. Жовтоцвітові припали нори на пагорку, а Вербені — ті, що в гаю, між корінням дерев. Начальник поліції зразу ж натрапив на відкритий хід. Прислухався, але все було тихо. Тоді Вербена (більш звичний мати справу з в’язнями, ніж із ворогами) послав униз двох своїх солдатів.

Нещасних виконавців його наказу при вході зустріли Срібний і Жостір, давши їм такого чосу, що ті раді були вискочити живими нагору. Вигляд двох жорстоко зранених товаришів зовсім не додав бойового духу солдатам Вербени. Вони взялися розривати інші нори, але так спроквола, що небагато втяли, поки зійшов місяць.

А Жовтоцвіт, бажаючи показати приклад своїм солдатам, сам почав розривати пухкий завал однієї з нір. Заоравшись, мов плуг, у легку порохнисту землю й тільки задерши голову, він раптом опинився віч-на-віч із Чорнобілем, який враз уп’явся зубами в його шию. Не маючи змоги використати свою велику вагу, Жовтоцвіт тільки верещав і бив навмання лапами, але Чорнобіль не відпускав його. Жовтоцвіт навіть протягнув його трохи, й аж тоді Чорнобіль відпустив його й відскочив назад, виставивши кігті передніх лап. Та Жовтоцвіт уже втік — йому вистачило першої рани, другої не хотілось.

Звіробій зрозумів, що, штурмуючи захищені ходи, буде вельми нелегко захопити колонію. Значно більші були б шанси на успіх, коли б його солдати самі викопали кілька ходів і зразу в кількох місцях кинулися в атаку. Але він сумнівався, чи зважаться його солдати на такий штурм, наштовхнувшись уже на рішучий опір супротивника. Генерал не мав готового плану дій на такий випадок. Недодумане належало додумати тепер. Тож, коли зійшов місяць, він покликав Горицвіта на пораду.

— Горицвіт просто запропонував тривалу облогу — тоді, мовляв, ворогів змусить здатися голод. Роздосадуваний Звіробій зразу ж відкинув такий план. У глибині душі він таки побоювався, чи на світанку не впаде їм на голову білий птах. До світанку вони повинні вдертися в колонію! Та й репутацію генеральську могла половити лише гучна бойова перемога. Для чого ж іще привів він сюди цвіт своєї Оусли? Просто заморити ворогів голодом — хіба це слава? А ще він хотів якомога швидше повернутися до Ефрафи. Як і всі завойовники, він ніколи не мав певності у своїх тилах.

— Якщо пам’ять мене не зраджує,— сказав він,— після того, як ми були захопили більшу частину колонії біля гаю Натлі й практично здобули перемогу, кілька ворогів замурувалося в невеликому лігві. Тоді я звелів добити їх, а сам повів полонених до Ефрафи. Чи пам’ятаєш ти, Горицвіте, хто і як це зробив?

— Це зробив покійний капітан Мальва! Сподіваюсь, тут є хтось із солдатів, що билися тоді під його проводом. Піду пошукаю!

— Скоро Горицвіт привів кремезного солдата на ім’я Жовтило. Спочатку той ніяк не міг утямити, чого від нього вимагають. Кінець кінцем ветеран згадав, що тоді капітан Мальва наказав прорити згори до обложених прямовисний тунель; наприкінці вони попадали на ворожих кролів і швидко їх перебили.

— Саме так треба зробити й зараз! — мовив генерал Горицвітові.— Всіх солдатів поділити на зміни — й до роботи! На постах залишити не більше двох-трьох! Швидко!

— Незабаром мешканці колонії, що причаїлися в Сотах, почули згори шкряботливі звуки. Ворог почав рити підкоп! Небагато часу збігло, і з’ясувалось, що роботи ведуться у двох місцях. Один тунель ефрафанці копали над північним краєм Сотів, де букове коріння переплелося непрохідним склепінням. Другий хід рили десь між незахищеною корінням серединою Сотів і південним закутком, де стелю тримали земляні колони. Саме з цього закутку вели ходи до лігв колонії, а в одному лігві, устеленому вовною, що її наскубла Конюшина із свого живота, лежала вона сама і її виводок, який солодко спав, присипаний травою та листям.

— Ну, ми завдали їм великої мороки! — сказав Ліщина.— Нехай вороги потуплять свої кігті! Що ти скажеш на це, Ожино?

— А те, що кепські наші справи! — відповів Ожина.— Звісно, вони попомучаться там, біля північного краю. Там більша товща землі, коріння. А от у південному кутку робота піде легше, й вони швидко до нас докопаються! Не можу придумати, чим тут зарадити!

— Ліщина вчув тремтіння в голосі друга. Від непрестанного шуму, що все виразніше долинав згори, обложених уже брав жах.

— Вони поведуть нас назад, до Ефрафи, й там поліція...— прошепотіла Вільтуріль на вухо Сесусіннан.

— Помовч! — цитькнула на неї Хізентлай.— Наші кролі не базікають дурниць, то чого нам розпускати язика? Хоч би що нам загрожувало зараз, я щаслива, що покинула Ефрафу й пожила на волі!

— Ці мужні слова почув не тільки Ліщина. Кучма згадав ту ніч у Ефрафі, коли він заспокоював Хізентлай, розповідаючи їй про високі пагорби й запевняючи, що вони зуміють утекти. В пітьмі Кучма носом потерся об Ліщинине плече й притис його до стіни зали.

— Слухай, Ліщино! — заговорив він.— Вони ще не покінчили з нами! Коли обвалиться стеля, вороги потраплять сюди, в південний куток Сотів. Але ми всіх заберемо в лігва й закидаємо землею входи до лігв! Доведеться воріженькам починати все спочатку!

— Що ж, тоді ми протримаємося трохи довше,— сказав Ліщина.— А потім вони прорвуться до наших спалень.

— А я їм заступлю дорогу! — заперечив Кучма.— І зі мною ще дехто. Схоплять облизня та й поплентають додому хвалені ефрафанці!

— З почуттям якоїсь дивної заздрості Ліщина зрозумів, що Кучма нетерпеливиться зійтися в бою з ворогом. Кучма-боєць хотів битись і не думав ні про що інше. Безнадійність їхнього становища не здавалась йому такою очевидною, і навіть шкряботіння копачів, яке чулося все ближче, спрямовувало Кучмину думку в єдиному напрямку: як чим дорожче продати своє життя. А що ще, зрештою, лишалося кожному з них? Кучмина пропозиція була добра хоча б тим, що робота захопить їх і хоч трохи розвіє жах, який заполонив колонію...

— Добрий план, Кучмо! — похвалив Ліщина.— Приготуй Звіробоєві теплий прийомчик!

— Кучма почав пояснювати Срібному та Падубові, де і як вести оборонні роботи, а Ліщина послав Вероніку в північну частину Сотів, наказавши слухати й доповідати, як просуваються вглиб ефрафанські копачі. Наскільки він зрозумів, невелика була різниця, де спершу обвалиться стеля: в тому кутку чи в цьому, але він хотів підбадьорити інших, показати, що Головний Кріль думає і все робить для порятунку колонії.

— Не можна розвалювати цих земляних стовпів-опор, Кучмо! — сказав Падуб.— Вони ж тримають стелю в цьому кутку.

— Знаю,— відповів Кучма.— Нам треба вгризатися в глухі стіни наших спалень! А вигребену землю горніть сюди, засипайте проходи між стовпами! Між нами й ворогом виросте стіна!

— Після успішного здійснення ефрафанської операції Кучмин авторитет піднявся надзвичайно високо. Бачивши, що ватажок їхньої Оусли не підупав духом, колоністи ревно заходились виконувати його вказівки. Колишня колонада помалу перетворилась на товсту суцільну стіну. Робота наближалась до кінця, й кролі вирішили перепочити, коли Вероніка повідомив, що ворог перестав рити підкоп у північній частині Сотів. Ліщина пішов, видерся на приступку, де сидів Вероніка, й поприслухався сам.

— Тут і справді запанувала тиша. Тоді він пішов до південного кутка Сотів.

— «Що станеться з нами до завтрашнього ні-Фрітха?» — думав Ліщина. А він сам, Ліщина, чого він добився з усіма його премудрими задумами? Невже вони пройшли і моторошне пустирище, і засильцьовану колонію, й крижані купелі в річках тільки на те, щоб загинути від пазурів генерала Звіробоя? Ні, вони не заслужили на таку долю! Не до такого кінця повинна була вивести їх та хитромудра стежка, якою вони йшли! Але що могло зупинити Звіробоя? Що могло врятувати їх? Ніщо! Хіба якби щось жахливе упало ефрафанцям на голову — але що? звідки?..

— Шарг-шарг! Шарг-шарг! — дедалі виразніше чулося згори. Поночі переходячи залу, Ліщина наштовхнувся на якогось кроля, що тихо сидів під щойно зведеною земляною стіною. То був П’ятий.

— Ти не працюєш? — неуважливо спитав Ліщина.

— Ні,— відповів П’ятий.— Я слухаю.

— Тобто слухаєш, як ті риють?

— Ні! Я намагаюсь розчути щось таке, чого ви всі не чуєте! Тільки ж і я не чую... Але воно близько. Глибоко. Летить листя, я падаю... глибоко... Я йду геть, Ліщино... йду геть...— Голос його зробився тихий і сонливий.— Падаю. Але ж холодно, холодно...

— В темній залі стояла задуха. Ліщина схилився над П’ятим, штовхаючи носом його в’яле тіло.

— Холодно! — знов пробурмотів П’ятий.— Як-як-як холодно!

— І замовк надовго.

— П’ятий! — гукнув Ліщина.— П’ятий, ти чуєш мене?

— І раптом із вуст П’ятого вирвався якийсь жахливий звук. Почувши його, всі мешканці колонії підскочили з моторошного ляку. Кріль не міг видати такий звук! Такий грубий, зовсім неприродний... Кролі кинули роботу, позавмирали де хто був. Завищала якась кролиця.

— Бр-р-рудні твар-р-рючки!— мовби гавкав П’ятий.— Як-як-як ви посміли поткнути сюди свої р-р-рила! Геть— геть-геть! Кому гов-гов-гов-вор-рю!

— Хекаючи, Кучма прорвався до зали крізь насипану стіну.

— Ради Фрітха, змусь П’ятого замовкнути, Ліщино! А то всі збожеволіють! — одним духом випалив він.

— Тремтячи від страху, Ліщина дряпнув кігтями бік П’ятого.

— Прокинься, П’ятий! Прокинься!

— Але той вже лежав у важкому забутті.

— В Ліщининій пам’яті загойдалися, закивали на вітрі зелені гілки. Щось там проглядало між тим гіллям... Що ж то? Він відчув воду — і страх. І раптом на мить цілком виразно побачив купку кролів на березі річки... світанок... і вони прислухаються до гавкоту пса та сварливого крику сойки, які долинають із лісу... «На твоєму місці я не чекав би до ні-Фрітха. Треба негайно переправлятись! У лісі великий собака, що зірвався з прив’язку!..»

— Дув вітер, дерева трясли міріадами листків... Раптом річечка пропала... Ліщина знов був у Сотах, навпроти нього стояв Кучма, а між ними лежало нерухоме тіло П’ятого. Шкрябання нагорі стало голосніше й ніби наблизилось.

— Кучмо! — сказав Ліщина.— Будь ласкав, швидко зроби, що я попрошу тебе! У нас майже не лишилось часу. Я йду до Кегаарового ходу, а ти зараз же приведи мені туди Кульбабу й Ожину!

— Жостір усе так само стояв на своєму посту, де кінчався Кегаарів хід. Коли закричав П’ятий, він не зрушив з місця, але серце його калатало. Він і ще троє кролів мовчки обступили Ліщину.

— Я дещо придумав,— сказав Ліщина.— Якщо мій план спрацює, то одним махом раз і назавжди із Звіробоєм буде покінчено. Але пояснювати ніколи. Дорога кожна мить! Кульбабо й Ожино, ви йдете зі мною. Вискакуйте з цього ходу й мчіть через ліс, а тоді — в долину, на північ! Ні в якому разі не зупиняйтесь. Ви біжите швидше за мене — зачекайте мене біля залізного дерева на долині!

— Але ж, Ліщино...— почав був Ожина.

— Як тільки ми побіжимо,— обернувся Ліщина до Кучми,— ти закидай землею цей хід і сховай всіх за своєю стіною. Коли вдеруться сюди, стримуй їх скільки зможеш! Не піддавайся ні силі, ні умовлянням! Ель-аграйра підказав мені, як урятувати колонію!

— Але ж куди ти, Ліщино? — спитав Кучма.

— На ферму — перегризти ще один мотузок! А зараз ви двоє — за мною! Не зупинятись, хоч би що там було, аж поки не опинитеся на долині! Як наскочите на ворогів — не бийтеся, біжіть тільки вперед!

— Не мовивши більше й слова, він кинувся вгору тунелем і далі — в ліс, а по п’ятах за ним помчали Ожина й Кульбаба.

45. ЗНОВУ ФЕРМА

— Звіробій, весь у жовтих плямах від призахіднього місяця, стояв під пагорком, а перед ним трусилися Будяк і Жовтило.

— Вас поставлено біля того виходу не на те, щоб ви слухали! — вичитував генерал солдатам.— Ви повинні були затримувати всякого, хто б надумав прорватися і втекти! Ні під яким приводом ви не повинні були покидати пост! Зараз же на місце!

— Даю вам слово, пане,— ледь роздратовано відповів Будяк,— що там у них сидить якийсь звір! Ми обидва чули, як він вив!

— А запах його ви чули? — спитав Звіробій.

— Ні, пане! Не бачили також ні слідів якихось, ні посліду. Але ми обоє чули виття якогось звіра — не кроля!

— Дехто з копачів облишив роботу й підступив ближче, щоб краще чути розмову. Почалось перешіптування:

— У них була гомба, і вона вбила капітана Мальву! Мій брат був там, бачив на власні очі!

— А ще в них був великий птах, який перетворився на блискавку!

— У них був ще один звір — він забрав їх і поніс геть по річці!

— Чи не краще вернутися додому?

— Замовкніть! — крикнув Звіробій, підійшовши до гурту балакунів.— Хто сказав «вернутись»? Ти? Що ж, вертайся, біжи! Я чекаю.

— Кріль, на якого насипався генерал, не ступив і кроку. Звіробій обвів поглядом гурт солдатів.

— Хто ще бажає вирушити додому? Забирайтеся і йдіть! Але з вами не буде жодного офіцера, бо всі офіцери візьмуться за копання, і я в тому числі. Вербено, Жовтоцвіте, за мною! Будяче, негайно приведи Горицвіта! А ти, Жовтило, назад, стерегти той вихід!

— Риття поновилось. Викопаний тунель був уже глибокий, а земля все ще не обвалювалась. Але троє ефрафанських ватажків відчували, що на невеликій глибині під ними вже порожнина.

— Прибіг Горицвіт і доповів, що бачив, як троє кролів тікали з колонії на північ. Один із них був той самий кульгавий кріль. Він, Горицвіт, кинувся був за втікачами, але вернувся, скорившись наказові, якого передав йому Будяк.

— Дарма! — вирік Звіробій.— Нехай тікають собі! На трьох оборонців буде менше... Що таке? Ти знов покинув пост? — накинувся він на Жовтила, що знов опинився поруч.

— Відкритий хід, пане! Його закидали землею зсередини!

— Ну, то берись тут до діла! —. звелів Звіробій.

— На сході засірів світанок, а риття все тривало.

* * *

— Великий лан пшениці біля підніжжя пагорба лежав уже скошений, але стерні ще не випалили.

— Чи добре ви зрозуміли, що ми втрьох повинні зробити? — спитав Ліщина товаришів, коли вони вилізли із заростей глоду й дерену, якими обросла опора лінії електропередачі.

— Ох, нелегке це діло, Ліщино-ра! — відповів Кульбаба.— Але треба спробувати! Тільки це може врятувати колонію!

— Тоді вперед! — сказав Ліщина.— Поле скошене, бігти легко. Не ховаймося, біжімо по відкритому полю! Але не відривайтеся від мене! А я старатимуся з усіх моїх сил!

— Кролі легко перебігли поле. Перед вів Кульбаба. Незабаром добігли до дороги, й Ліщина присів під живоплотом над канавою.

— Отут ми залишимо тебе, Ожино! — сказав він.— Коли приспіє час, не вискакуй зарані! Коли добіжиш до колонії, сховайся в Кегаарів хід і сиди там, аж поки все кінчиться! Ти зрозумів своє завдання?

— Зрозумів, Ліщино-ра! Але мені доведеться мчати звідси й до залізного дерева без жодної зупинки! Тут нема укриття.

— Що ж, тут нічого не вдієш! Якщо доведеться вже зовсім сутужно, звертай до живоплоту й вилазь то з одного боку, то з другого. Чини як знаєш! Ніколи розробляти докладний план! Тільки постарайся добігти до колонії! Тут вся надія на тебе!

— Ожина зарився в мох і плющ, що оповив тернину, а Ліщина з Кульбабою перебігли дорогу й подалися нагору схилом, до повіток.

— Та й добрі ж корінці зберігають у цих повітках люди! — сказав Ліщина, коли вони минули повітки.— Жаль, що зараз нема на це часу! Як упораємо це діло, треба буде якось нагрянути сюди!

— Сподіваюсь, що таки нагрянемо! — відгукнувся Кульбаба.— Ти біжиш просто по стежці? А коти?

— Так швидше! — відповів Ліщина.— А це зараз найважливіше!

— На цей час уже світнув світ і в небо злетіли перші жайворонки. Наблизившись до великого кільця в’язів, кролі знов почули шелестке зітхання листя вгорі. Ось вони вже й добулися нагору, перед ними постав двір ферми з усіма коморами й повітками. То тут, то там подавали вже голос пташки. Просто попереду, в дальньому кінці подвір’я, стояла собача будка. Собаки не видно було, але мотузок, прив’язаний до кільця на пласкому даху будки, тягся вниз і губився за критим соломою поріжком.

— Ми не спізнились — звірюка ще спить! — мовив Ліщина.— Гляди ж, Кульбабо, не помиляйся! Заляж ось тут, у траві, навпроти будки. Коли я перегризу мотузок, ти побачиш, як він упаде. Якщо пес не захворів чи не оглух, він на той час уже прокинеться. Ти повинен виманити його на себе, щоб він погнався за тобою аж до самої дороги. Ти прудкий, тож подбай, щоб він не загубив тебе, щоб весь час біг за тобою. Доведи його до Ожини — оце все, що від тебе вимагається!

— Якщо ми ще побачимося коли-небудь, Ліщино-ра, з наших пригод ми складемо найкращу в світі казку! — сказав Кульбаба, ховаючись у траву.

— І ти її розповідатимеш! — мовив Ліщина.

Йому наморочилась голова від суміші сильних запахів: квітучі флокси, попіл, коров’ячий гній, собака, коти, кури, стояча вода. Ось він уже й підкрався ззаду до будки, що тхнула креозотом і смердючою соломою. Під задньою стінкою будки лежав пошарпаний сніп околоту — з нього, певне, смикали солому собаці на підстилку й завдяки сухій погоді лишали тут, не ховали в укриття. Хоч у цьому та поталанило трошки! А то хтозна, як би йому довелося видиратися на дах будки. Ліщина поліз по снопу. На оббитому повстю даху лежав драний, мокрий від роси шмат старої ковдри. Ліщина сів на задні лапи, принюхався й поклав передні лапи на ковдру. Вона не сповзала. Тоді підтягся і опинився на даху.

Чи багато наробив він шуму? Чи не пробився його запах до собачого носа крізь дух дьогтю, гнилої соломи й фермерського подвір’я? Він почекав, ладний зіскочити й тікати при першому порухові собаки в будці. Але все було тихо. Задихаючись від жахливого собачого смороду, борючись із жахом, що кожною клітинкою його тіла кричав: тікай! рятуйся!— він поповз уперед, до кільця, угвинченого в дах. Кігті його трохи шкряботіли, й він знов зупинився. Але піде ніщо не ворушилось. Тоді він нахилився й куснув товстий мотуз.

Ця робота виявилась легшою, ніж він сподівався. Легшою, ніж було там, на річці, на човні! Мотузок, що тримав човна, був промоклий наскрізь, гнучкий, слизький, волокнистий. А цей, собачий, дарма що такий самий завтовшки, всередині був сухий, легкий. Гострі різці Ліщини невтомно працювали, й він відчував, як рвуться сухі волокна. От уже й половину роботи зроблено!

Раптом собака важко заворушився в будці під ним, потягся і позіхнув. Мотузок трохи натягся, зашелестіла солома. Хмарою піднявся вгору осоружний собачий сморід.

«Тепер уже й не страшно, якщо пес мене вчує,— подумав Ліщина,— Аби тільки швидше перекусити мотуз! Аби тільки встигнути хоч стільки вгризти, щоб мотуз перервався, коли пес сіпне його!»

Ліщина ще трохи попрацював зубами, а тоді випростався, щоб передихнути, й глянув туди, де вичікував Кульбаба. І враз очі його розширились, весь він закляк від жаху. В траві за Кульбабиною спиною припала до землі кішка з білими грудьми. Її очі були широко розплющені, хвіст сіпався з боку в бік. Кішка бачила їх обох: і Кульбабу, й Ліщину! Ось вона підповзла ще ближче до Кульбаби. А той лежав собі тихенько, як йому й велено, і не зводив очей з отвору будки. Ось кішка вся напружилась, приготувалася до стрибка!

Не подумавши навіть, що він робить, Ліщина тупнув лапою по дахові будки. Аж двічі тупнув, а тоді повернувся, щоб зіскочити на землю й тікати. Кульбаба, вмить зреагувавши, кулею вискочив із трави на всипане жорствою подвір’я. Тієї самої миті стрибнула й кішка, приземлившись точнісінько там, де доти лежав Кульбаба. Гучно гавкнувши двічі, пес вискочив із будки, зразу ж побачив Кульбабу й кинувся до нього, натягти мотузок до краго. Одну секунду мотузок протримався, а тоді луснув — Ліщина не догриз якесь там волоконце. Будка сіпнулася вперед, нахилилась, а тоді гупнула, впавши назад. Ліщина уразу ж утратив рівновагу й важко полетів додолу, впавши на хворе стегно. Згарячу замахав безпомічно лапами, а тоді затих.

Собаки на подвір’ї вже не було. Гострий біль пронизував стегно, але Ліщина зрозумів, що якось та зможе рухатись. Він згадав: по той бік подвір’я — комора з піднятого над землею підлогою. Дошкандибати туди, залізти під підлогу, а потім — далі, до канави... Він звівся на передні лапи.

Тієї миті щось його збило з ніг і придавило до землі. Легко, але гостро, дошкульно закололо в спину. Ліщина сильно вдарив задніми лапами, але попав у порожнечу. Він повернув голову. Лежачи на ньому впоперек його тіла, його притискала до землі та сама кішка. Її вуса торкались його вуха. Великі зелені очі звузились, зіниці стали чорними вертикальними щілинками від сонячного світла. Вона злісно дивилася просто йому в вічі.

Ні, не втечеш! — просичала кішка.

46. КУЧМА СТОЇТЬ НА СМЕРТЬ

Жовтоцвіт видерся нагору по крутій стіні щойно виритого тунелю й присів біля Звіробоя в широкій виямці.

Більше рити нічого, пане! — доповів він.— Якщо хтось туди спуститься, дно так і провалиться під ним.

А ти втямив, що там, нижче? — спитав Звіробій,— Куди ми втрапимо: у нору чи в спальне лігво?

Я певен, що втрапимо в лігво, пане! — відповів Жовтоцвіт,— Відчувається, що внизу там незвичайно велика порожнеча!

А як тобі здається, чи багато там кролів?

Я не чув звідтіля ніяких звуків! Та, може, вони зачаїлись, щоб напасти на нас, коли ми вдеремось до лігва?

Щось вони досі не дуже на нас нападали,— мовив Звіробій.— Нікчемні боягузи! Трусяться під землею, а декотрі то й повтікали нищечком у пітьмі! Ми з ними легко розправимось!

Якщо тільки...— почав Жовтоцвіт.

Звіробій вичікувально дивився на свого офіцера.

Якщо тільки на нас не нападе те чудовисько, яке вони ховають під землею! — зважився висловитись Жовтоцвіт.— Не може бути, щоб Жовтилові щось там причулось! Жовтило дуже надійний солдат...

Що ж,— вимовив Звіробій,— якщо в них і справді є чудовисько, то воно переконається, що і я, зрештою, чудовисько!

І генерал виліз на пагорок, до чекали Горицвіт, Вербена разом із головними ефрафанськими силами.

З марудною роботою покінчено,— сказав він.— Зараз переб’ємо їхніх кролів та й поведем додому наших кролиць. План операції ось такий: я проламаю дах і кинуся вниз, у їхнє лігво. За мною підуть тільки троє, щоб не зробилась плутанина й свої не почали бити своїх. Ти, Вербено, візьми двох і за мною! Ми приймемо на себе перший бій, якщо буде з ким битись. Потім ти, Жовтоцвіте, підеш за нами! Але ти засядь в тунелі, зрозумів? Стрибнеш униз, аж як я гукну тебе, коли ми розберемося, що й до чого!

Кожен солдат ефрафанської Оусли вірив у свого генерала. Почувши, що Звіробій збирається перший спуститися вглиб ворожої колонії і говорить про це так спокійно, ніби хоче піти пошукати кульбабок, офіцери й солдати підбадьорились: може, ворог здасться без бою? Коли в гаю Натлі генерал кинувся у вирішальну атаку, він убив трьох кролів під землею, тож більше ніхто з ворогів не смів ставати з ним на герць.

Щоб усі були на місці! — наказав генерал.— Горицвіте, ти відповідаєш за це! Як тільки ми розкриємо хоч один закиданий хід, уводь туди всіх солдатів! А поки ще чекай на мій сигнал!

Удачі, пане! — побажав Горицвіт.

Звіробій стрибнув у виямку, а тоді, прищуливши вуха, шугнув у прямовисний тунель. Він уже вирішив не зупинятись і не прислухатись, чи є там хтось унизу. Та й навіщо? Так чи так, а він має вдертися в колонію зразу! А якщо він завагається, так само поведеться й Вербена. Та й ворог, якщо він там чигає, буде захоплений зненацька. Може, йому доведеться зразу вступити в бій, а може, буде змога розглянутись-рознюхатись довкола. Байдуже!

Чи зразу, чи не зразу, важливо було знайти ворогів і повбивати їх!

Ось він уже на дні тунелю. Жовтоцвіт не помилився: від даху тут зостався лише тоненький прошарок із камінчиків і легкої землі. Цей прошарок був не товщий льодяної кірки на калюжі, й Звіробій продер його кігтями. Ледь вогкуватий дах протримався мить, а тоді груддям гунув униз. Слідом стрибнув і Звіробій.

Він приземлився на всі чотири лапи, ніде не зачепившись за стіни,— отже, це було лігво. Він зразу ж відштовхнувся задніми лапами і рвонувся вперед — щоб вивільнити місце для Вербени й щоб, доскочивши до стіни, обернутись, перш ніж встигнуть напасти на нього ззаду. Ткнувся писком у купу м’якої землі (певне, кінець засипаного тунелю, що веде з лігва) і крутнувся. За мить біля нього вже був і Вербена. Третій кріль на щось ніби наштовхнувся. Звіробій і Вербена чули, як він бабрається в обваленій землі.

Ми тут! Сюди! — крикнув Звіробій.

Здоровань на ім’я Грім, спотикаючись, приєднався до них.

Що там таке? — спитав Звіробій.

Нічого особливого, пане! — відповів Грім.— Тільки тут на долівці валяється дохлий кріль, то я на мить його злякався.

Звіробій метнувся туди. Біля купи землі, трохи присипане краєм обвалу, лежало нерухоме тіло невеличкого кроля. Звіробій понюхав його, торкнув носом.

Він тільки-но помер. Ще й не задубів... Та облишмо його. Нам треба знайти ворога!

Нюхаючи повітря, Звіробій рушив попід стіною. Він минув засипані землею отвори двох тунелів і зупинився перед тією частиною зали, що ховалась за товстими коренями. Так, це була дуже велика зала — більша за лігво Ради в Ефрафі! Оскільки ніхто на них не нападав, треба було самому використати перевагу, яку давав такий простір. Він швидко вернувся до отвору прокопаного щойно тунелю. Ставши на задні лапи, передніми дістав до краю діри.

Жовтоцвіте! — гукнув він.

Так, пане! — озвався офіцер.

Стрибай сюди! І прихопи ще чотирьох! Стрибай у цей бік,— Звіробій трохи відступив,— бо тут дохлий кріль, хтось із їхніх!

Він досі щомиті сподівався нападу, але довкола панувала тиша. Все прислухався, принюхувався, поки п’ятеро кролів один по одному падали до зали. Тоді повів Жовтоцвіта до східної стіни.

Якомога швидше відкрийте ці тунелі! — наказав він.— Двох пошли розвідати, що там, за корінням дерев. Якщо на них нападуть, зразу ж кидайся їм на допомогу!

Знаєте, пане, ось ця сторона якась дуже дивна! — сказав Вербена, поки Жовтоцвіт віддавав розпорядження своїм солдатам,— Тут тверда, неторкана земля, але у двох місцях вона м’якша! Певне, в цій стіні були проходи, а потім їх засипали землею.

Звіробій з Вербеною обережно пішли попід південною стіною, шкрябаючи то тут, то там кігтями й наслухаючи.

Твоя правда,— сказав Звіробій.— А чуєш їхню шамотню?

Так, пане, якраз ось тут!

Ми розгребемо цю купу м’якої землі! — сказав Звіробій.— Двох солдатів сюди! Якщо Тлайлі засів з того боку, то скоро він накинеться на них. А нам тільки того й треба: виманити його!

* * *

— Задовго до того, як обвалився дах Сотів, Кучма зрозумів, що ефрафанці не забаряться знайти, свіжозведені стіни й почнуть рити в котромусь місці прохід. Так, це не забере багато часу! І тоді йому, Кучмі, доведеться битись — чи не з самим Звіробоєм? А в близькому бою генерал не промине нагоди використати свою величезну, як на кроля, вагу. Тоді Кучмі доведеться сутужно! Як би його заскочити Звіробоя зненацька, щоб він перший дістав рану? Він покликав Падуба на пораду.

— Все лихо в тім, що ця колонія будувалась без розрахунку на те, що її колись доведеться обороняти,— сказав Падуб.— Саме для цього призначався в нашій колишній колонії Плаский Хід. Він був так зроблений, що при потребі ми могли пройти попід ворогом і вийти в такому місці, де він нас не сподівався.

— Саме це мені й треба! — вигукнув Кучма! — Ніхто з них цього й не помітить — тут стільки нарито-насипано свіжої землі! Звісно, це ризиковано, але краще зробити так, аніж стати відкрито супроти велетня Звіробоя.

— А що коли вони прокопаються десь-інде? — спитав Падуб.

— Ти постарайся зробити так, щоб вони вдерлись саме в цей хід! — порадив Кучма.— Коли вони зашкрябають із того боку, зчини шум тут, де я заляжу,— пошкребись чи ще щось таке! Аби тільки вони зацікавились. Ану, допоможи мені рити виямку! А ти, Срібний, виведи всіх із Сотів у спальні лігва й замуруй стіну за собою!

— Кучмо, я ніяк не можу розбудити П’ятого! — подав голос Чашечка.— Він так і лежить посеред Сотів! Що робити?

— Шкода бідолаху, але доведеться його залишити! — відповів Кучма.

— Ох, Кучмо! — заблагав Чашечка.— Дозволь мені ще трохи побути біля П’ятого! Вам я не потрібен, а тут я, може, й добуджуся...

— Глао-роо! — якомога лагідніше сказав Падуб.— Якщо до того, поки все це скінчиться, ми втратимо самого тільки П’ятого, значить, сам пан Фрітх битиметься на нашому боці! Ні, друже, хоч як нам жаль, але більше ні слова! Ти нам потрібен, нам потрібні всі до одного! Срібний, подбай, щоб Чашечка вернувся сюди разом з усіма!

— Коли Звіробій, пробивши стелю, впав у Соти, Кучма вже лежав під тонким шаром землі по той бік новозведеної південної стіни, недалеко від лігва, де була Конюшина з кроленятами.

— * *

— Грім ухопив зубами шмат перегризеного кореня й витяг його. Враз обвалилось чимало землі, і в тому місці, де він копав, одкрилась дірка. Тепер тут лежала купа пухкого ґрунту, яка наполовину заповнювала прохід. Звіробій, що досі спокійно дожидався, вчув нюхом і слухом: по той бік стіни кублиться дуже багато кролів. Він сподівався, що зараз вороги вискочать на відкрите місце й кинуться на нього. Але там ніхто й не думав зближуватись.

— Коли доходило до бою, Звіробій не любив віддаватися обережним розрахункам. Звіробоєві ніколи не доводилось думати про число ворогів. З досвіду всіх своїх боїв він узяв переконання, що є охочі битися, і ті, хто битися не хоче, але розуміє, що цього не уникнути. Хіба раз йому доводилося битись самому проти грайра й кінець кінцем нав’язувати свою волю юрбам інших кролів? Йому й на думку не спало (а якби спало, то він би зараз же ту думку викинув із голови), що більшість його солдатів досі знаходиться нагорі, а тих, хто коло нього, куди менше, ніж оборонців колонії, та що, поки Жовтоцвіт не відкопає двох ходів, йому не вибратися звідсіля, якщо приведеться! Кролі-воїни не звертають уваги на такі дрібниці! Лютість і натиск — ось що головне! Звіробій знав одне: ті, за стіною, трусяться перед ним, а це ж і є його величезна перевага!

— Жовтоцвіте! — гукнув він.— Як тільки відкопаєш ті ходи, скажи Горицвітові, хай веде всіх сюди, вниз!

— Звіробій почекав іще, поки вернулись ті двоє солдатів, що обстежували північний, схований за коренями куток зали.

— А тепер — за мною! — скомандував він.— Ми розправимося з ними швидше, ніж спустяться Горицвітові кролі!

— I подерся на купу обваленої землі, протискаючись у вузький хід. Тил його прикривав Вербена. У пітьмі він чув, як шарудять, шепочуться попереду кролі й кролиці. Просто перед генералом сиділо двоє ворогів, та коли він проорав свій шлях ближче до них, ті двоє відскочили назад. Він рвонувся вперед і раптом відчув, що земля провалюється в нього під ногами. А з-під того ґрунту прямо перед ним зненацька підвівся якийсь кріль і вгородив зуби в його ліве плече.

— Чи не всі свої бої Звіробій виграв завдяки своїй незвичайній вазі. Жоден кріль не міг протистояти йому, а вже як опинявся під ним, то більше й не підводився. І зараз він хотів навалитись на супротивника, але задні лапи ніяк не знаходили опори в пухкій, піддатливій землі. Генерал позадкував і збагнув, що супротивник таївся в невеликій, завбільшки з його тіло, траншеї, виритій в долівці. Він ударив правою передньою і відчув, як його кігті глибоко дряпонули по спині й стегні ворога. А той, все не випускаючи Звіробоєвого плеча, несподівано випростався, щосили відштовхнувшись задніми лапами від долівки. Звіробій, стоячи тільки на задніх, перекинувся на спину, на пухку землю. Впавши, ударив задніми, але ворог устиг випустити його плече й відскочити назад.

— Звіробій підвівся. Він відчував, як кров цебенить по його лівій передній нозі. Через пошкоджений м’яз він не міг спертися на ту лапу, але ж і його кігті були у ворожій крові.

— Якось ви сказали мені, генерале, щоб я вас подивував. Сподіваюсь, це у мене вийшло! — заговорив невідомий супротивник.

— Якось я був сказав, що вб’ю тебе власними лапами!  — прогарчав Звіробій.— Тут тебе вже не виручить білий птах, Тлайлі!

І знов посунув уперед.

Кучма навмисне затіяв пересварку — хотів роздратувати Звіробоя. Та скоро збагнув: генерал надто хитрий, його не спровокуєш на безтямну лють. Швидко оцінивши становище, генерал припав до долівки й повільно поповз до Кучми. Тепер він хотів дістати ворога пазурами. Кучма позадкував, але тієї миті завважив, що рухається той якось нерівно. «Та він тягне ліву передню лапу! — подумалось Кучмі.— Нею він навряд чи вдарить!» І, лишивши свій правий бік неприкритим, він націлив удар у Звіробоїв лівий бік.

Його кігті зачепили задню ліву лапу ворога, продерши глибоку рану, але він не встиг відскочити, як Звіробій навалився на нього всією своєю важкою тушею і вхопив зубами за праве вухо. Кучма закричав від болю, засіпався з боку в бік. Побачивши, що зляканий ворог перебуває цілком у його владі, Звіробій відпустив Кучмине вухо й підвівся, щоб упасти й перегризти ворогові шию. Якусь мить він помаячів над безпорадним Кучмою, ніби заповнивши собою весь простір тунелю. Раптом його поранена лапа підломилась, і він змушений був опертися об стінку. Кучма не забарився цим скористатись: завдав двох страшних ударів Звіробоєві по морді, а третій тільки зачепив вуса — Звіробій відскочив. Чути було, як генерал надсадно хекає на купі землі. В Кучми з рани на спині й з напіводірваного вуха цебеніла кров, але він вирішив стояти на смерть.

Рантом він збагнув, що не лише чує, а й бачить перед собою Звіробоя, його невиразні обриси. Крізь зруйнований дах Сотів сочилось перше несміливе світло дня.

47. НИЗЬКЕ НЕБО

Коли Ліщина тупнув лапою, Кульбаба інстинктивно вискочив із трави. Була б поблизу нора — він би неодмінно в неї шаснув з переляку. За одну щонайкоротшу мить він окинув поглядом подвір’я. І побачив собаку, що вже мчав на нього. Кульбаба крутнувся й побіг до піднятої над землею комори. Але ні, йому не можна ховатися там під підлогою! Собака тоді зупиниться, і господар покличе його назад. Треба було виманити собаку з подвір’я, щоб той гнався за ним аж до дороги. І Кульбаба помчав по доріжці до в’язів.

Він і не сподівався, що пес бігтиме так швидко! Ззаду чути було, як той хекає та вистрілює лапами жорствяні залпи.

«Собака доганяє мене!» — подумав Кульбаба.

Йому вже уявилось, як пес збиває його з ніг і перекушує йому хребет. Пригадав: зайці, коли тікають від собаки, здвоюють слід. «Чи й собі так зробити? — подумав.— Але ж тоді собака почне ганяти мене туди-сюди по доріжці й кінчиться все тим, що прийде господар I відкличе його назад! Чи скочити в живопліт? Тоді собака ще загубить мене й весь план провалиться!»

І Кульбаба рвонув через гребінь пагорба і вниз по схилу. Коли Ліщина пояснював йому, що він має зробити, Кульбабі тоді здавалось, що собаку доведеться весь час заманювати. Ох, як же він помилився! Тепер Кульбаба не біг, а рятував своє життя, відчуваючи, що так ніколи не бігав і довго такої швидкості не витримає.

Менше ніж за півхвилини він подолав відстань у триста метрів і домчав до першої повітки. Цієї миті йому здалося, що він біжить уже цілу вічність. Біля хвіртки дорогу йому перебіг великий пацюк, і пес затримався на мить, кинувшись за пацюком. А Кульбаба тим часом ускочив у повітку й забився між двох снопів околоту. Собака вже був поруч, він скавучав з досади й дряпався в двері.

Не бійся! — сказало Кульбабі якесь пацюченя, що сиділо поруч у соломі.— За хвилину він подасться геть! Собака — не кіт!

Та Кульбаба вже прослизнув до іншої щілини й, набравшись духу, вискочив на видноту, кинувся до наступної повітки. У цій повітці не було передньої стіни, й Кульбаба без перешкод дістався до протилежної стіни. Там був одламаний кінець однієї дошки, і Кульбаба проліз тією діркою, а тоді гайнув полем. Собака влетів головою в дірку й почав протискатись, збуджено гавкаючи. Помалу кінець дошки відігнувся, неначе ляда відчинилась, і зрештою собака таки пропхався, опинився на полі.

Кульбаба тим часом забіг далеченько і прямував тепер просто до живоплоту біля дороги. Він знав, що вже біжить повільніше, але й пес біг не так швидко! Ось Кульбаба проскочив крізь живопліт там, де було густіше, й перетнув дорогу. Назустріч йому кинувся Ожина, скотився з укосу в канаву. З протилежного укосу на дно канави впав Кульбаба. Він геть знесилився. Собака був від них метрів за шість, він біг попід живоплотом із другого боку, шукаючи дірку, щоб проскочити на їхній бік.

Я й не гадав, що він так прудко бігає! — одним духом випалив Кульбаба.— Він загнав мене! Я більш не можу! Все!

Поможи мені, Фрітху! — прошепотів переляканий Ожина.

Швидше вилазь у поле, а то він утратить до нас інтерес! Я відхекаюсь, то й дожену, допоможу тобі! — сказав Кульбаба.

Ожина неквапливо пострибав на дорогу й сів там на задні лапи. Уздрівши його, собака розгавкався і всією своєю вагою навалився на живопліт. Ожина звільна побіг дорогою до двох воріт, що стояли одні навпроти одних. Собака біг усе так само по той бік живоплоту, не випереджаючи й не відстаючи від Ожини. Упевнившись, що пес побачив ворота і пролізе попід ними, Ожина крутнувся і вискочив на укіс. Серед стерні почекав, поки пес з’явиться й побачить його.

Чекати довелося довгенько, а коли пес нарешті протиснувся між шулою воріт і укосом, то навіть не глянув на Ожину. Понюшкував попід укосом, сполохав куріпку й погнався за нею, а тоді заходився гребтись коло куща кінського щавлю. Ожина вже й не знав, що діяти, коли пес сам собі надумався і побіг через поле, неквапно трюхаючи понад валком обмолоченої соломи, тягнучи за собою обірваний мотузок і кидаючись на кожен писк чи шерех. Ожина, ховаючись за паралельним валком, не відставав од собаки. Отаким робом вони добулися до лінії електропередачі, а це була тільки половина відстані від ферми до підніжжя пагорба. Саме тут його наздогнав Кульбаба.

— Так не годиться, Ожино! Надто повільно! Нам треба поспішати! Може, вороги там уже добивають Кучму! — закричав він.

— Спочатку пес зовсім не хотів бігти за мною! Так хоч у потрібному напрямку біжить...— виправдувався Ожина.

— Треба, щоб він вилетів на пагорб, мов вихор! Нумо заманювати його разом! Але прибігти ми повинні перші і — в нору!

— Швидко перебігли стернище. Ось і чагарник. Тут вони звернули вбік і шмигнули під самим носом пса. Цього разу він зразу кинувся за ними, й кролі ледве встигли заскочити в кущі. Пес гавкнув раз, а тоді мовчки припустив за двома кролями вгору по схилу.

— Кров цебеніла з Кучминого вуха, стікаючи на плече її на ногу. Віті не зводив погляду із Звіробоя, що сидів на купі землі,— той міг щомиті знов стрибнути на нього. Цієї хвилини Кучма почув, як хтось наблизився до нього ззаду.

— Чи все там гаразд? — спитав він.

— Усе гаразд,— відповів Падуб.— Тобі треба перепочити, Кучмо! Пусти мене на твоє місце!

— Не можу! — видихнув Кучма.— Ти тут не протиснешся... Ніяк! А якщо я позадкую — за мною полізе та тварюка, вдереться в наші лігва! Покладись на мене. Я знаю, що роблю.

Кучма чудово розумів, що навіть коли його вб’ють, і тоді його труп ляже перепоною на шляху ворогів. Ефрафанцям доведеться або витягати його звідти в Соти, або рити обхідний тунель, а на це у них ще піде якийсь час. Позаду, в спальному лігві, чувся голос Дзвіночка — жартун розважав кролиць казкою.

«Добре придумав Дзвіночок! — подумав він.— Хай вони повеселіють! Навіть я не спромігся б на таке!»

...І тоді Ель-аграйра сказав лисиці: «Ти й схожа на лисицю, і тхнеш геть як лисиця, але я можу провістити тобі твоє майбутнє — я бачу його у хвилях річки...» — розповідав Дзвіночок.

Раптом Звіробій заговорив:

І нащо ти, Тлайлі, отак занапащаєш себе — віддаєш життя за нізащо? Я можу посилати солдата за солдатом у цей прохід, як забажаю. Але ти не заслуговуєш на таку долю! Вертайся зі мною в Ефрафу! Обіцяю віддати тобі яку захочеш мітку! Слово честі!

Сильфлай грака, у емблеєр-ра! З’їж буруб’яшків, ти, смердючий ватажку зарізяк! — відказав Кучма.

«Ах, он як! — сказала лисиця.— То ти можеш провістити мені мою долю? Що ж ти бачиш у воді, мій друже? Вгодованих кролів, що пасуться на лузі, еге ж?» — розповідав далі Дзвіночок.

Гаразд! — мовив Звіробій.— Але затям, Тлайлі: ти можеш будь-якої миті сам припинити це безглуздя!

«Зовсім ні! — відповів Ель-аграйра.— Не бачу я в воді ніяких угодованих кролів, а тільки бистрих хортів, що біжать по сліду мого ворога, а він дає щодуху драла, рятуючи своє життя!..»

«Мабуть, Звіробій теж додумався, що в цьому вузькому проході я і мертвий заважатиму їм пройти, як заважав живий, незгірш! — міркував Кучма.— Він хоче, щоб я сам, своїми ногами вийшов звідси, дав їм дорогу! Ні, не в Ефрафу піду я звідси, а на Інле!»

Зненацька, мов гілляка, що падає з дерева, Звіробій стрибнув уперед, грудьми в груди вдаривши Кучму. Цього разу він не застосував пазурів. Усією своєю страшною вагою він штовхав Кучму назад. Обидва вороги кусали, рвали один одному плечі. Кучма відчував: помалу-малу він сунеться назад! Він не міг опиратися тому жахливому натискові. Ще хвилина — і Звіробій просто заштовхає його в розташовану позаду спальню! Аби вкласти всі рештки моці в останнє зусилля — втриматись на місці, він випустив з пащі Звіробоєве плече й опустив голову, мов кінь-ваговик, що тягне непосильний вантаж. І все одно він сповзав назад... А потім дуже-дуже повільно той неймовірний натиск начебто став послаблятись. Ось Кучмині кігті вперлися в грунт. Звіробій, вгородивши зуби в Кучмин карк, чогось сопів і давився! Кучма не знав, що ті його два удари по Звіробоєвій морді порвали ворогові носа. Генералові ніздрі забились його ж кров’ю, а паща повна Кучминої вовни. Він не міг дихнути! Ще мить — і він випустив свою жертву. Знеможений Кучма, де був, там і лишився лежати. За якусь хвилину спробував підвестись, але всього його пойняла млість, відчуття, ніби він перевертається, перевертається в канаві, повній осіннього листя. Й тоді цілком виразно він почув голос П’ятого — малий промовляв серед високої трави: «Тобі ближче, ніж мені, до смерті!»

Дріт! — зойкнув Кучма, ривком звівшись на ноги. Він розплющив очі. В тунелі нікого не було! Генерал Звіробій відступив!

* * *

Звіробій задки виповз назад у Соти, куди через дірку в стелі сочилось ранкове світло. Ще ніколи в житті не почувався він таким змореним. На нього стурбовано дивилися Вербена й Грім. Сівши на задні лапи, він спробував передніми втерти на морді кров.

Тлайлі вже не завдасть клопоту,— сказав він.— Негайно піди й добий його, Вербено!

Ви посилаєте мене битися з ним, пане? — перепитав Вербена.

Просто відверни на кілька хвилин його увагу,— пояснив генерал.— Я тим часом поставлю солдатів, щоб розібрали цю стіну ще в двох місцях. А тоді я підміню тебе.

Вербена втямив: сталося неможливе! В бою з Тлайлі генерал зазнав поразки! I тепер він просив Вербену прикрити його ганьбу, щоб солдати не здогадались, що їхнього генерала побито!

«Фрітх великий! Що ж це діється? — подумав Вербена.— Виходить, що Тлайлі з самого початку, ще відколи потрапив до Ефрафи, у всьому перемагав Звіробоя! Треба якомога швидше забиратися звідси!»

Але Звіробій не зводив з нього своїх бляклих очей, тож начальник поліції, повагавшись мить, поліз-таки на купу землі, щоб спуститися в Кучмин тунель. А Звіробій зашкутильгав до двох ходів, доручених Жовтоцвітові. Входи в обох місцях були вже очищені від землі, а копачі позаривалися глибоко в тунелі.

Оцей хід вільний, пане, а над другим доведеться ще потрудитись — там насипано дуже багато землі! — доповів Жовтоцвіт.

Вистачить і одного!— сказав Звіробій.— Аби всі могли увійти і вийти. Введемо сюди всі наші сили й розберемо ту стіну!

Він хотів уже сам вилізти нагору, коли це побачив Вербену — той знов опинився біля нього. Хоче доповісти, що добив Тлайлі? Але з другого погляду генерал переконався, що не в тім річ.

У м-мене... піщинка в оці, пане! — поскаржився Вербена.— Ось тільки витягну її та й знов кинуся на Тлайлі!

Генерал мовчки відійшов убік. Вербена поплентав за ним.

— Нікчемний боягузе! — просичав Звіробій йому на вухо.— Якщо кінчиться моя влада, то й твоїй кінець! Чи не тебе ненавидять в Ефрафі найдужче? Того кроля неодмінно треба вбити!

І знов генерал сам поліз на купу землі. Й раптом зупинився. Вербена й Будяк, витягши свої шиї, щоб роздивитися з-за генеральської спини, побачили причину. Тлайлі проповз до самого входу в тунель й лежав під купою вигребеної землі. Від загуслої крові велика вовняна кучма на голові оборонця колонії збилася в ковтуни, а роздерте праве вухо звисало донизу.

— Спробуйте-но заштовхати мене назад, генерале! — мовив він.

Несподівано з якимось стомленим, байдужим подивом Звіробій збагнув, що боїться. Чомусь йому ніяк не бажалося знов накинутися на Тлайлі! Хоч як йому не хотілося признаватись самому собі, але він усвідомив, що не спроможеться на це. «А хто ж спроможеться? — подумав він.— Хто це зробить? Ні, доведеться прогрібати ще один тунель, дарма що всі знатимуть чому...»

— Тлайлі! — сказав він.— Ми там відкрили один вхід. Зараз я введу сюди стільки солдатів, що вони вмить розберуть цю стіну що в чотирьох місцях. Тож виходь по-доброму!

Після хвилинного мовчання Тлайлі відповів глухим, уривчастим голосом, але цілком виразно:

— Мій Головний Кріль наказав мені захищати цей хід, і поки він не відмінить наказу, я не зрушу звідси!

— Його Головний Кріль?! — повторив, вирячивши очі, Вербена.

Досі ні Звіробою, ні будь-кому з його офіцерів і на думку не спадало, що не Тлайлі, а хтось інший міг бути Головним Кролем цієї колонії. Але, певне, він не брехав! Його слова мали таку силу переконання, що ефрафанці повірили зразу. А якщо сам Тлайлі не був Головним Кролем, то десь поблизу мав бути інший могутній кріль, дужчий за Тлайлі, справдешній Головний! Кріль, дужчий за самого Тлайлі! Де ж він? І що робить цієї хвилини?

Раптом Звіробій відчув, що з-поза його спини десь щез Будяк.

— Де це пропав той молодий-зелений? — спитав він у Вербени.— Тягни його назад!

Але за хвилину підбіг не Будяк, а Жовтоцвіт.

— Перепрошую, пане! — звернувся він.— Будяк щойно поліз нагору відкритим тунелем. Я думав, що то ви послали його з дорученням, і не спитав його, куди й чого він біжить. Слідом за ним ушилися і двоє моїх солдатів — сам не знаю чому!

— Ось я їм покажу! — закричав генерал.— Ану за мною!

В голові у нього миттю визрів новий план дій. Всіх солдатів і офіцерів, усіх, кого тільки він привів сюди, треба загнати вниз і розкопати всі засипані землею ходи в цій стіні. Що ж до Тлайлі, то краще облишити його, де він є, та й не згадувати про нього більше! Надалі слід уникати боїв у вузьких тунелях, а коли нарешті з’явиться жахливий Головний Кріль, треба кагалою накинутися на нього, витягти в залу й там розправитися з ним.

Він обернувся, щоб перейти Соти, й раптом завмер, витріщивши очі. У плямі світла під пробитою стелею стояв кріль — не ефрафанець, генерал його не знав. Він був такий малий і напружено широко розплющеними очима розглядався довкола, от ніби кроленя, що вперше у житті вилізло з нори на поверхню. Ось він підніс тремтячу передню лапку й провів нею по писку.

— А це що за мана? — спитав генерал Звіробій.

— Це... це, мабуть, той самий кріль, що лежав тут, пане,— відповів Жовтоцвіт.— Ми ще тоді були подумали, що він дохлий!

— Ах, он воно що! — протяг Звіробій.— Що ж, Вербено, цей буде якраз по твоїх зубах, еге ж? Із цим ти вже впораєшся, не сумніваюсь! Та не зволікай! — наказав знущально, бо Вербена вагався, не знаючи, серйозно говорить генерал чи жартує.

Вербена знехотя рушив уперед. Навіть йому не до вподоби припав цей знущальний наказ: убити кроленя, яке ще не отямилося після тхарну. А малий тільки дивився на Вербену своїми повними скорботи очима. Ні, це не був погляд переможеного чи жертви. Під цим поглядом Вербена зупинився нерішуче, й довго два кролі дивилися один на одного в промінні непевного світла, що пробивалося у вилом. І нарешті дуже тихо, але без жодної ознаки страху дивний малий кріль мовив:

— Я жалію вас усім своїм серцем! Але ви не виніть нас, бо це ви прийшли, щоб нас повбивати!

— Не винити вас? — перепитав Вербена.— В чому?

— У вашій смерті! Повірте, мені так жаль, що ви загинете!

За час своєї роботи в поліції Вербена наслухався передсмертних проклять від в’язнів, що вельми часто погрожували надприродною відплатою, десь так, як Кучма проклинав Звіробоя в ту пам’ятну грозу. Але Вербена не був би начальником поліції, коли б такі речі справляли на нього хоч якесь враження. Він і зараз був готовий почути щось таке глузливо-лайливе, адже що ще лишалося сказати будь-якому кролеві в передсмертну хвилину? Він не зводив очей із цього незбагненно-дивного супротивника — єдиного, з ким Вербені довелося зіткнутись за цю довгу ніч облоги,— і жах опосів його. Жах несли ці слова, тихі й невблаганні, що впали, мов холодні сніжинки в краю, де нема притулку. Начальникові поліції причулося, ніби в темних закутках цієї чужої нори зашепталися лиховісні привиди, він розпізнав давно забуті голоси в’язнів, кого тільки прийшлось йому замордувати в ефрафанських канавах.

— Облиш мене! — закричав Вербена.— Пусти мене!

Спотикаючись, не розбираючи дороги, він знайшов-таки отвір відкритого тунелю й видерся нагору. Там наштовхнувся на Звіробоя, що розмовляв з кимось із Жовтоцвітових копачів.

Весь тремтячи й вибалушивши очі, молодий копач говорив:

— Ой, пане, кажуть, що тутешній Головний Кріль величезний — більший за зайця! А ще ж чули, як у них вила якась звірина...

— Замовкни! — звелів генерал.— Іди за мною!

Кліпаючи очима від сонця, генерал вийшов на пагорок. Ефрафанці, що сиділи довкола в траві, з острахом витріщалися на нього, насилу впізнаючи свого генерала. Ніс у Звіробоя був роздертий, одна повіка порвана, вся морда заюшена кров’ю. Він не міг ступити на одну лапу й хитався з боку на бік.

— Нам лишилося зробити одне діло,— сказав Звіробій.— Ми з ним швидко впораємось! Там, унизу, є така ніби стіна...

Він помовчав, відчувши мовчазну нехіть і страх у своїх солдатів. Пильно глянув на Жовтила, що дивився кудись удалину. Двоє інших кролів бочком-бочком відступали у високу траву.

Зненацька з-за узлісся вихопився капітан Горицвіт. За буковим гаєм пролупав пронизливий, моторошний зойк. Тієї самої миті двоє чужих кролів, біжучи разом, промчали через пагорок у гай і шаснули в один із засипаних знизу тунелів.

— Тікайте! — крикнув Горицвіт, тупнувши лапою,— Рятуйтесь!

Він промчав крізь юрбу кролів і щез за шпилем. Ефрафанці безтямно заметались, кинулися врозтіч. П’ятеро пострибали в розкопаний тунель, ще кілька метнулися в гай. Та більшість ще й не встигла розбігтись, як просто в їхню гущу звідкілясь плигнув здоровенний чорний собака. Пес хапав, шматував, кидався то сюди, то туди, мов лисиця, що залізла в курник.

Тільки Звіробій не втік, а став до бою. В той час як його воїнство розбігалось хто куди, він зостався де був; наїжившись і люто гарчачи, вискалив закривавлені ікла й виставив закривавлені пазурі. Пес, зіткнувшись з ним мордою до морди, спочатку навіть трохи злякався. А тоді стрибнув уперед. Ефрафанська Оусла, тікаючи, чула нестямно-пронизливий крик свого генерала:

— Назад, йолопи! Гуртом на собаку! Назад, до бою!

48. "БОГИНЯ ІЗ МАШИНИ"

Коли Люсі прокинулась, у кімнаті вже було зовсім світло. Вікна не були затулені гардинами, а шибка одного розчиненого вікна посилала сонячного зайчика: Люсі то ловила, то губила його, ледь повертаючи голову на подушці. У листі в’язів воркувала горлиця, але не вона розбудила Люсі. То був якийсь інший, різкий звук — частина сну, що, коли вона прокинулась, випарувався, мов вода з тазика. Може, пес загавкав? Але зараз панувала тиша, в якій були тільки той сонячний зайчик та воркування горлиці,— наче перші мазки пензля на аркуші паперу, коли ще не знаєш, який вийде малюнок. Чудовий ранок!.. Щось той зайчик більше не ловиться — значить, сонце помандрувало далі. Що ж сьогодні буде? Четвер — базарний день у Ньюбері, й тато поїде туди. А до хворої мами приїде лікар. Якщо лікар не поспішатиме, то побалакає з Люсі. Лікар спочатку здається трохи чудним, але насправді він такий милий дідусь!

Раптом тишу розірвав новий пронизливий звук — щось відчайдушно пищало! Люсі вискочила з ліжка й кинулася до вікна. Пищало начебто під самим вікном... Перегнувшись через підвіконня, аж ноги її відірвалися від підлоги, Люсі глянула на подвір’я. Біля будки сиділа Смугастенька й щось тримала ланами. Чи не пацюка?

— Смугастенька!—гукнула Люсі.— Що ти спіймала?

Почувши голос дівчинки, кішка на миті, підвела голову, але й не подумала випустити з лап здобич. То був не пацюк, а кріль! Бідолаха лежав на боці біля будки й тільки безпомічно борсався. Ось він запищав знову...

Забувши, що на ній сама нічна сорочка, Люсі збігла вниз по східцям і відчинила двері. Коли підійшла до будки, кішка сердито зашипіла на неї.

— Ану, відпусти бідолаху, безсовісна! — крикнула Люсі.

І злегка вдарила кішку, а та, прищуливши вуха, махнула лапою, трохи не вдряпнула малу хазяйку. Дівчинка знов підняла руку, й кішка, загарчавши, відбігла і стала, озираючись у безсилій люті.

Люсі підняла кроля з землі. Він забився в її руках, але, міцно стиснутий, скоро затих.

— Сиди тихо! — наказала Люсі, несучі кроля на руках.— Я нічого тобі не зроблю!

— Де це ти гасала? — спитав батько дочку, шкаргаючи чобітьми по кам’яних плитах біля ганку,— Глянь на свої ноги! Скільки разів тобі казати... А що це ти несеш?

— Кроля! — з викликом відповіла Люсі.

— Гасаєш по двору в самій нічній сорочці! Ще хвороби вхопиш! І що. ж ти робитимеш із тим кролем?

— Він у нас житиме!

— Е, ні!

— Тату! Він хороший!

— Та не буде тобі радості від нього! Посадиш його в клітку, й він здохне! Ніхто не тримає вдома диких кролів. А вже як вибереться на волю, то нашкодить на городі!

— Він поранений, тату! Кішка його мучила!

— Кішка своє діло знає! Хай би його й з’їла!

— Я хочу показати його лікареві!

— Придумала! У лікаря є важливіші справи, ніж глядіти твого дикого кроля. Ану, давай його сюди!

Люсі заплакала. Проживши все своє коротеньке життя на фермі, вона чудово розуміла, що батько правильно міркує, і водночас їй страшно було подумати, що бідолашного кроля візьмуть і холоднокровно вб’ють. Вона й справді не знала, що їй з ним робити, але тим часом їй кортіло показати кроля лікареві. Лікар вважав її за розумну, хорошу дівчинку, що добре знає сільське життя. Вона щоразу показувала йому свої лісові знахідки: то щигликове яєчко, то метелика-кропив’янку, то жовтогарячого гриба, і лікар ставився до неї серйозно, розмовляв із нею як із дорослою. Спитати в нього поради про пораненого кроля — це буде так по-дорослому! Але ж тато...

— Я тільки покажу його лікареві, тату! Чесне слово, я не дам йому робити шкоду! А з лікарем так цікаво...

А батько дуже пишався своєю донькою, тільки не признавався їй. Адже вчителі хвалили її, казали, що здібна дівчинка й що вона піде, певне, в хорошу середню школу після початкової... І лікар не раз казав, що Люсі тямуща й недаремно приносить з лісу й показує йому всяку всячину. Але ж яка шкода від тих клятих кролів! Та дарма — Люсі ж не пустить його на город...

— Ти б не рюмсала та не галасала, як навіжена, а робила щось розумне! — сказав батько уголос.— Піди спершу вдягнися, а тоді посади його в клітку.

Враз переставши плакати, Люсі з кролем на руках піднялася до своєї кімнати. Зачинивши його в комоді, вона одяглась і пішла по клітку. Вертаючись назад, стала біля будки — взяти соломки на підстилку. Тут і тато надійшов від довгої комори.

— Чи ти не бачила Боба?

— Ні! — відказала Люсі.— Де ж він подівся?

— Обірвав мотузка й десь подався! Не думав я, що мотузок так швидко порветься. Та поїду зараз до Ньюбері, куплю там нового. Якщо він вернеться — прив’яжи!

— Добре, прив’яжу, як прибіжить! А зараз понесу мамі їсти.

— А понеси, от молодчина! Либонь, завтра вже вона і встане...

Лікар Адамс приїхав близько десятої ранку. Дівчинка вибігла йому назустріч. Лікар стояв біля машини, заклавши руки за спину, й дивився на доріжку. Але він помітив дівчинку й покликав до себе:

— Глянь, чи то не ваш собака вертається додому?

Доріжкою до них біг пес лабрадорської породи, стомлено хекаючи й волочачи за собою обірваного мотузка. Люсі зараз же того мотузка й схопила.

— Зірвався з прив’язку, лікарю! А ми потерпали!

Зацікавившись лікаревими черевиками, пес ретельно їх обнюхав.

— А ваш Боб із кимось бився! — зауважив лікар Адамс.— Хтось йому роздряпав носа і вкусив у лапу.

— Хто ж його міг покусати?

— Може, великий пацюк, а може, горностай... Десь напав на якогось звірка, що дав йому бій!

— Лікарю, а я сьогодні знайшла дикого кроля! Живого! Кицька його поранила! Може, ви глянете на нього?

— Гаразд, але спочатку я гляну на місіс Кейн.— Люсі завважила, що він не сказав «гляну на твою маму»,— говорить із нею як із дорослою! — Потім, як матиму час, подивлюся твого дикунця.

Через двадцять хвилин лікар уже оглядав спійманого кроля, обережно двома пучками обмацуючи його тільце, а Люсі міцно тримала звірка, щоб він не пручався.

— Ну, я не знаходжу в нього якихось великих ушкоджень,— мовив нарешті лікар.— Усі кістки цілі. Тут у нього щось негаразд із задньою ногою, але це рана давня, і вона більш-менш зажила. Бачиш, ось тут кішка його подряпала, але це не страшно.

— А що, лікарю, його не можна тримати в клітці?

— Ні-ні, він не житиме взаперті! Якщо він не зуміє втекти, то скоро помре. На вашому місці я б випустив сердегу на волю — якщо ви не збираєтесь його з’їсти!

Люсі засміялась.

— Тато розсердиться, як я випущу його біля городу! Каже, що там, де один кріль, завтра їх буде сто один!

— Ну, от ось що...— мовив лікар Адамс, дістаючи з кишені годинничка й дивлячись на нього на відстані відставленої руки.—Зараз мені треба проїхати кілька миль дорогою — перевідати одну бабусю в Коул-Генлі. Їдьмо разом! Я покатаю тебе, а ти випустиш, вухатого на пагорбі. Привезу тебе додому якраз на обід.

Люсі аж підскочила на радощах.

— Я тільки спитаю дозволу в мами!

За Заячим пагорбом лікар Адамс зупинив машину.

— Оце й підходяще місце!— сказав він.— Тут кріль навряд чи наробить багато шкоди.

Лікар і дівчинка пройшли трохи на схід від дороги, й тоді Люсі посадила кроля на землю. Той ошелешено посидів півхвилини, а тоді враз дременув у високу траву.

— Таки й справді щось у нього негаразд із тією лапою,—сказав лікар, задивившись услід кролеві.—Але з нею поскаче він ще не одне літо — братик-трусик, що виріс під кущем глоду!

49. ЛIЩИНА ЗНОВУ ДОМА

Хоча Звіробій в останню свою хвилину показав себе по суті божевільною твариною, але віддав він своє життя таки не зовсім намарне. Коли б він не вчинив того відчайдушного опору собаці, можна не сумніватися, що куди більше кролів загинуло б того ранку на Вотершипі. Коли слідом за Кульбабою та Ожиною собака блискавкою виметнувся на пагорб, його мовчазна атака була така навальна й несподівана, що навіть один із Горицвітових вартових, котрий задрімав був у траві після безсонної ночі, не встиг урятуватися втечею. Згодом, уже покінчивши із Звіробоєм, пес ще якийсь час метався по пагорку й по вигону, з гавкотом накидаючись на кожен кущик. Але ефрафанці уже встигли порозбігатись і хто як міг поховалися. Зрештою, викалашкавши з-під куща того самого кроля, що напередодні поранив склом лапу, собака схопив його в зуби й помчав геть.

Тепер уже не могло бути й мови про поновлення перерваної облоги. Кожен ефрафанець більше не дбав ні про що, крім порятунку власної шкурки. Ватаг їхній наклав головою, і це ж кролі, яких вони намірялися знищити, нацькували на них чорного пса. В тому, що це було саме так, ніхто більше не сумнівався. Адже раніше були таємнича лисиця й великий білий птах. І Жовтило справді чув у глибині колонії собаче виття...

Тож коли Горицвіт, скулившись у заростях кропиви разом із Вербеною та ще кількома кролями, заявив, що треба негайно тікати з цього пагубного місця, де вони й так задовго пробули, його соратники тремтячими від страху голосами сказали палке «так».

Коли б не Горицвіт, навряд чи хто з ефрафанців живий добувся б додому. Але навіть його величезний досвід не допоміг йому привести в Ефрафу бодай половину солдатів, що облягали Вотершипську колонію. Троє чи четверо забігло так далеко, що їх годі було розшукати, і ніхто так ніколи й не довідався про їхню доленьку. Чотирнадцятеро чи п’ятнадцятеро кролів вирушило назад із Горицвітом десь перед ні-Фрітхом, але до ночі вони не спромоглися подолати всю відстань. До того ж їм довелося бороти не тільки власну втому та кепський настрій. У лихої вісті ноги сягнисті. До Цезаревого Пояса ще й далі полетіла чутка, що жахливого генерала Звіробоя з його Оуслою вщент розгромлено на Вотершипському пагорбі, а рештки його війська у вельми плачевному стані тягнуться на південь. Зла Тисяча негайно почала гуртуватись: зібралися горностаї, лисиці, вийшов навперейми котяра з якоїсь ферми. Після кожного передиху кролі недолічувались когось із товаришів, і ніхто не міг пригадати, що ж його спіткало. Спостигла біда й Вербену...

Але попри всі страхи й небезпеки Горицвіт не занепадав духом і ревно оберігав рештки свого загону. Надвечір наступного дня, коли «Мітка правої передньої» саме була на сильфлаї, він пройшов, накульгуючи, лінію вартових, а за ним тяглися семеро вцілілих бійців...

Тієї хвилини, коли налетів собака, тільки Жовтоцвітові, Будякові та ще трьом солдатам вистачило тями кинутись у відкопаний тунель. Опинившись знов у Сотах, Жовтоцвіт негайно з усією своєю командою здався П’ятому, який ще й не дуже розумів, що діється. Припавши до землі, переможець і переможені довго прислухалися до собачого шаління нагорі, аж поки П’ятий достатньо отямився і пробрався до отвору тієї нори, де лежав напівпритомний Кучма. Тут він якось розтлумачив Падубові й Срібному, що облогу знято.

З якою радістю всі кинулися розгрібати закидані проходи! Перший із спалень у Соти вискочив Дзвіночок. Згодом він не раз і все з новими дотепними подробицями зображав «капітана П’ятого» на чолі полонених ефрафанців: «наче синичка арештувала зграю галок, які полиняли й не встигли ще відростити нове пір’я!»

А втім, колоністи попервах не дуже звертали увагу на полонених, бо всі тільки й думали в ці хвилини, що про Ліщину та Кучму. Схоже було, що цього разу Кучмі не вижити. Підпливаючи кров’ю з шести ран і заплющивши очі, він лежав у тому тунелі, якого відстояв від ворога. Він не відгукнувся, коли Хізентлай сказала йому, що ефрафанці зазнали поразки й колонія врятована. Скоро кролі обережно вирили кругом нього ширшу нору й домовилися про чергування коло зраненого героя. Кролиці по черзі сиділи біля нього, злизуючи кров, очищаючи йому рани й дослухаючись, як він важко дихає.

Тим часом Ожина й Кульбаба прогреблися крізь Кегаарів тунель, який був не дуже закиданий, і розповіли про свої пригоди. Кульбаба не міг придумати, що скоїлося з Ліщиною після того, як собака зірвався з прив’язку. Пополудні кролі вже стали побоюватись, чи не спіткала їхнього Головного біда. Нарешті стривожений та опечалений Чашечка почав наполягати на тому, щоб вирушити по Ліщину на ферму. Зразу ж піти з ним зголосився П’ятий, і вдвох вони вирушили до В’язового Гаю. Вони й небагато пройшли, коли П’ятий угледів кроля, що біг у їхньому напрямку по західному шпилю. Друзі помчали йому назустріч. То був Ліщина! П’ятий побіг далі назустріч Ліщині, а Глао поніс радісну вість до Сотів.

Вислухавши звіт про всі події (і Жовтоцвітову розповідь у тім числі), Ліщина попросив Падуба взяти двох-трьох кролів та оббігти весь пагорб, щоб переконатися, чи й справді ефрафанці пішли геть. Тоді він спустився в тунель, де лежав зранений Кучма. Хізентлай, що сиділа поруч, підняла на Ліщину очі.

— Тільки-но він прокидався, Ліщино-ра!— сказала вона.— Спитав, де ви, а ще сказав, що дуже болить вухо.

Ліщина потерся носом об ковтунувату шапку на Кучминій голові. Волосинки позлипалися від засохлої крові й кололись, мов колючки.

— Ти переміг, Кучмо!— сказав він.— Вороги втекли!

Якусь хвилину Кучма не ворушився, а тоді розплющив очі н підвів голову. Надувши щоки, він понюхав Ліщину і Хізентлай. Нарешті Кучма прошепотів, ще й передражнюючи Кегаара:

— То шо, кінесь панові Звіробою, так?

— Так,— підтвердив Ліщина.— Я хочу допомогти тобі вибратися на сильфлай. Надворі тобі зразу стане краще. Та й нам легше буде почистити тобі рани. Ходім!

Насилу підвівшись, Кучма захитався, але таки вийшов у зруйновані Соти. Там він упав на долівку, перепочив і за другою спробою дістався до Кегаарового тунелю.

— А я вже думав, що він доконав мене,— сказав Кучма.— Віднині я вже не боєць... А ти... твій план таки спрацював, Ліщино? Як ти вибрався з ферми?

— Мене привіз на грудуділі чоловік,— відповів Ліщина.

— А решту шляху ти, певне, летів у повітрі, попахкуючи білою паличкою?— не повірив Кучма.

— Ой!—тільки й мовила Хізентлай, широко розплющивши очі.— Він і справді приїхав додому в грудуділі! Саме таким він мені привидівся тоді — тієї ночі в Ефрафі, коли ти покликав мене до свого лігва! Пам’ятаєш?

— Пам’ятаю,— відповів Кучма.— І ще пам’ятаю, що я тоді на те сказав. Я сказав, щоб ти розповіла про це П’ятому! Ходімо до П’ятого! Якщо він повірить тобі, Ліщино-ра, тоді й я повірю!

50. Епілог

Збігло півтора місяця. Була середина жовтня. Стояв ясний, погідний вечір. Хоча листя ще не опало з буків і сонце пригрівало, видно було, що широкі простори пагорбів уже перетворюються на зимову пустку. Дедалі менше ставало квітів — більшість рослин уже відцвіла й принесла насіння. Рідко де-не-де за дзижчить яка комашина. Стояла пора тихого вирію, коли в тепліші краї подавалося все, що не могло вистояти супроти зими.

Багато людей стверджують, ніби люблять зими, але насправді вони тільки тішаться захищеністю від зими. Для птахів і диких звірів, як і для бідняків, зима — то інша річ. Кролям, як і більшості диких тварин, нелегко перебути зиму. Іноді їм доводиться кілька днів поспіль сидіти під землею, жуючи саму жуйку. Взимку вони частіше хворіють, від холоду стають не такі життєздатні.. А проте в лігвах їхніх може бути затишно й тепло, особливо коли багато вуханів збереться докупи. Взимку вони частіше паруються, ніж пізнього літа чи восени, і найбільша плодючість у кролиць починається з лютого місяця. Випадають і взимку гарні дні, адже сповнені пригод нальоти на городи мають свої незаперечні приваби й чари. А вечорами в норах кролі залюбки розповідають-слухають казки та грають в ігри — крем’яшки абощо...

На вечірньому осонні західного узлісся сиділи Ліщина, П’ятий, Падуб, Срібний і Жовтоцвіт. Тим ефрафанцям, що після облоги лишилися на пагорбі, дозволили приєднатися до колонії, і, хоч спочатку їхнє становище було непевне, бо господарі ставилися до них із неприязню та підозрою, вони зрештою непогано влаштувались — великою мірою завдяки тому, що цього прагнув Ліщина.

П’ятий після тієї страшної ночі майже весь час був на самоті, а коли й бував у товаристві в Сотах чи на сильфлаї, то здебільшого мовчав, думаючи щось своє. Одного вечора, коли П’ятий не прийшов до Сотів послухати казку, Кучма сказав, що П’ятий за ту нічну перемогу заплатив навіть дорожче, ніж він сам. Але при всьому тому П’ятий палко й віддано прихилився до Вільтуріль, своєї кролиці, а вона навчилася розуміти П’ятого.

Недалечко біля дорослих на узліссі гралися четверо кроленят Хізентлай. Тиждень тому їх уперше вивели на попасочку. Мама й собі паслася біля малят, поглядаючи на їхні забавки й час від часу присмиряючи стусанчиком найдужчого, щоб не кривдив менших.

— Хороші дітки у Хізентлай!— сказав Падуб.— Сподіваюсь, що й інші підуть у нас не гірші!

— До кінця зими навряд чи буде багато виводків,— зауважив Ліщина,— Але якісь та будуть!

— Можна сподіватися чого завгодно!— провадив Падуб.— Три виводки восени — хто коли чув про таке? Фрітх не велів кролям паруватися серед літа!

— Але ж Фрітх не велів нам також і воювати!—докинув слово Срібний.— Багато чого у нас ішло останнім часом не за правилами, і все через Звіробоя! От уже хто незмінно чинив супроти природи!

— Правду казав Кучма: Звіробій був зовсім не схожий на кроля!— мовив Падуб.— Він був бойовою твариною, лютим, як пацюк чи собака. Він бився, бо йому страшніше було втекти, ніж стати до бою. Звісно, він був хоробрий, але ж хоробрість не в кролячій природі, і вона ж повинна була неодмінно привести його до згуби. Йому ще б трошки, і він став би еліль елілем!

— Знаєте, а він таки не загинув!— випалив Жовтоцвіт.

— Чи хтось бачив його труп? Ніхто! Його неможливо вбити! Він допоміг нашим кролям стати більшими, дужчими, кмітливішими, ніж вони були доти! Знаю, ми дорого за це заплатили. Дехто з нас пожертвував за це своїм життям. Але то були недаремні жертви! Це щось та значило — почуватися ефрафанцями! Вперше за всі часи кролі перестали боязко втікати — нас боялись елілі!

І все це ми завдячуємо Звіробоєві, тільки йому! Тільки далеко було нам усім до нашого генерала... Повірте моєму слову: він десь пішов і заснував нову колонію!

— Ні, не кажи, Жовтоцвіте, що вам було далеко до вашого генерала!— заперечив він.— Ви старалися, робили все, що було у ваших силах і навіть більше. А скільки всього корисного ми навчилися від вас!.. Що ж до Ефрафи, то я чув, що Горицвіт там трохи поміняв порядки, й колонія процвітає. І ще що я вам скажу: на весну, якщо не помиляюсь, у нас тут буде більше кролів, ніж треба, щоб жилося зручно й затишно. Я підохочу декого з молодняка піти й заснувати нову колонію посередині між нашим пагорбом та Ефрафою. Гадаю, що й Горицвіт залюбки пошле туди кількох своїх кролів. Чом би тобі, Жовтоцвіте, не очолити тієї нової, зібраної колонії? Ти якраз підходящий хлопець для такого діла!

— А не важко буде це владнати?— спитав Падуб.

— Ми все легко владнаємо, хай тільки прилетить Кегаар!— сказав Ліщина, неквапливо вертаючись разом з усіма до нір.— Скоро почнуться бурі на тій його Великій Воді, й він не забариться, прибуде до нас. А він донесе вісточку до Горицвіта швидше, ніж найпрудкіший з нас добіжить до залізного дерева!

Кролі вийшли на східне узлісся й тут, на відкритому місці, досі залитому сонцем, побачили трьох кроленят, більших, ніж у Хізентлай; вони сиділи серед високої трави на задніх лапах і слухали напучування величезного кроля — ветерана з напіводірваним вухом, укритого рубцями від носа до хвоста. Був то, звісно, Кучма — капітан дуже вільної та зухвалої Оусли. А кроленята були Конюшинині дітки — здоровенькі, нівроку їм, хлоп’ята.

— Ні, ні, ні, ні!— казав їм Кучма.— Клянусь моїм дзьобом і крильми, так діло не піде! Дивись ти, як тебе звати? Скабіоза! От уяви, що я — кіт і я побачив, як ти наминаєш салату в кутку мого городу. Що я зроблю? Піду собі по межі, махаючи хвостом, га?

— Даруйте, пане, але я ніколи не бачив кота!

— Авжеж, не бачив,— погодився доблесний капітан.— Знайте, хлоп’ята, що кіт — це такий жахливий звір з довгим хвостом. Кіт має хутряний кожушок і настовбурчені вуса, а коли б’ється, то верещить і шипить люто, злістю! І він дуже хитрий! Зрозуміли?

— Зрозуміли, пане! Значить, кіт схожий на вас! — відповіло кроленя й запитало чемно:— А де ви загубили свого хвоста?

— Хоч вони потроху кепкують з нього, але чого вони тільки не зроблять заради нього!— зауважив Срібний.

Падуб і Жовтоцвіт полізли в нору, а Срібний і Ліщина знов вийшли на осоння.

— Так само і всі ми,— додав Ліщина.— Коли б він не вистояв тоді, собака нічого б нам не поміг! Звіробій із своєю зграєю доти вже кінчали б розправу.

Так, Кучма здолав Звіробоя в чесному бою ще до появи пса!— сказав Срібний.— Він — справжній герой!

— Ходім глянемо, як посуваються справи у копачів зимового великого лігва!— запропонував Ліщина.— Буде воно ой як потрібне нам, коли настануть холода! Бо та дірка в стелі Сотів стримить як болячка. Колись вона, певне, затягнеться, а поки що так заважає!

— А он і копачі йдуть назустріч!— мовив Срібний.

І справді з-за пагорка вискочили Чашечка й Дзвіночок. Жартун так і застрочив віршем:

Ага, ага, Ліщино-ра!

Готова вже у нас нора!

В ній ні жучка, ні черв’ячка,

Ні слимачка, ні павучка!

У ній ми взимку як заляжем...

— За нору вам спасибі скажем!— докінчив Ліщина,— А чи добре заховані входи-виходи?

— Як сама Ефрафа, незгірш!— запевнив Дзвіночок.— Та ось я приніс вам у лапах один тунельчик на перевірку! Ви нічого не бачите, адже так? Значить, чудово замасковано!.. А ви тільки гляньте он на Кучму з молодняком! Знаєте, коли б він оце зараз подався знов до Ефрафи, там би зроду не придумали, до якої мітки його приставити! Всі ефрафанські мітки на ньому!

— Ходіть із нами на вечірню сторону гаю, Ліщино-ра!— попросив Чашечка.— Ми вискочили раніше, щоб прихопити трохи сонця!

— Гаразд,— добродушно погодився Ліщина.

— Гайда до тієї виямки, де ми знайшли колись Кегаара!— запропонував Срібний.— Там затишно, вітер не задуває. Пам’ятаєш, Ліщино, як Кегаар тоді намагався проколоти нас своїм дзьобом?

— А яких черв’яків ми йому носили!— підхопив Дзвіночок.

Підійшовши ближче до виямки, почули, що там хтось є. Хтось їх випередив!

— Ану, підкрадьмося тихенько — чи помітять нас? — запропонував Срібний,— Нумо як Горицвіт!

Вони наблизилися покрадьки, тримаючись навітряної сторони. Зазирнувши за край, побачили там Вільтуріль із чотирма кроленятами. Малі грілись на сонечку, а мати розповідала їм казку.

— ...Отож перепливли вони річку, й повів Ель-аграйра своє плем’я поночі диким та пустельним краєм. Декому було страшно, але Ель-аграйра знав дорогу й над ранок вивів їх на гарні зелені поля з чудового смачною травою.

І тут вони натрапили на зачаровану колонію. Всі кролі в ній перебували під владою Темної Сили. Вони носили блискучі нашийники й виспівували, мов пташки. Та хоч виглядали вони такими красивими, а в серцях їхніх були пітьма й тхарн. І тоді кролі Ель-аграйри сказали: «Перед нами чудесні кролі принца Райдуги! Вони й самі як принци! Коло них ми теж поробимося принцами!»

Вільтуріль підвела голову й побачила нових слухачів. Вона хвилину помовчала, а тоді повела далі:

— Але Фрітх явився Трусь-трусеві уві сні й застеріг його, що та колонія зачарована. Трусь-трусь розповів свій сон Ель-аграйрі, і той почав рити землю, щоб викопати Темну Силу. Глибоко він рив і тяжко намучився, але таки знайшов ті лихі чари й витяг їх нагору з нори. Кролі злякались і порозбігалися, а Темна Лиха Сила обернулася великим пацюком і кинулася на Ель-аграйру. Ель-аграйра довго бився і таки переміг, притис того великого пацюка кігтями до землі. Тоді пацюк обернувся великим білим птахом, який поблагословив Ель-аграйру...

— Десь я начебто вже чув цю казку,— пробурмотів Ліщина.— От тільки не пригадаю де.

Дзвіночок сів і почухав шию задньою лапою. На те чухання кроленята обернулись і всі разом кинулися з виямки, почали дертися на Ліщину, попискуючи:

— Ліщина-ра! Ліщина-ра!

— Ану, вгамуйтеся!— сказав Ліщина, розганяючи малих стусанчиками.— Я прийшов зовсім не для того, щоб битися з юрбою таких нікчем, як ви. Краще дослухаймо казку до кінця!

— Але сюди їде чоловік на коні, Ліщино-ра!— сказало одне кроленя.— Треба тікати в гай!

— Звідки ти це взяв?— здивувався Ліщина.— Я нічого не чую!

— Я сам не знаю звідки, Ліщино-ра!— відповіло воно.— Тільки я певен, що не помиляюсь!

Вони трохи почекали, й червоне сонце опустилося ще нижче. Вільтуріль уже хотіла продовжити казку, як почувся тупіт копит і на заході з’явився вершник.

— Він їде мимо й не зачепить нас,— мовив Срібний.— А ти чудний хлопець, малий Треаре! Було так далеко, а ти почув!

— Такий вже він у нас!— сказала мама Вільтуріль.— Днями він розказав, як виглядає річка,— уві сні побачив. Це йому передалось чуття його тата — П'ятого!

— Чуття П’ятого?— перепитав Ліщина.— Ну, якщо у нас є такі спадкоємці, то можна не боятися за наше майбутнє! Але щось воно холодно стає! Ходімо краще в нору та й дослухаємо казку до кінця в теплі-добрі!

Через кілька хвилин нагорі не зосталось жодного кроля. Сонце зайшло за сусіднім пагорбом, і на потемнілому східному небосхилі проблисли осінні зорі.

А під землею продовжували розповідати казку...

«І що ж трапилося насамкінець?»— запитає читач, побувавши з Ліщиною та його товаришами у всіх пригодах і повернувшись з ними нарешті до колонії, яку П’ятий вимріяв для них що в сендлфордських полях. Мудрий містер Локлі стверджує, що дикі кролі живуть два-три роки. Він-бо все-все знає про кролів, але Ліщина таки прожив довше — кілька гарних літ, як кажуть у тих краях, і добре вивчив, як виглядають пагорби, коли весна приходить на зміну зимі, зима — на зміну осені, а тоді знов приходить весна...

Колонія жила в щасті й мирі, й так само щасливо зажила нова колонія біля Цезаревого Пояса, яку склали наполовину вотершипці й наполовину ефрафанці — та Сама колонія, що її замислив Ліщина того страшного вечора, коли, намагаючись попри все врятувати своїх друзів, він був вирушив на переговори з генералом Звіробоєм. Першим Головним Кролем нової колонії став Жовтоцвіт, який запросив до себе радниками Суницю й Жостіра; він відмовився від системи міток і тільки вряди-годи посилав кролів у Великий Патруль. Горицвіт залюбки погодився прислати частину кролів з Ефрафи, й перший загін переселенців повів капітан Гравілат.

Генерала Звіробоя так більше ніхто й не бачив. Але й справді, як казав Жовтоцвіт, ніхто ж ніде не бачив його трупа, то зрештою могло й статись, що той незвичайний кріль таки забіг десь далеко і жив собі далі своїм лютим життям, усе так само винахідливо побиваючи елілів. Небагато місяців збігло, а вже на Вотершипі ніхто не пам’ятав і не цікавився особливо, чи він сам, а чи його товариш походить від одного або й двох батьків ефрафанців, а чи в його жилах нема й краплі ефрафанської крові. Ліщина такому поворотові справ був тільки радий. Але в колонії часто розказували легенду, що десь там, за пагорбами, живе самотою величезний кріль — велетень, що розганяє елілів, як мишей, а пастися ходить на небо. І, мовляв, коли кролям загрожуватиме велика небезпека, він прийде на поміч і битиметься за тих, хто вшановує його ім’я. А кролячі мами страхають своїх кроленят, що коли ті їх не слухатимуться, то прийде генерал Звіробій і забере їх,— той самий генерал, що доводився двоюрідним братом самому Чорному Кролеві. Отакий був пам’ятник Звіробоєві. Знав би він, що така зосталася по ньому пам’ять, то, мабуть, неабияк тим би втішився.

Одного холодного вітряного ранку в березні (вже й не скажу, котра то була весна) Ліщина дрімав у своєму лігві, то прокидаючись, то знову впадаючи в дрімоту. Останнім часом він рідко виходив нагору, бо дуже став мерзлякуватий, та й нюх і ноги були вже не ті, що колись. Снилась йому всяка всячина — щось про дощ і бузиновий цвіт, коли це він прокинувся і відчув, що біля нього тихенько лежить якийсь інший кріль. Певно, хтось із молодиків прийшов спитати поради. Хоча вартовий, що надворі охороняв вхід до його нори, мав би спочатку попередити його, Ліщину, а тоді вже впускати гостя. Та дарма!—подумав Ліщина. Він підвів голову й спитав:

— Ти хочеш поговорити зі мною?

— Так, саме для цього я й прийшов!— відповів гість.— Адже ти знаєш мене, чи не так?

— Авжеж, знаю,— сказав Ліщина, сподіваючись, що за мить пригадає гостеве ім’я. І тоді побачив, що гостеві очі в пітьмі лігва ледь мерехтять срібним світлом.— Так, мій повелителю!— мовив він.— Так, я знаю тебе!

— Останнім часом тебе змагає втома,— сказав гість,— але я можу цьому зарадити. Я прийшов спитати тебе: чи не хотів би ти пристати до моєї Оусли? Ми будемо раді тобі! У нас тобі сподобається! Ти готовий? То й ходімо!

Вони вийшли нагору повз молодого вартового, що не звернув на гостя ніякісінької уваги. Світило сонце, й кілька кролів та кролиць, попри холод, вийшли на сильфлай. Тут Ліщині здалося, що тіло більш йому не потрібне, й він лишив його на краю канави, але ще спинився на мить — глянути па своїх кролів та трохи звикнути до предивного відчуття, ніби сила й спритність невичерпно переливаються з нього в їхні молоді тіла.

— Не потерпай за них!— сказав його супутник.— Усе в них буде гаразд і в тисяч їм подібних. Ходім зі мною, і ти побачиш і зрозумієш, що я хотів цим сказати!

І одним дужим стрибком опинився на вершині пагорка. Ліщина не відстав від нього. Разом вони легко подалися через гай, де вже розпукувалися первоцвіти.

ББК 84.4Вл

А 28

Книга сучасного англійського письменника-натураліста про мандри гурту молодих диких кролів, які, покинувши перенаселену домівку, шукають собі кращої долі.

Кожна сторінка дихає такою любов’ю до пухнастих мандрівників, що читач мимоволі переймається високогуманістичним пафосом автора: життя на Землі можливо зберегти лише за умови гармонійного, рівноправного співіснування «дикої» природи та людської цивілізації.

Книга современного английского писателя-натуралиста об опасном путешествии диких кроликов, которые, оставив перенаселенные родные места, ищут себе лучшей судьбы.

Каждая страница произведения дышит такой любовью к пушистым путешественникам, что читатель исподволь проникается высокогуманным пафосом автора: жизнь на Земле можно сберечь только при условии гармонического, равноправного сосуществования «дикой» природы и человеческой цивилизации.

Твір друкується у редакції перекладача

Художнє оформлення М. В. Агафонової

Перекладено за виданням:

Adams Rіchard WATERSHIP DOWN.

Harmondsworld, 1972

А 4703010100-092 95.90

М228(04) — 90

ІSВN 5-7720-0401-8

©Український переклад.

О. Мокровольський, 1990

Адамс Р.

А 28 Небезпечні мандри: Казкова оповідь / Пер. з англ. О. М. Мокровольського.— К.: Молодь, 1990.— 352 с.

ІSВN 5-7720-0401-8

Кожна сторінка книги сучасного англійського письменника дихає такою любов’ю до пухнастих мандрівників, що читач мимоволі переймається високогуманістичним пафосом автора: життя на Землі можливо зберегти лише за умови гармонійного, рівноправного співіснування «дикої» природи та людської цивілізації.

4703010100—092 95. 90 ББК 84.4Вл

М228(04)—90

Литературно-художественное издание

АДАМС Ричард

ОПАСНОЕ ПУТЕШЕСТВИЕ

Повесть-сказка

Перевод с английского

Мокровольского Александра Николаевича

Киев, издательство ЦК ЛКСМУ «Молодь»

На украинском языке

Відповідальний за випуск С. Ю. ГОЛИК Художній редактор В. Б. СОКИРКО Технічний редактор С. Г. ОРЛОВА Коректори В. В. ЄВДОКИМОВА.

Л. В. СВИРИДЕНКО

ИБ № 4384

Здано до набору 15.02.90. Підписано до друку 04.05.90. Формат 84?1081/32. Папір друк. 2. Гарнітура звич. нова. Друк високий. Умовн. друк, арк. 18,48. Умовн. фарбовідб. 18,9. Обл.-вид. арк. 19,79. Тираж 65000 пр. Зам. 0—107. Ціна 2 крб. 20 к. Ордена «Знак Пошани» видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь». Поліграфкомбінат ЦК ЛКСМ України «Молодь» ордена Трудового Червоного Прапора видавничо-поліграфічного об'єднання ЦК ВЛКСМ «Молодая гвардия».

Адреса видавництва та поліграфкомбінату: 252119, Київ-119, вул. Пархоменка, 38—44.

Content

Адамс Річард Небезпечні мандри