Srdce zimy

Robert Jordan

Zámky, zadržující noc, zeslábnou a v srdci zimy se srdce zimy zrodí, uprostřed kvílení a skřípění zubů, protože srdce zimy pojede na vraném koni a jeho jméno bude Smrt.

Z Karaethonského cyklu

Dračí proroctví

PROLOG

Sníh

Tři lucerny vrhaly mihotavé světlo, ale na osvětlení přísně bílých stěn a stropu malé místnosti to stačilo. Seaine upírala oči na těžké dřevěné dveře. Věděla, že je to nelogické. Hloupé pro přísedící za bílé. Vlna saidaru, již protlačila kolem kliky, jí občas přinesla slabou ozvěnu vzdálených kroků z bludiště chodeb za nimi, šepot, jenž se vytratil vzápětí poté, co ho zaslechla. Byla to prostá věc, již hodně dávno se naučila od přítelkyně, když byly obě ještě novicky, ale dostalo by se jí varování dávno předtím, než by se někdo přiblížil. A sem dolů, do druhého sklepení, stejně skoro nikdo nechodil.

Její tkanivo zachytilo vzdálené švitoření krys. Světlo! Jak je to dlouho, co byly v Tar Valonu naposledy krysy – v samotné Věži? Jsou snad některé z nich špehy Temného? Neklidně si navlhčila rty. Tady byla logika k ničemu. Pravda. Byť nelogická. Bylo jí do smíchu. S námahou potlačila počátky hysterie. Mysli na něco jiného než na krysy. Na něco jiného než... V místnosti za ní se ozvalo tlumené zakvílení a přešlo až do fňukání. Snažila se to nevnímat. Soustřeď se!

Vlastně ji sem s ostatními přivedlo to, že se hlavy adžah zřejmě scházely někde v tajnosti. Ona sama viděla Ferane Neheran, jak si špitá ve výklenku knihovny s Jesse Bilal, která stála hodně vysoko mezi hnědými, byť ne na samotném vrcholu. Se Suanou Dragand ze žlutého adžah si byla jistější. Alespoň si to myslela. Ale proč se Ferane schází se Suanou v odlehlé části věžových pozemků a přitom na sobě obě mají prosté pláště? Přísedící za různé adžah spolu stále otevřeně mluvily, i když chladně. A její společnice viděly stejné věci. Pochopitelně by nesdělily jména ze svých vlastních adžah, avšak dvě se zmínily o Ferane. Hádanka. Věž byla v dnešní době kypící bažinou, každé adžah šlo po krku ostatním, ale jejich hlavy se slézaly v koutech. Nikdo mimo adžah nevěděl s jistotou, kdo které vede, ale hlavy se navzájem očividně znaly. Co mohou mít za lubem? Co? Byla to smůla, že se nemohla Ferane prostě zeptat, ale i kdyby Ferane otázky nevadily, ona se stejně neodvažovala zeptat. Ne teď.

Jak byla soustředěná, nedokázala tu otázku vyhnat z hlavy. Věděla, že civí na dveře a láme si hlavu s hádankami, jež nedokáže rozlousknout, jen proto, aby se pořád neohlížela přes rameno. Směrem ke zdroji toho tlumeného fňukání a potlačovaného sténání.

Jako by ji pomyšlení na zvuk popohnalo, pomalu se otočila ke svým společnicím, a při tom pohybu začala dýchat roztřeseně. V Tar Valonu hustě sněžilo, ale v místnůstce hluboko pod ním bylo nesnesitelné horko. Donutila se vidět!

Se šátkem s hnědými třásněmi přes lokty tam Saerin stála rozkročená a hladila jílec zakřivené altarské dýky, kterou měla strčenou za pasem. Olivová pleť jí potemněla hněvem natolik, že byla jasně vidět jizva na bradě. Pevara vypadala klidnější, tedy na první pohled, avšak jednu ruku měla pevně zaťatou do rudě vyšívané suknice a druhou držela hladký bílý váleček hole přísah, jako půl lokte dlouhý klacek, který byla připravená použít. Mohla k tomu být připravená. Tlustá Pevara byla mnohem tvrdší, než vypadala, a dost odhodlaná, aby Saerin znejistěla.

Na druhé straně Křesla lítosti držela maličká Yukiri ruce těsně sepjaté na prsou a dlouhé, stříbřitě šedé třásně na šátku se pohupovaly, jak se třásla. Olizovala si rty a vrhala ustarané pohledy na ženu stojící vedle ní. Doesine, připomínající spíš hezkého mládence než žlutou sestru jisté pověsti, se na to, co dělaly, tvářila dokonale bezvýrazně. To ona manipulovala s tkanivy, jež se táhla ke Křeslu. Hleděla na ter’angrial a soustředila se tak důkladně, až se jí na bledém čele perlil pot. Všechny tu byly přísedící, včetně vysoké ženy svíjející se v křesle.

Talene byla zmáčená potem, zlaté vlasy přilepené k hlavě a lněnou spodničku celou mokrou. Zbytek jejích šatů ležel na hromádce v koutě. Víčka se jí chvěla a neustále tlumeně kvílela, hekala a prosila. Seaine se z toho dělalo špatně, ale nedokázala od ní odtrhnout oči. Talene byla kamarádka. Bývala kamarádka.

Přes své jméno ter’angrial nevypadal jako křeslo, byl to jenom kvádr šedého mramoru. Nikdo nevěděl, z čeho je doopravdy, ale materiál byl všude, kromě šikmého vršku, tvrdší než ocel. Sošná zelená se do něj trochu zabořila a Křeslo se k ní přimklo a nepustilo, jakkoliv se svíjela. Doesinina tkaniva vplula do jediné mezery na celém křesle, hranatého otvoru o velikosti dlaně na boku, s maličkými zářezy nepravidelně rozmístěnými kolem něj. Sem dolů přiváděli zločince chycené v Tar Valonu, aby si vyzkoušeli Křeslo lítosti a také pečlivě zvolené následky svých zločinů. Po propuštění všichni z ostrova uprchli. Seaine napadlo, jestli se Křeslo ke stejnému účelu používalo i ve věku pověstí.

„Co... vidí?“ Mimoděk šeptala. Talene nejen viděla, jí to všechno připadalo skutečné. Díky Světlu neměla žádného strážce, což bylo u zelené téměř neslýchané. Tvrdila, že přísedící žádného nepotřebuje. Teď vycházely najevo jiné důvody.

„Zatraceně, bičují ji zatracení trolloci,“ zavrčela Doesine. Do hlasu se jí vloudil rodný cairhienský přízvuk, něco, co se jí stávalo, jen když byla pod tlakem. „Až skončí... Vidí kotel s vodou nad ohněm a myrddraala, jak ji pozoruje. Musí vědět, že to bude buď jedno, nebo druhé. Ať shořím, jestli se nezlomí tentokrát...“ Doesine si podrážděně otřela pot z čela a roztřeseně se nadechla. „Přestaň do mě strkat. Už je to dlouho, co jsem dělala něco takového.“

„Potřetí,“ zamumlala Yukiri. „I toho největšího tvrďáka zlomí jeho vlastní vina, když nic jiného, nejpozději napodruhé! Co když je nevinná? Světlo, tohle je jako krást ovce, když se ovčák dívá!“ Ačkoliv se třásla, dařilo se jí působit vznešeně, ale vždycky mluvila jako venkovanka, jíž byla před příchodem do Věže. Zlobně se na ostatní zamračila. „Zákon zakazuje používat Křeslo na zasvěcené. Zbaví nás hodnosti přísedící! A jako by vyhození ze sněmovny nestačilo, nejspíš nás pošlou do vyhnanství. A předtím nás ztlučou koštětem, jen aby nám trochu osolily čaj. Ať shořím, jestli se mýlíme, mohly by nás všechny utišit!“

Seaine se otřásla. Tomu poslednímu uniknou, pokud se jejich podezření prokáže. Ne, ne podezření. Jistota. Musejí mít pravdu! Ale i kdyby ano, v tom ostatním měla Yukiri pravdu. Věžový zákon málokdy povoloval výjimky z důvodů nutnosti nebo nějakého vyššího dobra. Ale jestli mají pravdu, cena za to stála. Prosím, Světlo dej, ať mají pravdu!

„Jsi snad slepá a hluchá?“ štěkla Pevara a zamávala holí Yukiri pod nosem. „Odmítla zopakovat přísahu proti lhaní a musí v tom být víc než jen ta hloupá pýcha zelených, po tom všem, co jsme už vykonaly. Když jsem ji odstínila, pokusila se mě bodnout! Tobě to snad připadá jako něco, co udělá nevinná? Ano? Přese všechno, co ví, jsme s ní jenom chtěly mluvit, až bychom ochraptěly! Proč by měla čekat víc?“

„Děkuji oběma,“ přisadila si Saerin suše, „že říkáte, co je nasnadě. Už je příliš pozdě se vrátit, Yukiri, takže klidně můžeme pokračovat. Být tebou, Pevaro, nekřičela bych na jednu ze čtyř žen v celé Věži, o které vím, že jí můžu důvěřovat.“

Yukiri zrudla a popotáhla se za šátek a Pevara se tvářila poněkud zaraženě. Ale jen trochu. Možná byly všechny přísedící, ale Saerin se rozhodně ujala velení. Seaine si nebyla jistá, co si o tom myslí. Před pár hodinami byly s Pevarou dvě staré kamarádky na nebezpečné výpravě, byly si rovny, rozhodovaly se společně. Teď měly spojenkyně. Ale nebyly ve sněmovně a nemohly tady uplatnit práva přísedících. Věžová hierarchie se uplatňovala ve všem, všechny ty příliš jemné i méně jemné rozdíly, jako kdo kde stojí a kdo se má ke komu chovat uctivě. Popravdě byla Saerin novickou mladší i přijatou dvakrát déle než ostatní, ale byla čtyřicet let přísedící, déle než kterákoliv jiná, a to se počítalo. Seaine bude mít štěstí, když se jí Saerin zeptá na její názor, natož aby ji požádala o radu, než o něčem rozhodne. Docela hloupé, ale bylo to jako trn v patě.

„Trolloci ji táhnou ke kotli,“ ozvala se náhle Doesine skřípavým hlasem. Talene přes zaťaté zuby uniklo pronikavé zakvílení. Třásla se jako sulc. „Já – nevím, jestli se dokážu... jestli se zatraceně dokážu přimět...“

„Probuď ji,“ rozkázala Saerin, aniž by se alespoň pohledem přesvědčila, co si o tom myslí ostatní. „Přestaň trucovat, Yukiri, a připrav se.“

Šedá po ní vrhla pyšný, rozzuřený pohled, jenže když Doesine propustila svá tkaniva a Talene otevřela modré oči, Yukiri obklopila záře saidaru a ona ženu na křesle bez jediného slova odstínila. Saerin velela a všechny to věděly, tím to končilo. Byl to velmi ostrý trn.

Štít zřejmě nebyl nutný. Talenina tvář byla maskou hrůzy a ona se celá třásla a funěla, jako by tryskem uběhla deset mil. Stále byla ponořená do měkkého povrchu, ale bez Doesinina usměrňování už se kolem ní Křeslo neuzavíralo. Vyvalenýma očima zírala na strop, pak je zavřela, ale hned je zase otevřela. Nechtěla zkoumat své vzpomínky.

Pevara se dvěma kroky ocitla u křesla a vrazila jí hůl přísah do ruky. „Zruš všechny přísahy, které tě poutají, a znovu slož tři přísahy, Talene,“ nakázala jí drsně. Talene před holí ucukla, jako by to byl jedovatý had, a pak uhnula na druhou stranu, když se nad ní Saerin sklonila.

„Příště, Talene, příště skončíš v kotli. Nebo s něžnou pozorností myrddraala.“ Saerin se tvářila přísně, hlas však měla ještě tvrdší. „Žádné probuzení včas. A jestli to nebude stačit, tak bude příště a ještě jednou, tolikrát, kolikrát to bude nutné, i kdybychom tu musely zůstat až do léta.“ Doesine otevřela ústa na protest, ale pak jen udělala obličej. Jedině ona z nich věděla, jak s Křeslem zacházet, ale v této skupince stála stejně nízko jako Seaine.

Talene dál zírala na Saerin, do očí jí vhrkly slzy. Rozplakala se, třásla se a bezmocně vzlykala. Poslepu natáhla ruku a Pevara jí do ní strčila hůl. Pevara uchopila pravý zdroj a usměrnila do hole pramínek ducha. Talene sevřela hůl, až jí zbělely klouby, ale jen tam dál ležela a vzlykala.

Saerin se narovnala. „Obávám se, že je čas ji znovu uspat, Doesine.“

Talene se rozbrečela ještě víc, ale dostala ze sebe: „Ruším – všechny – přísahy – které mě vážou.“ S posledním slovem začala hlasitě výt.

Seaine vyskočila a ztěžka polkla. Znala bolest, jakou způsobovalo zrušení jediné přísahy, a uvažovala, jak hrozné musí být odstranění několika naráz, a teď to viděla na vlastní oči. Talene ječela, až nemohla popadnout dech, a nadechla se, jenom aby mohla znovu zaječet, až Seaine čekala, že se sem seběhnou lidé z celé Věže. Vysoká zelená se zkroutila a máchala rukama i nohama. Náhle se prohnula, až se šedého kvádru dotýkala pouze hlavou a patami, všechny svaly zaťaté, a divoce se zmítala.

Záchvat pominul stejně náhle, jako přišel, a Talene se zhroutila na hromádku a plakala jako bezmocné dítě. Hůl přísah jí vypadla z bezvládné ruky. Yukiri zamumlala cosi, co znělo jako upřímná modlitba. Doesine pořád dokola šeptala: „Světlo!“

Pevara zvedla hůl a opět ji Talene vtiskla do dlaně. V tomhle neměla Seainina kamarádka slitování. „Teď slož tři přísahy,“ plivla. Chvíli se zdálo, že Talene odmítne, ale pak pomalu odříkala přísahy, které z nich dělaly Aes Sedai a držely je pohromadě. Že neřekne nepravdivé slovo. Že nikdy nevytvoří zbraň, kterou by jeden člověk mohl zabít druhého. Že nikdy nepoužije jedinou sílu jako zbraň, pokud nebude chránit život svůj, svého strážce či jiné sestry. A nakonec se zase rozbrečela. Asi na ni tlačily tři přísahy. Čerstvé byly docela nepříjemné. Asi to bylo tím.

Pak jí Pevara sdělila další přísahu, kterou od ní žádaly. Talene sebou trhla, ale pak ta slova odříkala, nic jiného jí ostatně nezbývalo. „Přísahám, že vás pět ve všem na slovo poslechnu.“ Jinak jen tupě zírala před sebe a po tvářích se jí řinuly slzy.

„Odpověz mi pravdivě,“ začala Saerin. „Jsi černá adžah?"

„Jsem.“ Znělo to, jako by Talene zrezivěla.

To prosté slovo Seaine zamrazilo způsobem, jaký vůbec nečekala. Vždyť se nakonec na lov černých adžah vydala a věřila v ně, na rozdíl od mnoha jiných sester. Vložila ruce na jinou sestru, na přísedící, pomohla Talene spoutat v opuštěné sklepní chodbě prameny vzduchu, porušila desítku věžových zákonů, spáchala těžké zločiny, jen aby uslyšela odpověď, o níž si byla celkem jistá, ještě než výslech vůbec začal. Teď ji uslyšela. Černé adžah skutečně existovalo. Hleděla na černou sestru, na temnou družku, jež nosila šátek. Ukázalo se, že věřit bylo jenom slabým odvarem toho, když tu teď stála před důkazem. Zatínala zuby, aby jí necvakaly, až jí málem popraskaly. Snažila se vzpamatovat, rozumně uvažovat. Ale noční můry byly tu a chodily po Věži.

Někdo ztěžka vydechl a Seaine si uvědomila, že není jediná, komu se náhle svět obrátil vzhůru nohama. Yukiri se otřepala a pak upřela oči na Talene, jako by na ní ten štít hodlala držet v případě nutnosti i silou vůle. Doesine si nejistě olizovala rty a uhlazovala temně zlaté sukníce. Pouze Pevara a Saerin vypadaly klidné.

„Aha,“ řekla Saerin tiše. „Chabě“ možná byl lepší výraz. „Takže černá adžah.“ Zhluboka se nadechla a promluvila rázně. „To už nebude zapotřebí, Yukiri. Talene, nepokusíš se uniknout ani jinak vzdorovat. Zdroje se bez dovolení jedné z nás ani nedotkneš. I když jakmile tě předáme, někdo to dovede dál. Yukiri?“ Štít na Talene se rozplynul, ale Yukiri dál zářila, jako by nevěřila, že hůl bude mít na černou sestru žádaný účinek.

Pevara se zamračila. „Než ji předáme Elaidě, Saerin, chci zjistit, co nejvíc půjde. Jména, místa, všechno. Všechno, co ví!“ Pevařinu rodinu povraždili temní druzi a Seaine si byla jistá, že by její kamarádka klidně šla do vyhnanství, připravená chytit jednu každou černou sestru osobně.

Talene, stále schoulená na křesle, se hořce zasmála. „Jestliže to uděláte, jsme všechny mrtvé. Mrtvé! Elaida je černá adžah!“

„To není možné!“ vybuchla Seaine. „Elaida mi ten rozkaz dala osobně.“

„Musí být,“ šeptla Doesine. „Talene přísahala. Právě ji jmenovala!“ Yukiri důrazně přikyvovala.

„Použijte rozum,“ zavrčela Pevara a znechuceně potřásla hlavou. „Víte stejně dobře jako já, že když věříte lži, můžete ji říkat jako pravdu.“

„A to je pravda,“ pronesla Saerin rázně. „Jaký důkaz máš, Talene? Viděla jsi Elaidu na vašich... schůzkách?“ Popadla nůž, až jí zbělely klouby. Saerin musela o šátek bojovat tvrději než ostatní, o právo zůstat vůbec ve Věži. Pro ni byla Věž víc než jen domov, byla důležitější než její život. Pokud Talene dá špatnou odpověď, Elaida se možná ani nedožije soudu.

„Oni nemají schůzky,“ zamumlala mrzutě Talene. „Kromě Svrchované rady. Ale musí být. Znají každou zprávu, kterou dostane, dokonce i ty tajné, každé slovo, které uslyší. Znají každé její rozhodnutí dřív, než ho vyhlásí. O celé dny dřív, někdy i měsíce. Jak by to bylo možné, kdyby jim to neříkala?“ S námahou se posadila a postupně se na ně na všechny podívala, snažila se o upřený pohled, ale vypadalo to jen, jako kdyby nervózně těkala pohledem. „Musíme utéct, musíme si najít skrýš. Pomůžu vám – povím vám všechno, co vím! – ale jestli neutečeme, ony nás zabijí.“

Zvláštní, pomyslela si Seaine, jak rychle Talene udělala ze svých bývalých kamarádek „je“ a snažila se spojit s nimi. Ne. Vyhýbala se skutečnému problému a to bylo hloupé. Opravdu ji Elaida poslala vykutat černé adžah? Ani jednou se o něm nezmínila jménem. Mohla mít na mysli něco jiného? Elaida vždycky skočila po krku každému, kdo se o černém adžah jen zmínil. Skoro každá sestra by udělala totéž, ale...

„Elaida dokázala, že je hloupá,“ prohlásila Saerin, „a já nejednou litovala, že jsem se za ni postavila, ale neuvěřím, že je černá, ne bez nějakého důkazu.“ Pevara, se stisknutými rty, jen kývla. Jako červená bude chtít mnohem víc.

„To je možné, Saerin,“ řekla Yukiri, „ale nemůžeme tady Talene držet moc dlouho, než se zelené začnou vyptávat, kam se poděla. Nemluvě o... o černých. Měly bychom se rychle rozhodnout, co uděláme, jinak budeme ještě kopat studnu, až začne pršet.“ Talene se na Saerin chabě usmála, asi to mělo být vděčné gesto. Ale před zamračenou hnědou přísedící se její úsměv rychle vytratil.

„Neodvážíme se Elaidě cokoliv říct, dokud nedokážeme černé ochromit jediným úderem,“ prohlásila Saerin nakonec. „Nehádej se, Pevaro. Je to rozumné.“ Pevara jen rozhodila rukama a nasadila umíněný výraz, ale pusu zavřela. „Jestli má Talene pravdu,“ pokračovala Saerin, „tak černé o Seaine buď vědí, nebo se to brzy dozvědí, takže musíme pokud možno zajistit její bezpečí. To nebude snadné, když je nás jenom pět. A nemůžeme věřit žádné, dokud si jí nebudeme jisté! Aspoň máme Talene a kdo ví, co z ní ještě vytáhneme?“ Talene se pokusila vypadat nadšeně, že z ní budou něco tahat, ale nikdo jí nevěnoval pozornost. Seaine vyschlo v krku.

„Možná nebudeme úplně samy,“ ozvala se váhavě Pevara. „Seaine, pověz jim o tom svém plánu se Zerah a jejími kamarádkami."

„Plánu?“ opáčila Saerin. „Kdo je Zerah? Seaine? Seaine!“

Seaine sebou trhla. „Cože? Aha. S Pevarou jsme odhalily malé hnízdo vzbouřenkyň tady ve Věži,“ začala udýchaně. „Poslaly sem deset sester, aby šířily nesváry.“ Saerin zajistí, aby byla v bezpečí, že ano? Ani se nezeptala. Sama byla přísedící. Jaké právo měla Saerin, nebo kdokoliv...? „S Pevarou jsme jim zatly tipec. Už jsme jednu z nich, Zerah Dacan, donutily složit stejnou přísahu navíc jako Talene a nařídily jsme ji, aby mi odpoledne do mých komnat přivedla Bernaile Gelbarn tak, aby nevzbudila podezření.“ Světlo, každá sestra mimo tuto místnost mohla být černá. Každá. „Potom využijeme ty dvě, aby přivedly další, až je všechny donutíme složit přísahu poslušnosti. Samozřejmě jim položíme stejnou otázku, jakou jsme položily Zerah a Talene.“ Černé adžah už mohly mít její jméno, mohly vědět, že byla poslána, aby je vyčenichala. Jak jí Saerin zajistí bezpečí? „Ty, které odpovědí špatně, můžeme dál vyslýchat, a ty, které odpovědí správně, můžeme donutit, aby aspoň trochu napravily svou zradu tím, že pod naším vedením půjdou po černém adžah.“ Světlo, jak?

Když skončila, ostatní to chvíli probíraly, což mohlo znamenat jenom to, že Saerin nevěděla, co má dělat. Yukiri trvala na tom, že mají Zerah a její spoluspiklenkyně okamžitě vydat zákonu – pokud by se to dalo provést bez odhalení toho, co se stalo s Talene. Pevara obhajovala jejich využití, i když ne moc nadšeně. Sváry, které šířily, se soustředily kolem hnusných povídaček o červeném adžah a falešných Dracích. Doesine asi navrhovala, aby postupně unesly všechny sestry ve Věži a donutily je složit přidanou přísahu, ale ostatní tři jí nevěnovaly větší pozornost.

Seaine se hovoru neúčastnila. Na jejich tíseň reagovala jediným možným způsobem. Odpotácela se do rohu a hlasitě zvracela.

Elain dalo spoustu práce, aby neskřípala zuby. Venku na Caemlyn útočila další vánice a v poledne byla taková tma, že musely být zapálené zcela všechny lampy zasazené do deštění v obývacím pokoji. Prudký nárazový vítr otřásal skly ve vysokých obloukových oknech a občas se za nimi zablýsklo a dutě zahřmělo. Sněhová vánice s blesky, nejhorší druh zimních bouří, nejzuřivější. V místnosti sice nebyla zima, ale... Elain roztáhla prsty před poleny praskajícími ve velkém mramorovém krbu a stále cítila, jak přes vrstvy koberců na podlaze i jejími sametovými střevíčky proniká chlad. Široký límec a manžety z černé lišky na rudobílých šatech byly hezké, ale ona si nebyla jistá, zda hřejí víc než perly na rukávech. Odmítat, aby se jí chlad dotýkal, ještě neznamenalo, že si ho neuvědomovala.

Kde je Nyneiva? A Vandene? Byla vzteklá stejně jako počasí za okny. Už tady měly být! Světlo! Já bych se nejraději obešla beze spánku a ony si dávají načas! Ne, to nebylo spravedlivé. Formální nárok na Lví trůn vznesla teprve před několika dny a od té doby pro ni bylo všechno ostatní druhořadé. Nyneiva a Vandene měly jiné priority, jiné povinnosti. Nyneiva byla s Reanne a zbytkem šicího kroužku zabraná až po uši do plánů, jak pozvednout ducha členkám rodinky na Seanchany ovládaném území, než je odhalí a nasadí jim obojky. Rodinka se uměla držet při zemi, jenže Seanchané je nenechají běžet jako divoženky, jako to dělaly Aes Sedai. Vandene byla údajně otřesena vraždou své sestry, skoro nejedla a nedokázala dát kloudnou radu. Údajně se v časných hodinách zarmouceně toulala chodbami, ale tajně hledala temnou družku, jež byla mezi nimi. Před třemi dny se Elain už jen z toho pomyšlení roztřásla, ale teď to byla jen další hrozba z mnoha. Byla bližší než ostatní, pravda, ale stejně jednou z mnoha.

Plnily velice důležité úkoly, které Egwain schválila, ale Elain by byla stejně ráda, kdyby si pospíšily, jakkoli to od ní bylo sobecké. Vandene měla hojnou zásobu dobrých rad, výhodu dlouholetých zkušeností a studia, a Nyneiva za sebou měla několik roků jednání s vesnickou radou a ženským kroužkem doma v Emondově Roli, díky čemuž měla dobré oko na praktickou politiku, ačkoliv to důrazně popírala. Ať shořím, mám stovku problémů, některé přímo tady v paláci, a potřebuji je! Bude-li po jejím, Nyneiva z al’Mearů bude aessedaiovskou rádkyní příští královny Andoru. Potřebovala veškerou pomoc, již najde – pomocníky, kterým mohla důvěřovat!

Vyhladila tvář a otočila se od ohně. Před krbem bylo do půlkruhu rozestaveno třináct prostě vyřezávaných vysokých křesel. Paradoxně čestné místo, kam usedala královna, pokud přijímala návštěvu zde, bylo nejdál od ohně. Když se otočila zády ke krbu, oheň ji hřál do zad a bylo jí zima na přední část těla. Venku sněžilo, duněl hrom a blýskalo se. A totéž se dělo v její hlavě. Jen klid. Vladař musí být klidný jako Aes Sedai.

„Musí to být žoldnéři,“ prohlásila, ale nepodařilo se jí úplně dostat z hlasu lítost. Do měsíce určitě začnou přicházet ozbrojenci z jejích panství – jakmile zjistí, že je naživu – ale mohlo by trvat do jara, než dorazí větší počet, a muži, jež verbovala Birgitte, budou potřebovat nejméně půl roku, než budou připravení jet na koni a zároveň se ohánět mečem. „A hledači rohu, pokud někdo z nich podepíše a složí přísahu.“ Jedněch i druhých v Caemlynu počasí uvěznilo pěknou řádku. Až příliš, tvrdila většina lidí. Tam chlastají, rvou se a obtěžují ženy, které po jejich pozornosti nijak netouží. Alespoň je nějak zaměstná, potíže zarazí, místo aby je začala. Přála si, aby o tom nemusela sama sebe tolik přesvědčovat. „Jsou drazí, ale v truhlicích je dost.“ Alespoň prozatím. Raději by jí měly brzy začít přicházet důchody z panství.

Div divoucí, dvě ženy, stojící před ní, reagovaly téměř stejně.

Dyelin podrážděně zabručela. Na vysokém límci tmavě zelených šatů měla jediný šperk, velkou kulatou brož s taravinskou sovou a dubem. Ukázka pýchy na svůj rod, možná příliš velké pýchy. Hlava rodu Taravinů byla velmi pyšná žena. Zlaté vlasy měla prošedivělé a v koutcích očí jemné vrásky, ale jinak působila dojmem síly a pohled měla pronikavý. A mozek jako břitva. Nebo možná meč. Mluvila prostě a přinejmenším na první pohled působila jako žena, jež své názory nijak neskrývá.

„Žoldnéři znají svoji práci,“ řekla odmítavě, „ale těžko se ovládají, Elain. Když potřebuješ lehkou ruku, oni na to nejspíš vezmou kladivo, a když potřebuješ kladivo, oni budou nejspíš někde loupit. Jsou věrní jen zlatu a jen tak dlouho, dokud zlato vydrží. Pokud tě dřív nezradí za víc zlata. Jsem si jistá, že tady urozená paní Birgitte se mnou bude souhlasit.“

Birgitte, s rukama zkříženýma na prsou, rozkročená, se zaškaredila jako vždycky, když někdo použil její nový titul. Elain jí darovala panství, jakmile dorazili do Caemlynu, kde to bylo možné zapsat. V soukromí Birgitte kvůli tomu a kvůli té druhé změně ve svém životě neustále bručela. Blankytně modré kalhoty měla stejného střihu jako ty, které nosívala vždycky, pytlovité a nabírané u kotníků, ale na krátkém červeném kabátku měla vysoký bílý límec a široké bílé manžety měla lemované zlatem. Byla z ní teď urozená paní Birgitte Trahelion a hlavní kapitán královniny gardy, a mohla nadávat a kňučet, co se jí zlíbí, pokud to bude v soukromí.

„To souhlasím,“ zavrčela neochotně a otevřeně se na Dyelin zamračila. Pouto strážce k Elain přeneslo to, co cítila již celé dopoledne. Pocit frustrace, podráždění, odhodlání. Avšak něco z toho mohl být odraz jejích vlastních pocitů. Od spojení se jedna druhé podobaly až překvapivě, a nejen pocitově. Vždyť i klít začala do týdne stejně barvitě jako druhá žena!

Birgittina neochota přijmout druhý nejlepší návrh byla očividně stejně velká jako neochota souhlasit. „Hledači nejsou zatraceně o nic lepší, Elain,“ mumlala. „Složí přísahu, protože hledají dobrodružství a místo v dějinách, pokud ho najdou. Ne aby se někde usadili a pomáhali dodržovat zákony. Polovina jsou nafoukaná prasata, co se na každýho koukají pěkně svrchu, a zbytek přímo vyhledává nebezpečí. A stačí šeptnutí o Valerským rohu a budeš mít štěstí, když přes noc zmizí jen dva ze tří, proklatě.“

Dyelin se nepatrně pousmála, jako by získala bod. Olej a voda se ve srovnání s těmito dvěma snášely. Obě docela dobře vycházely se všemi ostatními, ale z nějakého důvodu se byly schopné hádat i kvůli barvě uhlí. Byly schopné a klidně by to udělaly. „Kromě toho jsou jak hledači, tak žoldnéři skoro všichni cizinci. To se nebude líbit ani urozeným, ani neurozeným. Vůbec ne. To poslední, co bys chtěla, je začít povstání.“ Zablýsklo se a její slova podtrhlo zvlášť silné zahřmění. Za tisíc let bylo otevřenou vzpourou svrženo sedm andorských královen a dvě, které to přežily, si nejspíš přály, aby ne.

Elain potlačila povzdech. Na jednom intarzovaném stolku u stěny stál těžký podnos ze stříbrného filigránu s poháry a vysokým džbánem se svařeným vínem. Teď už bylo nejspíš jen vlažné. Elain krátce usměrnila pramínek ohně a ze džbánu začala stoupat pára. Ohřívání způsobilo, že koření trochu zhořklo, avšak teplo vycházející ze stříbrného poháru v dlaních za to stálo. Odolala pokušení ohřát s jedinou silou i vzduch v místnosti a pravý zdroj propustila. Jakmile by propustila tkanivo, teplo by stejně nevydrželo. Překonala neochotu propustit saidar – no, do jisté míry – ale v poslední době pokaždé toužila natáhnout víc jediné síly. Tomuto nebezpečnému přání musela čelit každá sestra. Kývla a návštěvnice si také nalily.

„Znáte situaci,“ sdělila jim. „Jenom hlupák by si mohl myslet, že není vážná, a vy hloupé nejste.“ Gardisté tvořili slupku, hrstka přijatelných mužů a dvě hrstky siláků a drsňáků, kteří by se víc hodili k vyhazování opilců z krčem, nebo by někdo odtamtud vyhodil je. A když odešli Saldejci a Aielové, zločin bujel jako plevel na jaře. Myslela si, že sníh ho trochu utlumí, ale každý den přinášel další loupeže, žhářství a horší věci. Každý den se situace zhoršovala. „Tímhle tempem dojde za pár týdnů k vážným pouličním bouřím. Možná dřív. Jestli nedokážu udržet pořádek ani v samotném Caemlynu, lidé se obrátí proti mně.“ Jestli neudrží pořádek v hlavním městě, mohla by rovnou ohlásit světu, že není schopná vládnout. „Nelíbí se mi to, ale udělat se to musí, takže se to udělá.“ Obě ženy otevřely ústa, připravené se dál dohadovat, ale ona jim nedala příležitost. Promluvila přísně. „Udělá se to.“

Birgitte zavrtěla hlavou, až se jí dlouhý zlatý cop zhoupl, ale poutem se nesl naprosto neochotný souhlas. Na vztah mezi Aes Sedai a strážcem měla rozhodně velmi zvláštní názor, ale už dokázala poznat, kdy na sebe Elain nedá tlačit. Jistým způsobem to dokázala. Bylo tu to panství a titul. A velení gardě. A pár dalších maličkostí.

Dyelin nepatrně sklonila hlavu a snad ohnula i kolena. Mohlo to být pukrle, jenže tvář měla jako z kamene. Bylo dobré nezapomínat, že mnoho z těch, kteří na Lvím trůně nechtěli vidět Elain z rodu Trakandů, na něm chtěli vidět Dyelin z rodu Taravinů. Ta žena jí rozhodně pomáhala, ale ještě bylo brzy, a Elain občas slyšela v hlavě otravný hlásek. Co když Dyelin prostě jen čeká, až to zvrtá, aby mohla vystoupit a „zachránit“ Andor? Někdo dostatečně chytrý a prohnaný by se mohl o něco takového pokusit a dokonce by mohl uspět.

Elain si přetřela spánek, ale předstírala, že si jen urovnává vlasy. Tolik podezírání, tak málo důvěry. Od doby, co opustila Tar Valon, nakazila Andor hra rodů. Byla vděčná za měsíce strávené mezi Aes Sedai, kdy se učila víc než jenom zvládat jedinou sílu. Daes dae’mar byla pro většinu sester jako dýchání. A rovněž byla vděčná Tomovi za jeho poučky. Bez obojího by po návratu nejspíš tak dlouho nepřežila. Světlo dej, aby byl Tom v pořádku, aby s Matem a ostatními unikli Seanchanům a byli na cestě do Caemlynu. Každý den od chvíle, kdy opustili Ebú Dar, se modlila za jejich bezpečí, ale krátká modlitba byla vše, co pro ně mohla udělat.

Usadila se do křesla uprostřed oblouku – do královnina křesla – a snažila se vypadat jako královna. Seděla s rovnými zády a volnou ruku měla zlehka položenou na lenochu. Vypadat jako královna nestačí, vtloukala jí máti dost často do hlavy, ale bystrá hlava, dokonalé pochopení událostí a udatné srdce jsou k ničemu, když v tobě lidé neuvidí královnu. Birgitte ji pozorovala téměř podezíravě. Občas bylo pouto rozhodně protivné! Dyelin zvedla pohár k ústům.

Elain se zhluboka nadechla. Probírala tuto otázku ze všech stran a na žádné jiné řešení nepřišla. „Birgitte, chci, aby se na jaře garda vyrovnala vojsku, jaké by do pole mohlo vyslat deset rodů.“ Toho nebylo možné dosáhnout, ale bude-li se snažit, udrží žoldnéře, kteří už podepsali, a přitáhne další, každého muže, jenž měl aspoň nějaký zájem. Světlo, to je ale hnusná kaše!

Dyelin se začala dusit a oči jí lezly z důlků. Z úst jí vystříklo červené víno. Stále prskajíc vytáhla z rukávu šátek a otírala si bradu.

Od Birgitte se poutem přenesla vlna zděšení. „Ach, Světlo mě spal, Elain, to nemůžeš myslet vážně...! Já jsem lučištník, ne generál! To jsem vždycky byla, copak to nechápeš? Dělala jsem prostě to, co jsem musela, k čemu mě donutily okolnosti! A stejně už nejsem ona. Jsem jenom já a...!“ Odmlčela se, když si uvědomila, že možná řekla příliš. Nikoliv poprvé. Když se na ni Dyelin zvědavě zadívala, zrudla jako rak.

Vypustily povídačku, že Birgitte je z Kandoru, kde venkovanky nosily zhruba stejné oblečení, ale Dyelin očividně usoudila, že je to lež. A pokaždé, když Birgitte něco uklouzlo, bylo to blíž k odhalení jejího tajemství. Elain po ní bleskla pohledem, jímž slibovala pozdější vážný pohovor.

Myslela si, že Birgitte už víc zrudnout nemůže. Všechny ostatní pocity v poutu přehlušilo zahanbení, bylo tak silné, až Elain ucítila, jak i jí rudnou tváře. Rychle nasadila přísný výraz a doufala, že ruměnec bude přičítán něčemu jinému než nesmírné touze kroutit se v křesle Birgittiným ponížením. Ten zrcadlový efekt dokázal být víc než jen protivný!

Dyelin se Birgitte věnovala jen chvíli. Nacpala šátek zpátky do rukávu, odložila pohár a dala si ruce v bok. Tvář měla jako bouřkový mrak. „Gardisté byli odjakživa jádrem andorského vojska, Elain, jenže tohle... Světlo se smiluj, tohle je šílenství! Mohla bys proti sobě obrátit každého od Erinin po pohoří Oparů!“

Elain se soustředila na klid. Jestliže se mýlí, z Andoru se stane druhý Cairhien, další krví nasáklá země zmítaná chaosem. A ona samozřejmě zemře, což nebyla dost vysoká cena. Nemohla se o to nepokusit a v každém případě to bude pro Andor znamenat stejný výsledek, jako kdyby to nedokázala. Klidná, ovládaná, ocelově klidná. Královna nesměla dát najevo strach, i když se bála. Zvlášť když se bála. Máti vždycky říkala, že svá rozhodnutí má vysvětlovat co nejméně. Čím častěji bude vysvětlovat, tím víc vysvětlování bude potřeba, až nebude mít čas na nic jiného. Gareth Bryne říkal, aby to vysvětlila, pokud může. Říkal, že její lidé si povedou lépe, když budou vědět co a také proč. Dneska se bude řídit radou Garetha Brynea. Ti, kteří šli za ním, zvítězili v mnoha bitvách.

„Mám tři oficiální vyzývatelky.“ A možná jednu neoficiální. Přiměla se podívat Dyelin do očí. Ne rozzlobeně, prostě se jen podívala. Nebo to možná Dyelin pochopila tak, že se hněvá, jak zatínala zuby a byla celá rudá ve tváři. No budiž. „Sama o sobě není Arymilla důležitá, ale Nasin k ní přidal rod Caerenů, a ať už je nebo není šílený, jeho podpora znamená, že ji nelze jenom tak pominout. Naean a Elenia jsou ve vězení, jenomže jejich ozbrojenci ne. Naeanini lidé se možná budou dohadovat, dokud nenajdou vůdce, ale Jarid je hlavou rodu Sarandů a bude ochotný riskovat, aby svou ctižádostivou manželku podpořil. Rody Barynů a Ansharů koketují s oběma. To nejlepší, v co můžu doufat, je, že jeden půjde se Sarandy a druhý s Arawny. Devatenáct andorských rodů je dost silných, aby menší rody šly tam, kam je povedou. Šest jich stojí proti mně, já mám dva.“ Šest zatím, a Světlo dej, že má alespoň ty dva! O třech velkých rodech, které se málem otevřeně postavily za Dyelin, se raději ani nezmiňovala. Alespoň je teď Egwain drží v Murandy.

Ukázala na křeslo vedle sebe a Dyelin se posadila a pečlivě si upravila suknice. Bouřková mračna se jí z tváře vytratila. Zadívala se na Elain a neprozradila, co se jí honí hlavou. „Já to všechno vím stejně dobře jako ty, Elain, ale Luan a Ellorien se postaví za tebe, a jsem si jistá, že Abelle taky.“ A pečlivě také mluvila, ale při řeči se dostávala do varu. „Pak to ostatní rody pochopí. Dokud je nevyděsíš. Světlo, Elain, tohle není boj o nástupnictví. Jedna z Trakandů nastupuje po jiné. Nestřídají se rody. A dokonce i boj o nástupnictví málokdy skončí otevřeným bojem! Udělej z gardy vojsko a riskuješ všechno.“

Elain zvrátila hlavu dozadu, avšak v jejím smíchu nebylo veselí. Akorát ladil s hromobitím. „Všechno jsem riskovala v den, kdy jsem se vrátila domů, Dyelin. Říkáš, že Norwelyn a Traemane přijdou? A Pendar? Dobře, tak to budu mít pět proti šesti. Nemyslím, že to ostatní rody ‚pochopí‘, jak jsi to nazvala. Jestliže se některý z nich pohne, než bude nad slunce jasnější, že Růžová koruna patří mně, tak to bude proti mně, ne aby se ke mně připojil.“ S trochou štěstí se jim nebude chtít spojovat s Gaebrilovými kamarády, ale ona se nerada spoléhala na štěstí. Nebyla Mat Cauthon. Světlo, většina lidí si byla jistá, že Rand zabil její matku, a pár uvěřilo, že „urozený pán Gaebril“ byl jedním ze Zaprodanců. Škody, které Rahvin v Andoru napáchal, možná bude napravovat až do své smrti, i kdyby se jí podařilo žít tak dlouho jako ženám z rodinky! Některé rody ji nebudou podporovat prostě kvůli ukrutnostem, které Gaebril spáchal Morgasiným jménem, a jiné proto, že Rand vyhlásil, že jí hodlá trůn „dát". Milovala Randa z celé duše, ale Světlo ho spal, že něco takového vyslovil nahlas! Třebaže právě to k ní přivedlo Dyelin. I poslední chalupník v Andoru by popadl kosu, aby z Lvího trůnu stáhl něčí loutku!

„Pokud to půjde, tak se chci vyhnout tomu, že Andořan bude zabíjet Andořana, Dyelin, ale boj o nástupnictví nebo ne, Jarid je připravený k boji, i když je Elenia zavřená. Naean je připravená k boji.“ Nejlepší bude co nejdřív obě převézt do Caemlynu. Existovalo až příliš velké nebezpečí, že z Aringillu posílají zprávy a rozkazy. „Arymilla je připravená a s sebou má Nasinovy muže. Pro ně to je boj o nástupnictví, a jediný způsob, jak je zarazit, je být tak silná, že se neopováží bojovat. Jestli Birgitte dokáže z gardy do jara udělat vojsko, dobře, neboť jestli do té doby nebudu mít vojsko, tak ho budu potřebovat. A jestli to nestačí, tak si vzpomeň na Seanchany. Ti se nespokojí s Tanchikem a Ebú Darem. Oni chtějí vše. A já jim Andor nevydám, Dyelin, stejně jako ho nepřenechám Arymille.“ Zahřmělo.

Dyelin se pootočila, aby viděla na Birgitte, a olízla si rty. Mimoděk se zatahala za sukni. Vylekalo ji jen máloco, ale řeči o Seanchanech rozhodně ano. Ale jakoby pro sebe zamumlala jen: „Doufala jsem, že otevřené občanské válce se vyhneme.“ A to nemuselo znamenat nic, nebo strašně moc! Trocha vyptávání by možná mohla odhalit, co z toho.

„Gawyn,“ ozvala se náhle Birgitte a rozjasnila se jí tvář i pocity, jež plynuly poutem k Elain. Silná úleva. „Až přijde, ujme se velení. Bude tvým prvním knížetem mečů.“

„Mateřský mlíko v hrnku!“ štěkla Elain a na zdůraznění ozářil okna blesk. Proč musela ta ženská změnit téma právě teď? Dyelin sebou trhla a Elain znovu zrudla. Podle toho, jak na ni starší žena civěla s otevřenou pusou, tak věděla naprosto přesně, jak hrubá ta nadávka byla. To ji kupodivu uvedlo do rozpaků. Nemělo by být důležité, že Dyelin bývala přítelkyní její máti. Bezmyšlenkovitě se zhluboka napila vína – a málem se udávila, jak bylo hořké. Rychle potlačila představu, jak jí Lini vyhrožuje, že jí umyje pusu, a připomněla si, že je dospělá žena s nárokem na trůn. Pochybovala, že by se máti cítila hloupě tak často jako ona.

„Ano, to udělá, Birgitte,“ pokračovala klidněji. „Až přijde.“ Na cestě do Tar Valonu byli tři kurýři. I kdyby se žádnému z nich nepodařilo dostat přes Elaidu, Gawyn nakonec zjistí, že vznesla svůj nárok, a přijde. Zoufale ho potřebovala. Nedělala si iluze o tom, že by uměla velet, a Birgitte se tolik bála, že nedokáže dostát pověstem o sobě, až se zřejmě bála vůbec se o to pokusit. Čelit vojsku, to ano, ale velet mu, ani za nic!

Birgitte moc dobře věděla, jaký zmatek má Elain v hlavě. V této chvíli měla strnulý výraz, ale z pouta bylo cítit, že se zlobí sama na sebe a taky se stydí, přičemž hněv neustále sílil. Elain podrážděně otevřela pusu, aby Dyelin pobídla k dalšímu rozhovoru o občanské válce, než se začne taky vztekat.

Než ale mohla něco říci, vysoké červené dveře se otevřely. Naděje, že to bude Nyneiva nebo Vandene, okamžitě zmizela, neboť vstoupily ženy Mořského národa, i přes panující nečas bosé.

Před nimi se nesl lehký oblak pižmové voňavky a ony samy tvořily průvod brokátových spodků a hedvábných blůz jasných barev, dýk vykládaných drahokamy a zlatých a slonovinových náhrdelníků. A ještě spousty dalších šperků. Renaile din Calon dlouhé černé vlasy s bílými prameny na spáncích téměř zakrývaly deset malých, tlustých zlatých náušnic, ale z očí jí čišela nadutost stejně nepřehlédnutelná jako zlatý řetízek zatížený medailonky, jenž se jí táhl od kroužku v nose ke kroužku v uchu. Tvářila se odhodlaně, třebaže se při chůzi půvabně pohupovala, a byla zřejmě připravená projít zdí. Zaida din Parede, tmavší než uhlí a skoro o dlaň nižší než její společnice, měla na řetízku o polovinu víc zlatých medailonků a působila spíš velitelským než nadutým dojmem, byla si prostě jistá, že ji všichni poslechnou. Kštici hustých černých kudrn měla prošedivělou, ale byla neobyčejně krásná, jedna z těch žen, které krásní s věkem.

Dyelin sebou při pohledu na ně trhla a zvedla ruku k nosu dřív, než se stačila zarazit. To byla u lidí na Atha’an Miere nezvyklých běžná reakce. Elain se zaškaredila, ale ne kvůli kroužkům v nose. Dokonce zauvažovala nad další nadávkou, něčím ještě... ostřejším. S výjimkou Zaprodanců by si nedokázala vzpomenout na dva lidi, které by v této chvíli chtěla vidět méně. Reene měla zařídit, aby se tohle nestalo!

„Odpusťte,“ pravila vstávajíc, „jenže teď mám plno práce. Státní záležitosti, chápete, jinak bych vás přivítala, jak vaše postavení vyžaduje.“ Mořský národ si velmi potrpěl na obřadnost a zdvořilost, přinejmenším podle svých pravidel. Nejspíš se obě přes první panskou dostaly prostě tak, že jí neřekly, že chtějí vidět Elain, ale snadno by se mohly urazit, kdyby je přijala vsedě, dokud nebude koruna její. A, Světlo obě spal, nemohla si dovolit je urazit. Vedle ní se objevila Birgitte a obřadně se jim uklonila. Ze strážcovského pouta se nesla ostražitost. V přítomnosti Mořského národa byla vždycky opatrná. V jejich přítomnosti jí občas taky něco uklouzlo. „Uvidíme se později,“ dokončila Elain a dodala: „Bude-li to vůle Světla.“ Taky hodně dali na obřadné fráze a tahle jim ukazovala zdvořilost a cestu ven.

Renaile se zastavila až přímo před Elain, stála příliš blízko. Potetovanou rukou jí ukázala, že se smí posadit. Že smí! „Vyhýbala ses mi.“ Na ženu měla hluboký hlas, a studený jako sníh padající venku. „Pamatuj, že jsem hledačkou větru Nesty din Reas Dva měsíce, paní lodí Atha’an Miere. Stále musíš splnit zbytek dohody, kterou jsi uzavřela pro svou Bílou věž.“ Mořský národ věděl o rozkolu ve Věži – touto dobou to už věděl každý – jenže Elain si nechtěla přidělávat starosti tím, že by otevřeně vyhlásila, na čí straně stojí. Zatím. Renaile dokončila velitelským tónem. „Budeš se mnou jednat a hned!“ Tolik k obřadnosti a zdvořilosti.

„Myslím, že se vyhýbala mně, ne tobě, hledačko větru.“ Proti ní mluvila Zaida, jako by to byl obyčejný rozhovor. Místo aby se někam honila, nedbale se procházela po místnosti, zastavila se a sáhla na vysokou vázu z tenkého zeleného porcelánu a pak se zvedla na špičky, aby se mohla podívat do čtyřokulárového krasohledu na vysokém stojanu. Když se podívala na Elain a Renaile, v černých očích se jí pobaveně zablýsklo. „Koneckonců byla dohoda uzavřena s Nestou din Reas, mluvící za lodě.“ Navíc k paní vln klanu Catelar byla Zaida vyslankyní paní lodí. U Randa, ne v Andoru, ale její oprávnění jí dávalo moc hovořit i za Nestu samotnou, a ta se tím musela řídit. Zaida cinkla jedním zlatem obloženým válcem o druhý a znovu se zadívala do krasohledu. „Slíbilas Atha’an Miere dvacet učitelek, Elain. Zatím jsi dodala jen jednu.“

Vstoupily tak náhle a tak dramaticky, že Elain překvapilo, když viděla, jak Merilille za nimi zavírá dveře. Šedá sestra byla ještě menší než Zaida, v elegantních šatech tmavošedého sukna s lemy ze stříbřité kožešiny, se živůtkem pošitým malými měsíčními kameny, ale necelé dva týdny výuky hledaček větru způsobily změny. Většina z nich byly velmi silné ženy žíznící po vědomostech a byly připravené vymačkat Merilille jako vinný hrozen v lisu do poslední kapičky. Kdysi ji Elain považovala za příliš ovládanou ženu, již nemůže nic rozházet, ale teď byla Merilille stále vykulená, pusu pootevřenou, jako by byla napůl bez sebe a čekala, že se to ještě zhorší. Se sepjatýma rukama čekala u dveří a očividně se jí ulevilo, že právě není ve středu pozornosti.

Dyelin si hlasitě odkašlala, vstala a zamračila se na Zaidu a Renaile. „Dávejte si pozor na jazyk,“ zavrčela. „Jste v Andoru, ne na jedné z vašich lodí, a Elain z rodu Trakandů bude královnou Andoru! Vaše dohoda bude v pravý čas splněna. Prozatím máme na práci důležitější věci.“

„Pod Světlem, nic není důležitější,“ vyjela Renaile a otočila se k Dyelin. „Ty říkáš, že dohoda bude splněna? Tak tedy za ni ručíš. Věz, že na ráhnoví bude dost místa, abys mohla viset za kotníky, jestli –“

Zaida luskla prsty. Víc nic, ale Renaile se zachvěla. Popadla zlatou krabičku s voňavkou, již měla zavěšenou na jednom z náhrdelníků, přitiskla si ji k nosu a zhluboka se nadechla. Možná byla hledačka větru paní lodí, žena s velikými pravomocemi, mezi Atha’an Miere velmi mocná, ale pro Zaidu byla... jen hledačkou větru. Což jí rozhodně šlo silně na nervy. Elain si byla jistá, že musí existovat způsob, jak toho využít, aby si je udržela od těla, ale zatím ho neobjevila. Ach ano, ať k dobrému či zlému, daes dae’mar teď měla až v kostech.

Elain proplula kolem mlčky zuřící Renaile, jako by obcházela sloup, kus místnosti, ale nemířila k Zaidě. Pokud tady měl někdo právo být nonšalantní, tak to byla ona. Nemohla si dovolit poskytnout Zaidě sebemenší výhodu, jinak by ji hledačka větru oholila a vlasy dala parukářce. U krbu opět natáhla ruce k ohni.

„Nesta din Reas věřila, že dohodu splníme, jinak by s ní nikdy nesouhlasila,“ pronesla klidně. „Získaly jste Větrnou mísu, jenže sehnat devatenáct dalších sester chce čas. Vím, že si děláte starosti kvůli lodím, co byly v Ebú Daru, když tam dorazili Seanchané. Ať Renaile udělá průchod do Tearu. Tam jsou stovky atha’anmierských plavidel.“ To stálo v každém hlášení. „Můžete zjistit, co vědí oni, a připojit se ke svým lidem. Oni vás budou potřebovat proti Seanehanům.“ A ona se jich zbaví. „Ostatní sestry vám pošleme, jakmile se to podaří zařídit.“ Merilille se ode dveří nehnula, získala však nazelenalý odstín pleti, jak se vyděsila při představě, že u Mořského národa zůstane sama.

Zaida se přestala dívat do krasohledu a úkosem se zahleděla na Elain. Plné rty se jí zkřivily v úsměvu. „Já musím zůstat zde, dokud si nepromluvím s Randem al’Thorem. Pokud někdy přijde.“ Úsměv na chvíli zmizel, ale vzápětí byl zpátky. Rand to s ní bude mít těžké. „A prozatím si tady podržím Renaile i její společnice. Hrstka hledaček větru neznamená proti Seanehanům žádný rozdíl a tady se, Světlo dej, můžou naučit něčemu užitečnému.“ Renaile zafrkala dost hlasitě, aby ji bylo slyšet. Zaida se zamračila a začala si pohrávat s okulárem, jenž byl v úrovni jejího temene. „Tady ve tvém paláci je pět Aes Sedai včetně tebe,“ pokračovala zamyšleně. „Třeba by nás mohla učit některá z vás.“ Jako by ji to právě napadlo. Pokud tomu tak bylo, tak by Elain uzvedla obě ženy jednou rukou!

„Ach, ano, to by bylo skvělé,“ vybreptla Merilille a popošla blíž. Pak se podívala na Renaile a couvla, celá rudá ve tváři. Znovu sepjala ruce a obalila se pokorou jako druhou kůží. Birgitte užasle vrtěla hlavou a Dyelin zírala, jako by ještě nikdy žádnou Aes Sedai neviděla.

„Něco snad půjde zařídit, zlíbí-li se Světlu,“ pravila Elain opatrně. Netřít si spánky jí dalo hodně práce. Přála si, aby mohla bolest hlavy svést na neustálé hromobití. Nyneiva by při tom návrhu vyletěla a Vandene by nejspíš každý takový rozkaz ignorovala. Ale s Careane a Sareithou by to třeba šlo. „Ale nejvýš pár hodin denně, rozumíte? Když budou mít čas.“ Pohledu na Merilille se vyhnula. I Careane a Sareitha by se mohly vzepřít, když je bude chtít hodit do lisu na víno.

Zaida se dotkla prsty rtů. „Je tedy dohodnuto, pod Světlem.“

Elain zamrkala. To znělo hrozivě. V očích paní vln očividně právě učinila další dohodu. Vhledem k omezeným zkušenostem při jednání s Atha’an Miere měla nejspíš štěstí, že odsud odejde aspoň s košilí. No, tentokrát to bude jiné. Například co z toho budou mít sestry? Dohoda bude mít dvě strany. Zaida se usmála, jako by věděla, na co Elain myslí, a pobavilo ji to. Dveře se otevřely znovu, což byla skoro úleva, protože měla důvod otočit se od obou černých žen.

Do místnosti vklouzla Reene Harforová, uctivá, ale ne podlézavá, a předvedla umírněné pukrle, vhodné pro hlavu mocného rodu. Ale každá hlava rodu, která za něco stála, věděla, že k první panské se má chovat uctivě. Šedé vlasy měla stažené do drdolu, který jí na hlavě seděl jako koruna, přes rudobílé šaty měla šarlatový tabard a stříbrná lví hlava jí spočívala přímo na pozoruhodném poprsí. Reene nemohla rozhodovat o tom, kdo usedne na trůn, ale v den, kdy Elain dorazila, začala nosit oficiální šat, jako by tu již královna sídlila. Kulatý obličej jí při pohledu na Atha’an Miere, které ji obešly, ztvrdl, ale víc si jich nevšímala. Prozatím. Zjistí, jaké to je, vzbudit nepřátelství první panské.

„Konečně dorazil Mazrim Taim, má paní.“ Reene se podařilo, že to znělo skoro jako „má královno". „Mám mu říct, ať počká?“

No konečně! Pomyslela si Elain. Zavolala jsem si ho už předevčírem. „Ano, paní Harforová. Dej mu víno. Třetí nejlepší, myslím. Sděl mu, že ho přijmu, hned jak –“

Taim vstoupil do komnaty, jako by mu palác patřil. Nepotřeboval, aby ho někdo ohlašoval, rukávy černého kabátce mu obtáčeli modrozlatí draci, sahající od loktů k manžetám, v nápodobě draků, jež měl Rand na pažích. I když vytušila, že tahle připomínka by jej nepotěšila. Byl vysoký skoro jako Rand, s orlím nosem a tmavýma očima ptakopravce. Byl to tělesně silný muž, který se pohyboval s nebezpečným půvabem, podobně jako strážci, ale jako by ho následovaly stíny, jako by polovina lamp v místnosti zhasla. Nebyly to skutečné stíny, ale náznak hrozícího násilí, jež bylo téměř hmatatelné a vysávalo světlo.

Za ním pak přicházeli další dva muži v černém, holohlavý chlapík s dlouhým šedivým plnovousem a chlípnýma modrýma očima a mladší muž, štíhlý jako had, s tmavými vlasy a nadutostí, kterou mladší muži často předváděli, dokud se nepoučili. Oba měli na vysokých límcích stříbrný meč i rudě smaltovaného draka. Ani jeden však neměl u pasu meč. Nepotřebovali je. Náhle vypadala místnost menší, jaksi přeplněná.

Elain instinktivně uchopila saidar a natáhla se k propojení. Merilille hladce vklouzla do kruhu a kupodivu i Renaile. Rychlý pohled na hledačku větru stačil, aby přestala být překvapená. Renaile svírala dýku, zastrčenou za šerpou, tak pevně, až Elain přes propojení cítila, jak ji bolí ruka. Byla v Caemlynu dost dlouho, aby věděla, co jsou asha’mani zač.

Muži pochopitelně věděli, že někdo uchopil saidar, i když neviděli záři, která trojici žen obklopila. Holohlavec ztuhl, štíhlý mladík zaťal pěsti. Tvářili se rozzlobeně. Určitě popadli saidín. Elain už litovala, že se poddala svému instinktu, jenže nehodlala pravý zdroj propustit, ne teď. Z Taima vyzařovalo nebezpečí způsobem, jakým z ohně vyzařovalo teplo. Zhluboka natáhla přes propojení až k bodu, kdy pocit života byl ostrý, varovně bodavý. Přesto to bylo... nádherné. Když v sobě měla tolik jediné síly, mohla by zbořit celý palác, ale napadlo ji, zda by to stačilo na Taima a druhé dva muže. Tuze si přála, aby měla jeden ze tří angrialů, které našly v Ebú Daru a nyní byly bezpečně zamčené se zbytkem věcí ze skladiště, dokud nebude mít čas je znovu prostudovat.

Taim opovržlivě potřásl hlavou a po rtech mu přelétl docela slabý úsměv. „Použijte oči.“ Mluvil tiše, ale tvrdě a pohrdavě. „Jsou tu dvě Aes Sedai. Snad se nebojíte dvou Aes Sedai? Kromě toho určitě nechcete vyděsit budoucí královnu Andoru.“ Jeho společníci se viditelně uvolnili a pak se pokusili o stejně bezmyšlenkovitě dominantní postoj, jaký zaujal Taim.

Reene nevěděla nic o saidaru či saidínu. Jakmile vstoupili, zamračeně se k nim otočila. Asha’man neasha’man, očekávala, že se lidé budou chovat, jak se sluší a patří. Něco si pro sebe zamumlala. Ale ne dost tiše. Slova „vlezlý krysy“ byla slyšet zřetelně.

První komorná zrudla, když si uvědomila, že ji slyšeli všichni v místnosti, a Elain tak měla možnost vidět Reene Harforovou v rozpacích. Což znamenalo, že se narovnala a s půvabem a důstojností, jaké by jí mohl závidět každý vládce, pronesla: „Odpusť, urozená paní Elain, ale řekli mi, že skladiště zamořily krysy. V této roční době je velmi neobvyklé, aby jich bylo tolik. Omluvíš-li mě, musím poslat pro krysaře a otrávené návnady.“

„Zůstaň,“ řekla jí Elain chladně. Klidně. „S žouželí to můžeš vyřídit, až přijde čas.“ Dvě Aes Sedai. Neuvědomil si, že Renaile umí usměrňovat, a zdůraznil dvě. Znamenaly by tři ženy nějakou výhodu? Nebo by jich bylo potřeba víc? Asha’mani očividně znali nějaké výhody většího počtu žen, pokud jich bylo v kruhu méně než třináct. Tak oni si k ní klidně vrazí bez dovolení, co? „Můžeš těmto dobrým mužům ukázat cestu ven, až s nimi skončím.“ Taimovi společníci se zamračili, že je nazývá „dobrými muži", ale on sám jen předvedl další z těch svých skoroúsměvů. Byl dost bystrý, aby poznal, že žouželí měla na mysli jej. Světlo! Rand ho možná kdysi potřeboval, ale proč si ho drží teď a dává mu takovou moc? No, tady jeho moc nic neznamená.

Beze spěchu opět usedla do křesla a chvíli si urovnávala suknice. Muži museli předstoupit před ni jako prosebníci nebo mluvit za ní, protože ona se odmítala otočit. Napadlo ji, že kontrolu nad malým kruhem předá jiné. Asha’mani se určitě soustředili na ni. Renaile však byla stále popelavá a svářel se v ní hněv a strach. Jakmile by ovládání kruhu přešlo na ni, mohla by udeřit. Merilille se bála, jen stěží se ovládala, a k tomu byl přimíšen velmi silný pocit... nedůtklivosti, odpovídající vykuleným očím a pootevřeným ústům. Jen Světlo vědělo, co by s kruhem mohla provést ona.

Dyelin se postavila vedle Elainina křesla, jako by ji chtěla před asha’many chránit. Ať už si hlava rodu Taravinů myslela cokoliv, tvářila se přísně a rozhodně ne ustrašeně. Ostatní ženy nemarnily čas a připravily se. Zaida stála nehybně vedle krasohledu a dělala, co mohla, aby vypadala malá a neškodná, ale ruce měla za zády a dýka za šerpou zmizela. Birgitte stála vedle krbu, levou ruku opřenou o sloupek, zdánlivě klidná, ale pochva na nůž u pasu byla prázdná a podle toho, jak držela pravou ruku u boku, byla připravená k hodu spodem. Z pouta se neslo... soustředění. Nasazený šíp, s opeřením u tváře, připravený vyletět.

Elain se nenamáhala podívat za Dyelin na trojici mužů. „Nejdřív jsi příliš pomalý, když tě zavolám, pane Taime, a pak příliš zbrklý.“ Světlo, drží saidín? Existovaly způsoby, jak zabránit muži usměrňovat a přitom ho neodstínit, ale bylo to složité a riskantní a ona znala jen teorii.

Postavil se před ni, ale nevypadal jako prosebník. Mazrim Taim věděl, kdo je, a znal svou cenu, i když ji očividně nasadil hodně vysoko. Blesky za okny na něj vrhaly divné světlo. Mnoho lidí by před ním cítilo bázeň i bez toho jeho fajnového kabátku či nechvalně proslulého jména. Ona ne. Nebude se ho bát!

Taim si zamyšleně pohladil bradu. „Slyšel jsem, že jsi po celém Caemlynu nechala sundat Dračí praporce, paní Elain.“ V jeho hlubokém hlase se ozývalo pobavení, byť se mu neobjevilo v očích! Dyelin nad urážkou Elain zuřivě zasyčela, ale on si jí nevšímal. „Saldejci odešli do tábora Dračí legie, jak jsem slyšel, a poslední Aielové budou rovněž brzy v táborech za městem. Co řekne, až to zjistí?“ Nebylo pochyb, koho tím míní. „A to ti poslal dar. Z jihu. Později ti ho nechám doručit.“

„Spojím Andor s Drakem Znovuzrozeným ve vhodný čas,“ sdělila mu chladně, „ale Andor není dobytá provincie, ani jeho, ani ničí jiná.“ Ruce nechala ležet na opěrkách křesla. Světlo, přemluvit Aiely a Saldejce, aby odešli, byl zatím její největší úspěch, a i s tím nárůstem zločinnosti to bylo nutné! „V každém případě, pane Taime, není na tobě, abys mě zpovídal. Pokud má Rand námitky, vyřídím to s ním!“ Taim zvedl obočí a zase tak divně nazdvihl koutky úst.

Ať shořím, pomyslela si vzdorně, neměla jsem použít Randovo jméno! Ten muž očividně věděl, co přesně udělá s hněvem zatraceného Draka Znovuzrozeného! A nejhorší bylo, že pokud dokáže Randa dostat do postele, udělá to. Ne kvůli tomuhle, ne aby s ním něco vyřizovala, ale proto, že chtěla. Jaký dárek jí to asi poslal?

Hněvem jí ztvrdl hlas. Hněval ji Taimův tón a to, že Rand je tak dlouho pryč. A hněvala se i na sebe, že se červená a myslí na dárky. Dárky! „Ohradil jsi čtyři míle Andoru.“ Světlo, to bylo o polovinu víc, než mělo Vnitřní Město! Kolik těch chlapíků tam asi je? Z toho pomyšlení jí naskočila husí kůže. „Kdo ti to dovolil, pane Taime? A neříkej mi, že Drak Znovuzrozený. On neměl právo v Andoru rozhodovat o ničem.“ Dyelin se ošila. Neměl právo, ale dost síly, aby to prosadil. Elain upírala pozornost na Taima. „Odmítl jsi na svůj... pozemek... vpustit královninu gardu.“ Ne že by se o to gardisté pokoušeli, než se vrátila domů. „Andorský zákon platí v celém Andoru, pane Taime. Spravedlnost bude stejná pro pána i kmána – nebo asha’mana. Nebudu tvrdit, že se tam můžu dostat silou.“ Znovu se téměř usmál. „Nebudu se ponižovat. Ale pokud tam královnina garda nebude vpuštěna, slibuji ti, že tvými branami neprojde jediná brambora. Vím, že můžete cestovat. Ať tedy tví asha’mani tráví čas cestováním a nakupováním jídla.“ Ten skoroúsměv zmizel ve slabé grimase. Přešlápl.

Ale podráždění vydrželo jenom chvíli. „Jídlo neznamená velký problém,“ pronesl uhlazeně a rozhodil rukama. „Jak říkáš, mí muži dokážou cestovat. Kamkoliv jim zavelím. Pochybuji, že mi dokážeš zabránit, abych si to, co chci, koupil třebas deset mil od Caemlynu, ale stejně by mi nevadilo, ani kdybys mohla. Přesto jsem ochoten povolit návštěvy, kdykoliv požádáš. Ale budou mít po celou dobu doprovod. Výcvik v Černé věži je tvrdý, muži umírají skoro denně. Nechci žádné nehody.“

Bylo protivné, jak přesně věděl, kam až za Caemlyn sahá její moc. Myslel své poznámky o cestování, kamkoliv zavelí, a „nehodách“ jako hrozbu? Určitě ne. A popadl ji vztek, když jí došlo, že si je jistá tím, že ji nenapadne, kvůli Randovi. Nebude se schovávat za Randa al’Thora. Návštěvy s doprovodem? Když požádá! Měla by ho na místě spálit na popel!

Náhle si uvědomila, co přichází poutem od Birgitte. Hněv, odraz jejího, se spojoval s Birgittiným, odrážejícím se od Birgitte k ní a zase zpátky k Birgitte, krmil se a rostl. Birgitte se chvěla ruka s nožem touhou hodit. A ona? Byla vzteky bez sebe! Ještě vlásek a propustila by saidar. Nebo by jím udeřila.

S námahou potlačila vztek, ale jenom tak tak. Polkla a snažila se udržet vyrovnaný hlas. „Gardisté budou chodit na návštěvu každý den, pane Taime.“ Jak se jí to podaří v tomhle počasí, to netušila. „Možná přijdu sama, s několika sestrami.“ Jestli Taima rozčílilo pomyšlení na Aes Sedai v jeho Černé věži, nedal to na sobě znát. Světlo, snaží se přece prosadit autoritu Andoru, ne ho dohnat k zuřivosti. Honem provedla cvičení novicek – řeka zadržovaná břehy – aby se uklidnila. Zabralo to, trochu. Teď na něj chtěla jenom naházet všechny poháry. „Podvolím se tvé žádosti o doprovod, ale nic nezůstane ukryto. Nedovolím, aby se za tvými tajnostmi ukrývaly zločiny. Rozumíme si?“

Taim se posměšně uklonil – posměšně! – ale v hlase mu znělo napětí. „Rozumím ti dokonale. Ale pochop ty mě. Mí muži nejsou sedláci, kteří se budou tlouct pěstí do čela, když se objevíš. Zatlačíš asha’mana příliš daleko a můžeš zjistit, jak silný ten tvůj zákon doopravdy je.“

Elain otevřela ústa, aby mu řekla, jak přesně je zákon v Andoru silný.

„Je čas, Elain z rodu Trakandů,“ ozval se ženský hlas ode dveří.

„Krev a popel!“ zamumlala Dyelin. „To si sem jen tak vrazí celý svěť?“

Elain nový hlas poznala. Čekala toto povolání, aniž věděla, kdy přijde. Ale věděla, že musí okamžitě poslechnout. Vstala a přála si, aby měla ještě chvilku a mohla to s Taimem vyjasnit. Ten se na nově příchozí zamračil a pak se zamračil i na Elain, očividně netušil, co si z toho má vybrat. Dobrá. Ať se chvíli dusí ve vlastní šťávě, než bude mít čas mu dát jasně najevo, jak zvláštní práva asha’mani v Andoru mají.

Nadere ve dveřích byla vysoká jako oba muži u dveří a rozložitá, skoro tlustá. Zelenýma očima si dvojici chvíli prohlížela a potom je zavrhla jako nedůležité. Asha’mani na aielské moudré velký dojem nedělali. Nadere si upravila tmavou loktuši na ramenou, až jí zachřestily náramky, a došla před Elain, kde se postavila zády k Taimovi. I v té zimě měla přes tenkou bílou blůzku jen tu loktuši, i když kupodivu přes ruku nesla těžký vlněný plášť. „Musíš jít hned,“ sdělila Elain, „bez odkladu.“ Taim zvedl obočí. Nepochybně nebyl zvyklý, aby ho někdo naprosto ignoroval.

„Světlo nebes!“ vydechla Dyelin a přetřela si čelo. „Nevím, oč tu jde, Nadere, ale bude to muset počkat, než –“

Elain jí položila ruku na paži. „Nevíš to, Dyelin, a tohle nemůže počkat. Pošlu všechny pryč a půjdu s tebou, Nadere.“

Moudrá zavrtěla hlavou. „Dítě čekající na zrození nemůže čekat, až budou lidé posláni pryč.“ Zatřásla pláštěm. „Přinesla jsem ti tohle, aby tě to chránilo před zimou. Asi jsem to měla nechat být a říct Aviendze, že tvá cudnost je větší než tvá touha po sestře.“ Dyelin zalapala po dechu, jak jí to najednou došlo. Pouto se chvělo Birgittiným rozhořčením.

Mohla udělat jenom jedno. Propustila kruh i saidar. Záře kolem Renaile a Merilille však zůstala. „Pomůžeš mi s knoflíky, Dyelin?“ Elain byla hrdá na to, jak klidně mluví. Tohle čekala. Jen ne s tolika svědky! pomyslela si nešťastně. Otočila se zády k Taimovi – aspoň neuvidí, jak ji pozoruje! – a pustila se do knoflíčků na rukávech. „Dyelin, prosím. Dyelin?“ Dyelin se po chvíli pohnula, jako by byla náměsíčná, a začala se obírat knoflíky na Elaininých zádech, přičemž si cosi zděšeně mumlala. Jeden z asha’manů u dveří se uchechtl.

„Čelem vzad!“ štěkl Taim a u dveří to zadupalo.

Elain nevěděla, jestli se taky otočil – byla si jistá, že na sobě cítí jeho oči – ale náhle tam byla Birgitte a Merilille, Reene a Zaida, dokonce i Renaile, stály těsně vedle sebe a zamračeně vytvořily zeď mezi ní a muži. Nebyla sice dokonalá, protože žádná z nich nebyla tak vysoká jako ona a Zaida a Merilille jí sahaly jen k rameni.

Soustřeď se, říkala si. – Jsem vyrovnaná. Jsem klidná. Jsem... Svlékám se donaha v místnosti plné lidí, to dělám! Svlékla se co nejrychleji, nechala šaty i spodničku sklouznout na zem, odhodila střevíčky a na ně hodila punčochy. Naskočila jí husí kůže. Nevšímat si chladu znamenalo jen to, že se netřásla. A raději si říkala, že horko ve tvářích souvisí s tím.

„Šílenství!“ mumlala Dyelin tiše, když sebrala její šaty. „Naprosté šílenství!“

„O co tu jde?“ šeptala Birgitte. „Mám jít s tebou?“

„Musím jít sama,“ šeptla Elain v odpověď. „Nehádej se!“ Ne že by to na Birgitte bylo vidět, ale pouto vydalo za celé svazky. Elain si vyndala zlaté kroužky z uší a podala je Birgitte, pak zaváhala, než jí podala i prsten s Velkým hadem. Moudré řekly, že musí přijít, jako dítě přichází na svět. Měly spoustu příkazů a první z nich byl, že nikomu nesmí říct, co přijde. Vlastně by sama moc ráda věděla, co to bude. Dítě přichází na svět bez toho, aby vědělo, co se bude dít. Birgitte mručela stejně jako Dyelin.

Nadere jí podala plášť, ale jen ho držela v natažené ruce. Elain si ho musela vzít a přehodit přes sebe. Pořád si byla jistá, že se na ni Taim dívá. Přidržela si těžký plášť u těla a nejradši by z místnosti vyběhla, ale místo toho se narovnala a pomalu se otočila. Neuteče ven, jako by se styděla.

Muži, kteří přišli s Taimem, stáli u dveří čelem k nim a Taim, s rukama zkříženýma na prsou, sám hleděl do krbu. Takže to, že ji pozoruje, si jenom představovala. Kromě Nadere na ni ostatní ženy hleděly se směsicí zvědavosti a zděšení. Nadere se tvářila jen netrpělivě.

Elain se pokusila o svůj nejvznešenější hlas. „Paní Harforová, nabídni panu Taimovi a jeho mužům víno, než odejdou.“ No, alespoň se jí hlas netřásl. „Dyelin, prosím, zabav paní vln a hledačky větru a zkus zmírnit jejich strach. Birgitte, večer chci slyšet, jaké plány máš s rekruty.“ Jmenované ženy překvapeně mrkaly a mlčky kývaly.

Potom Elain klidně odešla, s Nadere za patami, a přála si, aby to byla zvládla o mnoho lépe. Poslední, co zaslechla, než se zavřely dveře, byl Zaidin hlas. „Vy suchozemci máte velice podivné zvyklosti.“

Na chodbě se pokusila zrychlit krok, i když nebylo snadné zabránit tomu, aby se jí plášť rozevíral. Červené a bílé dlaždice byly mnohem studenější než koberce v komnatách. Několik sluhů, zabalených do teplých vlněných livrejí, na ni užasle zazíralo a pak honem spěchalo po své práci. Plameny lamp poblikávaly, protože na chodbách vždycky táhlo. Občas byl průvan natolik silný, až líně rozvlnil nástěnné koberce.

„To jsi udělala schválně, že?“ prohodila k Nadere, aniž by se zeptala přímo. „Kdykoliv mě zavoláte, vždycky se ujistíte, že je kolem dost lidí, aby to vidělo. Abyste si zajistily, že adoptovat Aviendhu pro mě bude velice důležité.“ Muselo to být důležitější než všechno ostatní, tak jí to říkaly. „Co jste udělaly jí?“ Aviendha občas neměla žádný stud, dost často chodila po svých komnatách bez šatů, aniž by jí na tom záleželo, a dokonce si ani nevšimla, když vstoupili sloužící. Svléknout ji před davem diváků by nic nedokázalo.

„To je na ní, aby ti to řekla, pokud bude chtít,“ odtušila Nadere samolibě. „Ty jsi dost bystrá, abys to viděla. Mnozí nejsou.“ Její mohutné poprsí se zvedlo, jak zabručela, což mohl být i smích. „Ti muži, kteří se obraceli zády, a ty ženy, které tě hlídaly. Byla bych to zarazila, nebýt toho, že se ten muž ve vyšívaném kabátě ohlížel přes rameno a obdivoval tvoje boky. A kdyby tvůj ruměnec neprozradil, že to víš.“

Elain zakopla, plášť se rozevřel a ta trocha tepla unikla ven, než ho zase zavřela. „Ten špinavej prasák!“ zavrčela. „Já ho snad...! Já ho...!“ Světlo ji spal, co mohla dělat? Povědět to Randovi? Ať to s Taimem vyřídí on? Za nic na světě!

Nadere se na ni tázavě podívala. „Většině mužů se líbí ženské zadky. Přestaň myslet na muže a začni myslet na ženu, již chceš za sestru.“

Elain se znovu začervenala a soustředila se na Aviendhu. Jenže rozhodně ji to neuklidnilo. Před obřadem jí moudré sdělily jisté věci, jež ji dost vyvedly z míry.

Nadere držela krok s Elain a Elain si dávala spoustu práce, aby jí z pláště nevyčuhovaly nohy – všude byli nějací sluhové – takže chvíli trvalo, než dorazily do pokojů, kde se shromáždily moudré, přes deset jich bylo ve svých nabíraných sukních, bílých halenách a tmavých loktuších, ověšené zlatými a stříbrnými náramky a náhrdelníky, vykládanými drahokamy a slonovinou, a dlouhými vlasy převázanými složenými šátky. Všechen nábytek a koberce byly odstraněny a v krbu nehořel oheň. Tady, v hlubinách paláce, kde ani nebyla okna, nebylo hromobití téměř slyšet.

Elain se podívala na Aviendhu, která stála na druhé straně místnosti. Nahá. Nervózně se na Elain usmála. Nervózně! Aviendha! Elain honem shodila plášť a taky se usmála. Nervózně, jak si uvědomila. Aviendha se zasmála a Elain po chvíli taky. Světlo, tady ale byla zima! A podlaha byla ještě studenější než vzduch!

Většinu moudrých v místnosti neznala, avšak jeden obličej ano. Amysin, s předčasně zbělelými vlasy a s rysy středního věku, díky čemuž vypadala trochu jako Aes Sedai. Musela cestovat z Cairhienu. Egwain učila chodící ve snu, aby jim oplatila jejich učení o Tel’aran’rhiodu. A aby splatila dluh, jak tvrdila, třebaže nikdy neřekla jaký.

„Doufala jsem, že tu bude i Melain,“ podotkla Elain. Měla Baelovu manželku ráda, byla to laskavá, velkorysá žena. Ne jako další dvě, které tady poznala, hubená Tamela s hranatou tváří a modrooká krasavice Viendre. Obě byly v jediné síle silnější než ona, silnější než kterákoliv sestra kromě Nyneivy. Na tom mezi Aiely nemělo záležet, ale ji nenapadal žádný jiný důvod, proč nad ní obě pořád ohrnovaly nos a koukaly se na ni svrchu.

Čekala, že se věcí ujme Amys – což zřejmě dělala vždycky – ale byla to malá Monaelle se žlutými vlasy s rudými záblesky, kdo se ujal vedení. Nebyla skutečně malá, ale v místnosti to byla jediná žena menší než Elain. A také nejslabší v jediné síle, stěží dost silná, aby si vysloužila šátek, pokud by byla šla do Tar Valonu. Třeba na tom u Aielů opravdu nezáleželo.

„Kdyby tu byla Melain,“ řekla Monaelle rázným, ale ne nepřátelským tónem, „tak by se děti, které nosí, staly součástí pouta mezi tebou a Aviendhou, pokud by se jich tkaniva dotkla. Tedy pokud by to přežila. Nenarození ještě nejsou dost silní. Otázka je, jste vy dvě?“ Ukázala na dvě místa kousek od sebe. „Vystupte doprostřed komnaty, vy obě.“

Poprvé si Elain uvědomila, že součástí celého obřadu má být saidar. Myslela si, že to má být jenom obřad, výměna slibů, snad i nějaká ta přísaha. Co se to tady děje? Nebylo to důležité, až na... Cestou k Monaelle se courala. „Můj strážce... Naše pouto... Ovlivní to nějak ji?“ Aviendha se postavila čelem k ní a zamračila se, když Elain zaváhala, ale při té otázce se polekaně otočila k Monaelle. Očividně to bylo něco, nač nepomyslela.

Malá moudrá zavrtěla hlavou. „Nikoho mimo tuto komnatu se vlákna nemůžou dotknout. Možná vycítí něco z toho, co vy obě, kvůli poutu mezi vámi, ale jen velmi málo.“ Aviendha si vydechla úlevou a Elain také.

„Nyní,“ pokračovala Monaelle, „Je třeba dodržet jisté formality. Tak jdeme na to. Nejsme klanoví náčelníci probírající nad oosquai vodní přísahy.“ Se smíchem a dalšími vtipy na adresu klanových náčelníků a silného aielského alkoholu utvořily ostatní ženy kruh kolem Aviendhy a Elain. Monaelle se půvabně usadila na podlahu a zkřížila nohy jen dva kroky od nahých žen. Smích přestal, začala mluvit vážně. „Sešly jsme se tu, poněvadž dvě ženy se chtějí stát prvními sestrami. Uvidíme, jestli jsou dost silné, a jsou-li, pomůžeme jim. Jsou zde jejich matky?“

Elain sebou trhla, ale vzápětí za ní stála Viendre. „Já tu stojím za matku Elain z rodu Trakandů, která tu nemůže být.“ Položila ruce Elain na ramena a tlačila ji dopředu, až klečela na studené podlaze před Aviendhou, a pak si klekla vedle Elain. „Nabízím svou dceru ke zkoušce.“

Za Aviendhou se objevila Tamela a donutila ji kleknout, až se téměř dotýkala Elain, a pak poklekla vedle ní. „Já tu stojím za matku Aviendhy, která tu nemůže být. Nabízím svou dceru ke zkoušce.“

Jindy by se Elain zasmála. Obě nebyly o moc starší než Aviendha a ona. Jindy. Ne teď. Stojící moudré se tvářily vážně. Prohlížely si je, jako by je zvažovaly a nebyly si jisté, co vidí.

„Kdo za ně přetrpí porodní bolesti?“ zeptala se Monaelle a vystoupila Amys.

S ní přicházely další dvě, ohnivá Shyanda, již Elain viděla s Melain, a prošedivělá žena, kterou neznala. Pomohly Amys svléknout se do naha. Amys, velice pyšná ve své nahotě, se otočila k Monaelle a plácla se přes ploché břicho. „Porodila jsem děti. Dávala jim pít,“ pravila a podebrala do dlaní svá prsa, jež vypadala, jako by nikdy nekojila. „Nabízím se.“

Monaelle důstojně kývla a Amys si klekla mezi Elain a Aviendhu a posadila se na paty. Shyanda a prošedivělá moudrá poklekly vedle ní a náhle všechny kromě Elain, Aviendhy a Amys obklopila záře saidaru.

Elain se zhluboka nadechla a viděla, že Aviendha udělala totéž. Jedinými zvuky kromě dýchání a slabého hromobití v dálce bylo cinkání náramků. Když Monaelle promluvila, byl to skoro šok.

„Obě uděláte, co se vám řekne. Jestli zakolísáte nebo se budete ptát, není vaše rozhodnutí dost silné. Pošlu vás pryč a bude to znamenat konec, navždy. Já se budu ptát a vy budete pravdivě odpovídat. Pokud odmítnete odpovědět, pošlu vás pryč. Jestli si kdokoliv zde bude myslet, že lžete, pošlu vás pryč. Pochopitelně můžete samy kdykoliv odejít. Což také bude znamenat konec. Tady žádné druhé příležitosti nejsou. Takže, co nejlepšího víte o ženě, kterou chcete za svou první sestru?“

Tuto otázku Elain zpola očekávala. Tohle byla jedna z věcí, o níž jí řekly, že si má promyslet. Vybrat jednu kladnou vlastnost mezi mnoha nebylo snadné, jenže ona měla odpověď připravenou. Když promluvila, náhle se mezi ní a Aviendhou propletly prameny saidaru a ona nevydala ani hlásku, a Aviendha také ne. Jedna část její mysli bez přemýšlení za tkanivo zatahala. I teď se snažila něco dozvědět. Když zavřela ústa, tkanivo zmizelo.

„Aviendha je tak sebevědomá, tak hrdá. Nezáleží jí na tom, co si ostatní myslí o tom, co dělá nebo jaká je,“ slyšela Elain vlastní hlas a také uslyšela Aviendhžina slova. „I když se Elain bojí tak, až má sucho v puse, její duch se neohne. Je udatnější než kdokoliv, koho jsem kdy poznala.“

Elain na přítelkyni jen zírala. Aviendha ji považuje za udatnou? Světlo, zbabělá není, ale udatná? Zvláštní, Aviendha zase nevěřícně civěla na ni.

„Odvaha je studna,“ šeptala Viendhre Elain do ucha, „u některých hluboká, u jiných mělká. Ať hluboká, či mělká, studny nakonec vyschnou, i když se později znovu naplní. Budeš čelit tomu, čemu čelit nedokážeš. Páteř se ti změní v rosol a tvoje vychvalovaná odvaha tě opustí, zůstaneš jen plakat v prachu. Ten den přijde.“ Mluvila, jako by tam chtěla být, aby to viděla. Elain krátce kývla. Věděla všechno o tom, jak se jí páteř mění v rosol. Zřejmě s tím bojovala každý den.

Tamela promlouvala k Aviendze stejně spokojeným hlasem jako Viendre. „Ji’e’toh tě váže jako ocelové obruče. Kvůli ji se děláš takovou, jakou tě chtějí mít, do posledního vlásku. Kvůli toh, bude-li to nutné, se ponížíš, budeš se plazit po břiše. Protože tobě až do morku kostí záleží na tom, co si o tobě každý myslí.“

Elain civěla s otevřenou pusou. To bylo drsné a nespravedlivé. Něco o ji’e’toh věděla, ale Aviendha taková nebyla. A přesto Aviendha přikyvovala, stejně jako ona předtím. Netrpělivě uznávala, co již sama věděla.

„Skvělé vlastnosti k pomilování u první sestry,“ pravila Monaelle a shrnula si loktuši k loktům, „ale co vám na ní připadá nejhorší?“

Elain se na prochladlých kolenou posunula a olízla si rty, než promluvila. Tohoto se děsila. Nešlo jenom o Monaellino varování. Aviendha říkala, že musí mluvit pravdu. Musí, poněvadž za co by pak celé sesterství stálo? Tkaniva jejich slova znova zadržela, než domluvily.

„Aviendha...“ ozval se Elainin hlas, váhavě. „Ona... ona si myslí, že násilí je odpověď na všechno. Občas nemyslí dál než ke svému noži. Občas je jako kluk, který nechce dospět!“

„Elain ví, že...“ začal Aviendžin hlas, pak se zadrhl a rychle pokračoval. „Ví, že je krásná, ví, jakou moc jí to dává nad muži. Občas odhaluje poprsí na veřejnosti a usmívá se, aby muži dělali, co chce.“

Elain jen zírala. Aviendha si o ní myslí tohle? Jako že je běhna? Aviendha se mračila a pootevřela ústa, ale Tamela ji přitlačila k zemi a promluvila.

„Myslíš, že muži s obdivem nekoukají na tvůj obličej?“ V hlase moudré se ozývalo ostří. A výraz měla tvrdý. „Nedívají se ti v potním stanu na prsa? Neobdivují tvé boky? Jsi krásná a víš to. Popři to, popři sebe! Těší tě, když se na tebe dívají, a usmíváš se na ně. Neusměješ se nikdy na muže, abys svým argumentům dodala váhu, ani se ho nedotkneš, abys ho odpoutala od slabostí svých argumentů? Uděláš to a nebudeš pro to o nic horší.“

Aviendha zrudla, ale Elain poslouchala Viendre. A snažila se nečervenat. „Je v tobě násilí. Popři to, a popřeš sebe. Nikdy ses nerozzuřila, neudeřila? Nikdy jsi neprolila krev? Nikdy jsi to nechtěla? Aniž bys zvážila, jiné možnosti? Aniž bys na to jen pomyslela? Dokud dýcháš, bude to tvou součástí.“ Elain pomyslela na Taima a na jiné chvíle a měla pocit, že jí tváře přímo hoří.

Tentokrát přišla víc než jedna odpověď.

„Paže ti zeslábnou,“ vykládala Aviendze Tamela. „Tvoje nohy ztratí rychlost. Mladší ti dokáže sebrat nůž z ruky. K čemu ti potom budou tvé schopnosti a divokost? Srdce a mysl, to jsou skutečné zbraně. Copak ses neučila používat oštěp v den, kdy jsi byla Děvou? Nebudeš-li teď brousit svou mysl a srdce, zestárneš a děti tě popletou. Klanoví náčelníci tě nechají sedět v koutku a hrát kolíbku, a když promluvíš, uslyší jen vítr. Vezmi si to k srdci, dokud můžeš.“

„Krása pomine,“ pokračovala Viendre k Elain. „S léty se ti svěsí prsa, svaly se uvolní, kůže povadne. Muži, kteří se usmívali, když spatřili tvůj obličej, k tobě budou mluvit, jako bys byla prostě jiný muž. Tvůj manžel tě možná bude stále vidět takovou, jaká jsi byla, když tě spatřil poprvé, ale žádný jiný muž o tobě nebude snít. Nebudeš už pak sama sebou? Tvé tělo je tvůj jediný šat. Tvé svaly se svraští, ale tebe dělá tvé srdce a mysl, a ty se nezmění, jen zesílí."

Elain zavrtěla hlavou. Nepopírala to. To ne. Jenže nikdy nepomyslela na stáří. Zvlášť ne od Věže. I k velmi staré Aes Sedai byla léta laskavá. Ale co když bude žít tak dlouho jako ženy z rodinky? To by znamenalo vzdát se toho, být Aes Sedai, ale co kdyby to udělala? Ženám z rodinky trvalo velmi dlouho, než se u nich objevily vrásky, ale objevily se. Co si to ta Aviendha myslí? Klečela tu a tvářila se... mrzutě.

„Jaká je nejdětinštější věc, kterou víte o ženě, již chcete za první sestru?“ tázala se Monaelle.

Tohle bylo mnohem snazší, ne tak ožehavé. Elain se při řeči dokonce usmála. Aviendha taky, mrzutost ji přešla. Tkaniva opět sebrala jejich slova a vypustila je zároveň, hlasy, v nichž se ozýval smích.

„Aviendha mi nedovolí, abych ji naučila plavat. Zkoušela jsem to. Nebojí se ničeho, jen vlézt do vody, které je víc než ve vaně.“

„Elain se cpe sladkostmi oběma rukama jako dítě, které se dostalo z dohledu matky. Jestli bude takhle pokračovat dál, bude tlustá jako prase, až zestárne.“

Elain sebou trhla. Ona se cpe? Cpe? Jen na chuť, tu a tam, víc si nevzala. Jen tu a tam. Tlustá? Proč se Aviendha mračí na ni. Odmítnout vstoupit do vody sahající výš než po kolena je dětinské.

Monaelle zakryla dlaní zakašlání, jenže Elain si myslela, že zakrývá smích. Některé ze stojících moudrých se rozesmály nahlas. Nad Aviendžinou hloupostí? Neb jejím... cpaním se?

Monaelle znovu nastolila důstojnost a upravila si sukně, rozložené na podlaze, ale v hlase se jí stále ozýval nádech veselí. „Nač nejvíc žárlíte u ženy, kterou chcete za první sestru?“

Elain by se při té otázce možná naježila i přesto, že se tu žádala pravda. Ale jakmile jí řekly, že si to má promyslet, pravda jí přímo vyskočila před očima, jenže ona našla něco menšího, méně trapného pro obě, co by mělo projít. Možná by to byla udělala. Ale Aviendha přišla s tím, jak se usmívá na muže a obnažuje prsa. Možná se usmívala, ale Aviendha chodila před zrudlými sluhy bez jediné nitky a zřejmě je dokonce ani neviděla! Takže ona se cpe sladkostmi, co? A bude tlustá? Do tkaniva pronesla hořkou pravdu a Aviendžiny rty se pohybovaly v zachmuřeném tichu, dokud ze sebe nedostala všechno, co chtěla.

„Aviendha se vyspala s mužem, jehož miluju. Já ne. Možná to nikdy nebudu moct udělat a mohla bych si kvůli tomu oči vyplakat!“

„Elain má lásku Randa al’Th... Randa. Mé srdce je prach, jak toužím, aby mě miloval, ale nevím, jestli to někdy udělá.“

Elain hleděla do Aviendžiny nečitelné tváře. Ona že na ni žárlí kvůli Randovi? Když se ten mužský vyhýbá Elain z rodu Trakandů, jako se ona vyhýbá svrabu? Neměla čas to dál promýšlet.

„Udeř ji otevřenou dlaní, jak nejsilněji můžeš,“ nakázala Tamela Aviendze a sundala ruce z jejích ramen.

Viendre Elain lehce stiskla. „Nebraň se.“ O ničem takovém jim nikdo neříkal! Aviendha by určitě ne –

Elain se s mrkáním zvedla z ledových dlaždic. Opatrně si sáhla na tvář a ucukla. Ten otisk dlaně bude nosit do večera. Ta ženská ji přece nemusela praštit tak tvrdě.

Všechny počkaly, dokud zase neklečela, pak se k ní Viendre naklonila. „Udeř ji otevřenou dlaní, jak nejsilněji můžeš.“

No, ona Aviendhu nehodlala srazit na zem. Ona neudělá – praštila Aviendhu ze všech sil, až ta klouzala po břiše a zastavila se teprve u Monaelle. Elain pálila dlaň skoro stejně silně jako tvář.

Aviendha se zpola zvedla, potřásla hlavou a pak se doškrábala zpátky. A Tamela řekla: „Udeř ji druhou rukou.“

Tentokrát Elain dojela až k Amys, v uších jí zvonilo a pálily ji obě tváře. A když se vrátila na kolena, když jí Viendre řekla, ať ji praští, vložila do facky celé tělo, až málem upadla na Aviendhu, když ta šla k zemi.

„Smíte odejít,“ řekla Monaelle.

Elain se na ni podívala. Aviendha, zpola klečící, ztuhla, jako by zkameněla.

„Jestli chcete,“ pokračovala Monaelle. „Muži obvykle odejdou, pokud ne dřív. Mnoho žen také. Ale jestli se stále ještě milujete, obejměte se.“

Elain se k Aviendze vrhla a ona k ní, až se málem srazily. Pevně se objímaly. Elain z očí kanuly slzy a uvědomila si, že Aviendha taky brečí. „Mrzí mě to,“ šeptala vehementně Elain. „Mrzí mě to, Aviendho.“

„Odpusť,“ šeptala jí Aviendha. „Odpusť mi.“

Monaelle teď nad nimi stála. „Znovu se na sebe budete zlobit, znovu pronesete drsná slova, ale vždycky si budete pamatovat, že jste ji už uhodily. A jenom z toho důvodu, že vám to bylo nařízeno. Ať tyto rány zastoupí všechny, které byste chtěly dát. Máte jedna k druhé toh, toh, které nemůžete splatit a nebudete se o to snažit, protože každá žena je vždycky dlužnicí své první sestry. Znovu se narodíte.“

Saidar v místnosti se změnil, ale Elain neviděla jak, ani na to nemyslela. Světlo zhaslo, jako by byla zhasnuta lampa. Aviendžino objetí pominulo. Zvuky utichly. Poslední, co zaslechla, byl Monaellin hlas. „Znovu jste se narodily.“ Všechno zmizelo. Ona zmizela. Přestala existovat.

Cosi si začala uvědomovat. Nemyslela na sebe jako na sebe, nemyslela vůbec, ale vnímala. Zvuk. Čvachtání. Tlumené chroptění a hrčení. A rytmické bušení. To nade vše. Buch-buch. Buch-buch. Neznala spokojenost, ale byla spokojená. Buch-buch.

Čas. Neznala čas, ale přesto uplynuly věky. V ní se zrodil zvuk, zvuk, který byl jí. Buch-buch. Tentýž zvuk, tentýž rytmus jako ten první. A z jiného místa, blíž. Buch-buch. Další. Buch-buch. Tentýž zvuk, tentýž rytmus, jako její vlastní. Ne jiný. Byly stejné. Byly jeden. Buch-buch.

Vše vstupovalo do toho tepu, celý čas, který kdy byl. Dotkla se té druhé, která byla jí. Cítila. Buch-buch. Pohnula se, ona a ta druhá, která byla jí, ovíjely se kolem sebe, končetiny se proplétaly, odkulily se, ale vracely se zpátky k sobě. Buch-buch. Občas bylo světlo, světlo v té temnotě. Tlumené, až nebylo vidět, ale jasné pro každého, kdo nikdy nepoznal nic jiného než temnotu. Buch-buch. Otevřela oči a hleděla do očí té druhé, která byla jí, pak své zavřela, spokojená. Buch-buch.

Změna, náhlá, šokující pro někoho, kdo nikdy nepoznal změnu. Tlak. Buch-buch-buch-buch. Ten uklidňující tep se zrychlil. Křečovitý tlak. Znovu. Znovu. Stále silnější. Buch-buch-buch-buch! Buch-buch-buch-buch!

Najednou ta druhá, která byla jí – byla pryč. Byla sama. Neznala strach, jenže se bála, a byla sama. Buch-buch-buch-buch! Tlak! Větší než cokoliv předtím! Mačkalo ji to, drtilo. Kdyby věděla, jak křičet, kdyby jenom věděla, co to křik je, vřískala by, jak nejvíc by mohla.

A potom světlo, oslepující, plné vířivých vzorů. Měla váhu. Ještě nikdy necítila váhu. Řezavá bolest v břiše. Něco ji zašimralo na chodidle. Něco ji zašimralo na zádech. Nejdříve si neuvědomovala, že to kvílení pochází od ní. Chabě kopala, mávala končetinami, o nichž nevěděla, jak s nimi pohybovat. Cosi ji zvedlo a položilo na něco měkkého, ale pevnějšího, než co znala, kromě vzpomínek té druhé, která byla jí, té druhé, která byla pryč. Buch-buch. Buch-buch. Zvuk. Tentýž zvuk, tentýž rytmus. Ovládl ji pocit osamění, jejž nepoznala, ale byla tu i spokojenost.

Začaly se jí vracet vzpomínky, pomalu. Zvedla hlavu a hleděla Amys do tváře. Ano, Amys. Byla zpocená a unavená, ale usmívala se. A byla Elain. Ano, Elain z rodu Trakandů. Ale teď tu bylo něco víc. Ne jako pouto strážce, ale jistým způsobem podobné. Slabší, ale úchvatnější. Pomalu, nejistě otočila hlavu, aby se podívala na tu druhou, která byla jí, ležící také Amys na prsou. Aby se podívala na Aviendhu, která měla zpocené vlasy a tělo lesklé potem. A radostně se usmívala. Se smíchem i pláčem se objaly a držely se, jako by se už nikdy nechtěly pustit.

„Toto je moje dcera Aviendha,“ pravila Amys, „a toto je moje dcera Elain, zrozené tentýž den, v tutéž hodinu. Kéž vždy stráží jedna druhou, podporují jedna druhou, milují jedna druhou.“ Tiše, unaveně se zasmála. „A teď někdo přineste šaty, než mé nové dcery a já umrzneme.“

Elain v té chvíli bylo úplně jedno, jestli zmrzne. Visela na Aviendze se smíchem a v slzách. Našla svou sestru. Světlo, našla sestru!

Toveine Gazal probudil ruch a shon, kolem procházely ostatní ženy a některé spolu tiše hovořily. Ležíc na tvrdém, úzkém kavalci si lítostivě povzdechla. Ruce kolem Elaidina hrdla byly jenom příjemným snem. Tento maličký, plátnem obalený prostor byl skutečností. Spala špatně a cítila se prázdná a slabá. Navíc zaspala, takže nebude mít čas se nasnídat. Neochotně odhodila pokrývky. Budova byla malé skladiště se silnými zdmi a těžkými, nízkými krovy, teplo zde však nebylo. U úst se jí tvořila pára a svěží ranní vzduch pronikal spodničkou, ještě než spustila nohy na prkna na podlaze. Sice ji napadlo, že zůstane v posteli, ale měla své rozkazy. Kvůli Logainovu špinavému poutu nemohla neuposlechnout, jakkoliv si často přála právě tohle udělat.

Vždycky se na něj snažila myslet prostě jako na Ablara, nebo při nejhorším jako na pana Ablara, avšak v mysli jí vždycky vyskočil jenom Logain. To jméno neblaze proslavil. Logain, falešný Drak, který zničil vojska svého rodného Ghealdanu. Logain, jenž si prosekal cestu přes těch pár Altařanů a Muranďanů, kteří měli tolik odvahy, aby se ho pokusili zastavit, a nakonec ohrožoval samotný Lugard. Logain, jenž byl zkrocen a nějak znovu dokázal usměrňovat, jenž se odvážil upevnit své proklaté tkanivo saidínu na Toveine Gazal. Škoda že jí nenařídil, aby přestala myslet! Mohla toho chlapa cítit, vzadu ve své hlavě. Pořád byl tady.

Na chvíli pevně zavřela oči. Světlo! Statek panímámy Doweelové jí připadal jako Jáma smrti, léta vyhnanství a pokání bez možnosti úniku s výjimkou nemyslitelného, stát se štvaným odpadlíkem. Od jejího zajetí neuplynulo ani půl týdne a již věděla, jak se mýlila. Tohle byla Jáma smrti. A nebylo z ní úniku. Rozzlobeně pohodila hlavou a setřela si vlhkost z tváří. Ne! Unikne, nějak, i kdyby jen na tak dlouho, aby dostala do rukou Elaidin skutečný krk. Nějak.

Kromě kavalce tu byly jen tři další kusy nábytku, přesto tu neměla moc místa. Nožem rozbila led ve žlutě pruhovaném džbánu na stolku, nalila vodu s kousky ledu do bílého umyvadla a usměrnila, aby vodu ohřála, až z ní stoupala pára. Na tohle směla usměrňovat. Na to a nic víc. Bezmyšlenkovitě se opláchla, solí a sodou si vydrhla zuby a z malé dřevěné truhlice v nohách postele si vzala čistou spodničku a punčochy. Prsten nechala v truhle, zastrčený pod vším ostatním v malém sametovém váčku. Další rozkaz. Všechny své věci měla tady, kromě své složky s papíry. Tu naštěstí ztratila, když ji chytili. Šaty měla pověšené na věšáku, posledním kusu nábytku v místnosti. Jedny si vzala, aniž se pořádně podívala které, mechanicky si je oblékla a učesala se.

Když na sebe pořádně pohlédla do laciného zrcadla s bublinkami, pohyb kartáče se slonovinovým držadlem se zpomalil. Roztřeseně dýchala, když odložila kartáč vedle stejně zdobeného hřebene. Šaty, jež si vybrala, byly z jemného, ale teplého sukna, nezdobené a tak tmavě červené, až vypadaly skoro černé. Černé jako kabát asha’mana. Její pokřivený odraz opětoval její pohled. Rty se jí chvěly. Převléknout se by znamenalo, že se vzdává. Odhodlaně z věšáku strhla kuninou podšitý šedý plášť.

Když rozhrnula plátěný vchod, v dlouhé ústřední chodbičce mezi plátěnými pokoji již bylo asi dvacet sester. Některé si potichu povídaly, avšak zbylé se pohledu na ostatní vyhýbaly, i když patřily ke stejnému adžah. Byl tu cítit strach, ve většině tváří se však zračil stud. Akoure, statná šedá, se dívala na ruku, na níž obvykle nosívala prsten. Desandre, štíhlá žlutá, skrývala pravou ruku v podpaždí.

Když se Toveine objevila, tichý hovor ihned ustal. Několik žen se na ni otevřeně mračilo. Včetně Jenare a Lemai z jejího vlastního adžah! Desandre se vzpamatovala natolik, že se k ní obrátila zády. Během dvou dnů padla těm černokabátnickým obludám do rukou padesát jedna Aes Sedai, a padesát z nich to dávalo za vinu Toveine Gazal, jako kdyby Elaida a’Roihan s tou pohromou neměla nic společného. Nebýt Logainova zásahu, byly by se jí pomstily již první noci. Nijak ho nemilovala za to, že je zarazil a nechal Carniele vyléčit podlitiny od opasků a modřiny způsobené pěstmi a kopanci. Byla by raději, kdyby ji byly ubily k smrti, než by mu byla zavázaná.

Přehodila si plášť přes ramena a hrdě prošla chodbou ven do bledého rána, které ladilo s její neveselou náladou. Za ní se neslo pár jedovatých slov, než je zavřené dveře odřízly. Když si stahovala kapuci a upravovala tmavou kožešinu kolem obličeje, třásly se jí ruce. Ponižovat Toveine Gazal nikomu neprošlo. Dokonce i panímáma Doweelová, která ji za ta léta přinutila předstírat pokoru, to zjistila, když její vyhnanství skončilo. Ona jim ukáže. Všem jim ukáže!

Ložnice, o niž se dělila s ostatními, ležela na kraji velké, zato tuze zvláštní vesnice. Vesnice asha’manů. Doslechla se, že kdesi již byla vykolíkována stavba, která, jak tvrdili, zastíní Bílou věž, zatím však žili tady. Pět velkých, hranatých kamenných kasáren, lemujících ulice stejně široké jako ty v Tar Valonu, pojalo až stovku asha’manských vojáků. Kasárna ještě nebyla hotová, díky Světlu, ale sníh zakrýval lešení, čekající na dělníky, kolem kamenných zdí dalších dvou, jež byla v podstatě připravená k zastřešení. Stála tu asi desítka menších kamenných budov, v nichž bydlelo po deseti zasvěcených, a budovaly se další. Mezi nimi stály skoro dvě stovky domů, jaké byly k vidění v každé druhé dědině, kde bydleli někteří ženatí muži a rodiny dalších, kteří ještě ve výcviku příliš nepostoupili.

Muži, kteří dokázali usměrňovat, ji neděsili. Kdysi na okamžik propadla panice, pravda, jenže to nebylo podstatné. Pět set mužů, kteří dokázali usměrňovat, však bylo jako úlomek kosti uvízlý mezi zuby, odkud ho nemohla dostat. Pět stovek! A někteří dokonce uměli cestovat. Úlomek kosti. Víc, ona se tu míli lesem k hradbě trmácela pěšky. To ji děsilo, to, co to znamenalo.

Hradba nebyla nikde dokončená, nikde nebyla vyšší než tři, nejvíc čtyři sáhy. Na několika místech mohla přelézt hromady černého kamení, nebýt ale toho, že dostala rozkaz nepokoušet se o útěk. Hradba se však táhla osm mil a ona Logainovi věřila, když říkal, že se stavbou začali před necelými třemi měsíci. Ten chlap ji měl příliš pevně v hrsti, aby se obtěžoval lhát. Tvrdil, že hradba je plýtváním časem a námahou, a možná i byla, ale jí z ní cvakaly zuby. Jenom tři měsíce. S použitím jediné síly. Mužské polovice jediné síly. Když pomyslela na tu černou hradbu, viděla nesmiřitelnou sílu, kterou nebylo možné zastavit, lavinu černého kamene, hrnoucí se, aby zasypala Bílou věž. Což bylo samozřejmě nemožné. Nemožné, jenže když zrovna nesnila o tom, jak škrtí Elaidu, zdálo se jí o tomhle.

V noci sněžilo a na střechách ležela těžká bílá pokrývka, ulice však byly umetené, poněvadž odklízení sněhu měli za úkol muži ve výcviku, ještě než vyšlo slunce. Používali jedinou sílu na všechno, od nošení dřeva po čištění šatů! Občas kolem proběhl černě oděný muž a další se řadili před kasárnami, kde velitelé nahlas četli seznamy. Míjely ji i ženy, teple zabalené, šly s koši do skladu zásobovače či s vědry na vodu k nejbližší kašně, i když jak tu mohla nějaká žena zůstat, když věděla, co je její manžel zač, to Toveine nechápala. Ještě bizarnější bylo, že po ulicích běhaly děti, běhaly kolem mužů, kteří dokázali usměrňovat, křičely a smály se, honily obruče, házely si barevnými míčky a hrály si s panenkami či psy. Jen malá kapka normálnosti, jež zdůrazňovala zlo toho ostatního.

Ulicí před ní krokem projížděl oddíl jezdců na koních. Za tu krátkou dobu, co tu byla – nekonečnou dobu – neviděla po vsi nikoho jezdit na koni, koně jen tahali žebřiňáky a vozy. A nepotkala tu ani žádné návštěvníky, i když někteří z toho oddílu zde očividně museli být jen na návštěvě. Pět mužů v černém doprovázelo tucet v červených kabátech a pláštích královniny gardy a v čele jely dvě plavovlasé ženy, jedna v červenobílém plášti lemovaném černou kožešinou a druhá... Toveine zvedla obočí. Ta druhá na sobě měla zelené kandorské spodky a kabátec ušitý tak, jako by patřil hlavnímu kapitánovi. Na červeném plášti měla dokonce zlaté uzly označující hodnost! Nejspíš si ty muže spletla. Kdyby se ta ženština setkala se skutečnými gardisty, se zlou by se potázala. V každém případě bylo na návštěvu příliš brzy.

Pokaždé, když ta podivná skupinka dorazila k oddílu v černých kabátech, muž vepředu křikl: „Asha’mani, pózor!“ a muži zadupali na udusané hlíně a ztuhli jako kamenné sloupy.

Toveine si stáhla kapuci hlouběji do čela, aby jí nebylo vidět do tváře, a poodešla stranou, za roh jedněch menších kamenných kasáren. Ven vyšel jakýsi dědek s rozdělenou bradkou a se stříbrným špendlíkem ve tvaru meče na vysokém límci a zvědavě po ní koukl, aniž by zpomalil krok.

To, co udělala, bylo jako vědro studené vody, málem se rozplakala. Nikdo z těch cizinců teď už nespatří tvář Aes Sedai, ani kdyby ji poznali, a pokud by jedna z těch žen dokázala usměrňovat, jakkoli to bylo nepravděpodobné, nedostala by se dost blízko, aby zjistila, že to Toveine dokáže. Vzteká se a rozčiluje kvůli tomu, jak neposlechnout Logaina, a pak udělá všechno pro to, aby splnila jeho rozkazy, aniž by o tom aspoň přemýšlela!

Na znamení vzdora se na místě zastavila a otočila se k návštěvníkům. Automaticky zvedla ruce, aby zkontrolovala kapuci, než si to uvědomila a honem je dala dolů. Bylo to ubohé a směšné. Znala asha’mana, který oddíl hlídal, přinejmenším od pohledu. Byl to tlusťoch ve středních letech, s mastnými černými vlasy, podlézavým úsměvem a očima jako věštec. Ale nikoho jiného nepoznala. Čeho tím chtěla dosáhnout? Jak by mohla komukoliv z nich svěřit zprávu? I kdyby se doprovod rozplynul, jak by se dostala natolik blízko, aby zprávu předala, když měla zakázáno komukoliv cizímu prozradit, že tu jsou Aes Sedai?

Chlapíka s pronikavýma očima dnešní ranní povinnosti zřejmě nudily, ani se nenamáhal zakrýt zívnutí, „...až tu skončíme,“ říkal, když projížděl kolem Toveine, „ukážu vám Řemeslné Město. Je o něco větší než tohle. Máme tu všechny možné řemeslníky, od kameníků a tesařů po kovotepce a krejčí. Můžeme si vyrobit všechno, co potřebujeme, urozená paní Elain.“

„Kromě tuřínů,“ pronesla jedna žena vysokým hlasem a druhá se zasmála.

Toveine trhla hlavou. Dívala se, jak jezdci projížděli ulicí, doprovázeni hlasitými rozkazy a dupotem. Urozená paní Elain? Elain z rodu Trakandů? Ta mladší z dvojice celkem odpovídala popisu. Elaida nevyjevila, proč tak zoufale touží dostat do rukou jednu uprchlou přijatou novicku, i když se mohla stát královnou, ale nepustila z Věže jedinou sestru, aniž by jí nedala přesné rozkazy, co dělat, pokud na tu holku narazí. Dávej si dobrý pozor, Elain z rodu Trakandů, pomyslela si Toveine. Byla bych nerada, kdyby ses měla dostat Elaidě do rukou.

Chtěla si to promyslet, promyslet si, jestli by se přítomnosti té holky zde nedalo nějak využít, ale náhle vzadu v hlavě cosi ucítila. Mírné uspokojení a cílevědomost. Logain posnídal. Brzy vyjde ven. Řekl jí, aby tam na něj čekala.

Rozběhla se, dřív než si to uvědomila. Následkem toho se jí nohy zapletly do sukní. Upadla tvrdě a vyrazila si dech. Navztekala se, byla úplně bez sebe, ale zvedla se, a aniž by se zdržovala oprašováním, zvedla si sukně nad kolena a znovu se rozběhla, až za ní plášť vlál. Muži po ní drsně pokřikovali a děti se smály a ukazovaly si na ni.

Náhle se ocitla uprostřed smečky psů, kteří vrčeli a snažili se ji kousnout do nohou. Poskakovala, otáčela se a kopala, ale oni na ni dál doráželi. Nejradši by ječela vzteky a rozčilením. Psi ji vždycky otravovali, a ona nemohla usměrnit ani vlásek, aby je zahnala. Jeden šedivý hafan ji chytil za sukni a táhl ji stranou. Všechno ostatní přehlušila panika. Jestli znovu upadne, roztrhají ji na kusy.

Jedna žena v hnědé sukni se na psa tahajícího Toveine za sukni s křikem rozpřáhla těžkým košem a zahnala ho. Další žena zasáhla strakatého hafana do žeber, až s vytím utekl. Toveine na ně užasle zírala a za svou nepozornost musela vytrhnout levou nohu z tlamy jiného psa za cenu kusu punčochy a kousku kůže. Přiběhly další ženy a zaháněly psy tím, co měly po ruce.

„Jen jdi, Aes Sedai,“ řekla jí hubená starší hospodyně a plácla skvrnitého psa proutkem. „Už tě nebudou obtěžovat. Já mám radši kočky, ale kočky teď manžela nějak nemůžou vystát. Tak jdi.“

Toveine svým zachránkyním ani nepoděkovala, okamžitě se rozběhla a horečnatě přemýšlela. Ty ženy to věděly. Jestli to věděla jedna, věděly to všechny. Ale žádné zprávy nedonesou, nepomůžou jí uprchnout, ne, když tu samy chtěly zůstat. Ne, když věděly, komu by pomáhaly. A tím to končilo.

Kousek od Logainova domu v jedné z několika užších bočních uliček zpomalila a honem spustila suknice. Před domem čekalo osm, deset mužů v černých kabátech, holobrádci, šediví dědci, muži nejrůznějšího věku. Po Logainovi však zatím nebylo ani vidu, ani slechu. Stále ho cítila, cílevědomého a nyní i soustředěného. Asi četl. Zbytek cesty došla důstojným krokem. Klidná a vyrovnaná, každým coulem Aes Sedai, bez ohledu na okolnosti. Skoro se jí podařilo zapomenout, jak zděšeně prchala před psy.

Dům ji překvapil pokaždé, když ho zahlédla. Ostatní stavení v ulici byla stejně velká a dvě dokonce větší. Byl to obyčejný dřevěný domek, dvouposchoďový, i když červeně natřené dveře, okenice a okenní rámy vypadaly poněkud neobvykle. Vnitřek zakrývaly obyčejné závěsy, ale sklo v oknech bylo tak špatné, že by skrz ně bylo stěží něco vidět, i kdyby byly závěsy roztažené. Ten dům mohl patřit ne příliš úspěšnému kramáři, těžko se hodil pro jednoho z nejznámějších žijících mužů.

Napadlo ji, co asi zdrželo Gabrelle. Druhá sestra spojená s Logainem dostala stejný příkaz a zatím tu pokaždé byla první. Gabrelle toužila studovat asha’many, jako by o nich chtěla napsat knihu. Možná i chtěla, hnědé by psaly o čemkoliv. Toveine druhou sestru zahnala z mysli. I když jestli se Gabrelle dostaví pozdě, třeba by mohla zjistit, jak se jí to podařilo. Prozatím měla ke studiu vlastní objekty.

Muži před červenými dveřmi si ji prohlíželi, neřekli však nic, nebavili se ani mezi sebou. Přesto tady nebylo žádné nepřátelství. Prostě čekali. Žádný neměl plášť, přesto jim od úst nestoupala pára. Všichni byli zasvěcení, se stříbrným mečíkem na límci.

Stejné to bylo každé ráno, kdy se tu takhle hlásila, třebaže tady nebývali stejní muži. Některé znala, tedy znala jejich jména a občas pár dalších ždibců. Evin Vinchova, hezounek, který byl u toho, když ji Logain zajal, se opíral o roh a pohrával si se šňůrou. Donalo Sandomere, pokud se tak skutečně jmenoval, s vrásčitým obličejem sedláka a naolejovanou bradkou zastřiženou do strohé špičky, se pokoušel o malátný postoj, o němž si myslel, že by se hodil ke šlechtici. Hranatý Taraboňan Androl Genhald měl ruce sepjaté za zády a vraštil husté obočí. Nosil zlatý pečetní prsten, ale ona ho považovala za tovaryše, který si oholil kníry a zahodil závoj. Mezar Kurin z Arad Domanu, s prošedivělými spánky, si hladil granát v levém uchu. On mohl být nějaký méně významný šlechtic. V hlavě již měla úhledný seznam jmen a tváří. Dřív nebo později je začnou honit, a pak bude každá informace, jež napomůže jejich identifikaci, užitečná.

Červené dveře se otevřely a muži se narovnali, ven však nevyšel Logain.

Toveine překvapeně zamrkala a pak upřela bezvýrazný pohled do zelených očí Gabrelle, aniž by se namáhala zakrýt znechucení. Díky tomu prokletému propojení s Logainem jí bylo jasné, co měl včera v noci za lubem – bála se, že nikdy neusne! – ale ani v nejtemnějších představách by nepodezírala Gabrelle! Několik mužů žaslo stejně jako Toveine, pár se jich pokoušelo zakrýt úsměv. Kurin se otevřeně zubil a palcem si hladil tenké kníry.

Tmavá žena neměla ani tolik studu, aby se začervenala. Trochu zvedla ten svůj pršák a potom si drze upravila tmavomodré šaty kolem boků, jako by oznamovala, že se právě oblékla. Přehodila si plášť přes ramena a cestou k Toveine si zavazovala tkanice, stejně vyrovnaná, jako by byla zpátky ve Věži.

Toveine ji popadla za ruku a odtáhla stranou od mužů. „Možná jsme zajatkyně, Gabrelle,“ šeptala drsně, „ale to není důvod se poddat. Zvlášť ne Ablarovu ohavnému chtíči!“ Druhá žena se netvářila ani zaraženě! Toveine cosi napadlo. No ovšem. „Copak...? Copak on ti to nařídil?“

Gabrelle se jí vytrhla a ohrnula nos. „Toveine, trvalo mi celé dva dny, než jsem se ‚poddala‘ jeho chtíči, jak ses vyjádřila. Považuju za štěstí, že trvalo jen čtyři přesvědčit ho, aby mě nechal. Vy červené to možná netušíte, ale muži moc rádi klevetí a povídají. Stačí ti jenom poslouchat, nebo to alespoň předstírat, a muž ti povypráví všechno o svém životě.“ Zamyšleně nakrčila čelo a přestala ohrnovat nos. „Ráda bych věděla, jestli je to stejné i pro obyčejné ženy.“

„Co jestli je stejné?“ zeptala se Toveine. Gabrelle ho špehuje? Nebo se jenom snaží získat další materiály pro svou knihu? Ale tohle bylo neuvěřitelné, dokonce i na hnědou! „O čem to tu mluvíš?“

Gabrelle se nepřestávala tvářit zadumaně. „Cítím se... bezmocná. Ach, byl něžný, ale dosud mě ještě nikdy nenapadlo, jak silné ruce může muž mít, a já nemohla usměrnit ani vlásek. On se... ujal vedení, i když to není tak docela pravda. Jen byl... silnější a já to věděla. Bylo to... podivně osvěžující.“

Toveine se otřásla. Gabrelle se musela zbláznit! Už jí to chtěla říci, když se objevil sám Logain a zavřel za sebou dveře. Byl vysoký, vyšší než ostatní přítomní muži, tmavé vlasy mu spadaly na široká ramena a rámovaly pyšnou tvář. Na vysokém límci měl stříbrný meč i toho směšného hada s nohama. Když se kolem něj muži shlukli, bleskl úsměvem po Gabrelle. A ta husa se na něj taky uculila. Toveine se znovu otřásla. Osvěžující. Ta ženská se opravdu zbláznila!

Stejně jako každé ráno, i nyní muži začali s hlášením. Toveine z nich většinou nepochopila hlavu ani patu, přesto poslouchala.

„Našel jsem dva, co se zřejmě zajímají o to nové léčení, co na tebe Nyneiva použila, Logaine,“ vykládal Genhald zamračeně, „ale jeden dokáže stěží léčit tak, jak to již známe, a ten druhý chce vědět víc, než mu dokážu říct.“

„Můžeš mu říct všechno, co vím já,“ opáčil Logain. „Paní z al’Mearů mi nevykládala, co dělá, a já zjistil jen pár útržků z toho, jak se bavily ostatní sestry. Jenom dál zasévejte semínka a budeme doufat, že něco vyroste. Víc dělat nemůžete.“ S Genhaldem přikyvovali i další muži.

Toveine si to zapsala do paměti. Nyneiva z al’Mearů. Po návratu do Věže to jméno slýchala často. Další uprchlá přijatá, další, již Elaida chtěla víc, než by odpovídalo touze po spravedlivém potrestání uprchlice. Navíc byla ze stejné vesnice jako al’Thor. A nějak ve spojení s Logainem. To by nakonec mohlo někam vést. Ale nový druh léčení? Používaný přijatou? Sice to bylo nepravděpodobné, skoro až na hranici nemožného, ona však již nemožné viděla, takže si to také zapamatovala. Všimla si, že i Gabrelle pozorně poslouchá. A také že ji koutkem oka pozoruje.

„S některými z těch dvouříčských chlapů jsou potíže, Logaine,“ ozval se Vinchova a na hladké líce mu vystoupil rozzlobený ruměnec. „Říkal jsem chlapi, ale dva z nich nejsou než kluci, nejvýš čtrnáct! Nechtějí se přiznat.“ Jemu mohlo být tak o rok, o dva víc, ještě mu teklo mlíko po bradě. „Byl to zločin, přivést je sem.“

Logain zavrtěl hlavou. Nedalo se poznat, zda se zlobí, či lituje. „Slyšel jsem, že Bílá věž bere děvčata už kolem dvanácti. Dohlídni na ty Dvouříčské, pokud to půjde. Žádné rozmazlování, nebo se proti nim obrátí ostatní, ale snaž se jim zabránit, aby udělali nějakou pitomost. Pánu Drakovi by se nejspíš nelíbilo, kdybychom zabili příliš mnoho mužů z jeho domova.“

„Co já vím, tak je mu to zřejmě jedno,“ zamumlal Vinchova. Mluvil se silným murandským přízvukem, třebaže jeho zakroucené kníry jasně prozrazovaly, odkud pochází. Přes hřbety prstů si převaloval stříbrňák a zdálo se, že se na něj soustředí stejně jako na Logaina. „Slyšel jsem, že sám pán Drak řekl M’Haelovi, aby z toho Dvouříčí vytáhl každého muže, který dokáže usměrňovat, včetně mlíčňáků. S tím, kolik jich přivedl zpátky, se divím, že tam vůbec nějaký chlapi zůstali.“ Jeho vtípek se setkal se smíchem, ale Logainův vyrovnaný tón je uťal jako čepel.

„Ať už pán Drak nařídil cokoliv, doufám, že moje rozkazy byly jasné.“ Tentokrát všichni přikyvovali a pár mužů zamumlalo: „Ano, Logaine,“ a „Jak říkáš, Logaine.“

Toveine ihned přestala ohrnovat pysk. Nevědomí hňupové. Věž přijímala dívky pod patnáct let, pouze pokud již začaly usměrňovat. To ostatní však bylo zajímavé. Opět Dvouříčí. Všichni říkali, že al’Thor se ke své domovině obrátil zády, ale ona si nebyla tak jistá. Proč po ní Gabrelle tak kouká?

„Včera v noci,“ řekl Sandomere po chvíli, „jsem zjistil, že Mishraile dostává od M’Haela soukromé lekce.“ Spokojeně si pohladil špičatou bradku, jako by předložil drahocenný klenot.

Možná ano, jenže Toveine netušila jaký. Logain pomalu kývl. Ostatní si mlčky vyměnili pohledy a tváře jako by měli vytesané z kamene. Toveine je pozorovala a rozčileně si to přežvykovala. Příliš často to bylo takové, věci, jež nepovažovali za nutné vysvětlovat – nebo se toho báli? – a ona je nechápala. Neustále měla pocit, že tu jsou skryté klenoty, ale mimo její dosah.

Jakýsi rozložitý Cairhieňan, sahající Logainovi stěží po prsa, otevřel ústa, ale ať už chtěl něco dodat k té záležitosti s Mishrailem, ať už to byl kdokoliv, to nikdy nezjistila.

„Logaine!“ Ulicí se sem ozlomkrk hnal Welyn Kajima a rolničky na konečcích černých cůpků mu cinkaly. Další zasvěcený, muž ve středních letech, jenž se přespříliš usmíval, byl rovněž u toho, když ji Logain chytil. A spojil se s Jenare. Když se protlačil mezi ostatními, supěl a rozhodně se neusmíval.

„Logaine,“ funěl, „M’Hael se vrátil z Cairhienu a na desku v paláci přidal nové zběhy. Tomu nebudeš věřit!“ Bez dechu ten seznam vychrlil a ostatní do toho vykřikovali, takže Toveine zaslechla jen útržky.

„Zasvěcení už zběhli i dřív,“ odvětil Cairhieňan, když Kajima skončil, „ale nikdy ne hotový asha’man. A teď sedm najednou?“

„Jestli mi nevěříš,“ začal Kajima a rozkohoutěně se narovnal. V Arafelu býval úředníkem.

„My ti věříme,“ uklidňoval ho Genhald. „Ale Gedwyn a Torval byli M’Haelovi muži. Rochaid a Kisman taky. Proč by zbíhali? Dal jim všechno, co by mohl chtít i král.“

Kajima podrážděně vrtěl hlavou, až rolničky zazvonily. „Víte, že na seznamu nikdy nejsou důvody. Jenom jméma.“

„Ať si táhnou,“ zavrčel Kurin. „Akorát že my je teď musíme honit.“

„Já nechápu spíš ty ostatní,“ poznamenal Sandomere. „Byl jsem u Dumajských studní. Viděl jsem je, když si je pak pán Drak vybíral. Dashiva měl hlavu v oblacích, jako vždycky. Ale Flinn, Hopwil a Narishma? Nikdy jste neviděli spokojenější lidi. Byli jako jehňátka, co je pustili do sýpky s ječmenem.“

Jeden statný chlapík s již prošedivělými vlasy vyplivl: „No, já u Studní nebyl, ale šel jsem na jih proti Seanchanům.“ Mluvil s andorským přízvukem. „Možná se jehňatům řeznickej dvůr nelíbil tolik jako sýpka s ječmenem.“

Logain poslouchal, aniž by se k hovoru přidal, s rukama založenýma na prsou. Tvář měl nečitelnou jako masku. „Tobě dělá řezničina starosti, Canlere?“ zeptal se teď.

Andořan se zaškaredil a pokrčil rameny. „Asi tam dřív či později skončíme všichni, Logaine. Nemáme moc na vybranou, ale nemusí se mi to líbit.“

„Hlavně pokud tam budeš,“ utrousil Logain docela tiše. Hovořil ke Canlerovi, ale další přizvukovali. Logain se zadíval na Toveine a Gabrelle. Toveine se snažila vypadat, že neposlouchá, a honem si do paměti ukládala všechna jména. „Jděte dovnitř, do tepla,“ přikázal jim Logain. „Dejte si čaj, ať se zahřejete. Vrátím se, hned jak to půjde. Nedotýkejte se mých papírů.“ Odvedl muže směrem, odkud přiběhl Kajima.

Toveine vzteky skřípala zuby. Aspoň ho nebude muset následovat na cvičiště, kolem toho takzvaného Zrádcovského stromu, kde jako zkažené ovoce visely hlavy, a dívat se na muže, kteří se učí, jak ničit s jedinou silou, doufala však, že bude mít pro sebe další den, kdy se bude moci toulat po okolí a sbírat informace. Už muže slyšela mluvit o tom Taimově „paláci“ a doufala, že ho dnes najde a možná i zahlédne muže, jehož jméno bylo stejně černé jako Logainovo. Místo toho pokorně následovala druhou ženu do červených dveří. Nemělo smysl s tím bojovat.

Uvnitř se rozhlížela po pokoji, zatímco si Gabrelle věšela plášť na kolíček. Přesto, jak dům vypadal zvenčí, Toveine od Logaina čekala něco velkolepějšího. V kamenném krbu tu hořel oheň. Dlouhý, úzký stůl a židle s tyčovým opěradlem stály na holých prknech. Její pozornost upoutal psací stůl, jen o málo zdobnější než ostatní nábytek. Na něm byly na sobě naskládané krabice s dopisy a kožená pouzdra plná papírů. Svrběly ji prsty, ale věděla, že i kdyby se ke stolu posadila, nedokázala by se ani dotknout ničeho jiného než brku či kalamáře.

S povzdechem následovala Gabrelle do kuchyně, kde hřála železná kamínka a na nízkém příborníku pod oknem ležely špinavé talíře od snídaně. Gabrelle nalila vodu do konvice a postavila ji na kamna, potom z kredence vzala zeleně polévaný čajník a dřevěnou nádobku. Toveine si přehodila plášť přes opěradlo židle a posadila se ke stolu. Nechtěla čaj, pokud by nedostala i snídani, o niž přišla, ale věděla, že ho stejně vypije.

Ta hloupá hnědá klábosila dál, zatímco se věnovala domácím pracím jako spokojená hospodyňka. „Už jsem se hodně dozvěděla. Logain je jediný plnoprávný asha’man, který bydlí tady ve vesnici. Všichni ostatní bydlí v Taimově ‚paláci‘. Mají sluhy, jenomže Logain si najal manželku jednoho z mužů v učení, aby mu vařila a poklízela. Brzy tady bude a myslí si, že on dal slunce na oblohu, takže bychom před ní už neměly probírat nic důležitého. Našel tvou složku s papíry."

Toveine měla pocit, že jí hrdlo svírá ledová ruka. Snažila se to skrýt, ale Gabrelle ji upřeně pozorovala.

„Spálil ji, Toveine. Poté, co si přečetl obsah. Zřejmě si myslí, že nám prokázal laskavost.“

Ruka povolila a Toveine mohla opět dýchat. „Mezi mými papíry byl i Elaidin rozkaz.“ Odkašlala si. Elaidin rozkaz zkrotit každého muže, jehož tady najdou, a bez odkladu jej oběsit bez soudu v Tar Valonu, který vyžadoval věžový zákon. „Vynucovala tvrdé podmínky, a kdyby to tito muži zjistili, zareagovali by taky tvrdě.“ Přes teplo z kamen se zachvěla. Kvůli tomu jedinému papíru je mohli všechny utišit a oběsit. „Proč by nám prokazoval laskavosti?“

„Netuším proč, Toveine. Není zloduch, alespoň o nic větší než většina ostatních mužů. Mohlo by to být tak prosté.“ Gabrelle postavila na stůl talíř s křupavými rohlíky a další s čerstvým sýrem. „Nebo by to mohlo být kvůli tomu, že tohle pouto je jako strážcovské ve víc směrech, než si myslíme. Možná jenom nechce cítit, jak nás dvě popraví.“ Toveine zakručelo v žaludku, ale rohlík si vzala, jako by ho chtěla jen oždibovat.

„Myslím, že ‚tvrdý‘ je jen mírný výběr slov,“ pokračovala Gabrelle a sypala do čajníku čaj. „Viděla jsem, jak jsi sebou trhla. Přivést nás sem pro ně samozřejmě znamenalo spoustu nemalých potíží. Mít mezi sebou padesát jednu sestru, dokonce i s poutem... Musí se bát, že přijdeme na nějaký způsob, jak obejít jejich rozkazy, že objevíme nějakou skulinu, která jim unikla. Odpověď je nejspíš taková, že kdyby nás zabili, Věž by to rozběsnilo. Když jsme naživu a zajaté, dokonce i Elaida bude postupovat velice opatrně.“ Zasmála se, pobavilo ji to. „Tvůj výraz, Toveine. Myslíš, že jsem celou dobu strávila jenom přemýšlením o tom, jak Logaina pohladit?“

Toveine zavřela ústa a odložila nedotčený rohlík. Stejně byl studený a na pohmat tvrdý. Předpokládat, že hnědé jsou neznalé světa, ponořené do svých knih a studií a nic jiné je nezajímá, byla chyba. „Co ještě jsi viděla?“

Gabrelle, stále ještě se lžící v ruce, se posadila naproti Toveine a předklonila se. „Až bude ta jejich hradba hotová, možná bude silná, ale tohle místo je plné trhlin. Je tu frakce Mazrima Taima a Logainova frakce, i když oni je za frakce jako takové zřejmě nepovažují. A možná tu jsou i další, rozhodně tu jsou muži, kteří nevědí, že nějaké frakce existují. Padesát jedna sestra by s tím měla být schopna něco dokázat, dokonce i s poutem. Druhá otázka je, co s tím uděláme?“

„Druhá otázka?“ opáčila Toveine, ale druhá žena jenom čekala. „Jestli se nám podaří ty trhliny rozšířit,“ řekla nakonec, „rozeženeme do světa deset nebo padesát nebo sto tlup a všechny budou nebezpečnější než jakékoliv vojsko. Znovu je všechny pochytat by mohlo trvat celý život a rozervat svět na kusy jako nové Rozbití, když se navíc blíží Tarmon Gai’don. Totiž pokud ten al’Thorovic chlapík je skutečně Drak Znovuzrozený.“ Gabrelle otevřela ústa, ale Toveine ji mávnutím ruky zarazila. Nejspíš jím byl, ale teď na tom příliš nezáleželo. „Avšak jestli to neuděláme... I když potlačíme tu vzpouru a všechny sestry se vrátí do Věže a povoláme i všechny sestry na odpočinku, nevím, zda bychom všechny dohromady dokázaly toto místo zničit. Podle mě by při tom pokusu zemřela tak půlka Věže. Jaká je první otázka?"

Gabrelle se opřela a najednou se zatvářila unaveně. „Ano, není to snadné rozhodnutí. A každý den přivádějí další a další muže. Co jsme tu, tak jich bylo tak patnáct, dvacet.“

„Nehraj si se mnou, Gabrelle! Jaká je první otázka?“ Hnědá sestra se zatvářila přísně a upřeně na ni hleděla.

„Brzy ten šok odezní,“ řekla nakonec. „Co přijde pak? Pravomoc, kterou ti svěřila Elaida, je neplatná. Celá expedice je vyřízená. První otázka zní, je nás jedenapadesát sester jednotných, nebo budeme zase hnědé, červené, žluté, zelené a šedé? A chudák Ayako, jak ta musí litovat, že bílé trvaly na tom, aby tu měly zástupkyni. Lemai a Desandre mezi námi stojí nejvýš.“ Gabrelle mávla lžící. „Jediná naděje na to, že budeme držet pohromadě, je v tom, že se my dvě veřejně podvolíme Desandre. Musíme! Tím to aspoň začne. Doufám. Kdyby se nám podařilo přivést pár dalších, bude to začátek.“

Toveine se zhluboka nadechla a předstírala, že hledí do prázdna a uvažuje. Podvolit se sestře stojící výš nebylo samo o sobě nic těžkého. Adžah si vždycky udržovala tajemství a občas proti sobě trochu pletichařila, ale otevřený rozkol ve Věži ji děsil. Kromě toho se naučila pokořit se před panímámou Doweelovou. Napadlo ji, jak se té ženě asi líbí chudoba, když pracuje na statku pro paní ještě tvrdší, než byla sama.

„Já to dokážu,“ pravila nakonec. „Měly bychom mít plán, který Desandre a Lemai předložíme, jestli je máme přesvědčit.“ Ona již jeden měla, i když ho nehodlala nikomu předkládat. „Ehm, voda už vře, Gabrelle.“

Ta hloupá ženská se náhle usmála, vstala a běžela ke kamnům. Hnědé uměly vždycky lépe číst v knihách než v lidech. Než budou Logain, Taim a ostatní zničeni, pomohou Toveine Gazal svrhnout Elaidu.

Velké město Cairhien se rozkládalo mezi mohutnými hradbami na břehu řeky Alguenyi. Obloha byla jasná a bez mráčku, ale vál studený vítr a slunce svítilo na střechy pokryté sněhem a odráželo se od rampouchů, které ani trochu netály. Alguenya nebyla zamrzlá, ale v proudu se otáčely malé kry, narážející na lodě čekající, až na ně přijde řada u mol. Obchod zpomalila zima a válka a Drak Znovuzrozený, ale nikdy se úplně nezastavil, ne, dokud nezmizí státy. I přes zimu proudili ulicemi, vytesanými do terasovitých kopců města, vozy, káry a lidé. Tady se tomu říkalo Město.

Před Slunečním palácem s vysokými hranatými věžemi se sešel kolem dlouhé vstupní rampy dav. Kupci zabalení do vlněných látek a šlechtici v sametu se tu strkali s ušmudlanými dělníky a ještě špinavějšími uprchlíky. Nikdo se nestaral o to, kdo stojí vedle něj, a dokonce i zlodějíčci zapomněli na své řemeslo. Někteří lidé odcházeli, často přitom potřásali hlavami, ale jejich místa zaujímali další, mnozí si zvedali děti na ramena, aby lépe viděly na pobořené křídlo paláce, kde nádeníci odklízeli suť ze třetího poschodí. Po celém Cairhienu se ozývalo bušení kladiv a vrzání os, křik kramářů, stížnosti kupujících a mumlání kupců. Dav před Slunečním palácem mlčel.

Míli od paláce stál Rand u okna ve vznešeně pojmenované Cairhienské akademii a vyhlížel přes zamrzlé tabulky na dlážděný dvůr dole. Za časů Artuše Jestřábí křídlo existovaly školy zvané akademie, i dříve, střediska učení, kam přicházeli učenci ze všech koutů světa. Ta nafoukanost neznamenala žádný rozdíl, mohli to tu nazvat Stodolou, hlavně dokud tady dělali, co po nich chtěl. On měl důležitější starosti. Neudělal chybu, když se tak brzy vrátil do Cairhienu? Jenže musel uprchnout tak rychle, takže se na těch správných místech dozvědí, že skutečně uprchl. Příliš rychle, aby všechno připravil. Potřeboval položit jisté otázky a byly tu věci, které nemohl odložit. A Min chtěla další knížky pantáty Fela. Slyšel ji, jak si pro sebe mumlá, zatímco se probírala policemi, kam je uložili po Felově smrti. S odměnou za knihy a spisy, které ještě nevlastnila, akademická knihovna rychle přerůstala místnosti, jež jí mohly být v bývalém paláci urozeného pána Barthanese vyhrazeny. Alanna mu seděla v koutku hlavy a zřejmě trucovala. Bude vědět, že je ve Městě. Takhle blízko by s ním mohla mluvit přímo, zjistil by, kdyby se o to pokusila. Naštěstí teď Luis Therin mlčel. V poslední době působil ještě šílenějším dojmem než dřív.

Rukávem otřel kousek okenního skla. Měl na sobě zcela obyčejný tmavošedý kabát, vhodný pro muže bez peněz a bez ctižádosti. Něco takového by nikdo na Draku Znovuzrozeném nečekal. Hlava zlatohřívého draka se mu kovově leskla na hřbetě ruky. Tady to neznamenalo žádné nebezpečí. Když se naklonil, aby se podíval z okna, špičkou boty se lehce dotkl kožené mošny ležící na zemi.

Dvůr byl umetený a velký vůz, který tu stál, byl obložen vědry, takže to připomínalo houby na palouku. Půl tuctu mužů v silných kabátech, se šátky a čepicemi, pracovalo na podivném nákladu na voze. Kolem silného kovového válce, zabírajícího polovinu vozu, byly jakési přístroje. Ještě podivnější bylo, že vůz neměl oje. Jeden z mužů vzal z trakaře opřeného stranou poleno a donesl ho ke kovové krabici upevněné pod válcem. V otevřených dvířkách krabice to rudě žhnulo a z vysokého, úzkého komína stoupal kouř. Jiný muž tancoval kolem vozu, měl vousy, neměl čapku ani žádné vlasy, mával rukama a zjevně vykřikoval rozkazy, jimž ostatní nevěnovali přílišnou pozornost. Od úst jim stoupala pára. Uvnitř bylo skoro teplo. V Akademii měli ve sklepích velké kotle a rozsáhlý systém průduchů. Zpola zahojené, nikdy nevyléčené rány v boku Randa pálily.

Neslyšel, co přesně Min říká – rozhodně nadávala – ale z jejího tónu bylo zřejmé, že hned tak neodejdou, pokud ji neodvleče. Stále se mohl na pár věcí zeptat. „Co říkají lidé? O paláci?“

„Co bys čekal,“ odtušil za ním urozený pán Dobraine trpělivě, stejně jako odpovídal na všechny ostatní otázky. Dokonce i když přiznával, že odpověď nezná, jeho tón se nezměnil. „Někteří tvrdí, že tě napadli Zaprodanci nebo Aes Sedai. Ti, kteří si myslí, že jsi přísahal věrnost Aes Sedai, dávají přednost Zaprodancům. V každém případě se vede rozsáhlá debata o tom, jestli jsi mrtvý, unesli tě nebo jsi utekl. Většina věří, že žiješ, ať už jsi kdekoliv, nebo to aspoň tvrdí. Někteří, bojím se, že jich není málo, si myslí...“ Odmlčel se.

„Že jsem zešílel,“ dokončil za něj Rand stejně vyrovnaným tónem. Nemělo smysl si s tím lámat hlavu nebo se kvůli tomu hněvat. „Že jsem část paláce zničil sám?“ Nechtěl mluvit o mrtvých. Bylo jich méně než jindy a jinde, ale dost, a některá jména se objevovala, i když zavřel oči. Jeden muž slezl z vozu, ale holohlavec ho chytil za ruku a táhl ho zpátky, aby mu ukázal, co udělal. Muž na druhé straně neopatrně seskočil a uklouzl a holohlavec pustil prvního a hnal se za druhým, jehož donutil vylézt zpátky. Co to, ve Světle, provádějí? Rand se ohlédl přes rameno. „Nejsou daleko od pravdy.“

Dobraine Taborwin, malý muž s vyholeným a napudrovaným čelem a prošedivělým zbytkem vlasů, jeho pohled nevzrušeně opětoval. Nebyl hezký – ale věrný. Na přednici tmavého sametového kabátce měl od krku téměř ke kolenům modré a bílé pruhy. Na pečetním prstenu měl řezaný rubín a další nosil na límci, ne moc velký, ale na Cairhieňana to bylo skoro křiklavé. Byl hlavou svého rodu a prošel mnoha bitvami, jenom máloco ho vylekalo. To dokázal u Dumajských studní.

Nicméně rozložitá šedivá žena, trpělivě čekající, až na ni přijde řada, vypadala stejně nevzrušeně. V ostrém protikladu k Dobrainově vznešené eleganci byly hnědé vlňáky Idrien Tarsinové poměrně prosté i pro kramářku, ale měla vlastní studnici autority a důstojnosti. Idrien byla hlavní mistrou Akademie, protože většina učenců a mechaniků si říkala mistr toho či mistra tamtoho. Vedla školu pevnou rukou a věřila na praktické věci, nové metody úpravy povrchů silnic nebo výroby barviv na látky, vylepšování sléváren a přádelen. Také věřila v Draka Znovuzrozeného. Ať už to bylo či nebylo praktické, bylo to pragmatické, a to mu stačilo.

Obrátil se zpátky k oknu a zase ten kousek skla otřel. Možná dole dělali něco s ohříváním vody – v několika vědrech ještě byla voda. V Shienaru používali velké kotle, aby ohřáli vodu do lázně – ale proč na voze? „Co jsem byl pryč, neodešel někdo náhle? Nebo se nečekaně nevrátil?“

Nečekal, že by to někdo udělal, tedy kdokoli důležitý. S holuby kupců a špehy Bílé věže – a Mazrimem Taimem. Nesměl zapomínat na Taima. Luis Therin při tom jméně zaprskal – se všemi těmi holuby, špehy a ukecanými lidmi mohl celý svět zjistit, že zmizel z Cairhienu. Ten svět, na němž záleželo tady a teď. Cairhien už nebyl místem, kde se bude bojovat. Dobrainova odpověď ho překvapila.

„Nikdo kromě... Ailil Riatin a nějaká vysoká hodnostářka Mořského národa zmizely hned po tom... útoku.“ Zaváhal jenom chviličku, ale zaváhal. Snad si také nebyl jistý tím, co se stalo. Své slovo však dodrží. To také dokázal u Dumajských studní. „Nenašla se žádná těla, ale mohli je zabít. Paní vln Mořského národa tu možnost ale odmítá vzít v úvahu. Spustila hotovou záplavu požadavků, aby jí její ženu okamžitě vrátili. Pravdou je, že Ailil mohla uprchnout na venkov. Nebo se připojit ke svému bratrovi, i když ti dala slovo. Tví tři asha’mani jsou stále ve Slunečním paláci. Flinn, Narishma a Hopwil. Lidé jsou z nich nervózní. Teď víc než předtím.“ Hlavní mistra si odkašlala a hlasitě zadupala. Ona z nich tedy rozhodně nervózní byla.

Rand jen mávl rukou. Pokud se nepřiblíží k paláci, žádný z těch tří nebyl dost silný, aby cítil, jak tu otevírá průchod. Ti tři se útoku na něj nezúčastnili, ale moudrý spiklenec by mohl vzít v úvahu i možnost neúspěchu a naplánovat, jak některé udržet v jeho blízkosti, pokud by přežil. „Ty nepřežiješ,“ zašeptal Luis Therin. „Nikdo z nás nepřežije."

Jdi zase spát, pomyslel si Rand podrážděně. Věděl, že nepřežije. Ale chtěl. V hlavě mu odpověděl opovržlivý smích, který zeslábl a zmizel. Holohlavec nechal všechny slézt a spokojeně si mnul ruce. On snad vedl proslov!

„Ailil a Shalon jsou naživu a neuprchly,“ pronesl Rand nahlas. Nechal je obě spoutané a s roubíkem, nacpané pod postelí, kde by je měli do pár hodin najít sluhové, i když štít, který spletl nad hledačkou větru Mořského národa, by se měl rozpustit mnohem dřív. Obě ženy by pak měly být schopné osvobodit se samy. „Podívej se ke Cadsuane, bude je mít v paláci urozené paní Arilyn.“

„Cadsuane Sedai přichází a odchází ze Slunečního paláce, jako by jí patřil,“ zavrčel Dobraine kriticky, „ale jak je dokázala dostat ven, aby je nikdo neviděl? A proč? Ailil je Toramova sestra, ale její nárok na Sluneční trůn se teď obrátil v prach, pokud vůbec někdy něco znamenal. Teď není důležitá ani jako figurka. A co se týče toho, že drží vysoce postavenou Atha’an Miere... K čemu?“

Rand schválně promluvil zlehka, bezstarostně. „Proč drží urozenou paní Caraline a vznešeného pána Darlina jako ‚hosty‘, Dobraine? Proč Aes Sedai dělají cokoliv? Najdeš je tam, kde jsem říkal. Pokud ti dovolí se podívat.“ Proč nebyla hloupá otázka, akorát na ni neměl odpověď. Caraline Damodred a Ailil Riatin samozřejmě zastupovaly poslední dva rody, které usedly na Sluneční trůn. A Darlin Sisnera vedl ty tairenske šlechtice, kteří ho chtěli vyhodit ze svého drahocenného Kamene, ze svého Tearu.

Rand se zamračil. Byl si jistý, že se na něj Cadsuane zaměřila, třebaže ona předstírala opak, ale co když to nepředstírala? Pokud něco, tak by to byla úleva. Samozřejmě že ano. Poslední, co potřeboval, byla Aes Sedai, která si myslí, že se může plést do jeho věcí. To úplně poslední. Třeba se Cadsuane zaměřila se svými piklemi na někoho jiného. Min viděla Sisneru s podivnou korunou. Rand o tomto jejím viděním hodně přemýšlel. Nechtěl ani pomyslet na ostatní věci, jež viděla, které se týkaly jej a zelené sestry. Bylo by možné, že si Cadsuane prostě myslí, že bude rozhodovat o tom, kdo povládne v Tearu a Cairhienu?

Prostě? Skoro se zasmál. Ale právě takhle se Aes Sedai chovaly. A Shalon, hledačka větru? Mít ji ve své moci možná Cadsuane dalo páku na Harine, paní vln, ale Rand měl podezření, že ji prostě jen sebrala zároveň s Ailil, jak se pokoušela utajit, kdo šlechtičnu doopravdy unesl. Cadsuane bude třeba vyvést z omylu. O tom, kdo povládne v Tearu a Cairhienu, již bylo rozhodnuto. Vysvětlí jí to. Později. Zatím to bylo hodně nízko na jeho žebříčku věcí, které je třeba vyřídit.

„Než odejdu, Dobraine, musím ti dát –“ Slova mu zamrzla na jazyku.

Holohlavec na nádvoří zatáhl za páku na voze a jeden konec vodorovného břevna se náhle zvedl, pak klesl a zasunul kratší břevno do otvoru ve spodku vozu. A vůz, třesoucí se tak, až se zdálo, že se každou chvíli rozpadne, vůz, jemuž začal z komína stoupat kouř, ten vůz se s trhnutím rozjel, břevno se zvedalo a klesalo, zprvu pomalu, postupem času stále rychleji. Vůz se pohyboval bez koní!

Neuvědomil si, že promluvil nahlas, dokud mu hlavní mistra neodpověděla.

„Aha, to! To je parní vůz, jak tomu Mervin Poel říká, můj pane Draku.“ Do překvapivě mladistvého hlasu se jí vloudil nesouhlas. „Tvrdí, že s tím vynálezem utáhne i sto vozů. Ale nejdřív musí ujet víc než padesát kroků, aniž by se něco nerozbilo nebo nezadrhlo. Pokud vím, dál se to nikdy nedostalo.“

A opravdu, ten – parní vůz? – se roztřeseně zastavil jen dvacet kroků od místa, odkud vyjel. Znovu se otřásl. Zřejmě se třásl stále silněji. Většina mužů na něj zase vylezla a jeden s něčím honem kroutil rukou omotanou hadrem. Z trubky náhle do vzduchu vyletěla pára a třesení se zpomalilo, až se zastavilo docela.

Rand potřásl hlavou. Vzpomněl si, že Mervina již viděl s vynálezem, který se třásl na stole a nic nedělal. Z něj pocházel tento zázrak? Tenkrát si myslel, že to má vyluzovat hudbu. Ten chlapík, který teď poskakoval kolem vozu a hrozil ostatním pěstmi, musel být sám Mervin. Jaké další zvláštnosti, jaké zázraky lidé tady na Akademii tvoři?

Když se zeptal, přičemž stále pozoroval muže pracující dole na voze, Idrien si hlasitě odfrkla. Z úcty k Draku Znovuzrozenému mluvila jen trochu nazlobeně a nakonec už jen znechuceně. „Už dost špatné je, že jsem musela dát místo těm filozofům, historikům a aritmetikům a jim podobným, ale ty jsi řekl, ať vezmu každého, kdo bude chtít vytvořit něco nového, a ať je tu nechám, pokud budou vykazovat nějaké pokroky. Asi jsi doufal, že získáš zbraně, ale teď mám na krku tucty snílků a budižkničemů, každý má jednu dvě staré knížky a rukopisy, které všechny pocházejí z doby Úmluvy Deseti států, víš, pokud už ne ze samotného věku pověstí, alespoň oni to tvrdí, a všichni se snaží vyznat v kresbách, náčrtcích a popisech věcí, které nikdy neviděli, a možná ani nikdo jiný. Já viděla staré rukopisy, kde se psalo o lidech s očima na břiše a zvířatech půldruhého sáhu vysokých s kly delšími než člověk a městech –“

„Ale co dělají, hlavní mistro Tarsinová?“ chtěl vědět Rand. Muži pracující na dvoře se pohybovali cílevědomě, ne jako by viděli neúspěch. A ten vůz jel.

Tentokrát zafrkala hlasitěji. „Hlouposti, můj pane Draku, to dělají. Kin Tovere sestrojil ten svůj velký dalekohled. Měsíc skrz něj vidíš jasně jako svou dlaň, a taky to, o čem tvrdí, že to jsou jiné světy, ale k čemu je to dobré? A ještě chce postavit větší. Maryl Harkeová vyrábí obrovské draky, říká jim kluzáky, a na jaře se bude zase vrhat z kopců. Když ji vidíš, jak se snáší na těch křídlech, srdce ti skočí až do krku. Příště, až se jí ten krám ohne, zláme si víc než ruku, to ti povídám. Jander Parentakis věří, že dokáže pohánět říční bárky s koly ze mlejna, nebo tak něco, ale když dal na palubu dost mužů, aby otáčeli klikami, už tam nebylo místo pro náklad a každá loď s plachtami ho snadno předhonila. Ryn Anhara chytá blesky do velkých nádob – pochybuju, že i on ví proč – a Niko Tokamová je stejně praštěná s těmi svými –“

Rand se otočil tak rychle, až ustoupila, a dokonce i Dobraine přešlápl, jako správný šermíř. Ne, nebyli si jím jistí. „On chytá blesky?“ zeptal se Rand tiše.

Náhle pochopila a zamávala rukama. „Ne, ne! Ne jako... takhle!“ Ne jako ty, řekla málem. „Je to taková vymyšlenost s dráty a kolečky a velkými hliněnými nádobami a Světlo ví čím ještě. Říká tomu blesky a jednou jsem viděla, jak na jednu tu nádobu skočila krysa, na ty kovové tyčky, co z ní trčí. Rozhodně to vypadalo, jako by do ní udeřil blesk.“ Do hlasu se jí vloudila naděje. „Jestli chceš, řeknu mu, aby toho nechal.“

Snažil se představit si, jak někdo létá na draku, ale bylo to příliš směšné. A chytání blesků do nádob si ani představit neuměl. Přesto... „Ať pokračují jako doposud, hlavní mistro. Kdo ví? Třeba se ukáže, že jeden z těch vynálezů je důležitý. Jestli bude některý fungovat, jak má, dej vynálezci odměnu.“

Dobraine se zatvářil pochybovačně, třebaže se mu to podařilo téměř dokonale zakrýt. Idrien se mrzutě uklonila, dokonce udělala pukrle, ale očividně si myslela, že po ní chce, aby nechala prasata létat, pokud to dokážou.

Rand si nebyl jistý, nakolik s ní nesouhlasí. Nakonec by však jednomu z těch prasat mohla narůst křídla. Ten vůz se pohnul. Velice toužil po tom, aby tu po něm něco zůstalo, něco, co by světu pomohlo přežít nové Rozbití, o němž Dračí proroctví předpovídala, že je přivodí. Potíž byla v tom, že neměl tušení, co by to mohlo být, kromě škol samotných. Kdo mohl vědět, jaké zázraky dokážou? Světlo, chtěl postavit něco, co by vytrvalo.

Myslel jsem, že dokážu budovat, zamumlal mu v hlavě Luis Therin. Mýlil jsem se. My nejsme budovatelé, ani ty, ani já, ani ten druhý. My jsme ničitelé. Ničitelé.

Rand se zachvěl a prohrábl si vlasy. Ten druhý? Občas hlas v jeho hlavě zněl úplně normálně, právě když byl nejšílenější. Dobraine i Idrien ho pozorovali, Dobraine nejspíš svou nejistotu skrýval, Idrien se s tím nenamáhala. Rand se narovnal, jako kdyby se nic nestalo, a vytáhl z kapsy dva balíčky. Na obou byl v podlouhlém kousku červeného vosku otištěn drak. Přezka opasku, který v této chvíli neměl na sobě, posloužila jako velmi působivé pečetítko.

„V tom prvním tě jmenuji svým správcem Cairhienu,“ řekl podávaje balíček Dobrainovi. V kapse měl ještě třetí pro Gregorina den Lushenose, jímž ho jmenoval správcem Illianu. „Takže by nemělo docházet k potížím, pokud by někdo pochyboval o tvé autoritě, zatímco budu pryč.“ Dobraine by takové potíže dokázal snadno vyřídit se svými ozbrojenci, jenže lepší bylo zařídit, aby nikdo nemohl pochybovat či tvrdit, že o tom nic neví. Jestli budou všichni věřit, že se na provinilce vrhne Drak Znovuzrozený, snad k žádným potížím ani nedojde. „Jsou tu rozkazy ohledně věcí, které chci vyřídit, ale kromě nich používej vlastní rozum. Až urozená paní Elain ohlásí svůj nárok na Sluneční trůn, budeš ji ze všech sil podporovat.“ Elain. Ach Světlo, Elain a Aviendha. Aspoň jsou v bezpečí. Min teď vypadala šťastněji, musela najít knížky mistra Fela. Nechá ji jít v jeho stopách až k hořkému konci, protože nebyl dost silný, aby jí to zarazil. Ilieno, sténal Luis Therin. Odpusť, Klidno! Když promluvil, zněl Randův hlas ledově jako srdce zimy. „To zjistíš, až odevzdáš ten druhý. Až ho doručíš. Vyšťourej ho, jestli to bude nutné, a rozhodni se podle toho, co řekne. Jestli se rozhodneš, že ne, nebo on odmítne, vyberu někoho jiného. Ne tebe.“

Možná to bylo trochu strohé, ale Dobrainův výraz se nezměnil. Když spatřil jméno napsané na druhém balíčku, jen pozvedl obočí, to bylo všechno. A uhlazeně se uklonil. Cairhieňané byli obvykle uhlazení. „Udělám, co říkáš. Odpusť, ale od tebe to zní, jako bys hodlal být delší dobu pryč.“

Rand pokrčil rameny. Vznešenému pánu věřil tolik jako komukoliv jinému. Skoro. „Kdo ví? Doba je nejistá. Ať hlavní mistra Tarsinová má dost peněz a v Caemlynu se taky otevře škola. V Tearu taky, dokud se tam situace nezmění.“

„Jak říkáš,“ zopakoval Dobraine a strčil si balíčky do kapsy. Nyní se z jeho tváře nedalo vyčíst vůbec nic. Ovšem on byl také zkušeným hráčem ve hře rodů.

Hlavní mistře se podařilo zatvářit zároveň spokojeně i rozladěně a zbytečně si uhlazovala suknice, jak to ženy často dělají, když mají co dělat, aby neřekly, co přesně si myslí. Jakkoliv si stěžovala na snílky a budižkničemy, na úspěchy Akademie žárlila. Pokud by ostatní školy zmizely a učenci se museli uchýlit na Akademii, rozhodně by kvůli tomu neuronila jedinou slzu. Dokonce i filozofové. Co si pomyslí o tom rozkazu, který je v Dobrainově balíčku?

„Našla jsem vše, co potřebuju,“ ohlásila Min, přicházejíc mezi policemi, přičemž se lehce potácela pod tíhou tří tlustospisů. Prostý hnědý kabátec a spodky nejspíš měla na sobě i tehdy v Baerlonu, když ji spatřil poprvé. Z nějakého důvodu kvůli nim remcala tolik, až by si každý, kdo ji znal, myslel, že po ní snad chce, aby si vzala šaty. Ale teď se usmála, vesele a trochu poťouchle. „Doufám, že ti soumaři jsou tam, kde jsme je nechali, nebo mého pána Draka budeme muset použít místo nákladního sedla.“

Idrien zalapala po dechu, šokována, že ho tak Min oslovuje, ale Dobraine se jen pousmál. Už Min s Randem viděl dřív.

Rand se jich zbavil, jak nejrychleji to šlo, protože viděli a slyšeli tolik, kolik chtěl – poslal je pryč a ještě jim naposledy připomněl, že tu vůbec nebyl. Dobraine kývl, jako by nic jiného nečekal. Idrien se při odchodu tvářila zamyšleně. Pokud si nechá něco uklouznout a uslyší ji nějaký sluha nebo učenec, do dvou dnů se to dozví celé Město. V každém případě neměl moc času. Snad není nablízku nikdo, kdo by mohl cítit, jak otevírá průchod, ale každý, kdo by hledal stopy, by již věděl, že ve městě je ta’veren. A on ještě nechtěl, aby ho našli.

Když se za nimi zavřely dveře, zadíval se na Min, pak vzal jeden spis v plátěné tašce a tu si hodil přes rameno.

„Jenom jeden?“ podivila se. Položila zbylé dva na podlahu, dala si ruce v bok a zamračila se. „Občas jsi opravdu jenom ovčák. Tyhle pytle musí mít nejmíň centnýř.“ Ale mluvila spíš pobaveně než rozzlobeně.

„Měla sis vybrat menší knížky,“ poučil ji a natáhl si rukavice, aby zakryl draky. „Nebo lehčí.“ Otočil se k oknu, vzal kožený tlumok a zatočila se mu hlava. Podlomila se mu kolena a před očima se mu mihl rozmazaný obličej, jejž nepoznal. S námahou se vzpamatoval a narovnal se. Hlava se mu přestala točit. Luis Therin ve stínech drsně supěl. Byla to snad jeho tvář?

„Jestli si myslíš, že mě donutíš nýst je celou cestu, tak si to znova promysli,“ zavrčela Min. „Už jsem viděla lepší předstírání od pacholků. Mohl by ses pokusit upadnout.“

„Tentokrát ne.“ Byl již zcela připravený na to, co se stane, když usměrní. Do jisté míry to mohl dokonce ovládat. Obvykle. Většinou. Ta závrať bez saidínu byla nová. Možná se jen příliš rychle otočil. A možná prasata opravdu lítají. Přehodil si kožený tlumok přes druhé rameno. Muži dole měli stále plné ruce práce. Budovali. „Min –“

Okamžitě přestala zvedat obočí. Natáhla si červené rukavičky a začala podupávat. Což bylo u každé ženy nebezpečné znamení, a zvlášť u ženy, která nosila nože. „Tohle už jsme probrali, Rande zatracenej Draku Znovuzrozenej al’Thore! Mě tady nenecháš!"

„To mě ani nenapadlo,“ zalhal. Byl příliš slabý. Nedokázal ta slova vyslovit, donutit ji zůstat. Příliš slabý, pomyslel si hořce, a ona by kvůli tomu mohla zemřít, Světlo mě navěky spal!

Spálí, slíbil mu Luis Therin.

„Jenom mě napadlo, že bys měla vědět, co děláme a co budeme dělat dál,“ pokračoval Rand. „Asi jsem nebyl zrovna vstřícný.“ Sebral se a uchopil saidín. Místnost jako by se zatočila a jej unášela lavina ohně a ledu a špíny, z níž se mu obracel žaludek. Ale dokázal zůstat stát, aniž by se potácel. Jen tak tak. A jen tak tak dokázal splést prameny průchodu, jenž ho zavedl na zasněžený palouk, kde byli u dubu uvázaní dva koně.

Byl rád, že tu zvířata stále ještě jsou. Palouk byl hodný kus cesty od nejbližší silnice, jenže lesem se potulovali lidé, kteří se obrátili zády ke svým rodinám, gruntům, obchodu a řemeslu, protože Drak Znovuzrozený zpřetrhal všechna pouta. Tak to stálo v Proroctvích. Na druhou stranu mnozí z těchto lidí, s rozbolavělýma nohama a nyní navrch ještě promrzlí, již byli unavení hledáním bez toho, aby našli aspoň stopu po tom, co hledali. Dokonce i obyčejní koně by určitě zmizeli s prvním člověkem, který by je našel. Rand měl dost zlata, aby koupil jiné, ale usoudil, že Min by se hodinová procházka do vesnice, kde nechali soumary, určitě nelíbila.

Rychle prošel na palouk a předstíral, že klopýtá jen kvůli sněhu, který mu sahal po kolena. Počkal jenom, než si Min vzala své vaky s knihami a proběhla za ním, pak jedinou sílu ihned propustil. Byli pět set mil od Cairhienu a z významných měst nejbliž k Tar Valonu. Když se průchod zavřel, Alanna se téměř vytratila.

„Vstřícný?“ opáčila Min podezíravě. Doufal, že nedůvěřuje jeho motivům, že nevytušila pravdu. Závrať a nevolnost jen pomalu ustupovaly. „Byl jsi otevřený jako mušle, Rande, ale já nejsem slepá. Když jsme poprvé cestovali do Rhuideanu, pořád ses vyptával na tu Sharu, až si všichni museli myslet, že tam chceš jít.“ Zamračila se a potřásla hlavou, pak přivázala jednu knihu za sedlo svého hnědáka. Chrčela námahou, ale nechtěla knihy pokládat do sněhu. „Nikdy jsem si nemyslela, že Aielská pustina může vypadat takhle. To město je větší než Tar Valon, i když je pobořené. A všechny ty kašny a jezero. Ani jsem nedohlídla na druhou stranu. Myslela jsem, že v Pustině není žádná voda. A byla tam zima, stejně jako tady. A já myslela, že v Pustině je horko!“

„V létě se tam ve dne smažíš, ale v zimě mrzneš.“ Cítil se natolik dobře, aby svá břemena vyhodil za sedlo na bělouši. Ne úplně dobře. Ale stejně to udělal. „Když už všechno víš, tak co jsem dělal, kromě toho, že jsem se vyptával?“

„Totéž co včera v Tearu. Chtěl jsi, aby každá kočka i kos věděli, že tam jsi. V Tearu ses vyptával na Chachin. Je to jasný. Snažíš se zmást každýho, kdo by chtěl zjistit, kde jsi a co uděláš příště.“ Upevnila i druhý svazek za sedlo, odvázala otěže a nasedla. „Tak co, jsem slepá?“

„Máš oči jako rys.“ Doufal, že jeho pronásledovatelé mají stejně bystrý zrak. Nebo ten, kdo je řídí. Nechtěl, aby vyrazili Světlo ví kam. „Myslím, že budu muset udělat ještě několik falešných stop.“

„Proč se s tím zdržovat? Vím, že máš plán, plán, do kterýho patří to, co máš v tom koženým pytli – je to sa’angrial? – a já vím, že je to důležitý. Netvař se tak překvapeně. Co kdybys nejdřív udělal to, co máš v plánu, a pak teprv ty falešný stopy? A taky tu pravou. Chceš po nich skočit, až to budou nejmíň čekat, jak jsi říkal. To můžeš těžko udělat, pokud tě nebudou sledovat tam, kam chceš.“

„Byl bych moc rád, kdybys nikdy nezačala číst ty Felovy knížky,“ zabručel kysele a vyškrábal se do sedla. Hlava se mu zatočila jen maloučko. „Vypátrala jsi toho až moc. Dokážu teď před tebou udržet aspoň něco v tajnosti?“

„To jsi nikdy nedokázal, tupá hlavo,“ zasmála se a pak si oponovala: „A co máš vlastně v plánu? Teda kromě zabití Dashivy a ostatních? Mám právo to vědět, když mám jet s tebou.“ Jako by ona netrvala na tom, že s ním pojede.

„Hodlám očistit mužskou polovinu pravého zdroje,“ pověděl jí bezvýrazně. Důležité prohlášení. Velkolepý plán, víc než velkolepý. Vznešený, řekla by většina lidí. Podle toho, jak se Min tvářila, mohl klidně tvrdit, že si hodlá vyjít na odpolední procházku. Ona se na něj jen dívala, ruce položené na sedlové hrušce, a čekala, až bude pokračovat.

„Nevím, jak dlouho to bude trvat, a jak jednou začnu, tak nejspíš každý na tisíc mil okolo, kdo dokáže usměrňovat, zjistí, že se něco děje. Pochybuju, že dokážu přestat, jestli se Dashiva a ostatní nebo nějací Zaprodanci najedou objeví, aby zjistili, co se děje. Se Zaprodanci nic nezmůžu, ale ostatní s trochou štěstí vyřídím.“

Snad mu to, že je ta’veren, poskytne výhodu, kterou tak zoufale potřeboval.

„Spolíhej na štěstí a Corlan Dashiva nebo Zaprodanci si tě dají k snídani,“ pronesla a pobídla koně z palouku. „Třeba mě napadne něco lepšího. Tak pojeď. V tý krčmě je teplo. Doufám, že nám dají něco teplýho k jídlu, než odjedeme.“

Rand za ní nevěřícně zíral. Člověk by si myslel, že pro ni je pět odpadlých asha’manů, nemluvě o Zaprodancích, menší potíž než bolavý zub. Pobídl šimla do běhu, až mu od kopyt odletoval sníh, dojel ji a pak pokračovali mlčky. Stále před ní měl několik tajemství, například tu nevolnost, jež se ho zmocňovala, když usměrňoval. To byl skutečný důvod, proč musel nejdřív vyřídit Dashivu a ostatní. Poskytne mu to čas vyrovnat se s nevolností. Pokud to bude možné. Pokud ne, tak si nebyl jistý, že i dva ter’angrialy, které si vezl na sedle, mu budou k něčemu dobré.

1

Odjezd od proroka

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, které se stanou pověstmi. Pověsti vyblednou do mýtů a dokonce i ty jsou dávno zapomenuty, když věk, který ji zrodil, opět nastane. V jednom věku, některými nazývaném třetím věkem, který má přijít, věkem dávno minulým, se nad Arythským oceánem zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátky ani konce. Ale byl to nějaký začátek.

Na východ ten vítr vál, nad chladnými, šedozelenými vlnami, směrem k Tarabonu, kde se již vykládaly lodě, a další kotvily na míle podél pobřeží a čekaly, až přijdou na řadu u mola v přístavu Tanchiko. Přístav byl plný lodí, větších i menších, a čluny přepravovaly lidi a náklad na břeh, protože v celém přístavu nebylo volné jediné kotviště. Obyvatelé Tanchika byli ustrašení, když město padlo do rukou jeho nových pánů s jejich prapodivnými zvyky a podivnými tvory a ženami, které mohly usměrňovat, na vodítcích, a vyděsili se ještě víc, když dorazila tato flotila, děsivě veliká, a nezačala vykládat jen vojáky, ale také bystré kupce a řemeslníky s nástroji svého obchodu, a dokonce i rodiny s vozy plnými hospodářského náčiní a neznámých rostlin. Byl tu nový král i nová panarcha, kteří vydávali zákony, a i když král a panarcha složili slib věrnosti nějaké daleké císařovně, i když seanchanští šlechtici zabrali velice mnoho paláců a vyžadovali hlubší projevy úcty než kterýkoliv tarabonský pán či paní před nimi, život se pro většinu lidí příliš nezměnil, a pokud ano, tak spíš k lepšímu. Seanchanští urození se s obyčejnými lidmi příliš nestýkali a s divnými zvyky se dalo žít. Anarchie, která rozervala krajinu na kusy, už byla jen vzpomínkou, stejně jako hlad, který ji doprovázel. Vzbouřenci, bandité a Dračí spřísahanci, kteří zamořovali zemí, byli mrtví, zajatí či vyhnaní na sever na Almothskou planinu, tedy ti, kteří se nevzdali, a obchod opět kvetl. Hordy hladovějících uprchlíků, ucpávající ulice města, byly zpátky ve svých vesnicích a na svých statcích. A v Tanchiku zůstalo jen tolik nových lidí, kolik jich město snadno uživilo. Přes sníh se vojáci, kupci, řemeslníci a sedláci rozešli do vnitrozemí po tisících a desetitisících, ale ledový vítr Tanchiko uklidnil a po několika potížích bylo město více méně spokojené.

Vítr vál celé legue na východ, zesiloval a slábl, rozděloval se, ale neutichal, stále mířil na východ a trochu na jih, přes lesy a pláně sevřené krunýřem zimy, mezi stromy s hnědými větvemi a nad zahnědlou trávou, a konečně překonal místo, kudy kdysi vedla hranice mezi Tarabonem a Amadicií. Stále to byla hranice, ale jenom podle jména, hraniční kameny byly odstraněny a stráže pryč. Na jihovýchod vál ten vítr, kolem nejjižnějších výběžků pohoří Oparů, a překonal i vysoké hradby Amadoru. Porobeného Amadoru. Praporec na obrovské Pevnosti Světla pleskal ve větru a zlatý jestřáb, který na něm byl vyobrazen, jako by skutečně letěl s blesky v drápech. Jen málo domorodců opouštělo své domovy, pokud nemuselo, a těch pár spěchalo zamrzlými ulicemi, zabaleno v pláštích a se sklopenýma očima. Dívali se na zem nejen proto, aby neuklouzli na dláždění, ale také aby se vyhnuli pohledu na Seanchany, kteří občas projížděli kolem na zvířatech, která vypadala jako kočky s bronzovými šupinami, velké jako koně, nebo Taraboňany v oceli, strážící skupinky bývalých dětí Světla, nyní v řetězech a pracující jako zvířata, zapřažené do vozů, vyvážející z města výkaly. Po necelém měsíci a půl v seanchanském stádě lidé v hlavním městě Amadicie pociťovali studený vítr jako metlu, a ti, kteří neproklínali svůj osud, přemýšleli, jaké hříchy tímto splácejí.

Vítr zamířil na východ přes pustinu, kde bylo mnoho vesnic a statků vypáleno. Sníh pokrýval ohořelé trámy a opuštěné stodoly a zmírňoval tu scénu, třebaže k hladovění přidával ještě mrznutí. Meč, sekera a oštěp to tu již navštívily, a zůstaly, aby znovu zabíjely. Nakonec vítr zasténal v žalozpěvu nad neobezděnou Abilou. Nad strážními věžemi tu nevlály žádné prapory, protože tu právě dlel prorok pána Draka a prorok kromě svého jména nepotřeboval žádný praporec. V Abile se lidé třásli víc před jménem proroka než před větrem. Jinde se lidé před jeho jménem třásli také.

Z kupeckého domu, kde přebýval Masema, vyšel Perrin a vítr zachytil jeho kožišinou lemovaný plášť, zatímco si natahoval rukavice. Polední slunce nehřálo a byla hrozná zima. Perrin udržoval hladkou tvář, ale na to, aby mu byla zima, byl až příliš rozzlobený. Nepopadnout do ruky sekeru byla námaha. Masema – nehodlal tomu muži říkat prorok, alespoň ne v duchu! – Masema byl nejspíš hlupák a rozhodně byl šílený. Mocný hlupák, mocnější než většina králů, a navíc blázen.

Jeho stráže vyplnily ulici a postávaly i za rohy domů, vyzáblí chlapíci v nakradeném hedvábí, holobradí učedníci v potrhaných kabátech, kdysi tlustí kupci ve zbytcích skvělého sukna. Od úst jim stoupala pára a někteří se bez pláště třásli, ale každý svíral oštěp či kuši s nasazenou šipkou. Přesto žádný nevypadal navenek nepřátelsky. Věděli, že se prohlásil za prorokova známého, a civěli na něj, jako by čekali, že se vznese do vzduchu a odletí. Nebo aspoň začne dělat salta. Mezi pachy oddělil kouř ze dřeva. Muži na ulici byli cítit starým potem a nemytými těly, dychtivostí a strachem. A podivnou horečkou, kterou si doposud neuvědomil, odrazem Masemova šílenství. Ať už byli nepřátelští či ne, na Masemův pokyn by ho, i kohokoliv jiného, bez váhání zabili. Na jeho pokyn by vyvraždili celý národ. Jak tak větřil, cítil chlad větší než celá zima. Byl víc než kdy jindy rád, že odmítl vzít Faile s sebou.

Muži, jež nechal u koní, hráli v kostky, nebo to aspoň předstírali, na kousku dlažby, který očistili od sněhu a břečky. Perrin Masemovi nevěřil natolik, aby riskoval svého ryzáka, a oni taky ne. Větší pozornost věnovali domu a strážím než své hře. Jakmile se objevil, tři strážci vyskočili na nohy a pohledem zalétli k jeho společníkům. Věděli, jak se jejich Aes Sedai cítily uvnitř. Neald byl pomalejší, posbíral kostky a mince. Asha’man byl hejsek, pořád si uhlazoval nakroucené kníry, naparoval se a uculoval se na ženy, ale teď stál na špičkách, ostražitý jako kočka.

„Chvíli jsem si myslel, že se ven budem muset probojovat,“ zamumlal vedle Perrina Elyas. Zlaté oči měl klidné. Byl to hubený stařík v širokém klobouku, s dlouhými, prošedivělými vlasy do pasu a plnovousem až na prsa. Za pasem měl tesák, ne meč, ale býval strážcem. Jistým způsobem jím stále byl.

„To jediné šlo dobře,“ řekl mu Perrin a vzal si od Nealda Loudovy otěže. Asha’man zvedl tázavě obočí, ale Perrin zavrtěl hlavou, aniž by se staral, nač se chtěl Neald zeptat, a ten jen zkřivil rty a podal Elyasovi otěže jeho myšáka, než vylezl na svého strakáče.

Perrin neměl na Muranďanovo škarohlídství náladu. Rand ho sem poslal, aby mu přivedl Masemu, a Masema hodlal přijít. Jako vždycky, když poslední dobou pomyslel na Randa, zavířily mu před očima barvy, ale on si toho jako vždycky nevšímal. Ten zatracený chlap považoval za rouhačství, aby se kdokoli kromě Randa dotýkal jediné síly. Rand zřejmě podle něj nebyl obyčejný smrtelník, byl ztělesněné Světlo! Takže nebude žádné cestování, žádný rychlý skok průchodem do Cairhienu, třebaže se ho Perrin snažil přesvědčit. Budou muset celých těch čtyři sta leguí či víc jet na koních skrz Světlo ví co. A utajit, kdo jsou, i Masema. Tak zněly Randovy rozkazy.

„Podle mě existuje jen jeden způsob, jak to dokázat, chlapče,“ prohlásil Elyas, jako by byl Perrin promluvil nahlas. „Je to ale jen mizivá šance. Větší naději bychom měli, kdybychom ho praštili po hlavě a probojovali se ven.“

„Já vím,“ zavrčel Perrin. Nejednou během těch hodin dohadová ní ho to napadlo. S asha’many, Aes Sedai a moudrými, kteří všich ni dokázali usměrňovat, by to mohlo vyjít. Ale on viděl bitvy vybojované s pomocí jediné síly, lidi ve chvilce rozervané na krvavé cáry a hořící hlínu. Abila by se změnila v jatka, než by skončili. Už nikdy nechtěl nic podobného vidět, pokud bude po jeho.

„Co si z toho ten prorok podle tebe vybere?“ zeptal se Elyas.

Perrin vyhnal vzpomínku na Dumajské studny a představu stejně vypadající Abily a teprve pak se mohl zamyslet nad tím, o čem Elyas mluví. Aha. Jak dokáže nemožné. „Je mi jedno, co si z toho vybere.“ Ten chlap bude dělat potíže, to bylo jisté.

Podrážděně si přetřel bradu. Potřeboval přistřihnout vousy. Nebo spíš nechat si je přistřihnout. Kdyby vzal nůžky do ruky, Faile by mu je sebrala a dala by je Lamželezovi. Stále mu připadalo neuvěřitelné, že ten hromotluk se zapadlými klouby je skvělý komorník. Světlo! Komorník. Snažil se najít k Faile a jejím podivným saldejským způsobům cestu, ale čím pevnější byl v kramflekách, tím častěji se jí dařilo obrátit všechno tak, aby to vyhovovalo jí. Ženy to ostatně dělaly vždycky, avšak občas měl dojem, že vyměnil jeden vír za druhý. Třeba by se mohl pokusit o nějaké to panské ječení, jež se jí zřejmě tolik líbilo. Muž by měl být schopný ostříhat si vousy sám, když chce. Ale pochyboval, že to udělá. Křičet na ni bylo dost těžké, když ona začala vřeštět první. A stejně bylo hloupé o něčem takovém teď uvažovat.

Zadíval se na ostatní, jak se blíží ke koním, jako by studoval nástroje, které potřebuje k těžké práci. Bál se, že Masema jim tu cestu co nejvíc otráví, a jeho nástroje byly celé popraskané.

Vedle něj se zastavily Seonid a Masuri, s kapucemi staženými hluboko do čela, aby měly tvář ve stínu. Přes slabou voňavku od nich stoupalo ostré chvění, ovládaný strach. Masema by je byl zabil na místě, být po jeho. Stráže by to mohly udělat, kdyby někdo z nich poznal obličej Aes Sedai. Mezi tolika lidmi se jistě našlo pár, kteří je znali. Masuri byla z těch dvou vyšší skoro o dlaň, jenže Perrin se na obě stále díval svrchu. Sestry si nevšímaly Elyase a vyměnily si pohledy. Pak tiše promluvila Masuri.

„Už chápeš, proč musí být zabit? Ten muž je... posedlý.“ No, hnědé si málokdy hrály se slovíčky. Naštěstí nebyl žádný ze strážných dost blízko, aby ji slyšel.

„Mohla sis vybrat lepší místo, kde to říct,“ upozornil ji. Nechtěl jejich argumenty slyšet, ani teď, ani později, ale obzvlášť ne teď. A zřejmě ani nebude muset.

Edarra a Carelle stály za Aes Sedai s tmavými šátky kolem hlavy. Cípy, které jim visely na prsa a na záda, je před chladem nemohly moc chránit, ale moudrým dělal větší starosti sníh, už pouhá existence něčeho takového. Jejich sluncem osmahlé tváře jako by byly vytesané z kamene, ale jejich pach byl jako ocelový hřeb. Edařiny modré oči, obvykle tak vyrovnané, až v mladé tváři vypadaly divně, byly tvrdé jako hřeby. Její vyrovnanost pochopitelně zakrývala ocel. Ostrou ocel.

„Teď není čas na řeči,“ sdělila Aes Sedai Carelle mírně a zastrčila si pod šátek pramen ohnivě rudých vlasů. Byla vysoká jako muž a obvykle se chovala mírně. Na moudrou. Což jen znamenalo, že člověku neukousla nos, aniž by ho nejdřív varovala. „Na koně."

A menší ženy udělaly pukrle a honem nasedaly, jako by vůbec nebyly Aes Sedai. A pro moudré taky nebyly. Perrin usoudil, že na tohle si nikdy nezvykne. I kdyby Masuri a Seonid ano.

S povzdechem se vyhoupl na Loudu a moudré se vydaly za svými aessedaiovskými učednicemi. Hřebec chvíli poskakoval, jak by odpočatý, avšak Perrin ho tlakem kolen a pevnou rukou na otěži zvládl. Aielské ženy neohrabaně nasedly, třebaže to už pár týdnů cvičily, a těžké sukně se jim vyhrnuly nad kolena, až byly vidět vlněné punčochy. Ve věci Masemy se sestrami souhlasily, stejně jako moudré v táboře. To byla pěkně horká kaše, jakou měl dopravit do Cairhienu a neopařit se přitom.

Grady a Aram už seděli v sedlech a on mezi ostatními nerozeznal jejich pach. Nebylo to nutné. Vždycky si myslel, že Grady vypadá jako sedlák i přes ten svůj černý kabát a stříbrný mečík na límci, jenže ne teď. V sedle seděl nehybně jako socha a ponuře si prohlížel stráže; muž, jenž se rozhoduje, kde má seknout nejdřív. A podruhé i potřetí, kolikrát bude třeba. Aramovi vlál jedovatě zelený cikánský plášť ve větru, když tahal za otěže. Meč nosil na zádech – a tvář měl jako mapu vzrušení, až z toho Perrinovi pokleslo srdce. V Masemovi se Aram setkal s mužem, jenž dal svůj život, srdce i duši Draku Znovuzrozenému. Podle Aramova názoru stál Drak Znovuzrozený těsně za Perrinem a Faile.

Neprokázal jsi tomu chlapci vůbec žádnou laskavost, řekl Perrinovi Elyas. Pomohl jsi mu vzdát se toho, čemu věřil, a teď může věřit pouze v tebe a ten meč. A to nestačí nikomu. Elyas Arama znal, když byl chlapec ještě cikánem, než se chopil meče.

A ta kaše mohla být pro někoho otrávená.

Strážní sice na Perrina pohlíželi s údivem, ale neuhnuli, aby mu udělali místo, dokud někdo nezakřičel z okna domu. Potom ustoupili, aby jezdci mohli projet. Dostat se k prorokovi nebylo nijak snadné bez jeho svolení. Odjet bez jeho svolení bylo naprosto nemožné.

Když se dostali od Masemy a jeho stráží, Perrin v zalidněných ulicích nasadil co nejrychlejší tempo. Abila byla ještě nedávno velké, prosperující město s kamennými tržišti a až čtyřposchoďovými domy s břidlicovými střechami, ale místa, kde stávaly domy a hostince, nyní označovaly hromady suti. V celé Abile nezůstala stát jediná hospoda ani dům, kde dostatečně rychle nevyhlásili slávu pána Draka Znovuzrozeného. Masemův nesouhlas nebyl nikdy mírný.

Lidí, kteří vypadali na původní obyvatele města, moc nepotkali. Ti na sobě měli nevýrazné šaty a většinou ustrašeně cupitali ulicí. Nebyly tu žádné děti. Ani žádní psi. Teď tady nejspíš panoval hlad. Skupiny ozbrojených mužů se brodily blátem, jež včera v noci bylo sněhem, tady dvacet, támhle padesát, a srážely lidi, kteří jim dost rychle neuhnuli z cesty, a nutily dokonce i volská spřežení, aby je objela. V dohledu jich byly stovky. Ve městě jich musely být tisíce. Masemovo vojsko tvořila chátra, ale ostatní nedostatky zatím nahrazovaly svými počty. Díky Světlu ten chlap souhlasil, že si jich vezme jenom stovku. Museli se o tom dohadovat hodinu, ale nakonec souhlasil. Nakonec zvítězilo Masemovo přání dostat se k Randovi co nejrychleji, i když odmítal cestovat. Jenom pár jeho stoupenců mělo koně, většina byla opěšalá, takže nepůjdou moc rychle. Do Perrinova tábora aspoň dorazí do večera.

Perrin kromě svého oddílu neviděl žádné jezdce. Přitahovali pohledy ozbrojenců, kamenné výrazy, horečnaté pohledy. Za prorokem často přicházeli dobře oblečení lidé, šlechtici a kupci, doufající, že když se mu vzdají osobně, získají větší požehnání a budou muset méně platit, ale obvykle odcházeli pěšky. Nicméně nikdo jim v cestě nebránil, jenom museli objíždět hloučky Masemových mužů. Pokud odjížděli na koních, muselo to být z Masemovy vůle. Přesto Perrin nemusel ostatním říkat, ať se drží pohromadě. V Abile se vznášel vyčkávavý pocit a nikdo s polovinou mozku by nechtěl být nablízku, až čekání skončí.

Když Balwer pobídl svého klabonosého valacha z boční uličky k nízkému dřevěnému mostu vedoucímu z města, byla to pro Perrina úleva skoro stejně tak velká, jako když prvně přejeli most a dostali se kolem stráží. Mužík s vystouplými klouby, v prostém hnědém kabátě, který na něm visel jako pytel, se o sebe dokázal postarat, ale Faile zřizovala správnou šlechtickou domácnost a rozhodně by ji nepotěšilo, kdyby Perrin dovolil, aby někdo ublížil jejímu tajemníkovi. Jejímu a Perrinovu. Perrin si nebyl jistý, jaký pocit má z toho, že má tajemníka, ale ten chlapík uměl víc než jenom hezky psát. Což prokázal, jakmile opustili město a dostali se do nízkých, zalesněných kopců. Většina větví byla holá, bez listí, a ty, kterým ještě listí či jehličí zůstalo, byly na bílém pozadí jasně zelené. Cestu měli sami pro sebe, ale sníh v zamrzlých blátivých kolejích jízdu ztěžoval.

„Odpusť, můj pane Perrine,“ zamumlal Balwer a naklonil se, aby viděl přes Elyase, „ale náhodou jsem tam zaslechl něco, co by tě mohlo zajímat.“ Diskrétně si odkašlal do dlaně a pak honem chytil plášť a přitáhl si ho k tělu.

Elyas a Aram ani nepotřebovali Perrinův pokyn, aby se zařadili k ostatním. Všichni byli zvyklí, že tento vysušený mužík touží po soukromí. Perrin vlastně ani netušil, proč předstírá, že nikdo jiný neví, že v každém městě či vesnici, kterými projedou, vyšťourá nějaké informace. Musel vědět, že Perrin to, co zjistí, probírá s Faile a Elyasem. V každém případě uměl skvěle vyšťourávat.

Balwer naklonil hlavu na stranu, aby viděl na Perrina, když jeli bok po boku. „Mám dvě nové zprávy, můj pane. Jednu považuji za důležitou a druhou za naléhavou.“ Naléhavou nebo ne, mluvil suše, jako když šustí spadané listí.

„A jak naléhavou?“ Perrin se v duchu vsadil, čeho se ta první zpráva bude týkat.

„Snad velmi, můj pane. Král Ailron přinutil Seanchany k bitvě u města Jeramel přibližně sto mil na západ odsud. To bylo asi před deseti dny.“ Podrážděně našpulil rty. Neměl rád nepřesnosti a nesnášel, když něco nevěděl. „Spolehlivé informace jsou vzácné, ale amadicijští vojáci jsou nepochybně mrtví, zajatí čí rozprášení. Tuze by mne překvapilo, kdyby jich kdekoliv pohromadě zůstala víc než stovka, a ti se dají brzy na loupežení. Ailrona samotného zajali spolu s celým jeho dvorem. Amadicie už nemá žádnou šlechtu, co by stála za řeč.“

Perrin si v duchu poznamenal, že prohrál. Obvykle začal Balwer zprávami o bělokabátnících. „Amadicie je škoda. Teda aspoň ti zajatí mají smůlu.“ Podle Balwera měli Seanchani dost drsný způsob, jak nakládat s těmi, jež chytili se zbraní v ruce. Takže Amadicii nezbylo žádné vojsko a žádní šlechtici, kteří by svolali a vedli další. Seanchanům nic nezabrání v postupu, i když se zřejmě šířili dost rychle i tehdy, pokud se jim někdo do cesty postavil. Nejlepší bude vyrazit, jakmile se Masema objeví v táboře, a pak postupovat co nejrychleji.

To také řekl a Balwer s pochvalným úsměvem kývl. Ten muž ocenil, když Perrin poznal, jakou cenu jeho zpráva má.

„Na druhou stranu, můj pane,“ pokračoval, „bitvy se zúčastnili také bělokabátníci, ale Valdovi se zřejmě podařilo dostat většinu z nich z pole. Má Temného štěstí. Nikdo zjevně neví, kam se poděli. Nebo spíš každý říká něco jiného. Smím-li to tak říci, tak dávám přednost východu. Pryč od Seanchanů.“ A samozřejmě směrem k Abile.

Sázka tedy nebyla prohraná. I když s tím nezačal. Tak možná pat. Před nimi vysoko k bezmračné obloze vzlétla káně a zamířila k severu. Do tábora dorazí dávno před nimi. Perrin si vzpomínal na doby, kdy neměl víc starostí než ten pták. Aspoň ve srovnání se současností. Bylo to velice dávno.

„Bělokabátníky asi víc zajímá, jak se vyhnout Seanchanům, než nás otravovat, Balwere. A stejně před nimi nemůžeme utíkat rychleji než před Seanchany. To byla ta druhá zpráva?“

„Ne, můj pane. Prostě jenom věc zájmu.“ Balwer děti Světla nenáviděl z hloubi duše a Valdu zvlášť – byla to otázka špatného zacházení někdy v minulosti, soudil Perrin – avšak jako všechno na tomto muži, i nenávist u něj byla suchá a chladná. Bez vášně. „Ta druhá zpráva je o tom, že Seanchani vybojovali další bitvu, tentokrát v jižní Altaře. Proti Aes Sedai, i když někteří se zmiňovali o usměrňujících mužích.“ Balwer se pootočil v sedle a podíval se na Gradyho a Nealda v jejich černých kabátech. Grady byl zabrán do hovoru s Elyasem a Neald s Aramem, ale oba asha’mani dávali pozor i na okolní les, stejně jako strážci jedoucí vzadu. Aes Sedai a moudré také potichu rozmlouvaly. „Ať už bojovali s kýmkoliv, můj pane, je jasné, že Seanchani prohráli a byli zahnáni zpátky do Ebú Daru.“

„Dobrá zpráva,“ utrousil Perrin nevzrušeně. Před očima se mu opět mihly Dumajské studny, jenomže jasněji než dříve. Na chvíli byl zpátky, stál zády k Loialovi a oba zoufale bojovali s jistotou, že příští dech bude ten poslední. Poprvé toho dne se zachvěl. Rand aspoň o Seanchanech ví. Alespoň s tím si nemusel dělat žádné starosti.

Uvědomil si, že si ho Balwer opět prohlíží. Zvažuje ho jako pták nějakého divného brouka. Viděl, jak se chvěje. Mužík rád věděl všechno, ale existovala tajemství, která nezjistí nikdo.

Perrin se pohledem vrátil k dravci, kterého teď stěží viděl i sám. Připomněl mu Faile, jeho zuřivou sokolí manželku. Jeho krásnou sokolí manželku. Pustil z hlavy Seanchany a bělokabátníky, bitvy a dokonce i Masemu. Prozatím.

„Trochu přidáme,“ zavolal na ostatní. Káně možná uvidí Faile dřív než on, jenže na rozdíl od ptáka on uvidí lásku svého srdce. A dneska na ni nebude křičet, ať udělala cokoliv.

2

V zajetí

Káně brzy zmizela z dohledu a cesta byla prázdná, ale i když Perrin chtěl jet rychleji, v zamrzlých kolejích by si mohl kůň zlomit nohu a jezdec srazit vaz, pokud by zrychlili. Vítr přinášel led a příslib dalšího sněhu. Když zahnul do lesa na poslední míli k táboru, kde nechal dvouříčské muže, Aiely, Mayenery a Ghealdaňany, sahal sníh koním po kolena. Taky tam byla Faile. Ale nic nebylo takové, jak čekal.

Jako vždycky byly mezi stromy čtyři oddělené tábory, ale kouřící ohně okřídlené gardy kolem Berelaininých pruhovaných stanů byly opuštěné, mezi převrácenými kotlíky a nádobím odhozeným do sněhu. Stejné stopy chvatného odchodu byly vidět na půdě, kde, když ráno odjížděl, tábořili Alliandřini vojáci. Zůstali tu jen koňáci, podkováři a vozkové, zabalení ve vlňácích a choulící se kolem koní a povozů s vysokými koly. Všichni zírali na to, co upoutalo i Perrinovu pozornost.

Pět set kroků od kamenitého, plochého kopce, kde si své nízké stany postavily moudré, seděli na koních Mayenerové v šedých kabátech, všech devět set. Koně netrpělivě podupávali a rudé pláště a dlouhé fábory na kopích povlávaly ve studeném větru. O něco níž a stranou, na břehu zamrzlého potoka, vytvořili Ghealdaňané čtverec kopí, stejně velký, se zelenými fábory. Zelené kabáty a zbroj těchto jezdců vypadaly ve srovnání s mayenerskými rudými přilbami a kyrysy nevýrazně, ale důstojníci jiskřili stříbřenou zbrojí a šarlatovými plášti a kabáty, s otěžemi a čabrakami lemovanými karmínem. Chrabrá ukázka, pokud by byli na přehlídce, ale to oni nebyli. Okřídlená garda se dívala na Ghealdaňany, Ghealdaňané zase nahoru na kopec. A na hřebeni stáli dvouříčtí muži s dlouhými luky v rukou. Zatím žádný luk nenapjal, ale každý měl na tětivě nasazený šíp. Bylo to šílené.

Perrin pobídl Loudu do cvalu a dral se sněhem, s ostatními v závěsu, až se dostal do čela ghealdanské formace. Byla tam Berelain, v kožišinou podšitém rudém plášti, Gallenne, jednooký kapitán její okřídlené gardy, a Annoura, její rádkyně Aes Sedai. Všichni se zřejmě dohadovali s Alliandřiným prvním kapitánem, malým, drsným chlapíkem jménem Gerard Arganda, jenž vrtěl hlavou, až se mu husté bílé chocholy na lesklé přilbě třásly. První z Mayene vypadala, že by kousala i železo. Annoura byla klidná jako Aes Sedai a Gallenne hladil přilbu s červeným chocholem, kterou měl pověšenou u sedla, jako kdyby se rozhodoval, co dělat. Při spatření Perrina k němu všichni vyrazili. Berelain seděla vzpřímeně v sedle, ale černé vlasy měla rozevláté a její bílá klisna se chvěla a na slabinách jí zasychala pěna z prudkého běhu.

Když bylo kolem tolik lidí, bylo téměř nemožné rozeznat jednotlivé pachy, ale Perrin nepotřeboval svůj nos, aby poznal, že došlo k potížím. Než se mohl zeptat, co si, ve Světle, myslí, že dělají, promluvila Berelain, tak formálně, až překvapeně zamrkal.

„Urozený pane Perrine, s tvou urozenou paní jsme byly na lovu s královnou Alliandre, když nás napadli Aielové. Mně se podařilo uniknout. Zatím se nikdo jiný z našeho oddílu nevrátil, i když je možné, že Aielové je vzali do zajetí. Vyslala jsem na výzvědy oddíl kopiníků. Byli jsme asi deset mil na jihovýchod, takže by se do setmění měl vrátit.“

„Faile padla do zajetí?“ vyhrkl Perrin. Ještě než vstoupili do Amadicie, slyšeli, že Aielové loupí a pálí, ale vždycky to bylo někde jinde, ve vedlejší vesnici nebo za kopcem, pokud ne dál. Nikdy ne tak blízko, aby jim to muselo dělat starosti nebo aby si byli jistí, že je to víc než jen pouhá povídačka. Ne, když museli splnit rozkazy zatraceného Randa al’Thora! A hele, kam se dostali.

„Proč jste ještě tady?“ zaječel. „Proč ji nehledáte?“ Uvědomil si, že řve. Chtěl výt, zmlátit je. „Světlo vás všechny spal, na co čekáte?“ Klid její odpovědi, jako by mu hlásila, kolik píce pro koně zůstalo, mu do hlavy vrážel jehličky vzteku. O to víc, že měla pravdu.

„Přepadli nás ze zálohy, dvě, tři stovky jich byly, urozený pane Perrine, ale víš stejně dobře jako já, že podle toho, co jsme slyšeli, se může po kraji potulovat takových tlup deset i víc. Kdybychom je pronásledovali, mohli bychom se ocitnout v bitvě, v níž bychom utržili těžké ztráty, aniž bychom věděli, jestli to vůbec jsou ti Aielové, kteří drží tvou urozenou paní. Nebo jestli je ještě naživu. To musíme zjistit ze všeho nejdřív, urozený pane Perrine, jinak by to nebylo k ničemu."

Jestli je ještě naživu. Perrin se zachvěl. Zima mu náhle pronikla až do útrob. Do kostí. Do srdce. Musela být naživu. Musela. Ach, Světlo, měl ji nechat jet s sebou do Abily. Annoura se tvářila soucitně. Náhle si uvědomil, jak ho bolí ruce, křečovitě zaťaté do otěží. Donutil se uvolnit sevření a pohyboval prsty.

„Má pravdu,“ ozval se tiše Elyas a pobídl koně blíž. „Drž se. Zapleteš se s Aiely a říkáš si o smrt. A taky bys mohl způsobit smrt spousty dalších lidí. Umírání by nebylo dobré, kdyby tvá žena zůstala v zajetí.“ Snažil se to zlehčit, ale Perrin cítil, jak je napjatý. „Ale my ji určitě najdeme, chlapče. Mohla jim uniknout, je to přece skvělá žena. Snaží se sem dostat pěšky. To chvíli trvá, v těch šatech. Zvědové první najdou stopy.“ Prohrábl si dlouhý vous a zasmál se. „A jestli já nezjistím víc než Mayenerové, začnu žrát kůru. Najdeme ti ji.“

Perrina neoklamal. „Ano,“ pronesl chraplavě. Aielům pěšky nikdo neunikne. „Tak běž. Honem.“ Vůbec ho neoklamal. Ten muž čekal, že najde Faileino tělo. Musí být naživu, a to znamenalo, že je zajatá, ale lepší být zajatkyně než...

Nemohli se mezi sebou bavit jako s vlky, ale Elyas zaváhal, jako by věděl, na co Perrin myslí. Nepokoušel se to však popřít. Pobídl koně k jihu, jak nejrychleji to ve sněhu šlo, a Aram jen koukl po Perrinovi a pak ho s tváří jako mrak následoval. Bývalý cikán neměl Elyase rád, ale Faile skoro uctíval, byť jen proto, že to byla Perrinova žena.

Nemá smysl zvířata štvát, říkal si Perrin a mračil se na stopy. Chtěl, aby jeli cvalem. Chtěl cválat s nimi. Jako by se mu tělem šířily jemné praskliny. Jestli se vrátí se špatnými zprávami, rozbije se na kousky. K jeho překvapení vyrazili tři strážci do lesa za Elyasem a Aramem a prosté vlněné pláště za nimi vlály, jak se ty dva snažili dohonit.

Podařilo se mu na Masuri a Seonid a také Edarru a Carelle vděčně kývnout. Ať už návrh vzešel od kohokoliv, nebylo pochyb, kdo ho schválil. Moudré je měly tak pod palcem, že se žádná sestra ani nepokusila ujmout se vedení. Nejspíš to chtěly udělat, ale obě nechaly ruce položené na sedlové hrušce a žádná neprozradila netrpělivost byť jen mrknutím.

Ne každý se za odjíždějícími díval. Annoura se na něj soucitně usmívala a zároveň koutkem oka sledovala moudré. Na rozdíl od druhých dvou sester ona žádné sliby nedala, ale kolem Aielanek se chovala stejně obezřetně jako ony. Gallenne upíral oko na Berelain, čekaje na znamení, že může tasit meč, jehož jílec svíral. První z Mayene potom upřeně sledovala Perrina, tvář hladkou a nečitelnou. Grady a Neald dali hlavy dohromady a vrhali jeho směrem zachmuřené pohledy. Balwer seděl v sedle jako vrabec na bidýlku, snažil se být neviditelný a pozorně poslouchal.

Arganda pobídl vysokého prokvetlého bělouše kolem Gallennova mohutného vraníka a nevšímal si Mayenerova rozčileného mračení. První kapitán rozzlobeně pohyboval rty, jenže Perrin nic neslyšel. Měl plnou hlavu Faile. Ach, Světlo, Faile! Měl pocit, že mu hruď svírají železné obruče. Málem panikařil, zdravého rozumu se držel jen zuby nehty.

Zoufale se natáhl, pátral po vlcích. Elyas to již musel udělat – Elyas při té zprávě určitě nezpanikařil – ale Perrin to musel zkusit sám.

Po chvíli je našel, smečky Tříprsťáka, Chladné vody, Šírání, Jaroroha a dalších. S jeho prosbou o pomoc se nesla bolest, která se stále zvětšovala. Slyšeli Mladého býka a politovali ho, že ztratil svou družku, ale od dvounožců se drželi dál, protože ti zahnali veškerou kořist a každého vlka, jehož chytili samotného, zabili. Kolem bylo tolik smeček dvounožců, pěších i jezdících na čtyřnohých tvrdotlapcích, že ani nemohli říci, zda ten dvounožec, jehož hledá je vskutku ten, které potkali. Dvounožci pro ně byli prostě dvounožci, nerozlišitelní, kromě těch, kteří dokázali usměrňovat, a těch několika málo, kteří s nimi dokázali mluvit. Truchli, sdělili mu, a jdi dál a setkáš se s ní znovu ve vlčím snu.

Obrazy, které si v duchu překládal do slov, se pomalu vytrácely, až zůstal jen jeden. Truchli a setkáš se s ní znovu ve vlčím snu. Pak zmizel i ten.

„Posloucháš?“ vyjel drsně Arganda. Nebyl to žádný uhlazený šlechtic a přes své hedvábí a zlatem vykládaný kyrys vypadal na to, čím byl – prošedivělý voják, který poprvé zvedl kopí jako kluk a nejspíš měl po těle pár desítek jizev. Tmavé oči měl skoro stejně rozpálené jako Masemovi muži. Byl cítit vzteky a strachy. „Ti divoši sebrali i královnu Alliandre!“

„Najdeme tvou královnu, až najdeme mou ženu,“ pronesl Perrin hlasem chladným a tvrdým jako ostří sekery. Musí být naživu. „Asi mi řekneš, o co tu jde, zřejmě jsi připravený zaútočit. A navíc na moje lidi.“ Měl i další povinnosti. Uznat to bylo hořké sousto. Na ničem kromě Faile nezáleželo. Na ničem! Ale Dvouříčtí byli jeho lidé.

Arganda pobodl koně blíž a popadl Perrina za rukáv. „Poslouchej mě! První paní Berelain říká, že královnu Alliandre zajali Aielové, a Aielové se schovávají za těmi tvými lučištníky. Mám tady chlapy, kteří by je moc rádi vyslechli.“ Rozohněným pohledem zaletěl k Edaře a Carelle. Možná si myslel, že to jsou Aielové, které žádní lučištníci nechrání.

„První kapitán je... velice rozčilený,“ zamumlala Berelain a položila Perrinovi dlaň na druhou ruku. „Vysvětlila jsem mu, že se toho žádný ze zdejších Aielů neúčastnil. Jsem si jistá, že ho přesvědčím –“

Perrin ji setřásl a vyrval ruku i z Ghealdaňanova sevření. „Alliandre mi přísahala věrnost, Argando. A ty jsi přísahal věrnost jí, takže jsi můj leník. Řekl jsem, že Alliandre najdu, až najdu Faile.“ Ostří sekery. Je naživu. „Nebudeš nikoho vyslýchat, nikoho se ani nedotkneš, pokud já neřeknu. Ty teď odvedeš své muže zpátky do vašeho tábora, okamžitě, a budete připravení vyrazit, jakmile vydám rozkaz. Jestli nebudete připravení na zavolání, nechám vás tady.“

Arganda na něho zíral a ztěžka dýchal. Znovu zabloudil pohledem stranou, tentokrát ke Gradymu a Nealdovi, a pak se zase vrátil k Perrinovi. „Jak přikazuješ, můj pane,“ pravil škrobeně. Otočil bělouše a zařval rozkazy na své důstojníky. Odcválal dřív, než je oni stačili předat dále. Ghealdaňané odjížděli po zástupech za svým prvním kapitánem. Směrem k jejich táboru, ale zda tam hodlal Arganda zůstat, to mohl každý jen hádat. A zda nakonec nebude horší, když to udělá.

„To jsi zvládl skvěle, Perrine,“ poznamenala Berelain. „Situace je složitá a doba je pro tebe bolestná.“ Teď vůbec nebyla formální. Jenom žena plná lítosti, se soucitným úsměvem. Ach, měla tisíc převleků, tahleta Berelain.

Natáhla ruku v rudé rukavičce a Perrin zacouval dřív, než se ho mohla dotknout. „Vzdej to, Světlo tě spal!“ vyjel na ni. „Zajali mou ženu! Nemám na ty tvé dětinské hry náladu!“

Trhla sebou, jako by ji udeřil. Do lící jí vystoupila barva a vzápětí se znovu změnila, byla pružná jako proutek. „Nejsou dětinské, Perrine,“ pravila zvučným, pobaveným hlasem. „Dvě ženy o tebe soupeří a ty jsi cena. Myslela bych si, že ti to zalichotí. Za mnou, pane kapitáne Gallenne. My bychom asi taky měli být připraveni na rozkaz vyrazit.“

Jednooký muž zajel zpět k okřídlené gardě po jejím boku a koně ve sněhu naklusali. Gallenne se předkláněl, jako by poslouchal, co mu přikazuje. Annoura zůstala na místě a pohrávala si s hnědčinými otěžemi. Pod orlím nosem měla rty stisknuté do tenoučké čárky. „Občas jsi skutečně velký hňup, Perrine Aybaro. Vlastně docela často.“

Nevěděl, co tím míní, a ani mu na tom nezáleželo. Občas na to, jak Berelain honila ženaté muže, rezignovala, jindy ji to pobavilo a dokonce pomáhala zařídit, aby s ním mohla být Berelain o samotě. Právě teď ho obě znechutily. Pobídl Loudu a odklusal, aniž by jí cokoliv řekl.

Muži na kopci se rozestoupili, aby mohl projet, něco si mumlali a pozorovali kopiníky, kteří dole pod kopcem mířili do svých táborů, a potom udělali místo i moudrým, Aes Sedai a asha’manům. Ale neporušili řady a neshlukli se kolem něj, což čekal, a on jim za to byl vděčný. Celý kopce byl cítit ostražitostí. Hlavně ostražitostí.

Sníh na kopci byl udusaný až na několik míst, kde byl led. Čtyři moudré, které prve zůstaly v táboře, když ostatní jely do Abily, nyní stály před jedním z nízkých aielských stanů. Vysoké nevzrušené ženy v tmavých loktuších přes ramena pozorovaly, jak sestry s Carelle a Edarrou sesedají, a zdánlivě se nestaraly o nic, co se dělo kolem. Gai’šainové, kteří jim sloužili místo sluhů, se mlčky věnovali svým povinnostem, s tvářemi schovanými hluboko v bílých kapucích. Jeden dokonce prášil koberec pověšený na provaze mezi dvěma stromy! Jedinou známkou, že by se Aielové chystali do boje, byl Gaul a Děvy. Dřepěli na patách, šufy kolem hlavy, a černé závoje jim zakrývaly celý obličej kromě očí. V rukou drželi krátké oštěpy a puklíře. Když Perrin seskočil ze sedla, vstali.

Přiklusal Dannil Lewin a ustaraně si hryzal hustý knír, díky němuž vypadal jeho nos mnohem větší. V ruce držel luk a vracel do toulce u pasu šíp. „Nevěděl jsem, co mám dělat, Perrine,“ vyhrkl roztřeseně. Dannil byl u Dumajských studní a doma bojoval s trolloky, ale tohle sahalo mimo jeho zkušenosti. „Než jsme zjistili, co se stalo, ti ghealdanští panáci už vyrazili sem, tak jsem poslal Jondyna Barrana a pár dalších, Hu Marwina a Geta Ayliahu, a Cairhieňanům a tvým sluhům jsem řekl, ať udělají z vozů kruh a zůstanou v něm – málem jsem musel svázat ty maníky, co se pořád courají za urozenou paní Faile. Chtěli hned vyrazit za ní a ani jeden z nich nepozná stopu od dubu – a pak jsem všecky přivedl sem. Myslel jsem si, že by na nás ti Ghealdaňani mohli zaútočit, dokud se sem nedostal první se svými muži. Museli se zbláznit, myslet si, že by naši Aielové ublížili urozený paní Faile.“ I když jemu Dvouříčtí říkali Perrine, u Faile vždycky přidávali uctivý titul.

„Vedl sis dobře, Dannile,“ sdělil mu Perrin a hodil mu Loudovy otěže. Hu a Get byli dobří zálesáci a Jondyn Barran by dokázal vystopovat i včerejší vítr. Gaul a Děvy odcházeli v zástupu. Stále měli závoje. „Ať tu zůstane každý třetí muž,“ nařídil Perrin Dannilovi spěšně. To, že Argandu zastrašil, ještě neznamenalo, že ten muž nezmění názor, „a zbytek pošli balit. Chci vyjet, jakmile dostaneme zprávu.“

Bez čekání na odpověď spěchal před Gaula a zastavil ho, když mu položil ruku na prsa. Gaul z nějakého důvodu mhouřil zelené oči. Sulin a ostatní Děvy za ním se postavily na špičky.

„Najděte ji pro mě, Gaule,“ požádal Perrin. „Prosím, zjistěte, kdo ji unesl. Jestli někdo dokáže vystopovat Aiela, jste to vy.“

Napětí Gaulovi zmizelo z očí stejně náhle, jako se tam objevilo, a Děvy se rovněž uvolnily. Tedy pokud se Aielové mohli uvolnit. Bylo to zvláštní. Přece si nemohli myslet, že by jim to dával za vinu.

„Všichni se jednou probudíme ze sna,“ poznamenal Gaul mírně, „ale pokud ještě sní, najdeme ji. Jestli ji ale unesli Aielové, musíme jít. Půjdou rychle. I v... tomhle.“ Vložil do toho značnou nechuť a vykopl spršku sněhu.

Perrin kývl a chvatně ustoupil, aby mohli Aielové odklusat. Pochyboval, že tohle tempo udrží dlouho, ale byl si jistý, že to bude déle, než by to dokázal kdokoliv jiný. Když ho Děvy míjely, každá si přitiskla prsty přes závoj na rty a pak se dotkla jeho ramene. Sulin, hned za Gaulem, na něj kývla, žádná však neřekla ani slovo. Faile by věděla, co ten přenesený polibek znamená.

Když ho minula poslední Děva, uvědomil si, že na jejich odchodu je ještě něco divného. Nechaly Gaula v čele. Normálně by do něj vrazily oštěp, než by mu to dovolily. Proč...? Možná... Chiad a Bain byly s Faile. Na Bain Gaulovi ani zbla nezáleželo, ale Chiad byla něco zhola jiného. Děvy by rozhodně nepovzbuzovaly Gaulovy naděje, že se Chiad vzdá oštěpu a vezme si ho – cokoliv jen to ne! – ale možná to bylo ono.

Perrin znechuceně zabručel. Chiad a Bain a kdo ještě? I když byl strachy o Faile bez sebe, měl se zeptat aspoň na tohle. Jestli ji má získat zpět, bude muset ten strach udusit a dívat se. Ale bylo to jako pokoušet se uškrtit strom.

Na plochém vršku zavládla činnost. Někdo už odvedl Loudu pryč a dvouříčtí muži odcházeli z kruhu, spěchali do tábora u potoka a pokřikovali na sebe, co by byli udělali s těmi kopiníky, pokud by byli zaútočili. Občas se někdo zeptal na Faile, jestli někdo neví, zda je urozená paní v pořádku, a jestli se po ní půjdou podívat, ale ostatní ho honem umlčeli a ustaraně pokukovali po Perrinovi. Uprostřed všeho toho shonu se gai’šainové klidně věnovali své práci. Pokud by nedostali jiný rozkaz, dělali by totéž i uprostřed bitvy a nezvedli by ruku, aby někomu pomohli či mu bránili. Moudré se všechny slezly do stanu se Seonid a Masuri a nejenomže spustily chlopně, ale ještě je pevně zavázaly. Nechtěly být rušeny. Určitě budou probírat Masemu. Nejspíš se radily, jak ho zabít, aby on ani Rand nezjistili, že to udělaly.

Perrin se podrážděně udeřil pěstí do dlaně. Do této chvíle po Masemovi ani nevzdechl. Ten muž měl přijít před setměním s čestnou gardou čítající sto mužů. S trochou štěstí se do té doby vrátí mayenerští zvědové a Elyas a ostatní brzy po nich.

„Můj pane Perrine?“ ozval se za ním Grady. Perrin se otočil. Oba asha’mani stáli před svými koňmi a nejistě si pohrávali s otěžemi. Grady se nadechl a pokračoval. Neald jen přikyvoval na souhlas. „My dva bychom s cestováním mohli prohlídnout velký kus země. A pokud najdeme tu bandu, co ji unesla, no, pochybuju, že by i pár set Aielů zabránilo dvěma asha’manům dostat ji zpátky.“

Perrin otevřel ústa, aby mu řekl, že mají okamžitě začít, a pak je zase zavřel. Grady byl sedlák, pravda, ale ne lovec nebo zálesák. Možná nepoznali stopu od dubu, ale pokud by nějakou našli, nejspíš by nevěděli, kterým směrem vede. Samozřejmě mohl jít s nimi. Nebyl tak dobrý jako Jondyn, ale... Mohl by jít a nechat Dannila, ať to s Argandou vyřídí on. A s Masemou rovněž. Nemluvě o piklech moudrých.

„Jděte se sbalit,“ přikázal tiše. Kde je Balwer? Nebyl nikde vidět. Nebylo moc pravděpodobné, že by za Faile vyrazil také on. „Možná vás budeme potřebovat tady.“

Grady překvapeně zamrkal a Nealdovi spadla brada.

Perrin jim nedal příležitost se hádat. Vyrazil k nízkému, zašněrovanému stanu. Zvenčí se rozvázat nedal. Když moudré chtěly, aby je nikdo nerušil, chtěly, aby je nerušili ani kmenoví náčelníci či kdokoliv jiný. Včetně mokřiňana obtíženého titulem urozeného pána z Dvouříčí. Vytáhl od pasu nůž a začal tkanice přeřezávat, ale než dostal nůž do škvíry, chlopně se zatřásly, jako by je někdo rozvazoval zevnitř. Narovnal se tedy a čekal.

Stan se otevřel a ven vyklouzla Nevarin. Loktuši měla ovázanou kolem pasu, avšak kromě páry, která jí stoupala od úst, na ní zima nebyla nijak vidět. Zelenýma očima zalétla k noži, jejž držel, a s chřestěním náramků se rozkročila s rukama v bok. Byla vyzáblá, dlouhé pískové vlasy jí držel tmavý šátek, a byla o dlaň vyšší než Nyneiva, ale právě ji mu vždycky připomínala. Stála tam a zahrazovala mu cestu do stanu.

„Jsi drzý, Perrine Aybaro.“ Mluvila klidně, ale on z ní měl dojem, že mu chce dát pár pohlavků. Jako Nyneiva. „I když to je za daných okolností celkem pochopitelné. Co chceš?“

„Jak...?“ Musel se odmlčet, aby mohl polknout. „Jak s ní budou zacházet?“

„To já nevím, Perrine Aybaro.“ Netvářila se sebeméně soucitně. Aielové v tom mohli dávat lekce i Aes Sedai. „Chytat mokřinské zajatce je proti všem zvyklostem, výjimkou jsou Zabijáci stromů, i když i to se změnilo. Stejně tak nemáme ve zvyku zbytečné zabíjení. Ale mnoho odmítlo přijmout pravdu, kterou Car’a’carn vyjevil. Některé posedla bezútěšnost a oni odhodili oštěpy, ale mohli je zase zvednout. Jiní prostě odešli, aby žili tak, jak je podle nich správné. Nevím, jaké zvyky mohou zachovávat ti, kteří opustili své klany a kmeny.“

„Světlo, ženská, musíš něco vědět! Určitě můžeš aspoň hádat –“

„Nebuď iracionální,“ vyjela na něj ostře. „Muži to v takové situaci dělají často, jenže my tě potřebujeme. Myslím, že by tvému vztahu k ostatním mokřiňanům neprospělo, kdybychom tě musely svázat, dokud se neuklidníš. Jdi do svého stanu. Jestli nedokážeš ovládat své myšlenky, pij, až nebudeš moct myslet. A neobtěžuj nás, když se radíme.“ Vrátila se do stanu a vchod se zavřel.

Perrin se na stan díval a palcem hladil nůž, pak ho ale vrátil do pochvy. Mohly by udělat to, čím mu Nevarin vyhrožovala, kdyby se dral dál. A nemohly mu povědět nic z toho, co chtěl slyšet. Nemyslel si, že by před ním v takové chvíli měly tajnosti. Alespoň ne ohledně Faile.

Většina Dvouříčských odešla a na kopci zavládl klid. Zbytek mužů stále sledoval ghealdanský tábor dole. Muži podupávali, jak jim bylo zima, ale nemluvili spolu. Pobíhající gai’šainové nevydali ani hlásku. Části ghealdanského a mayenerského tábora zakrývaly stromy, ale Perrin viděl, že v obou se nakládají vozy. Přesto nechal muže na stráži. Arganda se ho možná pokouší ukolébat. Muž, který byl takhle cítit, mohl být... iracionální, dokončil suše.

Na kopci už neměl co dělat, a tak se vydal ke svému stanu. Stanu, kde bydlel s Faile. Cestou klopýtal, sníh mu překážel v cestě. Plášť si držel u těla, aby se mu neplácal ve větru. Žádné teplo nebylo.

Dvouříčský tábor se hemžil činností. Vozy stále stály v kruhu a lidé z Dobrainova panství v Cairhienu je nakládali a ostatní sedlali koně. V tak hlubokém sněhu byla kola k ničemu, a tak je přivazovali na povozy a nahrazovali širokými sanicemi ze dřeva. Většina lidí vypadala větší než ve skutečnosti, jak byli navlečení proti chladu. Cairhieňané mu nevěnovali zvláštní pozornost, ale Dvouříčtí, kteří ho zahlédli, na něj civěli, dokud do nich někdo nestrčil, aby si šli po své práci. Perrin byl rád, že mu nikdo nevyjadřuje soucit, protože jinak by se mohl zlomit a rozplakat se.

A zřejmě tu ani neměl co na práci. Jeho velký stan – jeho a Failein – už byl stržený a naložený i s obsahem. Basel Gill procházel dlouhý seznam nákladu. Stal se z něj shambayan a Faileinu domácnost, Perrinovu, vedl usilovně jako veverka běhající v kole. Byl zvyklý spíš na městský život než na cestování po venkově, trpěl zimou a měl nejen plášť, ale i silný šátek kolem krku, měkký klobouk a vlněné rukavice. Z nějakého důvodu se při pohledu na něj zacukal a cosi zamumlal o vozech, než rychle odběhl. Zvláštní.

Perrina cosi napadlo, tak šel najít Dannila a dal mu rozkaz každou hodinu muže na kopci střídat a zajistit všem teplé jídlo.

„Nejdřív se postarej o muže a koně,“ ozval se kdosi. „Ale potom se musíš postarat i o sebe. V kotlíku je polívka a vedle nějaký chleba a přinesla jsem šunku. S plným žaludkem nebudeš vypadat jako vražda na pochodu.“

„Děkuju, Lini,“ opáčil. Vražda na pochodu? Světlo, cítil se spíš jako mrtvý než vraždychtivý. „Za chvíli se najím.“

Faileina vrchní komorná byla křehce vypadající žena s kůží jako pergamen a bílými vlasy staženými do uzlu na temeni, ale záda měla rovná a oči jasné a bystré. Teď však starostmi nakrčila čelo a zaťala ruce do pláště. Určitě si dělala starosti kvůli Faile, ale...

„Byla s ní Maighdin,“ uhádl, ani nemusela kývat. Maighdin asi byla vždy s Faile. Poklad, tak jí Faile říkala. A Lini ji zjevně považovala za dceru, i když se to Maighdin občas nelíbilo tolik jako Lini. „Dostanu je zpátky,“ sliboval. „Všechny.“ Málem se mu zlomil hlas. „Jdi si po své práci,“ pokračoval honem drsně. „Najím se. Musíme dohlídnout na... na...“ Odešel.

Nemusel na nic dohlížet. Nemohl myslet na nic jiného než na Faile. Ani pořádně nevěděl, kam jde, dokud ho kroky nezavedly mimo kruh vozů.

Sto kroků za řadou koní vyčníval ze sněhu kamenný hřeben. Odsud mohl vidět stopy, které zanechal Elyas a ostatní. Odsud je uvidí, až se budou vracet.

Jeho nos mu prozradil, že tu není sám, ještě než tam došel, a taky mu prozradil, kdo tu je. Druhý muž neposlouchal, protože když Perrin došel na kopec, vyskočil. Tallanvor svíral jílec meče a nejistě se po Perrinovi díval. Byl vysoký, zřejmě toho dost prožil, a obvykle byl dost sebejistý. Možná čekal tirádu, že tam nebyl, když Faile chytili, třebaže ona ho jako osobního strážce odmítla, odmítla každého osobního strážce. Kromě Bain a Chiad, jež se očividně nepočítaly. Nebo si možná myslel, že ho Perrin pošle pryč, zpátky k vozům, aby mohl být sám. Perrin se snažil tvářit méně jako – jak to Lini říkala? – vražda na pochodu? Tallanvor byl zamilovaný do Maighdin, a pokud bylo Faileino podezření správné, brzy se s ní ožení. Měl právo být na stráži.

Stáli tu a soumrak padal a nikde v zasněženém lese se nic nehýbalo. Setmělo se, aniž by se objevil Masema, ale Perrin po něm ani nevzdechl. Na bílý sníh svítil dorůstající měsíc a světlo bylo jako při úplňku. Nakonec ho zakryly mraky a na sněhu se šířily stále hustší stíny. Znovu začalo sněžit. Sníh zakryje všechny stopy. Oba muži tam mlčky stáli, dívali se do sněhu, čekali, doufali.

3

Zvyklosti

Od první hodiny zajetí, cestou zasněženými lesy, se Faile bála omrzlin. Občas zavál větřík. Některé stromy ještě měly listí, ale většinou zhnědlé a suché. Vítr vál lesem bez toho, aby se mu něco stavělo do cesty, a v závanech byl cítit led. Na Perrina si skoro nevzpomněla, jen doufala, že se nějak dozví o Masemových tajných jednáních. A samozřejmě taky o Shaidech. I když ta běhna Berelain byla jediná, kdo mu to nyní mohl povědět. Doufala, že Berelain z léčky unikla a všechno Perrinovi poví. A pak spadne do díry a srazí si vaz. Ale měla mnohem naléhavější starosti, než byl její manžel.

Tohle počasí bylo podzimní, ale v saldejském podzimu už pár lidí taky zmrzlo, a jí ze šatů zůstaly jen tmavé vlněné punčochy. Jedna jí poutala lokty za zády a druhou měla kolem krku jako vodítko. Chrabrá slova ji moc nezahřála. Bylo jí příliš velké chladno, než aby se potila, brzy ji však začaly bolet nohy, jak je natahovala, aby stačila svým věznitelům. Zástup Shaidů, zahalených mužů a Děv, zpomalil, když jim sníh stoupl ke kolenům, ale jakmile jim sahal jen ke kotníkům, okamžitě zase zrychlili a zřejmě se nikdy neunavili. Celá se třesouc supěla na vodítku a snažila se, aby jí necvakaly zuby.

Shaidů bylo méně, než odhadovala během útoku, jen asi sto padesát, a skoro všichni měli oštěpy a luky připravené k okamžitému použití. Nebyla moc velká naděje, že by je překvapila. Neustále se měli na pozoru a tiše se hnali krajinou. Bylo slyšet jen tiché křupání sněhu pod jejich měkkými holínkami. Zelené, šedé a hnědé barvy jejich oděvů však s krajinou příliš nesplývaly. Zelenou ke svým cadin’sorům přidali, co přešli přes Dračí stěnu, jak jí sdělily Bain a Chiad, aby se lépe maskovali v zelené krajině. Proč si tedy tihle lidé nepřidali bílou pro zimu? Takhle je bylo vidět i z dálky. Snažila se všímat si všeho, všechno si zapamatovat pro případ, že by se to později hodilo, až přijde čas uniknout. Doufala, že ostatním zajatcům se vede alespoň tak dobře jako jí. Perrin ji bude určitě hledat, ale pomyšlení na záchranu do svých výpočtů nezahrnula. Pokud by čekala na záchranu, mohla by taky čekat navěky. Kromě toho potřebovali uniknout co nejrychleji, než se jejich věznitelé připojí k ostatním Shaidům. Zatím netušila jak, ale nějaký způsob musel existovat. Jediné štěstí bylo, že hlavní shaidský oddíl musel být celé dny daleko. V této části Amadicie panoval chaos, ale tisíce Shaidů by se nemohly přiblížit, aniž by se o nich nedoslechli.

Jednou, hned ze začátku, se ohlédla na ženy, které zajali s ní, ale jediným výsledkem bylo, že spadla do závěje. Zapadla do prašanu a vyjekla z toho, jak ji rozrazila zima, a znovu, když ji obrovský Shaido, jenž ji vedl na vodítku, zvedl na nohy. Rolan byl rozložitý jako Perrin a o hlavu vyšší a prostě ji zvedl za vlasy a plácnutím přes zadek ji postrčil, načež opět vyrazil dlouhými kroky a ji táhl za sebou. Z toho plácnutí by se pohnul i osel. Přes její nahotu se na ni Rolan nedíval, jako se muž dívá na ženu. Jedna její část byla vděčná. Jiná jaksi... zaražená. Rozhodně nechtěla, aby se na ni díval chtivě či se zájmem, ale ty bezvýrazné modré oči byly skoro urážlivé! Pak už si dávala pozor, aby neupadla, i když pochodovali bez přestávky dlouhé hodiny a udržet se na nohou bylo stále namáhavější.

Zpočátku se bála, co jí omrzne první, ale jak se dopoledne překulilo v odpoledne, aniž by zastavili, soustředila se na své nohy. Rolan a ti před ním jí udupávali stezku, ale ledový škraloup na krajích zůstával a ona za sebou zanechávala krvavé otisky. Horší byla sama zima. Už viděla omrzliny. Za jak dlouho jí začnou černat prsty? Potácejíc se ohýbala při každém kroku nohy v kotnících a zatínala pěsti. Prsty byly nejohroženější, ale nebezpečí hrozilo jakékoli odhalené kůži. U té na obličeji a zbytku těla mohla jen doufat. Pohyb bolel a řezné rány na chodidlech pálily, ale alespoň v nich měla ještě cit. Až přestane vnímat, nebude jí už zbývat moc času. Myslela jedině na to, jak dát jednu nohu před druhou. Šla a snažila se, aby jí chodidla a ruce neomrzly. Šla dál.

Náhle vrazila do Rolana a odrazila se od jeho široké hrudi. Jak byla omámená, ani si neuvědomila, že zastavil. Stejně tak ostatní vepředu, pár se jich ohlíželo a zbytek se ostražitě díval před sebe, zbraně v rukou, jako by čekali útok. Víc toho neuviděla, než ji Rolan zase popadl za vlasy a sklonil se, aby jí mohl zvednout nohu. Světlo, opravdu s ní zacházel jako s koněm!

Pustil jí vlasy i nohu, podložil jí ruku pod kolena a vzápětí si ji hodil přes rameno, takže mu visela hlavou dolů vedle rohovinového luku v pouzdře. Jak si ji lhostejně posunul, aby našel místo, kde se mu ponese nejsnáz, navztekala se, ale stejně rychle se zase uklidnila. Teď nebyl vhodný čas ani místo. Nohy neměla ve sněhu a na tom záleželo. A mohla chytit dech. Ale mohl ji varovat.

S námahou natáhla krk, aby viděla na své společnice, a s úlevou spatřila, že jsou všechny tady. Nahaté zajatkyně, pravda, ale ona si byla jistá, že by ležet nechali jenom mrtvolu. Ty, které ještě šly po svých, byly svázané punčochami či kusy látky odříznutými ze šatů a většina měla ruce svázané za zády. Alliandre už se nepředkláněla, jak se pokoušela zakrýt. Cudnost u ghealdanské královny nahradily jiné starosti. Funěla a třásla se a byla by upadla, kdyby ji menší Shaido, který jí prohlížel nohy, nepodpíral za svázané lokty. Alliandre vlály rozpuštěné černé vlasy a tvář měla ztrhanou. Maighdin za ní vypadala ve stejně špatném stavu, lapala po dechu a rudozlaté vlasy měla rozcuchané a modré oči vykulené, ale podařilo se jí stát zpříma, když jí vyzáblá Děva zvedala nohu. Faileina komorná vypadala víc jako královna než Alliandre, byť velmi neupravená královna.

Ve srovnání s nimi vypadaly Bain a Chiad stejně dobře jako Shaidové, i když Chiad měla tvář zažloutlou a nateklou po ráně, kterou utržila, když je chytili, a Bain měla v krátkých ohnivých vlasech a na tváři zamrzlou krev. To bylo zlé, mohla by jí zůstat jizva. Ale ani jedna Děva nefuněla a dokonce samy zvedaly nohy k prohlídce. Jen ony nebyly spoutané – pouze zvykem silnějším než řetězy. Klidně přijímaly svůj osud odsloužit rok a den jako gai’šainky. K útěku by jí mohly pomoci – Faile si nebyla jistá, jak dalece je zvyk váže – ale ony samy se uniknout nepokusí.

Poslední ze zajatkyň, Lacile a Arrela, se samozřejmě pokoušely napodobit Děvy, ale bez úspěchu. Vysoký Aiel si mrňavou Lacile prostě strčil pod paži, aby jí mohl prohlédnout nohy, a ona zrudla jako rak. Arrela byla vysoká, ale dvě Děvy, které ji vedly, byly vyšší než sama Faile a Tairenku zvládaly s neosobní lehkostí. Arrela se mračila, jak do ní strkaly, a možná i na jejich znakovou řeč, ale Faile doufala, že teď nezačne dělat potíže. Všichni z Cha Faile se snažili být jako Aielové, žít, jak si mysleli, že Aielové žijí, ale Arrela chtěla být Děvou a litovala, že ji Sulin a ostatní odmítají znakovou řeč naučit. Bylo by to horší, kdyby věděla, že Bain a Chiad Faile něco naučily. Ne dost, jen pár slov, ale něco ano. Ještě že Arrela nerozuměla ani tomu. Myslely si, že mokřiňanka má měkké nohy, že je příliš rozmazlená a měkká, a to by se jí jistě nelíbilo.

Jak se ukázalo, Faile si s Arrelou nemusela dělat starosti. Tairenka se naštětila, když si ji Děva hodila na rameno – předstírajíc, že klopýtá, volnou rukou ukázala něco, nad čím se druhá Děva pod závojem zasmála – ale po jediném pohledu na Bain a Chiad, již pokorně visící Aielům přes rameno, se Arrela mrzutě podvolila také. Lacile zakvičela, když ji kolohnát náhle otočil, aby ji umístil do stejné pozice, ale hned utichla a pořád byla celá rudá. To, že se snažily napodobovat Aiely, mělo jisté výhody.

Alliandre a Maighdin, poslední ženské, od kterých by Faile čekala problémy, byly něco jiného. Když jim došlo, co se děje, zuřivě bojovaly. Nebylo to nic moc, dvě nahé a vyčerpané ženy s lokty spoutanými za zády, ale kroutily se, ječely a kopaly po každém, kdo se dostal na dosah. Maighdin jednoho neopatrného Aiela dokonce kousla do ruky a visela na něm jako jezevec.

„Nechte toho, hlupačky!“ zavolala na ně Faile. „Alliandre! Maighdin! Nechte se nést! Poslechněte mě!“ Ani její komorná, ani vazalka jí nevěnovaly pozornost. Maighdin, s plnou pusou, vrčela jako lev a kopala. Faile otevřela pusu.

„Gai’šainka bude zticha,“ zavrčel Rolan a tvrdě ji plácl.

Faile zaskřípala zuby a cosi si mumlala. Čímž si vysloužila další plácnutí! Ten muž měl za pasem zastrčené její nože. Kdyby dostala do rukou aspoň jeden...! Ne. Vydrží, co bude muset. Hodlala uniknout, ne dělat zbytečná gesta.

Maighdin bojovala o něco déle než Alliandre, až jí nakonec dva hromotluci vypáčili čelisti z Shaidovy ruky. Museli na to být dva. K Faileinu úžasu si pokousaný Aiel, místo aby Maighdin jednu vrazil, setřel krev z ruky a zasmál se! Ale to ji nezachránilo. Ve chvilce ležela Faileina komorná na břiše ve sněhu vedle královny. Mohly supět a svíjet se zimou jenom chvilku. Potom z lesa vyšli dva Shaidové, z toho jedna Děva, a těžkými noži ořezávaly větvičky z dlouhých proutků. Oběma ležícím pak šlápli na záda, pěstí jim přidrželi spoutané lokty a začali je švihat po zadku.

Zprvu obě ženy bojovaly, kroutily se a svíjely. Ale bylo to ještě zbytečnější, než když stály. Mohly jenom hýbat nohama, házet hlavou a mávat rukama. Alliandre vřeštěla, že jí to nemůžou dělat, což bylo pochopitelné u královny, ale za daných okolností hloupé. Očividně mohli a dělali. Maighdin kupodivu pištěla stejně. Člověk by si mohl myslet, že královnou je ona. Faile věděla, že Lini ji zpráskala proutkem, aniž by takhle vyváděla. V každém případě to ani jedné nebylo k ničemu dobré. Metodický výprask pokračoval, až jenom kopaly a vyly, a pak ještě chvilku, čistě pro jistotu. Když si je konečně hodili přes rameno jako ostatní, jen s brekem visely, bojechtivost je přešla.

Faile k nim necítila žádný soucit. – Ty hlupačky si podle ní zasloužily každou podlitinu. Bez ohledu na omrzliny a pořezané nohy, čím déle zůstanou venku bez šatů, tím pravděpodobnější bylo, že to nepřežijí. Shaidové je nesli do nějakého úkrytu a Alliandre s Maighdin zdržovaly. Sice jen na čtvrt hodinky, ale i minuty mohly znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Navrch k tomu i Aielové se určitě přestanou mít tolik na pozoru, až se dostanou do úkrytu a k ohni. A když je nesli, mohly odpočívat. Mohly se připravovat využít příležitosti, až přijde.

Shaidové opět rychle vyrazili. Pravděpodobně se lesem pohybovali rychleji než předtím. Jak se Faile kývala, bouchalo do ní pouzdro na luk z tvrzené kůže a začínala se jí točit hlava. Při každém kroku dostala ránu do žaludku. Snažila se najít nějakou pozici, kde by do ní tolik nešťouchal.

„Drž, nebo spadneš,“ zavrčel Rolan a poplácal ji po zadku, jako by uklidňoval koně.

Faile zvedla hlavu a podívala se na Alliandre. Z ghealdanské královny toho nebylo moc vidět, jen zadek pokrytý podlitinami, které sahaly až ke kolenům. Když na to tak myslela, krátké zdržení a pár ran by mohly být ještě malou cenou za to, že by z tohohle hňupa vykousla kus masa za to, že s ní zachází jako s pytlem zrní. Ale ne z ruky, hrdlo by bylo mnohem lepší.

Udatné myšlenky a úplně k ničemu. Hloupé. I když se nesla, musela bojovat se zimou. Začínalo jí docházet, že jistým způsobem je to teď horší. Když šla, musela se aspoň snažit zůstat rovná a na nohou, a to ji udržovalo při vědomí, ale jak se stmívalo, houpání na Rolanově rameni ji uspávalo. Ne. Její mysl otupovala zima. Nemyslelo jí to. Musela s tím bojovat, nebo umře.

Pohybovala rukama a napínala nohy, aby se jí do svalů dostala krev. Vzpomněla si na Perrina a plánovala, co by měl udělat s Masemou a jak by ho měla přesvědčit, pokud se vzepře. Prošla si celou tu hádku, kterou budou mít, až zjistí, že používá Cha Faile jako špehy, a plánovala, jak zvládne jeho hněv. Svést manželův hněv směrem, kterým chtěla, bylo snadné a ona se učila u odbornice, své matky. Byla by to skvělá hádka. A následně skvělé usmiřování.

Z přemýšlení o usmiřování zapomněla pohybovat nohama, a tak se snažila soustředit na hádku a na plánování. Ale myšlenky jí otupoval chlad. Začala ztrácet nit, musela potřást hlavou a začít znovu. Rolan zavrčel, což jí také pomohlo, mohla se soustředit na jeho hlas a zůstat tak vzhůru. Pomáhalo i plácání po zadku, jakkoliv to nerada přiznávala, každé ji okamžitě probralo. Po chvíli se začala víc vrtět, až málem spadla, a na plácání se těšila. Cokoliv, jen aby zůstala vzhůru. Netušila, kolik času uplynulo, ale začala slábnout, až Rolan přestal vrčet a ani ji neplácal. Světlo, chtěla, aby na ni hrál jako na buben!

Proč, pod Světlem, chci něco takového? podivila se otupěle a nejasně si uvědomovala, že bitvu prohrála. Noc byla temnější, než být měla. Nerozeznala dokonce ani záři měsíce na sněhu. Ale cítila, jak stále rychleji klouže do temnoty. S tichým kvílením se propadla do bezvědomí.

Přišly sny. Seděla Perrinovi v klíně a on ji objímal tak pevně, až se nemohla hýbat. Vedle hořel ve velkém krbu mohutný oheň. Jeho kudrnaté vousy ji škrábaly na tvářích, jak jí okusoval uši. Náhle místností zavyl vítr a zhasl oheň jako svíčku. A Perrin se změnil v dým, který zmizel se závanem větru. Sama v temnotě bojovala s větrem, ale ten ji odvál, až se kutálela a nepoznala, kde je nahoře a kde dole. Sama se nekonečně kutálela ledovou tmou a věděla, že už ho nikdy nenajde.

Utíkala zamrzlou zemí, klopýtala v závějích a lapala po vzduchu tak studeném, že jí drásal hrdlo jako skleněné střepy. Na větvích se třpytily rampouchy a mrazivý vítr kvílel bezlistým lesem. Perrin se velice zlobil a ona musela uniknout. Nějak si nemohla vzpomenout, proč se hádali, jen že svého nádherného vlka nějak dohnala ke skutečnému hněvu, do bodu, kdy začal házet věcmi. Jenže Perrin ničím neházel, chtěl ji přehnout přes koleno, jako to udělal kdysi dávno. Proč ale utíká před tímhle? Přece se ještě museli usmířit. A ona ho samozřejmě donutí za to pokoření zaplatit. Párkrát ho zranila do krve dobře mířenou mísou či džbánem, aniž by to doopravdy chtěla, a věděla, že on by jí nikdy skutečně neublížil. Ale také věděla, že musí utíkat, běžet dál, nebo zemře.

Jestli mě dohoní, pomyslela si suše, aspoň bude jedna moje část v teple. A to ji rozesmálo, až se kolem zatočila mrtvolně bílá krajina a ona věděla, že bude brzy také mrtvá.

Obrovské plameny z vysoké hranice jí šlehaly až nad hlavu. Byla nahá. A bylo jí zima, tak zima. I když se přisunula těsně k ohni, kosti měla zmrzlé až do morku. Posunula se ještě blíž. Žár ohně sílil, až ucukla, ale zima jí pod kůží zůstávala. Blíž. Ach, Světlo, bylo tady horko, příliš velké horko! A uvnitř jí stále bylo zima. Blíž. Zaječela, jak ji to pálilo, ale pořád byla jako led. Blíž. Ještě blíž. Umře. Vřískala, ale bylo tu jen ticho a zima.

Byl den, avšak oblohu zakrývaly olověné mraky. Hustě sněžilo a vločky vířily ve větru vanoucím mezi stromy. Nebyl to silný vítr, ale byl z něj cítit led. Na větvích bylo tolik sněhu, až se málem lámaly, a vítr zvedal sníh ze závějí dole. V žaludku ji tupými zuby hryzal hlad. Velmi vysoký kostnatý muž s bílou vlněnou kapuci, jež mu zakrývala tvář, jí cosi cpal do úst, okraj velkého hliněného hrnku. Oči měl překvapivě zelené, jako smaragdy, a kolem nich naběhlé jizvy. Klečel na velké hnědé vlněné pokrývce vedle ní a další pokrývku, šedě pruhovanou, měla přehozenou přes sebe. Na jazyku jí vybuchla chuť horkého čaje s medem, a ona muže chabě popadla za šlachovitá zápěstí pro případ, že by hrnek odnesl. Zuby jí cvakaly o hrnek, ale horkou sladkou tekutinu chlemtala s chutí.

„Ne tak rychle, nesmíš nic vylít,“ varoval ji zelenooký muž pokorně. Pokora se k jeho nelítostné tváři a drsnému hlasu moc nehodila. „Urazili tvou čest, ale jsi mokřiňanka, tak se to u tebe možná nepočítá.“

Pomalu jí docházelo, že tohle není sen. Objevily se myšlenky, jako proužky stínu, které roztávaly, kdykoliv se je pokusila pevněji uchopit. Bíle oděný kruťas byl gai’šain. Vodítko a pouta zmizely. Vymanil se z jejího chabého sevření, ale jen aby dolil tmavou tekutinu z koženého měchu, který měl pověšený přes rameno. Z hrnku stoupala pára a vůně čaje.

Faile se třásla tak, až málem upadla, a pevně sevřela silnou pokrývku. Z nohou jí stoupala prudká bolest. Nepostavila by se, ani kdyby se snažila. Ne že by chtěla. Pokrývka ji nezakrývala celou a i tak se musela krčit. Kdyby se postavila, musela by nohy vystrčit, a možná nejenom nohy. Ona myslela na teplo, ne na slušnost, i když obojího moc neměla. Hlad zahryzal ostřeji a navíc se celá roztřásla. Byla zmrzlá uvnitř a horký čaj byl už jen vzpomínkou. Svaly měla jako starý sražený pudink. Nejradši by sledovala hrnek, ale přiměla se porozhlédnout po svých společnicích.

Byly všechny v jedné řadě, Maighdin a Alliandre a také ostatní, schoulené na kolenou na pokrývkách a třesoucí se v pokrývkách zasypaných sněhem. Před každou klečel gai’šain s měchem na vodu a hrnkem a dokonce i Bain a Chiad pily jako polomrtvé žízní. Někdo Bain setřel krev z obličeje, ale obě Děvy byly stejně roztřesené jako všichni ostatní. Od Alliandre po Lacile vypadaly – jak to říkal Perrin? – jako by je pozadu protáhli dírou po suku. Ale všichni byli naživu, a to bylo důležité. Jen živí mohli uniknout.

Rolan a ostatní algai’d’siswai, kteří jim veleli, se shlukli na druhém konci klečící řady. Pět mužů a tři ženy. Sníh jim byl po kolena. Černé závoje jim visely na prsa, když nevzrušeně sledovali zajatce a gai’šainy. Na chvíli se na ně zamračila, snažila se zachytit unikající myšlenku. Ano, ovšem. Kde jsou ostatní? Únik by byl snazší, kdyby ostatní z nějakého důvodu odešli. A bylo tu něco víc, jakási mlžná myšlenka, kterou nedokázala zachytit.

Náhle jí došlo to, co leželo za osmi Aiely, a s tím i odpověď na tu otázku. Odkud se tady ti gai’šainové vzali? Asi o sto kroků dál, za stromy a padajícím sněhem, se pohyboval proud lidí, soumarů a vozů. Ne proud. Záplava Aielů na pochodu. Místo sto padesáti Shaidů tu byl celý kmen. Tolik lidí se nemohlo dostat na den od Abily, aniž by to vyvolalo poplach, i když na venkově vládla anarchie, ale důkaz měla přímo před očima. Cítila se otupěle. Útěk třeba nebude o nic těžší, moc tomu ale nevěřila.

„Jak mě urazili?“ zeptala se roztřeseně a zaťala cvakající zuby. Znovu pusu otevřela, až když jí gai’šain opět podal hrnek. Polykala, až se málem dávila, a musela pokračovat pomaleji. Med byl tak hustý, že by to dřív bylo nesnesitelné, ale teď trochu utišil hlad.

„Vy mokřiňané vůbec nic nevíte,“ prohlásil zjizvený muž přezíravě. „Gai’šainové dostanou šaty, teprve když mohou dostat vhodný oděv. Ale oni se báli, že zmrznete, a pak vás mohli zabalit jen do svých kabátů. Zostudili vás, prohlásili za slabošky, pokud mokřiňané cítí hanbu. Rolan a mnoho dalších jsou Mera’din, ale Efalin a ostatní by to měli vědět. Efalin to neměla dovolit.“

Zahanbili je? Spíš rozčílili. Faile nechtěla otočit hlavu od požehnaného hrnku, a tak jen stočila oči k obrovi, který ji nesl jako pytel zrní a nemilosrdně ji plácal. Nejasně si vzpomínala, že chtěla, aby ji plácal, ale to nebylo možné. Samozřejmě to bylo nemožné! Rolan nevypadal jako někdo, kdo celý den a noc klusal s někým na rameni – dýchal klidně, i když mu od úst stoupala pára. Mera’din? Měla dojem, že ve starém jazyce to znamená Bezbratří, což jí nic neříkalo, ale v gai’šainově hlase zaznělo opovržení. Bude se muset zeptat Bain a Chiad a doufat, že to není jedna z těch věcí, o jakých se Aielové s mokřiňany nebaví, dokonce ani s těmi mokřiňany, kteří jsou blízcí přátelé. Každá informace by mohla pomoct k útěku.

No tak oni zabalili vězně kvůli zimě, co? No, nikdo nebyl v nebezpečí zmrznuti kromě Rolana a ostatních. Přesto mu dlužila malou laskavost. Jenom velmi malou laskavost, když vzala v úvahu okolnosti. Možná mu jenom uřízne uši. Pokud dostane příležitost obklopená tisíci Shaidů. Tisíci? Shaidů byly stovky tisíc a desítky tisíc z nich byli algai’d’siswai. Rozzuřeně bojovala se zoufalstvím. Unikne, všichni uniknou a ona si s sebou vezme Rolanovy uši!

„Já donutím Rolana zaplatit, jak si zaslouží,“ zamumlala, když gai’šain opět plnil hrnek. Podezíravě se na ni podíval a ona honem pokračovala. „Jak říkáš, jsem mokřiňanka. Většina z nás je. My se neřídím ji’e’toh. Podle vašich zvyků bychom vůbec neměly být gai’šainkami, není to tak?“ Muž nehnul brvou. Uvědomila si, že je příliš brzy, že ještě nezná půdu, ale jak měla myšlenky ztuhlé ledem, neudržela jazyk za zuby. „Co když se Shaidové rozhodnou porušit další zvyky? Mohli by se rozhodnout, že tě nepustí, až přijde tvůj čas.“

„Shaidové porušují mnoho zvyklostí,“ sdělil jí klidně, „ale já ne. V bílé mi zbývá ještě půl roku. Do té doby budu sloužit, jak vyžaduje zvyk. Když už ti to tolik mluví, asi už máš dost čaje.“

Faile mu neohrabaně sebrala hrnek. Zvedl obočí a ona si jednou rukou rychle upravila pokrývku a celá zrudla. On tedy rozhodně věděl, že se dívá na ženu. Světlo, plácá jako slepý vůl! Musí myslet, soustředit se. Mozek byl jedinou zbraní, kterou měla. A v této chvíli připomínal kus zmrzlého sýra. Pila horký sladký čaj a přemýšlela o způsobu, jak by mohla využít to, že je mezi tisíci Shaidy. Nic ji ale nenapadalo. Vůbec nic.

4

Nabídky

„Co to tu máme?“ ptala se nějaká žena. Faile vzhlédla a na horký čaj rázem zapomněla.

Z vánice přišly dvě Aielanky s mnohem menší gai’šainkou, a ač zapadaly do půli lýtek do bílého koberce, rázovaly si to, jako kdyby tu žádný sníh nebyl. Tedy vyšší ženy, gai’šainka klopýtala, jak se s nimi snažila udržet krok, a jedna Aielanka jí držela ruku na rameni, aby zajistila, že se neopozdí. Všechny tři stály za pohled. Žena v bílém pokorně klopila hlavu a ruce měla strčené v širokých rukávech, jak se od gai’šainů očekávalo, ale šaty měla ze všech věcí z lesklého bílého hedvábí. Gai’šainové měli zakázané šperky, ale ona měla kolem pasu opasek ze zlata a ohnivých opálů a stejný obojek byl vidět pod kápí. Něco takového si mohla dovolit jen královna. Ale jakkoliv byla zvláštní, Faileinu pozornost upoutaly druhé dvě. Něco jí říkalo, že to jsou moudré. Na cokoliv jiného se tvářily moc nafoukaně. Tyto ženy byly zvyklé dávat rozkazy, které ostatní okamžitě plnili. Kromě toho však upoutávaly pozornost i tím, jak vypadaly. Ta, která strkala gai’šainku, měla přísné modré oči a tmavošedý šátek kolem hlavy a měla na výšku nejmíň sáh, jako většina Aielů. Druhá byla aspoň o půl dlaně vyšší než Perrin! Ale nebyla tlustá. Pískově žluté vlasy jí spadaly do pasu a držel jí je tmavý šátek. Hnědou loktuši měla přes ramena a rozhrnutou, aby jí byla vidět prsa lezoucí ze světlé halenky. Jak to, že v tomhle počasí nezmrzne? Všechny ty těžké náhrdelníky ze zlata a slonoviny musely být jako ledové obruče!

Když se zastavily před klečícími zajatkyněmi, první žena se zamračila na Shaidy, kteří je chytili, a volnou rukou je zahnala. Z nějakého důvodu dál držela gai’šainku za rameno. Tři Děvy se okamžitě otočily a spěchaly k davu Shaidů. Jeden z mužů také, avšak Rolan a ostatní si vyměnili pohledy, než se vydali za nimi. Možná to něco znamenalo, možná taky ne. Faile náhle věděla, jak se cítí topící, jenž se chytá i stébla.

„Máme tady další gai’šainy pro Sevannu,“ utrousila ta vysoká pobaveně. Mohla být i hezká, jenže vedle druhé moudré vypadala měkká. „Sevanna nebude spokojená, dokud z celého světa neudělá gai’šainy, Theravo. Ne že bych proti tomu něco měla,“ dodala se smíchem.

Druhá moudrá se nezasmála. Tvář měla jako z kamene. Hlas taky. „Sevanna už má příliš mnoho gai’šainů, Someryn. My máme příliš mnoho gai’šainů. Zpomalují nás do kroku, když bychom měli běžet.“ Železným pohledem přelétla klečící řadu.

Faile sebou trhla, když se podívala na ni, a honem zabořila obličej do hrnku. Theravu sice ještě nikdy neviděla, ale z toho pohledu poznala, co je to za ženu, dychtící zdrtit každou výzvu a schopnou vidět výzvu i v nedbalém pohledu. Dost špatné bylo, když to byla jen hlupačka na královském dvoře nebo někdo, koho potkáte na cestě, ale útěk by byl mnohem těžší, kdyby se o ni tahle baba začala zajímat osobně. Přesto ji sledovala koutkem oka. Bylo to jako pozorovat zmiji, lesknoucí se na slunci jen stopu od její nohy.

Jen pokorně, říkala si. Klečím tu pokorně a nemyslím na nic jiného než na čaj. Nemusíš se na mě dívat dvakrát, ty studená krávo. Doufala, že ostatní se řídí jejím příkladem.

Alliandre se jím neřídila. Snažila se zvednout na nateklé nohy a hned zase spadla na zem. Přesto klečela s hlavou hrdě zvednutou a červeně pruhovanou pokrývku si držela, jako by to byla jemná hedvábná šála přes nádhernou róbu. Bosé nohy a rozcuchané vlasy to poněkud kazily, ale stále to byla nadutost na piedestalu.

„Jsem Alliandre Maritha Kigarin, královna Ghealdanu,“ pravila nahlas jako královna oslovující otrhané vagabundy. „Bude moudré, když se mnou a s mými společnicemi budete zacházet slušně a potrestáte ty, kteří se k nám chovali tak hrubě. Můžete za nás získat velké výkupné, větší, než si umíte představit, a milost za své zločiny. Žádám pro sebe, svou lenní paní a její komornou slušné ubytování, dokud nebude dohoda uzavřena. A něco menšího pro ostatní, pokud jim nebudete ubližovat. Pokud ublížíte některé ze služebnic mé lenní paní, žádné výkupné nezaplatím.“

Faile by byla zaúpěla – ta pitomá ženská si snad myslí, že to jsou nějací obyčejní banditi – ale neměla na to čas.

„Je to pravda, Galino? Je to mokřinská královna, ano?“ Přijela sem další žena na vysokém vraníkovi. Faile si myslela, že musí být Aielanka, ale nebyla si jistá. Dalo se to těžko poznat, když seděla na koni, ale byla aspoň tak vysoká jako sama Faile, a to bylo jen málo žen, kromě Aielek, a rozhodně ne s tak zelenýma očima v osmahlém obličeji. A přesto... Ta široká tmavá sukně vypadala na první pohled jako aielská, ale byla rozdělená pro jízdu na koni a byla asi z hedvábí, stejně jako smetanová jupka, a pod lemem byly vidět ve třmenech červené botky. Dlouhé zlaté vlasy jí držel šátek z červeného brokátu a přes něj měla kroužek ze zlata a opálů. Oproti zlatu a vyřezávané slonovině moudrých jí vystouplé poprsí zakrývaly šňůry perel a náhrdelníky ze safírů, smaragdů a rubínů. Náramky měla skoro až k lokti a také z drahokamů. Aielové nenosili prsteny, ona však měla okroužkované všechny prsty. Místo tmavé loktuše měla jasně rudý plášť se zlatou výšivkou, podšitý bílou kožešinou. V sedle ale seděla neohrabaně jako Aiel. „A královnina,“ zarazila se na neznámém slově, „lenní paní? To znamená, že jí královna složila přísahu? To musí být opravdu mocná žena. Odpověz, Galino!“

Gai’šainka v hedvábí se schoulila a vrhla po ženě na koni podlézavý úsměv. „Skutečně mocná žena, když jí královna přísahala věrnost, Sevanno,“ souhlasila dychtivě. „O něčem takovém jsem ale nikdy neslyšela. Ale myslím, že je ta, za koho se vydává. Kdysi, před lety, jsem Alliandre viděla a z té holky, na kterou se pamatuju, mohla vyrůst tato žena. A byla korunovaná královnou Ghealdanu. Co ale dělá v Amadicii, to netuším. Bělokabátníci i Roedran by ji sebrali ve chvíli, kdy by –“

„To stačí, Lino,“ zarazila ji Therava rázně a zaťala jí prsty do ramene. „Víš, jak nesnáším, když kecáš.“

Gai’šainka sebou trhla, jako by ji Aielanka udeřila, a zaťala zuby. Jak se kroutila, usmála se na Theravu ještě ubožeji než na Sevannu. Zalomila rukama a zablýsklo se zlato. A v očích se jí blýskal strach. V tmavých očích, rozhodně ne aielských. Therava si jí nevšímala. Pes byl přivolán k noze a poslechl. Pozornost cele upírala na Sevannu. Someryn se koutkem oka dívala po gai’šaince a opovržlivě křivila ret, ale založila si loktuši do pasu a taky se podívala na Sevannu. Aielové se moc netvářili, ale ona Sevannu očividně neměla ráda a zároveň se jí bála.

Faile také sledovala ženu na koni přes hrnek. Bylo to jako vidět Logaina nebo Mazrima Taima. Sevanna taky namalovala své jméno na oblohu ohněm a krví. Cairhien se bude léta vzpamatovávat z toho, co tam napáchala, a vlnky se šířily i do Andoru a Tearu. Perrin to dával za vinu muži jménem Couladin, jenže Faile o této ženě slyšela dost, aby věděla, kdo za tím vším stojí. A nikdo nepochyboval, že vraždění u Dumajských studní je Sevannina chyba. Perrin tam skoro umřel. Kvůli tomu u ní měla Sevanna osobní vroubek. Jestli dokáže rovnat tenhle, mohla by Rolanovi nechat jeho uši.

Rozmarně oblečená žena pobídla koně podél řady klečících žen a zelené oči měla studené jako Therava. Křupání sněhu pod kopyty koně náhle znělo příliš hlasitě. „Která z vás je ta komorná?“ Podivná otázka. Maighdin zaváhala, než vytáhla ruku zpod pokrývky. Sevanna zamyšleně kývla. „A ta... lenní paní?“

Faile to nechtěla říci, ale Sevanna by stejně zjistila, co chce vědět. Váhavě zvedla ruku. A třásla se nejen zimou. Therava ji pozorovala těm krutýma očima a dávala dobrý pozor. Na Sevannu i ty, kterých si všimla.

Jak si toho pohledu mohl někdo nevšímat, to Faile netušila, ale Sevanna jenom otočila vraníka zpátky. „Takhle nemůžou chodit,“ prohlásila po chvíli. „Nevím, proč by měly jezdit s dětmi. Vyléč je, Galino.“

Faile sebou trhla a málem upustila hrnek. Přistrčila ho ke ga’šainovi tak, aby to vypadalo, že tohle chtěla udělat už od začátku. Stejně byl prázdný. Zjizvený chlapík jí klidně dolil. Léčení? Přece nemohla myslet...

„Dobře,“ řekla Therava a strčila do gai’šainky. „Udělej to rychle, Liničko. Vím, že mě nechceš zklamat.“

Galina se vzpamatovala, aby neupadla, a klopýtala k zajatkyním. Místy zapadala po kolena do sněhu, ale chtěla splnit úkol. S vykulenýma očima a odporem smíseným s... mohla to být dychtivost? Rozhodně to byla ohavná kombinace.

Sevanna dokončila kruh a vrátila se Faile od zorného pole, kde zastavila koně před moudrými. Tiskla rty. Ledový vítr ji tahal za plášť, ale ona si toho nevšímala. „Právě jsem dostala zprávu, Theravo.“ Mluvila klidně, i když jí z očí létaly blesky. „Dneska v noci budeme tábořit s Jonine.“

„Pátý klan,“ doplnila Therava. Ona si také větru a sněhu nevšímala. „Pět, a sedmdesát osm jich zůstává rozptýlených ve větru. Dobře že nezapomínáš na svůj slib, že Shaidy sjednotíš, Sevanno. Nebudeme čekat věčně.“

Teď to nebyly blesky. Sevanna měla oči jako zelené sopky. „Já vždycky udělám, co řeknu, Theravo. Dobře si to pamatuj. A pamatuj, že mi radíš. Já mluvím za kmenového náčelníka.“

Otočila koně a kopla ho do žeber, aby nacválal k řece lidí a vozů, i když to by ve sněhu žádný kůň nedokázal. Vraník šel o něco rychleji, ale ne moc rychle. Therava a Someryn měly tváře jako masky, když se dívaly, jak kůň s jezdkyní mizí za bílou clonou.

Pro Faile to byl důležitý rozhovor. Poznala napětí jako u struny na harfě, když ho viděla, i vzájemnou nenávist. Tu slabinu by třeba mohla využít, kdyby přišla na to jak. A Shaidové tu nakonec nebyli všichni. I když jich tu bylo očividně dost. Došla k nim Galina a Faile na všechno ostatní zapomněla.

Galině se podařilo trochu se sebrat. Beze slova vzala Faileinu hlavu do dlaní. Ta možná zasupěla, nebyla si jistá. Svět se zatočil, když se zpola zvedla na nohy. Uplynuly hodiny nebo jen pár okamžiků. Bíle oděná žena couvla a Faile sebou praštila na břicho do pokrývek, kde funěla do drsné vlny. Nohy už ji nebolely, ale léčení s sebou vždy přinášelo hlad a ona od včerejší snídaně nic nejedla. Byla by zhltala mísy čehokoliv, co by alespoň trochu připomínalo jídlo. Už nebyla unavená, ale svaly měla jako vodu místo pudinku. Zvedla se na rukou, které se jí podlamovaly, a nejistě se zase zabalila do pokrývky. Byla ohromená též tím, co zahlédla na Galinině ruce těsně předtím, než ji Galina popadla a začala s léčením. Vděčně si od zjizveného muže nechala podat kouřící hrnek. Nebyla si jistá, jestli by ho udržela.

Galina nemarnila čas. Omámená Alliandre se právě pokoušela zvednout a pokrývka z ní sklouzla na zem, aniž by si toho všimla. Podlitiny zmizely. Maighdin stále ležela mezi pokrývkami a ruce i nohy jí trčely ven, jak se pokoušela trochu se sebrat. Chiad, s hlavou v Galininých rukou, vyskočila a rozhodila rukama a funěla jako po dlouhém běhu. Zažloutlá modřina na její tváři bledla. Když Galina přešla k Bain, Děva se složila jako podťatá, ale hned se zavrtěla.

Faile se věnovala čaji a přemýšlela o sto šest. Zlato na Galinině prstě byl prsten s Velkým hadem. Nebýt léčení, byla by ho považovala jenom za divný dárek, který jí někdo dal spolu s ostatními šperky. Galina byla Aes Sedai. Musela být. Ale co dělá Aes Sedai tady, v šatech gai’šainky? Nemluvě o tom, že byla ochotná lízat Sevanně ruku a Theravě líbat nohy! Aes Sedai!

Galina se zastavila nad Arrelou, která byla poslední na řadě, a supěla, jak musela tak rychle vyléčit tolik lidí, a podívala se po Theravě, jako kdyby čekala chválu. Obě moudré se vydaly zpátky k Shaidům, na ni se ani nepodívaly a o něčem spolu rozmlouvaly. Po chvíli se Aes Sedai zamračila, zvedla sukni a spěchala za nimi. Ale ohlížela se zpět. Faile měla dojem, že v tom pokračuje, i když už ji zakryl padající sníh.

Přišli další gai’šainové, desítky jich byly, obojího pohlaví, a jen jeden z nich byl Aiel, hubený zrzek s tenkou bílou jizvou od čela po bradu. Faile poznala malé, bledé Cairhieňany, a další podle ní museli být Amadičané či Altařané, vyšší a tmavší, a dokonce i Domanka s bronzovou pletí. Domanka a jedna další žena měly široké opasky ze zlatých řetízků a obojky z plochých článků. A jeden z mužů také! Šperky na gai’šainech vypadaly bezvýznamně, nebýt toho, že to bylo divné, zvlášť když přinášeli jídlo a šaty.

Někteří nesli košíky s bochníky chleba, žlutý sýr a sušené hovězí, a gai’šainové, kteří již byli tady, podávali čaj na zapití. Faile nebyla sama, kdo si cpal jídlo do úst plnými hrstmi, přičemž se chvatně oblékala a mnohem víc dbala na rychlost než na slušnost. Bílý hábit s kapuci a dvě tlusté spodničky vypadaly velice teple, hlavně že na ni nefoukalo, a navíc dostala silné vlněné punčochy a měkké aielské boty, jež se vázaly ke kolenům – dokonce i holínky byly vybělené! – ale díru v břiše jí nezaplnily. Maso bylo tvrdé jako podrážka a sýr jako kámen a chleba nebyl o moc měkčí, ale chutnaly skvěle! Úplně nad každým soustem slintala.

Žvýkajíc sýr, zavázala si tkanice u boty, vstala a uhladila si šaty. Když se natáhla pro další chleba, jedna žena ověšená zlatem, baculatá, obyčejná a unavená, vyndala z pytle na rameni další zlatý pás. Faile honem polkla a couvla. „To raději ne, děkuji.“ Měla nepříjemný pocit, že přejít šperky jako nedůležité byla chyba.

„Na tom, co chceš, nezáleží,“ sdělila jí unaveně baculka. Mluvila s amadicijským přízvukem, a vzdělaně. „Odteď sloužíš urozené paní Sevanně. Budeš nosit to, co dostaneš, a uděláš, co se ti řekne, nebo budeš trestána, dokud nepochopíš, jak ses mýlila.“

Maighdin odháněla Domanku, která trvala na tom, že si má nechat nasadit obojek. Alliandre couvala před mužem, ověšeným zlatými řetězy, a se zděšeným výrazem zvedala ruce. Muž jí podával jeden opasek. Naštěstí se obě dívaly na Faile. Ten výprask v lese zřejmě byl k něčemu dobrý.

Faile si ztěžka vydechla a kývla, pak si nechala připnout široký opasek. Druhé dvě se řídily jejím příkladem. Pro Alliandre to byla zřejmě jedna rána přespříliš, jen tam stála a zírala do prázdna a nechala se ověšovat. Maighdin se snažila na Domanku mračit. Faile se pokoušela o povzbudivý úsměv, ale bylo to těžké. Cvaknutí zapínaného obojku jí připadalo jako zavírající se dveře vězeňské kobky. Opasek i obojek bylo možné sundat stejně snadno jako je nasadit, avšak gai’šain sloužící „urozené paní Sevanně“ bude určitě pozorně sledován. Jedna pohroma za druhou. Odteď by se to mělo zlepšovat. Musí.

Brzy Faile dusala sněhem na nejistých nohou za vrávorající, otupělou Alliandre a zamračenou Maighdin. S nimi šli gai’šainové se soumary nebo na zádech nesli velké zakryté koše či táhli naložené káry s koly přivázanými na dřevěné sanice. I povozy měly sanice či široké lyže a kola byla přivázaná na zasněžený náklad. Shaidové sice sníh neznali, ale něco se při cestování jím naučili. Ani Faile, ani druhé dvě ženy nic nenesly, i když obtloustlá Amadičanka dala jasně najevo, že od zítřka taky budou tahat a nosit. Shaidů tu bylo tolik, až to vypadalo jako město na pochodu. Děti do dvanácti či třinácti let se vezly na vozech, ale všichni ostatní chodili pěšky. Všichni muži nosili cadin’sor, ale většina žen měla sukně, jupky a loktuše jako moudré a většina mužů nesla pouze jeden oštěp nebo vůbec žádnou zbraň a vypadala měkčí než ostatní. Měkčí znamenalo, že existovaly i kameny měkčí než žula.

Když Amadičanka odešla, aniž by se představila a řekla víc, než že musejí poslouchat, nebo přijde trest, Faile si uvědomila, že někde ve vánici ztratila Bain a ostatní. Nikdo jí nepřikázal, kam má jít, a tak unaveně šlapala sem a tam s Alliandre a Maighdin. Jak držely ruce v rukávech, byla chůze obtížná, zvlášť v hlubokém sněhu, ale aspoň je měly v teple. Trochu v teple. Kvůli větru si nechávaly kapuce stažené do čela. Přes opasky se na ně ani gai’šainové, ani Shaidové nepodívali dvakrát. Ale přestože kolem zástupu přešly několikrát, pátrání nepřineslo ovoce. Lidé v bílém byli všude, bylo jich tu víc než ostatních, a všichni měli stažené kapuce.

„Budeme je muset najít večer,“ řekla Maighdin nakonec. Vlastně se jí podařilo ve sněhu pochodovat, byť neohrabaně. V modrých očích měla oheň a jednou rukou svírala široký zlatý řetěz kolem krku, jako by ho chtěla strhnout. „Zatím děláme deset kroků na jeden u ostatních. Dvacet na jeden. Moc nám neprospěje, když večer dorazíme do tábora a budeme moc unavené, abychom se mohly pohnout.“

Alliandre se probrala z otupělosti natolik, aby zvedla obočí, jak Maighdin mluvila rozhodně. Faile se na komornou jen podívala, ale stačilo to, aby Maighdin zrudla a zakoktala se. Co ji to popadlo? Možná se to na služku nehodilo, ale jako společnice při útěku rozhodně nebude marná. Škoda že nedokáže usměrnit víc. Faile kdysi hodně doufala, dokud nezjistila, že Maighdin má tak malé nadání, že to vlastně k ničemu není.

„Musí to být dnes večer, Maighdin,“ souhlasila. Nebo tolik nocí, kolik bude třeba. O tom se však nezmínila. Spěšně se podívala na lidi poblíž, aby se ujistila, že nikdo není dost blízko, aby ji slyšel. Shaidové, ať už v cadin’soru nebo ne, procházeli sněhem cílevědomě za nějakým neviditelným cílem. Gai’šainové – ostatní gai’šainové – šli za jiným cílem. Poslechni, nebo přijde trest. „Při tom, jak si nás nevšímají,“ pokračovala, „by mělo být možné se prostě opozdit, pokud se o to nepokusíme Shaidům přímo pod nosem. Pokud některá z vás uvidí příležitost, využijte jí. Ty šaty vám pomůžou schovat se ve sněhu, a jakmile najdete nějakou vesnici, za to zlato, které nám tak velkoryse dali, se dostanete zpátky k mému manželovi. Půjde za námi.“ Doufala, že ne moc rychle. Nebo že se aspoň moc nepřiblíží. Shaidové tu měli celé vojsko. Možná malé vojsko, ve srovnání s jinými, ale bylo větší než Perrinovo.

Alliandre ztvrdla tvář odhodláním. „Neodejdu bez tebe,“ prohlásila. Tiše, ale rázně. „Nebudu svou přísahu brát na lehkou váhu, má paní. Buď uteču s tebou, nebo vůbec ne!“

„Mluví za nás za obě,“ dodávala Maighdin. „Možná jsem jenom obyčejná komorná,“ to slovo se jí nelíbilo, „ale nenechám nikoho těmhle... těmhle banditům!“ Hlas neměla jen rázný, ale nepřipouštěl žádný odpor. Po tomhle si s ní Lini bude muset důkladně promluvit, pokud by měla zůstat v úřadě!

Faile otevřela ústa, aby se hádala – ne, aby přikázala. Alliandre byla její vazalka a Maighdin její komorná, třebaže v ní zajetí vyvolalo oheň! Ony se budou řídit jejími rozkazy! – ale neřekla nic.

Z přívalu Shaidů a sněhu se vynořil hlouček Aielek s loktušemi kolem tváří. Vedla je Therava. Pronesla jedno slovo a ostatní zpomalily. Therava se zatím připojila k Faile a jejím společnicím. Což znamená, že kráčela vedle nich. Její zuřivý pohled zmrazil dokonce i Maighdinino nadšení, tedy jediný pohled, jinak se věnovala Faile, protože druhé dvě ženy nestály za pozornost.

„Myslíš na útěk,“ začala. Všechny mlčely, ale moudrá pohrdlivě dodala: „Nesnaž se to popírat!“

„Pokusíme se sloužit, jak bude v naší moci, moudrá,“ pronesla Faile opatrně. Skláněla hlavu a dávala si pozor, aby se vyšší ženě nepodívala do očí.

„Znáš něco z našich způsobů.“ Therava mluvila překvapeně, ale rychle ji to přešlo. „Dobře. Ale máš mě za hlupačku, jestli si myslíš, že věřím, že budete pokorně sloužit. Na mokřiňanky u vás vidím ducha. Někteří se nepokusí nikdy uniknout, ale podaří se to jen mrtvým. Živé vždycky přivedou zpátky. Vždycky.“

„Budu na tvá slova pamatovat, moudrá,“ slibovala Faile poníženě. Vždycky? No, někdy musí být poprvé. „My všechny budeme.“

„Ach, velmi dobře,“ zamumlala Therava. „Někoho slepého jako Sevanna bys mohla přesvědčit. Ale věz tohle, gai’šainko. Mokřiňané nejsou jako ostatní, kteří nosí bílou. Než by vás za rok a den propustili, budete sloužit, dokud nebudete příliš ohnuté a svraštělé. Já jsem vaše jediná naděje na to, že takovému osudu uniknete.“

Faile zakopla, a kdyby ji Alliandre a Maighdin nechytily za ruce, byla by upadla. Therava jim netrpělivě pokynula, ať pokračují v cestě. Ale Faile bylo zle. Therava že by jim pomohla uniknout? Chiad a Bain tvrdily, že Aielové o velké hře rodů nic nevědí a opovrhují mokřiňany, že ji hrají, ale Faile poznala, že tu víří spodní proudy. Proudy, které je při každém špatném kroku stáhnou pod vodu.

„Tomu nerozumím, moudrá.“ Náhle si přála, aby tolik nechraptěla.

Ale možná právě ten chrapot Theravu přesvědčil. Lidi jako ona věřili, že strach je ta nejlepší motivace. V každém případě se usmála. Nebyl to příjemný úsměv, jen zkřivila tenké rty, a bylo z něj cítit uspokojení. „Zatímco budete sloužit Sevanně, budete všechny poslouchat a dávat pozor. Každý den vás vyslechne nějaká moudrá a vy jí zopakujete každé slovo, které Sevanna řekne a s kým bude mluvit. Pokud bude mluvit ze spaní, zopakujete všechno, co zamumlá. Potěšte mě a já zařídím, aby vás nechali tady.“

Faile s tím nechtěla nic mít, ale odmítnutí nepřicházelo v úvahu. Kdyby odmítla, žádná by nemusela přežít dnešní noc. Tím si byla jistá. Therava by nic neriskovala. Nemusely by se dožít ani večera. Tenhle sníh by tři mrtvoly rychle zakryl, a ona silně pochybovala, že by někdo v dohledu vůbec protestoval, kdyby se Therava rozhodla tu a tam někomu podříznout krk. Všichni se stejně soustředili na cestu sněhem. Možná by si toho ani nevšimli.

„Jestli to zjistí...“ Faile polkla. Ta žena je žádala, aby vylezly na drolící se útes. Ne, ona jim to přikazovala. Zabíjejí Aielové špehy? Nenapadlo ji se na to zeptat Chiad a Bain. „Ochráníš nás, moudrá?“

Žena s tvrdou tváří ji ocelovými prsty popadla za bradu, zastavila ji a zvedla na špičky. A stejně tvrdě se jí zadívala do očí. Faile vyschlo v ústech. Ten pohled sliboval bolest. „Jestliže to zjistí, gai’šainko, osobně vás připravím na vaření. Tak si dejte pozor, aby ne. Dneska v noci jí budete posluhovat ve stanu. Vy a stovka dalších, takže nebudete mít moc práce, aby vás to rozptylovalo od toho, co je důležité.“

Chvilku si je pozorně prohlížela a potom spokojeně kývla. Viděla tři měkké mokřiňanky, příliš slabé, aby neposlechly. Bez dalšího slova Faile pustila, otočila se a vzápětí ji i ostatní moudré spolkl sníh.

Nějakou dobu se mlčky plahočily sněhem. Faile už nemluvila o tom, jak bude některá utíkat sama, natož aby jim to přikazovala. Byla si jistá, že kdyby to udělala, ostatní by se zase vzepřely. Kromě toho, když teď poslechnou, Therava si bude myslet, že změnily názor, že je zadržel strach z ní. Faile druhé dvě ženy znala dost dobře, aby věděla, že raději zemřou, než by přiznaly, že je ta ženská děsí. Ji tedy Therava rozhodně děsila. A já bych si raději spolkla jazyk, než bych to přiznala nahlas, pomyslela si trpce.

„Zajímalo by mě, co myslela tím... vařením,“ ozvala se konečně Alliandre. „Slyšela jsem, že bělokabátničtí tazatelé občas vězně opékají nad ohněm.“ Maighdin si položila ruce na ramena a zachvěla se a Alliandre vyndala ruku z rukávu na dost dlouho, aby ji poplácala po rameni. „Neboj se. Jestli má Sevanna sto služebníků, možná se ani nedostaneme dost blízko, abychom něco slyšely. A můžeme se rozhodnout, co budeme hlásit, aby se to nedalo vystopovat zpátky k nám.“

Maighdin se hořce zasmála. „Vy si myslíte, že ještě máme malou šanci. Nemáme žádnou. Musíte se naučit, jaké to je, když nemáte na vybranou. Ta žena si nás nevybrala, protože máme kuráž.“ Skoro to vyplivla. „Vsadím se, že i všichni ostatní Sevannini služebníci dostali od Theravy stejnou lekci. Jestli vynecháme slůvko z toho, co jsme měly zaslechnout, můžete si být jisté, že ona to zjistí.“

„Můžeš mít pravdu,“ připustila Alliandre po chvíli. „Ale takhle už se mnou víckrát mluvit nebudeš, Maighdin. Ocitly jsme se v nepříjemné situaci, mírně řečeno, avšak ty si budeš pamatovat, kdo jsem.“

„Dokud neutečeme,“ odsekla Maighdin, „jsi Sevannina služka. A jestli na sebe nebudeš celou dobu myslet jako na služku, tak můžeš klidně vlézt na ten rožeň. A nechat místo i pro nás, protože nás na něj narazí taky.“

Alliandre nebyla v kapuci vidět tvář, ale s každým slovem byla ztuhlejší. Byla inteligentní a věděla, jak dělat, co je třeba, ale byla vzteklá jako každá královna, pokud se neovládala.

Faile promluvila dřív, než mohla vybuchnout. „Dokud se nám nepodaří uniknout, jsme všechny služky,“ prohlásila rázně. Světlo, poslední, co potřebovala, bylo, aby se ty dvě začaly hašteřit. „Ale ty se omluvíš, Maighdin. A to hned!“ Služka odvrátila hlavu a zamumlala cosi, co mohla být omluva. Faile to raději přešla. „A co se tebe týče, Alliandre, čekám, že budeš dobrá služka.“ Alliandre zafrkala, ale Faile si jí nevšímala. „Jestli máme mít naději na útěk, musíme dělat, co se nám řekne, tvrdě dřít a přitahovat co nejméně pozornosti.“ Jako by ji už nepřitáhly. „A řekneme Theravě pokaždé, když Sevanna kýchne. Nevím, co Sevanna udělá, jestli to zjistí, ale podle mě máme celkem slušnou představu o tom, co udělá Therava, jestli ji naštveme.“

To stačilo, aby zase zmlkly. Všechny měly docela dobrou představu o tom, co by Therava udělala, a zabití by z toho nemuselo být nejhorší.

Sníh pomalu přestával padat, ale tmavá oblaka stále zakrývala slunce. Faile usoudila, že musí být asi poledne, protože dostaly jídlo. Nikdo se nezastavil, ale stovky gai’šainů procházely sem a tam podél zástupu s koši a tlumoky plnými chleba a sušené hověziny a s měchy s vodou dost studenou, aby z ní bolely zuby. Zvláštní, neměla o moc větší hlad, než by po hodinách chůze ve sněhu mít měla. Věděla, že Perrin byl jednou léčen, a pak dva dny snědl, na co přišel. Možná to bylo proto, že neměla tak vážné zranění jako on. Všimla si, že Alliandre a Maighdin jedí stejně jako ona.

Léčení jí připomnělo Galinu a všechny otázky se srazily do jedné neuvěřitelné: proč? Proč by Aes Sedai – a ona musela být Aes Sedai – proč by se plazila před Sevannou a Theravou? Před kýmkoliv? Aes Sedai by jim mohla pomoci uniknout. Nebo taky ne. Mohla by je zradit, kdyby se jí to hodilo. Aes Sedai si dělaly, co chtěly, a člověk neměl jinou možnost než to přijmout, pokud nebyl Rand al’Thor. On ale byl ta’veren a navrch Drak Znovuzrozený. A ona byla žena s prozatím velmi omezenými možnostmi a ve značném nebezpečí. Nemluvě o nebezpečí hrozící těm, za něž byla zodpovědná. Uvítala by jakoukoli pomoc od kohokoli. Zatímco probírala Galinu ze všech možných úhlů, přestal vát vítr a znovu začalo sněžit. Sníh houstl, až neviděla dál než na deset kroků. Nemohla se rozhodnout, jestli té ženě může věřit.

Náhle si uvědomila, že ji pozoruje další bíle oděná žena, téměř zakrytá sněhem. Ale sněhu nebylo dost, aby zakryl ten široký opasek. Faile svým společnicím ukázala na Galinu.

Když Galina viděla, že si jí všimly, jen pomalu se k nim přidala. Stále se ve sněhu nepohybovala nijak půvabně, ale zřejmě byla zvyklá v něm chodit víc než ony. Teď na ní nebylo nic podlézavého. Kulatý obličej měla tvrdý a oči bystré. Ale stále otáčela hlavu a vrhala pohledy kolem sebe, aby viděla, kdo je ještě poblíž. Vypadala jako kočka předstírající, že je levhart. „Víte, kdo já jsem?“ chtěla vědět hlasem, který by ani na dva sáhy nikdo neslyšel. „Co jsem?“

„Zřejmě jsi Aes Sedai,“ pravila Faile opatrně. „Na druhou stranu jsi na Aes Sedai na velmi zvláštním místě.“ Ani Alliandre, ani Maighdin se netvářily sebeméně překvapeně. Očividně už viděly prsten s Velkým hadem, který Galina tak nervózně hladila.

Galině vyskočila ve tvářích barva a ona se snažila předstírat hněv. „To, co tu dělám, je velmi důležité pro Věž, dítě,“ procedila chladně mezi zuby. Z jejího výrazu bylo jasné, že má důvody, které by ony nepochopily. Ale pohledem se snažila proniknout sněhem. „Nesmím zklamat. Víc nepotřebujete vědět.“

„Musíme vědět, jestli ti můžeme důvěřovat,“ řekla klidně Alliandre. „Musela ses cvičit ve Věži, jinak bys neznala léčení, avšak ženy si vyslouží prsten, aniž by získaly šátek, a já nemůžu uvěřit, že jsi Aes Sedai.“ Faile zřejmě nebyla jediná, kdo o té ženě uvažoval.

Galina stiskla silné rty a zaťala ruku v pěst, buď aby Alliandre zahrozila, nebo aby ukázala prsten, či obojí. „Myslíš, že s tebou budou zacházet jinak, protože nosíš korunu? Protože jsi ji nosívala?“ Teď nebylo pochyb, že se zlobí. Zapomněla dávat pozor na špehy a hlas měla pěkně kyselý. Od úst jí létaly sliny. „Budeš Sevanně nosit víno a umývat jí záda jako ostatní. Její sluhové jsou všichni urození nebo bohatí kupci, nebo muži a ženy, kteří vědí, jak sloužit šlechtě. Každý den jich nechá pět svázat, aby povzbudila ostatní, takže jí všichni nosí zprávy v naději, že získají její milost. Když se pokusíte utéct poprvé, švihají vás přes chodidla, až nemůžete chodit, a pak vás svážou do kozelce jako kovářský hlavolam a vezou vás na voze, dokud se nepostavíte na nohy. Podruhé to bude horší a potřetí ještě víc. Je tady jeden chlapík, býval to bělokabátník. Pokusil se utéct devětkrát. Byl tvrdý, jenže když ho přivedli zpátky naposledy, brečel a prosil, ještě než ho začali svlékat k potrestání.“

Alliandre výtky nesnášela dobře. Rozčileně se nafoukla a Maighdin zavrčela: „A tohle se stalo tobě? Ať už jsi Aes Sedai nebo přijatá, znectila jsi Věž!“

„Mlč, když mluví lepší než ty, divoženko!“ vyštěkla Galina.

Světlo, jestli to bude pokračovat, budou na sebe nakonec křičet. „Jestli nám chceš pomoct utéct, tak to řekni,“ vyjela na Aes Sedai v hedvábí. Vlastně ani nepochybovala, že je Aes Sedai, pochybovala jen o všem ostatní. „A jestli ne, tak co od nás vlastně chceš?"

Před nimi se ze sněhu vynořil vůz a nakláněl se, jak se mu uvolnila sanice. Gai’šainové pod vedením Shaida s rukama a rameny jako kovář sestavovali páku, aby vůz mohli zvednout a sanici zase přivázat na místo. Faile a ostatní vůz mlčky minuly.

„Je to vážně tvá lenní paní, Alliandre?“ vybuchla Galina, když se dostaly z doslechu mužů kolem vozu. Stále byla rudá vzteky a mluvila kousavě. „Kdo je, že jsi jí přísahala věrnost?“

„Můžeš se zeptat mě,“ odsekla Faile. Světlo spal Aes Sedai a ty jejich zatracené tajnosti! Občas měla dojem, že Aes Sedai neřeknou, jestli je obloha modrá, pokud v tom nevidí nějakou výhodu. „Já jsem urozená paní Faile ťAybara a víc ty vědět nepotřebuješ. Chceš nám pomoct?“

Galina zakopla a podívala se na Faile tak tvrdě, až ji napadlo, zda neudělala chybu. Vzápětí věděla, že udělala.

Aes Sedai se zase postavila a nepříjemně se usmála. Už nevypadala rozzlobeně, spíš potěšeně, jako předtím Therava. „T’Aybara,“ zahloubala se. „Jsi Saldejka. A je tu jeden mladý muž, Perrin Aybara. Tvůj manžel? Aha, vidím, že jsem uhádla. To by rozhodně Alliandřinu přísahu vysvětlovalo. Sevanna má skvělé plány s mužem, který je spojený s tvým mužem. S Randem al’Thorem. Kdyby zjistila, že jsi v jejích rukou... Ach, neboj se, ode mě to nezjistí.“ Výraz jí ztvrdl a náhle opravdu vypadala jako levhart. Hladový levhart. „Ne, pokud všechny uděláte, co vám řeknu. Dokonce vám pomůžu se odsud dostat.“

„A co od nás chceš?“ zeptala se Faile naléhavě. Světlo, zlobila se na Alliandre, že k nim přitáhla pozornost, když se představila, a teď sama udělala totéž. Možná ještě něco horšího. A já si myslela, že se schovám, když neřeknu jméno svého otce, říkala si v duchu trpce.

„Nic složitého,“ odpověděla Galina. „Theravy jste si všimly, že? Ovšemže ano. Theravy si všimne každý. Má ve stanu jednu věc, hladkou bílou hůl, asi půl lokte dlouhou. Je v červené truhle s mosazným kováním, která se nezamyká. Přineste mi ji a já vás vezmu s sebou, až půjdu.“

„Vypadá to jako maličkost,“ ozvala se pochybovačně Alliandre. „Ale proč si ji teda nevezmeš sama?“

„Protože si ji musím nechat přinést!“ Galina si uvědomila, že ječí, a schoulila se. Honem se rozhlédla, jestli ji někdo neslyšel. Nikdo se na ni zřejmě ani nepodíval, ale ona přesto ztišila hlas do šepotu. „Jestli nechcete, nechám vás tady, až budete staré a šedivé. A Sevanna se dozví o Perrinovi Aybarovi.“

„Může to chvíli trvat,“ vyhrkla Faile zoufale. „Nemůžeme jen tak vlízt Theravě do stanu, kdykoliv se nám zlíbí.“ Světlo, to poslední, co by chtěla, bylo přiblížit se k Theravině stanu. Ale Galina říkala, že jim pomůže. Jakkoliv byla hnusná, Aes Sedai nemohla lhát.

„Máš všechen čas na světě,“ odpověděla Galin. „Zbytek života, urozená paní Faile ťAybaro, jestli si nedáš pozor.“ Naposledy se na Faile zamračila a otočila se k odchodu. Ruce držela, jako by se snažila zakrýt široký opasek rukávy.

Faile šla dál mlčky. A ani její společnice zjevně neměly co říci. Nebylo co říci. Alliandre vypadala zamyšleně a upřeně se dívala do vánice, jako by tam chtěla něco vidět. Maighdin zase zaťala prsty do zlatého obojku. Byly chycené ve třech okách, ne v jednom, a každé je mohlo zabít. Záchrana náhle vypadala velice přitažlivě. Ale Faile nějak chtěla najít z téhle pasti vlastní cestu. Sundala ruku ze svého obojku, drala se sněhem a plánovala.

5

Vlajky

Běžel zasněženou plání, nosem proti větru, a hledal pach, ten jediný drahocenný pach. Padající sníh mu na studené srsti již přestal tát, ale chlad ho nemohl odradit. Tlapy měl otupělé, ale zuřivě pohyboval nohama, třebaže ho ve svalech tuze pálilo, a hnal se, stále rychleji, až se mu krajina rozmazávala před očima. Musel ji najít.

Náhle se z oblohy snesl obrovský prošedivělý vlk, uši roztrhané, po celém těle jizvy z mnoha bojů, a připojil se k němu. Další velký šedý vlk, ale ne tak velký jako on sám. Zuby rozerve hrdla těch, kdo ji unesli. Svými čelistmi rozdrtí jejich kosti!

Tvoje ona tu není, vyslal k němu Hopsal, ale jsi tu příliš silně a příliš dlouho mimo tělo. Musíš se vrátit, Mladý býku, nebo zemřeš.

Musím ji najít. Dokonce i jeho myšlenky funěly. Nemyslel na sebe jako na Perrina Aybaru. Byl Mladý býk. Kdysi tu našel sokola a dokáže to zas. Musí ji najit. Vedle toho nebyla smrt ničím.

Druhý vlk mu v záblesku šedi zaútočil na bok, a třebaže byl Mladý býk větší, byl také unavený, a dopadl ztěžka. Vyhrabal se na nohy, zavrčel a sám se vrhl Hopsalovi po krku. Nic nebylo důležitější než sokol.

Zjizvený vlk se vznesl do vzduchu jako pták a Mladý býk se rozplácl do sněhu. Hopsal seskočil na sníh za ním.

Poslouchej mě, štěně! myslel si Hopsal zuřivě. Máš mysl pokřivenou strachem! Ona tady není a ty zemřeš, pokud zůstaneš déle. Najdi ji v bdělém světě. Jenom tam ji můžeš najít. Vrať se a najdi ji!

Perrin zprudka otevřel oči. Byl k smrti unavený a v břiše cítil prázdno, ale hlad byl jako stín vedle prázdnoty v srdci. Byl celý prázdný a odtažitý, jako by byl jiná osoba, která se dívá na trpícího Perrina Aybaru. Nad ním se ve větru vlnilo modrozlatě pruhované stanové plátno. Ve stanu bylo šero, ale plátno ve slunečním světle měkce zářilo. A včerejšek nebyl noční můra o nic víc než Hopsal. Světlo, pokusil se zabít Hopsala. Ve vlčím snu byla smrt... konečná. Bylo teplo, ale on se zachvěl. Ležel na péřové matraci ve velké posteli s tlustými sloupky silně vyřezávanými a zlacenými. Přes pach dřevěného uhlí hořícího v ohřívadlech cítil pižmovou voňavku i ženu, která ji nosila. Nikdo jiný tu nebyl.

Aniž by zvedl hlavu z polštáře, se optal: „Už ji našli, Berelain?“ Hlavu měl příliš těžkou.

Táborové křesílko zaskřípalo, když vstala. Byl tady už mockrát, s Faile, když vymýšleli plány. Stan byl dost velký, aby se v něm pohodlně směstnala celá rodina, a Berelainin složitý nábytek by nevypadal špatně ani v paláci, samá řezba a zlato, i když všechno, stolky, křesla i samu postel, pohromadě držely kolíčky. Bylo snadné nábytek rozebrat a naložit na vůz, ale nebyl nejpevnější.

Pod voňavkou cítil Berelainino překvapení, že věděl, že je tady, nicméně se tvářila vyrovnaně. „Ne. Tví zvědové se dosud nevrátili a mí... Jestli se nevrátí do večera, vyšlu celou kompanii. Mé muže našli mrtvé v léčce, zabili je jenom pět či šest mil odsud. Rozkázala jsem urozenému pánu Gallennovi, aby zesílil hlídky kolem tábora. Arganda má také silnou stráž na koních, ale vyslal i patroly. Přes mou radu. Ten muž je hlupák. Myslí si, že nikdo jiný než on Alliandre nenajde. Nejsem si jistá, jestli věří, že to někdo jiný skutečně zkouší. Rozhodně ne Aielové.“

Perrin zaťal ruce do měkkých vlněných pokrývek. Gaul by se nenechal překvapit a Jondyn taky ne, dokonce ani Aiely ne. Stále hledali, a to znamenalo, že Faile je naživu. Kdyby našli její tělo, už by byli dávno zpátky. Musel tomu věřit. Trochu nazvedl modrou pokrývku. Byl nahý. „Má tohle nějaké vysvětlení?“

Její hlas se vůbec nezměnil, ale v jejím pachu zachytil ostražitost. „S tím svým ozbrojencem jste mohli zmrznout, nebýt toho, že jsem vás šla hledat, když se Nurelle vrátil se zprávou o mých zvědech. Nikdo jiný neměl odvahu vás rušit. Zřejmě jsi vrčel jako vlk na každého, kdo se o to pokusil. Když jsem tě našla, byl jsi tak otupělý, že jsi ani neslyšel, když jsem na tebe promluvila, a ten druhý muž se neudržel na nohou. Má ho u sebe tvá žena Lini – potřeboval jen teplou polévku a pokrývky – ale tebe jsem nechala odnést sem. Bez Annoury bys byl přišel přinejmenším o prsty na nohou. Ona... Ona se zřejmě bála, že bys mohl zemřít, i poté, co tě vyléčila. Spal jsi jako mrtvý. Říkala, že jsi působil jako někdo, kdo ztratil duši, a byl jsi studený, i když jsme na tebe nakladli tolik pokrývek. Já to taky cítila, když jsem na tebe sáhla.“

Příliš mnoho vysvětlování, a zároveň ne dost. Rozzlobil se, ale jaksi vzdáleně, a hned to potlačil. Faile vždycky žárlila, když na Berelain křičel. Ta ženská ho tedy rozhodně křičet neuslyší. „Grady či Neald by byli udělali, co bylo třeba,“ sdělil jí hluše. „A Seonid a Masuri byly ještě blíž.“

„Nejdřív mne napadla má rádkyně. Na druhé jsem si vzpomněla, až jsem byla skoro zpátky. A stejně, záleží na tom, kdo provedl léčení?“

Bylo to věrohodné. A kdyby se zeptal, proč nad ním bdí sama první z Mayene ve ztemnělém stanu, místo některé z jejích služek, či dokonce někdo z jejích vojáků nebo Annoura, měla by jinou věrohodnou odpověď. Nechtěl to poslouchat.

„Kde mám šaty?“ zeptal se a zvedl se na loktech. Stále mluvil zcela bezvýrazně.

Na stolku vedle Berelainina křesílka hořela jediná svíčka, dávající v celém stanu jediné světlo, ale jemu to stačilo, i když měl oči tak unavené, až ho pálily. Byla oblečená celkem střízlivě, v tmavě zelených jezdeckých šatech s vysokým límcem, takže měla bradu podepřenou spoustou krajky. Střízlivé šaty na Berelain působily jako ovčí kůže na rysovi. Obličej, krásný a nedůvěryhodný, měla ve stínu. Udělá, co slíbila, ale, jako Aes Sedai, ze svých vlastních důvodů, a věci, které neslíbila, mohly člověka bodnout do zad jako nůž.

„Na truhle tady,“ sdělila mu a půvabně mávla rukou téměř zakrytou krajkami. „Nechala jsem Rosene a Nanu, aby je vyčistily, ale víc než šaty si potřebuješ odpočinout a najíst se. A než se dostaneme k jídlu a vyřizování, chci, abys věděl, že nikdo nedoufá víc, že je Faile naživu, než já.“ Tvářila se tak upřímně a poctivě, že být to někdo jiný, asi by jí to uvěřil. Dokonce se jí podařilo vonět upřímností!

„Já potřebuji svoje šaty hned.“ Pootočil se, aby si mohl sednout a nechat si pokrývku přehozenou přes nohy. Šaty, které měl prve na sobě, ležely úhledně složené na cestovní truhlici, která byla vyřezaná a zlacená, až byl div, že ještě držela pohromadě. Jeho krzno bylo přehozené přes truhlu a jeho sekera se o ni opírala vedle jeho holínek, stojících na kobercích s barevnými květinami na podlaze. Světlo, byl utahaný. Nevěděl, jakou dobu strávil ve vlčím snu, ale být vzhůru tam znamenalo nespat. Hlasitě mu zakručelo v břiše. „A jídlo.“

Berelain rozčileně frkla, vstala, uhladila si suknice a nesouhlasně zvedla bradu. „Annoura nebude ráda, až se vrátí od rozhovoru s moudrými,“ prohlásila přísně. „Aes Sedai nemůžeš jen tak ignorovat. Nejsi Rand al’Thor, jak ti dřív nebo později dokážou.“

Ale odešla ze stanu, jen dovnitř vletěl závan studeného vzduchu. Jak byla rozzlobená, nenamáhala se ani vzít si plášť. Mezerou mezi chlopněmi zahlédl, že stále sněží. Ne tak silně jako v noci, avšak bílé vločky se snášely dál. Po včerejší noci bude mít i Jondyn potíže najít nějaké stopy. Snažil se na to nemyslet.

Vzduch ve stanu ohřívaly čtyři koše se žhavým uhlím, ale jakmile se postavil na koberce, pronikl mu do nohou chlad. Honem spěchal ke svým šatům, tedy spíš se potácel, ale nehodlal se tím nechat odradit. Byl tak unavený, že by si nejraději lehl přímo na koberec a usnul rovnou tam. Navrch se cítil slabý jako novorozeně. Možná s tím měl co dělat i vlčí sen – to, že do něj vstoupil tak silně jako on, zcela opustil tělo – ale léčení to nejspíš ještě zhoršilo. Od včerejší snídaně nejedl a noc strávil stáním ve sněhu, takže neměl žádné rezervy. Teď zápolil s prostým úkolem natáhnout si spodky. Jondyn ji najde. Nebo Gaul. Najde ji živou. Na ničem jiném na světě nezáleželo. Cítil se otupělý.

Nečekal, že se Berelain vrátí sama, ale další závan větru přinesl její voňavku, když si ještě natahoval spodky. Cítil v zádech její oči jako hladící prsty ale tvářil se, že je sám. Nedostane se jí zadostiučinění, že bude spěchat jen proto, že se dívá. Nepodíval se na ni.

„Rosene přinese teplé jídlo,“ oznámila mu. „Obávám se, že je to jenom dušené skopové, ale řekla jsem jí, ať donese dost pro tři muže.“ Zaváhala, zaslechl na koberci její střevíčky. Tiše si povzdechla. „Perrine, vím, že jsi nešťastný. Jsou věci, které bys rád řekl, ale nemůžeš je říct jinému muži. Neumím si tě představit, jak pláčeš na rameni Lini, tak ti nabízím svoje. Mohli bychom vyhlásit příměří, než se Faile najde.“

„Příměří?“ opáčil a pomalu se ohnul, aby si mohl natáhnout botu. Pomalu, aby neupadl. Silné vlněné punčochy a tlusté kožené podrážky ho brzy zahřejí. „K čemu potřebujeme příměří?“ Když si natahoval druhou holínku a ohýbal manžetu pod kolenem, mlčela, mlčela, dokud si nezavázal tkanice na košili a nenacpal si ji do spodků.

„Dobrá, Perrine. Jestli to chceš takhle.“ Ať už to mělo znamenat cokoliv, mluvila velmi odhodlaně. Náhle ho napadlo, zda ho neklame nos. Byla ze všech věcí cítit uraženosti! Když se na ni ale podíval, lehce se usmívala. Na druhou stranu, ty její velké oči se hněvivě blýskaly. „Prorokovi muži začali přicházet již před svítáním,“ pravila rázně, „ale pokud vím, on sám ještě nedorazil. Než se s ním znovu sejde –“

„Začali přicházet?“ skočil jí do řeči. „Masema souhlasil, že přivede jen čestnou stráž, stovku mužů.“

„Ať už souhlasil s čímkoliv, když jsem se posledně dívala, byly jich tak tři, čtyři tisíce – vojsko rváčů, zřejmě je tu každý chlap z okolí, který unese oštěp – a další pořád přicházejí.“

Honem na sebe hodil kabát a připjal si opasek se sekerou. Jako obvykle ho tížila víc, než měla. „Tak se na to podíváme! Ať shořím, jestli se nechám zdržovat tou jeho vraždící havětí.“

„Jeho havěť je jenom na obtíž ve srovnání s ním samotným. Nebezpečný je Masema.“ Hlas měla naprosto chladný, ale jako vždy, když mluvila o Masemovi, v jejím pachu se chvěl pevně ovládaný strach. „V tom mají sestry a moudré pravdu. Jestli potřebuješ další důkaz, než co vidíš na vlastní oči, tak se schází se Seanchany.“

To ho zasáhlo jako rána kladivem, zvlášť po Balwerově novince o bojích v Altaře. „Jak to víš?“ chtěl vědět. „Tví chytači zlodějů?“ Měla dva, přivedla si je z Mayene, a vysílala je do všech měst a vesnic, aby zjistili, co je nového. Ti dva dohromady ale nikdy nezjistili ani polovinu toho co Balwer. Tedy ne že by mu to řekla.

Berelain lehce, lítostivě zavrtěla hlavou. „Faileini... družiníci. Tři nás našli těsně předtím, než zaútočili Aielové. Mluvili s lidmi, kteří viděli, jak přistává velký létající tvor.“ Zachvěla se trochu moc okatě, ale podle jejího pachu to byla upřímná reakce. Nebylo divu. Kdysi některé ty tvory viděl a ani trollok nevypadal víc na zplozence Stínu. „Tvor nesoucí pasažérku. Vysledovali ji do Abily k Masemovi. Nevěřím, že to byla první schůzka. Mně to připadalo jako dávný zvyk.“

Náhle zvedla koutky úst v úsměvu, lehce posměšném, lehce koketním. Tentokrát její pach odpovídal výrazu. „Nebylo to od tebe hezké, nechat mě, abych si myslela, že ten tvůj vysušený tajemník zjistí víc než mí chytači zlodějů, když jsi měl dva tucty špehů maskujících se za Faileiny družiníky. Musím přiznat, že jsi mě oklamal. Proč se tváříš tak překvapeně? Copak sis opravdu myslel, že po tom všem, co jsme slyšeli, můžeš Masemovi věřit?“

Perrinův zamračený výraz měl s Masemou pramálo společného. Ta zpráva mohla znamenat hodně nebo nic. Třeba si ten člověk myslel, že dokáže k pánu Drakovi přivézt i Seanchany. Šílený na to byl dost. Ale... Faile nechala ty hňupy špehovat? Vplížit se do Abily? A Světlo ví, kam ještě? Ovšem ona vždycky tvrdila, že špehování je ženská práce, ale poslouchat klepy kolem paláce byla jedna věc a tohle něco zhola jiného. Mohla mu to aspoň říci. Nebo to tajila, protože její družiníci nebyli jediní, kdo strkal nos tam, kam by neměl? To by se jí podobalo. Faile měla skutečně sokolí povahu. Mohlo by ji napadnout, že špehovat sama je velká legrace. Ne, nebude se na ni zlobit, rozhodně ne teď. Světlo, ona by to za legraci považovala.

„Jsem ráda, že umíš být tak diskrétní,“ zamumlala Berelain. „Já bych to do tebe neřekla, ale diskrétnost je dobrá vlastnost. Zvlášť teď. Mé muže nezabili Aielové, tedy pokud nezačali používat kuše a sekery.“

Prudce zvedl hlavu a proti své vůli se na ni zlobně zamračil. „To ti jen tak uklouzlo? Je tu ještě něco, co jsi mi zapomněla říct?“

„Jak se můžeš tak ptát?“ Skoro se zasmála. „Svlékla bych se do naha, abych ti odhalila víc, než už jsem udělala.“ Rozpřáhla ruce a lehce se zakroutila jako had, jako by mu to chtěla předvést.

Znechuceně zavrčel. Faile byla pryč, Světlo ví, jestli je ještě naživu – Světlo, musí být! – a Berelain se teď rozhodne předvádět se víc než kdy předtím? Ona už holt byla taková. Měl by být vděčný, že se chovala slušně aspoň tak dlouho, než se oblékl.

Berelain si ho zamyšleně prohlížela, ukazováček položený na spodním rtu. „Přese všechno, co jsi možná slyšel, budeš teprve třetí muž, jenž se mnou bude sdílet lože.“ Oči měla... kouřmé... a přesto mohla klidně vykládat, že je třetí muž, s nímž dnes mluví. Její pach... Napadlo ho jedině, že připomíná vlčici pozorující jelena lapeného v ostružiní. „Ti druzí dva, to byla politika. Ty budeš potěšení. Mnoha způsoby,“ dokončila překvapivě štiplavě.

V té chvíli do stanu spolu s mrazivým vzduchem vrazila Rosene, modrý plášť měla odhozený a nesla oválný stříbrný podnos zakrytý bílým plátnem. Perrin honem zavřel pusu a modlil se, aby nic neslyšela. Berelain se usmívala a zřejmě jí na tom nezáleželo. Služebná položila podnos na největší stůl a roztáhla modrozlatě pruhované suknice v hluboké úkloně před Berelain a potom další, méně hluboké, před Perrinem. Tmavýma očima na něm chvíli spočinula a pak se usmála, stejně potěšená jako její paní, načež se zabalila do pláště a na Berelainin pokyn zase vyběhla ven. Takže to všechno slyšela. Z podnosu bylo cítit dušené skopové a svařené víno, až Perrinovi znovu zakručelo v žaludku, ale nezůstal by tu, aby se najedl, ani kdyby měl obě nohy zlomené.

Přehodil si přes ramena plášť a vyrazil do sněhu, jen si cestou natahoval rukavice. Slunce zakrývaly mraky, ale podle světla svítalo už před několika hodinami. Ve sněhu byly vyšlapané stezky, bílá záplava z nebes se však hromadila na větvích, takže jehličnany získaly nový kabát. Tato vánice zdaleka neskončila. Světlo, jak s ním ta ženská může takhle mluvit? Proč by tak vůbec měla mluvit a zvlášť v této chvíli?

„Nezapomeň,“ zavolala za ním Berelain, aniž by se namáhala tlumit hlas. „Diskrétnost.“ Perrin sebou trhl a zrychlil krok.

Kousek od pruhovaného stanu si vzpomněl, že se zapomněl zeptat, kde Masemovi muži jsou. Všude kolem se u ohňů ohřívali členové okřídlené gardy, v plné zbroji a v pláštích, a osedlané koně měli připravené nedaleko. Kopí měli také po ruce v kuželech, z nichž povlávaly červené fáborky. Přes stromy byly všechny ohně v řadách a více méně stejně velké. Zásobovací vozy, které získali cestou na jih, byly naložené, koně zapřažení, a také seřazené v řadách.

Stromy nezakrývaly vrcholek kopce úplně. Dva Dvouříčtí tam stále stáli na stráži, ale stany byly stržené a Perrin zahlédl naložené soumary. Měl dojem, že zahlédl i černý kabát. Asha’man, i když nepoznal který. Hloučky Ghealdaňanů postávaly a pokukovaly nahoru na kopec, ale vcelku vypadali muži dole stejně připravení jako Mayenerové. Oba tábory byly dokonce stejně rozložené. Nikde však nebylo ani vidu, ani slechu po těch tisícovkách mužů, a ve sněhu nebyly vyšlapané žádné široké cesty. Vlastně mezi třemi tábory nevedly vůbec žádné stopy. Pokud byla Annoura s moudrými, byla na kopci již delší dobu. O čem tam asi mluví? Nejspíš o tom, jak zabít Masemu, aniž by Perrin zjistil, že v tom mají prsty. Ohlédl se na Berelainin stan, ale z představy, že by se tam vrátil, se mu zježily vlasy.

Nedaleko stál další stan, menší a pruhovaný, patřící Berelaininým dvěma služebným. Přes padající sníh seděly Rosene a Nana na táborových stoličkách před vchodem, v pláštích a s kapucemi, a ohřívaly si ruce nad malým ohýnkem. Byly si podobné jako vejce vejci, nebyly žádné krasavice, ale měly společnost, což byl nejspíš důvod, proč se nekrčily u ohřívadla ve stanu. Berelain nepochybně trvala na větší cudnosti u svých služek nežli u sebe. Její chytači zlodějů obvykle neřekli víc než tři slova, aspoň ne tam, kde je mohl slyšet Perrin, ale s Rosene a Nanou byli pěkně upovídaní a smáli se. Oba měli prostý oděv a byli tak nenápadní, že kdyby do nich člověk na ulici vrazil, ani by si toho nevšiml. Perrin si pořád nebyl jistý, který z nich je Santes a který Gendar. Z kotlíku na ohni bylo cítit skopové. Snažil se to nevnímat, jenže stejně mu kručelo v žaludku.

Když se přiblížil, hovor rázem ustal, a než se dostal k ohni, Santes a Gendar se zadívali z něj na Berelainin stan, s naprosto prázdnými výrazy, přitáhli si pláště a vyhýbajíce se jeho očím spěchali pryč. Rosene a Nana se podívaly z Perrina na stan a zahihňaly se do dlaní. Perrin nevěděl, jestli se má červenat nebo ječet.

„Nevíte čistě náhodou, kde se scházejí prorokovi muži?“ zeptal se. Mluvit klidně bylo těžké, jak obě zvedaly obočí a uculovaly se. „Vaše paní mi to zapomněla upřesnit.“ Ty dvě si vyměnily pohledy a znovu se zachichotaly. Napadlo ho, jestli nejsou úplně blbé, ale pochyboval, že by Berelain kolem sebe snesla nějaké husičky dlouho.

Po delším hihňání, proloženém rychlými pohledy na něj, na druhou služku a na Berelainin stan, Nana přiznala, že si není jistá, ale myslí si, že je to támhle, a nejasně mávla rukou k jihozápadu. Rosene si byla jistá, že její paní určitě říkala, že to není víc než dvě míle. Nebo možná tři. Když odcházel, ještě se pochechtávaly. Možná byly vážně padlé na hlavu.

Perrin unaveně dusal kolem kopce a uvažoval o tom, co musí udělat. A hluboký sníh, jímž se musel brodit, když opustil tábor, mu náladu rozhodně nespravil. Ani rozhodnutí, k nimž došel. A když dorazil na místo, kde tábořili jeho lidé, měl náladu pod psa.

Všechno bylo tak, jak přikázal. Cairhieňané v pláštích seděli na naložených vozech s opratěmi kolem ruky nebo přehozenými přes větev a další menší lidé přecházeli mezi jezdeckými koňmi a uklidňovali je. Dvouříčtí muži, kteří nebyli na kopci, dřepěli kolem desítek ohýnků roztroušených mezi stromy, oblečení k jízdě a s otěžemi svých koní v rukou. Nebyl tu takový pořádek jako u vojáků v druhých dvou táborech, ale postavili se trollokům i Aielům. Každý muž měl svůj luk na zádech a plný toulec u pasu, občas i meč nebo tesák. Kupodivu tady byl i Grady. Oba asha’mani se obvykle drželi stranou od ostatních mužů, což platilo i obráceně. Nikdo nemluvil, všichni se jen snažili zůstat v teple. Zachmuřené tváře Perrinovi prozradily, že se Jondyn ještě nevrátil, ani Gaul, ani Elyas, ani nikdo jiný. Stále tu byla naděje, že ji přivedou zpátky. Nebo aspoň zjistí, kde ji drží. Prozatím to zřejmě byly poslední dobré myšlenky pro dnešní den. Rudý orel Manetherenu i jeho vlastní Vlčí hlava visely zplihle v padajícím sněhu, žerdě opřené o vůz.

Hodlal tyto praporce použít na Masemu stejně, jako když přijel na jih a skrýval je zcela otevřeně. Byl-li člověk dost šílený, aby se pokusil přivolat zpět starou slávu Manetherenu, nikdo se nedíval dál a nehledal další důvod, proč pochoduje s malý vojskem, a pokud se někde příliš nezdržel, nikdo se ho nepokoušel zastavit. V zemi bylo již tak dost potíží, aniž by na sebe lidé povolávali další. Ať bojuje, krvácí a ztrácí muže, kteří budou na jaře potřeba k setí, někdo jiný. Hranice Manetherenu probíhala téměř tam, kde nyní stálo Murandy, a s trochou štěstí se mohl vrátit do Andoru, jejž držel pevnou rukou Rand, než někdo klam odhalí. To se teď ale změnilo a on věděl, jakou cenu ta změna má. Velmi velkou cenu. A byl připraven zaplatit, jenomže platit neměl on. Přesto z toho bude mít noční můry.

6

Pach šílenství

Perrin v padajícím sněhu hledal Dannila a našel ho u jednoho ohně mezi koňmi. Ostatní muži vstali a couvli, aby měl Perrin místo. Nevědouce, zda mu mají projevit soustrast, se na něj téměř nepodívali, a pokud ano, hned uhýbali pohledem a schovávali tváře do kapuci. „Nevíš, kde jsou Masemovi muži?“ zeptal se Perrin a zívl do dlaně. Chtělo se mu spát, ale nebyl čas.

„Asi tři míle na jihozápad,“ odpověděl Dannil kysele a podrážděně se tahal za kníry. Takže ty husy měly nakonec pravdu. „Sbíhají se jako kachny na podzim do Luhu a spousta z nich vypadá, že by klidně vlastní mámu stáhla z kůže.“ Lem al’Dai, s koňskou tváří, si znechuceně odplivl mezerou mezi zuby, která mu vznikla, když se kdysi dávno pustil do jednoho strážce obchodníka s vlnou. Lem se rád rval pěstmi, moc rád by se s Masemovými stoupenci popasoval.

„To by udělali, kdyby jim Masema řekl,“ pronesl Perrin potichu. „Měl bys zařídit, aby na to nikdo nezapomínal. Slyšel jsi, jak zemřeli Berelainini muži?“ Dannil rázně kývl a pár dalších mužů zašoupalo nohama a rozzlobeně si mumlalo. „Hlavně že to víte. Zatím neexistují žádné důkazy.“ Lem frkl a zbytek se tvářil stejně bezútěšně jako Dannil. Viděli mrtvoly, které po sobě Masemovi stoupenci zanechali.

Sněžilo stále hustěji. Koně se choulili proti chladu. Za pár hodin přijde další vánice, pokud ne dřív. To nebylo počasí, v němž by měl člověk odcházet od ohně. Neměl by vůbec nikam chodit.

„Přiveď všechny na kopec a vydejte se tam, kde došlo k přepadení,“ rozkázal. To bylo jedno rozhodnutí, k němuž došel cestou. Už tak se zdržel dost dlouho, ať už tam venku byl kdokoliv. Odpadlí Aielové měli již dost velký náskok, a pokud zamířili jinam než na jih nebo východ, někdo by už měl přinést zprávu. Touto dobou už čekali, že je bude sledovat. „Vyrazíme, až zjistím, kam mají namířeno, a potom nás tam Grady nebo Neald dostanou průchodem. Pošli muže za Berelain a Argandou. Chci, aby Mayenerové i Ghealdaňané vyrazili taky. Vyšli zvědy dopředu a na křídla a řekni jim, aby nehledali Aiely tak usilovně, až by zapomněli, že nejsou jediní, kdo nás chce zabít. Nechci do něčeho vlítnout, než zjistím, že to tam je. A požádej moudré, ať se drží u nás.“ Argandovi by bylo podobné, že by se je snažil vyslechnout i přes jeho rozkazy. Kdyby moudré při obraně pár Ghealdaňanů zabily, Arganda by mohl zaútočit, slib věrnosti nebo ne. Měl pocit, že bude potřebovat každého bojeschopného muže, jakého najde. „Buď co nejpřísnější.“

Dannil vzal příval rozkazů klidně, ale při posledním se zaškaredil. Nejspíš se brzy pokusí být přísný i na ženský kroužek u nich doma. „Jak přikazuješ, urozený pane Perrine,“ pronesl škrobeně a klouby ruky se dotkl čela, načež vyskočil do sedla s vysokou rozsochou a začal vykřikovat rozkazy.

Perrin mezi muži škrábajícími se do sedla chytil za rukáv Kenlyho Maerina, když měl teprve jednu nohu ve třmeni, a požádal ho, aby mu nechal nasedlat a přivést Tanečníka. A Kenly se, se širokým úsměvem, dotkl rukou svého čela. „Jak přikazuješ, urozený pane Perrine. Hned to bude.“

Perrin v duchu zavrčel, když Kenly vyrazil k řadě koní a za sebou táhl svého hnědáka. To štěně si nemělo nechat růst vous, když se pořád škrábe na bradě. A stejně ho má řídký.

Zatímco čekal na svého koně, přistoupil Perrin k ohni. Faile říkala, že bude muset žít se vším tím urozeným pánováním, ukláněním a podlézáním, a jemu se většinou dařilo nevšímat si toho, ale dnes to byla další kapka žluči. Cítil, jak se propast mezi ním a jeho rodáky zvětšuje, a on byl zřejmě jediný, kdo ji chtěl překročit. A tak ho našel Gill, jak si mrmlá pod fousy a natahuje ruce k plamenům.

„Odpusť, že tě ruším, můj pane,“ řekl Gill, uklonil se a strhl si měkký klobouk, takže bylo vidět jeho řídce porostlé temeno. Klobouk si hned zase nasadil, aby mu na hlavu nepadal sníh. Vyrostl ve městě a zimu silně pociťoval. Nebyl servilní – to bylo jen pár caemlynských hostinských – ale zřejmě se mu líbila jistá formálnost. Do své nové práce rozhodně zapadl natolik dobře, aby potěšil Faile. „Jde o mladého Tallanvora. Za úsvitu nasedlal koně a odjel. Říkal, že jsi mu dal svolení, jestli... jestli se do té doby nevrátí pátrací oddíly, ale já se divil, jelikož jsi nenechal odjet nikoho jiného.“

Ten hlupák. Všechno na Tallanvorovi ukazovalo na zkušeného vojáka, i když o své minulosti moc nemluvil, ale sám proti Aielům, to bylo jako zajíc honící lasice. Světlo, chtěl bych jet s ním! Neměl jsem poslouchat Berelain o léčkách. Jenomže přišla další léčka. Argandovi zvědové možná skončili stejně. On však musel vyrazit. Musel.

„Ano,“ pronesl nahlas. „Řekl jsem mu, že může.“ Kdyby tvrdil opak, musel by s tím později něco udělat. Pánové takové věci dělali. Pokud ho ještě uvidí někdy naživu. „Mluvíš, jako by ses chtěl vydat na lov sám.“

„Já mám Maighdin... moc rád, můj pane,“ přiznal Gill. Z hlasu mu zaznívala tichá důstojnost a jistá škrobenost, jako by Perrin naznačil, že je na to příliš starý a tlustý. Rozhodně byl cítit rozčilením, jak byl celý naježený, i když se dál tvářil uhlazeně. „Ne jako Tallanvor – nic takového, samozřejmě – ale stejně ji mám tuze rád. A urozenou paní Faile taky, pochopitelně,“ dodal honem. „Akorát že mám dojem, že Maighdin znám celý život. Tohle si nezaslouží.“

Perrin si povzdechl, až se mu před ústy vytvořila pára. „Chápu, pantáto Gille.“ Chápal ho. On sám by chtěl zachránit všechny, ale věděl, že kdyby musel vybírat, sebral by Faile a ostatní by nechal být. Všechno by nechal být, jen aby ji zachránil. Ve vzduchu byli silně cítit koně, ale zachytil i pach někoho dalšího, kdo byl podrážděný, a ohlédl se přes rameno.

Z houfu lidí se na něj mračila Lini a přešlapovala, aby ji náhodou nezašlápli muži, řadící se k odjezdu. Kostnatou rukou svírala plášť a v druhé držela mosazí obitý klacek dlouhý jako její ruka. Byl div, že nejela s Tallanvorem.

„Uslyšíš to hned poté, co já,“ slíbil jí. Náhle mu kručení v žaludku opět připomnělo, že odmítl dušené skopové. Skoro cítil maso a čočku v ústech. Při dalším zívnutí mu zapraštělo v kloubech. „Včera v noci jsem toho moc nenaspal. A nic jsem nejedl. Je tu něco? Chleba, něco do ruky?“

„Všichni jedli už dávno,“ odsekla. „Zbytky jsou už pryč a kotle umyté a naložené. Jez z mnoha jídel a zasloužíš si bolení břicha. Zvlášť když to nejsou tvoje jídla.“ Cosi si mumlala a mračila se na něj ještě chvíli, pak vyrazila pryč a mračila se na celý svět.

„Příliš mnoha jídel?“ podivil se Perrin. „Neměl jsem ani jedno. To je můj problém, ne břichabol.“ Lini si to rázovala přes tábor a proplétala se mezi koňmi a vozy. Cestou promluvila s několika muži, na každého štěkala a dokonce hrozila palicí, když nepochopili. Ta žena musela být kvůli Maighdin naprosto mimo. „Nebo to snad bylo nějaké její rčení? Obvykle dávají docela smysl.“

„Ach... no, ohledně toho...“ Gill si zase strhl klobouk, nahlédl do něj a pak si ho narazil na hlavu. „Já... ehm... musím dohlídnout na vozy, můj pane. Musím se přesvědčit, že je všechno připravené.“

„I slepec vidí, že vozy jsou připravené,“ upozornil ho Perrin. „O co jde?“

Gill prudce obracel hlavu, jak hledal další výmluvu. Žádnou nenašel, a tak schlípl. „Já... asi to dřív nebo později zjistíš...“ Zhluboka se nadechl. „Dneska ráno šla do mayenerského tábora, před východem slunce, aby zjistila, jak na tom jsi, a... ehm... proč ses nevrátil. Ve stanu první byla tma, ale jedna její komorná byla vzhůru a řekla Lini... Naznačila... Chci říct... Nedívej se na mě tak, můj pane.“

Perrin přestal vrčet. Tedy aspoň se o to pokusil. Ale nepodařilo se mu to. „Ať shořím, já v tom stanu spal, člověče. To je všechno! Řekni jí to!“

Tlusťoch dostal záchvat kašle. „Já?“ Ani nemohl mluvit. „Ty chceš, abych jí to řekl já? Kdybych se o něčem takovým zmínil, rozrazí mi hlavu! Myslím, že ta ženská se narodila ve Far Maddingu za bouřky. Nejspíš řekla hromům, ať ztichnou. A ony nejspíš ztichly.“

„Jsi přece shambayan,“ vyjel na něj Perrin. „Všichni přece nemůžou nakládat vozy.“ Chtěl někoho kousnout!

Gill to zřejmě vycítil. Trhaně se uklonil a odběhl. Ale ne, aby našel Lini, tím si byl Perrin jistý. Gill velel domácnosti, ale jí nikdy. Lini rozkazovala jen Faile.

Perrin se zachmuřeně díval, jak padajícím sněhem vyjíždějí zvědové; deset mužů ostražitě sledovalo les okolo, ještě než mu zmizeli z dohledu. Světlo, ženy uvěří čemukoliv o muži, pokud je to špatné. A čím horší to bylo, tím víc o tom musely mluvit. Myslel si, že si starosti musí dělat jen s Rosene a Nanou. Lini to nejspíš řekla Breaně, Faileině druhé komorné, hned jak se vrátila, a touto dobou to Breana vyžvanila všem ženám v táboře. Mezi koňáky a vozky jich bylo dost, a jelikož Cairhieňanky byly Cairhieňanky, nejspíš už všechno vyslepičily svým mužům. Na něco takového se ve Dvouříčí nedívali shovívavě. Jakmile člověk získal nějakou pověst, zbavit se jí nebylo právě snadné. Náhle viděl muže, couvající, aby měl místo, v novém světle, i ten nejistý způsob, jakým po něm pokukovali a jak Lem plival. Ve vzpomínce se Kenlyho úsměv změnil v úšklebek. Jediná jasná věc na tom celém byla, že tomu Faile neuvěří. Určitě tomu neuvěří. Rozhodně ne.

Kenly přiklusal s Tanečníkem i svým vysokým hnědákem. Oba koně byli ze zimy nešťastní, klopili uši a šedák se Kenlyho koně ani nepokoušel kousnout, což obvykle dělal.

„Neukazuj pořád zuby,“ štěkl Perrin a sebral Tanečníkovy otěže. Chlapec po něm pochybovačně koukl a pak se ohlédl přes rameno.

Perrin s vrčením zkontroloval podpínku. Byl čas najít Masemu, on ale nenasedl. Říkal si, že je to proto, jak je unavený a hladový, že si chce jenom trochu odpočinout a něco sníst, pokud něco najde. Říkal si to, ale stále viděl spálené statky a těla visící u cesty, muže, ženy a dokonce i děti. I kdyby byl Rand ještě v Altaře, stejně to bylo moc daleko. Moc daleko, a on neměl na vybranou. Aspoň ne takovou, kterou by mohl udělat.

Stál tam, opřený čelem o Tanečníkovo sedlo, když ho vyhledala delegace mladých hlupáků, kteří se přilepili na Faile. Bylo jich asi deset. Perrin se unaveně narovnal a přál si, aby je všechny zasypal sníh.

Selande, malá, štíhlá žena, se před ním rozkročila a dala ruce v bok. Navíc se mračila. Podařilo se jí naparovat, i když jen stála. Přes husté sněžení měla plášť odhrnutý, aby dosáhla na meč, a na přednici tmavomodrého kabátce měla šest pruhů jasných barev. Všechny ženy měly mužské oblečení a meče a obvykle byly dvakrát ochotnější je použít než muži, což hodně vypovídalo. Muži i ženy byli naježení na všechny a byli by neustále bojovali v soubojích, kdyby jim to Faile nebyla zarazila. Všichni se Selandou byli cítit rozzlobeně, mrzutě, trucovitě a vzdorovitě, což byl dost nepříjemný pach.

„Vidím tě, můj pane Perrine,“ začala Selande formálně rázným cairhienským přízvukem. „Jsou činěny přípravy na cestu, ale nám odmítají vydat koně. Napravíš to?“ Od ní to znělo jako požadavek.

Tak ona ho viděla, ano? Přál si, aby sám neviděl ji. „Aielové chodí po svých,“ odsekl a potlačil zívnutí, aniž by se jen trochu staral o zlobné pohledy, které si tím vysloužil. Snažil se zapomenout na spánek. „Jestli nechcete jít pěšky, jeďte na vozech.“

„To nemůžeš!“ vyjela na něj povýšeně jedna Tairenka, jednou rukou svírala plášť a druhou jílec meče. Medore byla vysoká, ve snědé tváři měla jasně modré oči, a chyběla troška a byla by to krasavice. Nabírané červeně pruhované rukávce na jejím kabátě se k plnému poprsí zrovna moc nehodily. „Červenka je má oblíbená klisna! Nenechám si ji vzít!“

„Potřetí,“ procedila Selande tajemně. „Až se večer zastavíme, probereme tvé toh, Medore Damaro.“

Medořin otec měl být stařec, který se před lety odebral do ústraní na svém venkovském panství, přesto byl Astoril vznešený pán. Bráno kol a kolem dokola, jeho dcera rozhodně stála nad Selande, pouhou menší šlechtičnou z Cairhienu. A přesto Medore ztěžka polkla a vykulila oči, jako by čekala, že ji stáhnou zaživa z kůže.

Náhle měl Perrin těchhle pitomců a jejich psího žrádla z aielských zbytků a čistého urozeného idiotství plné zuby. „Kdy jste začali špehovat pro mou ženu?“ zeptal se. Nemohli ztuhnout víc, ani kdyby jim zamrzla páteř.

„Provádíme malé úkoly a vyřizujeme drobnosti, jež od nás urozená paní Faile občas požaduje,“ sdělila mu po delší době Selande velmi opatrným tónem. Opatrnost z ní byla i cítit. Celá ta banda byla cítit jako lišky, jež si říkají, jestli snad do jejich doupěte nevlezl jezevec.

„Opravdu jela má žena na lov, Selande?“ zavrčel Perrin rozohněně. „Ještě nikdy to nechtěla.“ Bouřil v něm hněv, plameny rozdmýchávaly události celého dne. Jednou rukou odstrčil Tanečníka a přistoupil blíž k malé ženě. Bolela ho ruka, jak zatínal prsty do otěží. „Nebo snad vyjela na schůzku s někým z vás, když přijel z Abily? Neunesli ji kvůli tomu vašemu zatracenému špehování?“

To nedávalo smysl a on to věděl, už když to říkal. Faile si s nimi mohla promluvit kdekoliv. A nikdy by nezařídila schůzku se svými agenty – Světlo, špehy! – ve společnosti Berelain. Byla chyba mluvit bez přemýšlení. O Masemovi a Seanchanech se dozvěděl právě díky jejich špehování. Ale chtěl zaútočit, potřeboval útočit, a muži, které by chtěl rozmlátit na kusy, byli na míle daleko. S Faile.

Selande před jeho hněvem necouvla. Oči měla přivřené do škvírek. Otevírala a zavírala prsty na jílci meče, a nebyla sama. „Za urozenou paní Faile bychom zemřeli!“ štěkla. „Nic, co jsme udělali, ji neohrozilo! Složili jsme jí vodní přísahu!“ Její tón dodával, že Faile, ne jemu.

Měl se omluvit. Věděl, že by měl. Místo toho řekl: „Můžete mít své koně, pokud mi dáte slovo, že uděláte, co vám řeknu, a nepokusíte se o žádnou zbrklost.“ „Zbrklost“ se na tuhle bandu nehodila. Byli schopní vyrazit okamžitě, jakmile by zjistili, kde se Faile nalézá. Byli schopní ji nechat zabít. „Až ji najdeme, já rozhodnu, jak ji zachráníme. Jestli vaše vodní přísaha říká něco jiného, tak ji zavažte na uzel, nebo já zavážu vás.“

Selande zaťala zuby a zamračila se ještě víc, ale nakonec vyhrkla: „Souhlasím!“ jako by z ní to slovo vypáčil. Jeden z Tairenů, chlapík s dlouhým nosem, Carlon se jmenoval, zavrčel, avšak ona zvedla prst a Carlon zmlkl. S tou svou úzkou bradou nejspíš litoval, že si oholil plnovous. Tahle mrňavá ženská měla všechny ty hlupáky otočené kolem prstu, což však neznamenalo, že ona sama je nějak zvlášť chytrá. Vodní přísaha, to určitě! Stále se Perrinovi dívala do očí. „Budeme tě poslouchat, dokud se urozená paní Faile nevrátí. Pak budeme opět patřit jí. A ona rozhodne o našem toh.“ To poslední zřejmě platilo spíš pro ostatní než pro Perrina.

„To mi stačí,“ pravil. Snažil se zmírnit tón, ale stejně mluvil drsně. „Vím, že jste jí věrní, vy všichni. Toho si vážím.“ To bylo tak asi vše, čeho si na nich vážil. Jako omluva to nebylo nic moc, a oni to tak vzali. Selande jen zachrčela a ostatní se na něj mračili, když odcházeli. Aťsi. Dokud budou držet slovo. Celá ta banda dohromady nestrávila jediný den poctivou prací.

Tábor se vyprazdňoval. Vozy mířily k jihu. Místo kol měly všechny sanice. Koně zanechávali hluboké stopy, ale saně jen mělké koleje, které padající sníh vzápětí zasypával. Poslední muži na kopci se škrábali do sedel a připojovali se k ostatním, kteří již odjížděli s vozy. Stranou procházel i oddíl moudrých a dokonce i gai’šainové seděli v sedlech a vedli soumary. Jakkoli přísný se Dannil odvážil být, či spíš nebýt, zjevně to stačilo. Moudré vypadaly na koních zvlášť neohrabaně ve srovnání s půvabným držením Seonid a Masuri, i když přece jenom vypadaly o něco lépe než gai’šatnové.

Perrin se vyhoupl na Tanečníka. Nebyl si jistý, zda sám nespadne. Ale byl čas vydat se na cestu, kterou nechtěl podniknout. Zabíjel by pro kousek chleba. Nebo sýr. Nebo hezkého králíka.

„Aielové přicházejí!“ křikl kdosi z čela zástupu a všichni se zastavili. Ozval se další křik, lidé si zprávu předávali dál, jako kdyby to ostatní prve neslyšeli, a muži sundávali luky ze zad. Vozkové se stavěli na kozlících a vyhlíželi nebo seskakovali a krčili se vedle vozů. Perrin s vrčením pobídl Tanečníka do klusu.

V čele zástupu seděl na koni Dannil a dva muži s těmi zatracenými prapory, ale dalších třicet bylo na zemi, zakrývali tětivy před sněhem a šípy měli nasazené. Muži držící ostatním koně se strkali, ukazovali a snažili se získat výhled. Byli tu Grady a Neald a tvářili se velmi soustředěně, ale seděli klidně na koních. Všichni ostatní páchli podrážděním. Asha’mani byli cítit... připraveně.

Perrin rozeznal to, nač všichni zírali mezi stromy, mnohem jasněji než ostatní. Padajícím sněhem k nim klusalo deset zahalených Aielů a jeden vedl vysokého bělouše. Kousek za nimi přijížděli tři muži v pláštích, se staženými kapucemi. Aielové se pohybovali jaksi podivně. A na běloušově sedle byl přivázaný ranec. Perrinovi se stáhlo srdce, ale pak si uvědomil, že ranec není dost velký, aby se do něj vešlo tělo.

„Odložte luky,“ rozkázal. „To je Alliandřin kůň. Musí to být naši. Copak nevidíte, že všichni ti Aielové jsou Děvy?“ Na Aiela nebyla žádná dost vysoká.

„Já jen tak tak rozeznám, že to jsou Aielové,“ zamumlal Dannil a úkosem po něm koukl. Všichni brali za dané, že má Perrin dobré oči, dokonce se tím pyšnili – aspoň dřív ano – ale on se snažil, aby nezjistili, jak dobré. Teď právě mu na tom vůbec nezáleželo.

„Jsou to naši,“ sdělil Dannilovi. „Všichni zůstanou tady.“

Pomalu vyjel vstříc vracejícímu se oddílu. Děvy si při jeho příchodu začaly sundávat závoje. Pod jednou kapuci rozeznal černou tvář Furena Alharry. Takže tři strážci. Vraceli se společně. Jejich koně vypadali stejně unaveně, jako se Perrin cítil, vlastně padali vyčerpáním. Chtěl pobídnout Tanečníka do trysku, aby slyšel jejich hlášení. Děsil se toho, co uslyší. K tělům se jistě dostali krkavci a lišky, možná i jezevci, a Světlo víc kdo ještě. Možná si myslí, že ho ušetří, když nepřivezou, co našli. Ne! Faile musí být naživu. Snažil se vtlouct si to do hlavy, ale bolelo to, jako kdyby holou rukou sevřel ostrý nůž.

Sesedl před nimi, klopýtl a musel se chytit sedla, aby neupadl. Kromě té bolavé myšlenky byl celý otupělý. Musí být naživu. Z nějakého důvodu viděl jasně některé podrobnosti. Na zdobeném sedle nebyl přivázaný jeden ranec, ale spousta malých ranečků jakýchsi hadrů. Děvy měly sněžnice z lián a pružných borových větví, ještě s jehličím. Proto se pohybovaly tak divně. Jondyn jim musel ukázat, jak se vyrábějí. Pokoušel se soustředit. Měl dojem, že mu srdce prorazí hrudní koš.

Sulin sevřela oštěpy a puklíř do levé ruky a jeden raneček sundala, než k němu přistoupila. Růžová jizva na tváři se jí zkroutila v úsměvu. „Dobré zprávy, Perrine Aybaro,“ hlásila a podávala mu tmavě modrou látku. „Tvá žena žije.“ Alharra si vyměnil pohled se Seonidiným druhým strážcem, Terylem Wynterem, jenž se zamračil. Strážce Masuri, Rovair Kirklin, se upřeně díval před sebe. Z toho, jak si Wynter kroutil kníry, bylo zřejmé, že si není jistý, jestli je to dobrá zpráva. „Ostatní spěchají zjistit víc,“ pokračovala Sulin. „I když jsme už našli dost podivností.“

Perrin rozbalil raneček. Byly to Faileiny šaty, rozříznuté vepředu a podél paží. Zhluboka se nadechl, vtáhl do sebe Failein pach, slabou stopu jejího květinového mýdla a sladké voňavky, ale hlavně cítil ji. A ani kapičku krve. Ostatní Děvy se shromáždily kolem něj. Většinou to byly starší ženy s tvrdými tvářemi, třebaže ne tak tvrdými, jako měla Sulin. Strážci sesedli. Nebylo na nich vidět, že byli celou noc v sedlech, ale drželi se za Děvami.

„Všechny muže zabili,“ vysvětlovala šlachovitá žena, „ale podle šatů, jež jsme našly, Alliandre Kigarin, Maighdin Dorlain, Lacile Aldorwin, Arrela Shiego a dvě další byly také vzaty jako gai’šainky.“ Ty další dvě musely být Bain a Chiad. Zmínit se o nich jménem, když byly jaty, by je zahanbilo. Něco málo o Aielech přece jen zjistil. „Tohle je proti zvyklostem, ale je to chrání.“ Winter se pochybovačně mračil a pak se to snažil zakrýt tím, že si upravil kapuci.

Látka byla rozřezaná, jako když člověk stahuje zvíře. Náhle to Perrinovi došlo. Někdo z Faile odřízl šaty! Hlas se mu třásl. „Vzali jenom ženy?“

Kulatá mladá Děva jménem Briain zavrtěla hlavou. „Ze tří mužů museli také udělat gai’šainy, myslím, ale ostatní bojovali příliš odhodlaně a zabili je nožem nebo oštěpem. Všechny ostatní zabily šípy.“

„Tak to není, Perrine Aybaro,“ vyhrkla Elienda šokovaně. Byla vysoká, se širokými rameny, skoro mateřská, i když dokázala muže srazit pěstí. „Ublížit gai’šainovi je jako ublížit dítěti nebo kováři. Bylo špatné vzít mokřiňany, ale nemůžu uvěřit, že by zvyky porušili tolik. Jsem si jistá, že je ani nepotrestají, pokud budou dost pokorné, než je získáme zpět. Ostatní jim to ukážou.“ Ostatní, zase Bain a Chiad.

„Kterým směrem odešli?“ zeptal se. Mohla být Faile pokorná? Neuměl si ji takhle představit. Ale aspoň se mohla snažit, dokud ji nenajde.

„Na jih,“ odpověděla Sulin. „Trochu na jihovýchod. Když sníh zakryl jejich stopy, Jondyn Barran našel jiné. Které ty druhé sledovaly. Věřím mu. Vidí tolik co Elyas Machera. Je tu hodně k vidění.“ Strčila si oštěpy pod pouzdro s lukem na zádech a puklíř si pověsila na jílec těžkého nože. Zakmitala prsty a Elienda odvázala druhý, větší ranec. „Jde tam mnoho lidí, Perrine Aybaro, a zvláštní tvorové. Myslím, že nejdřív musíš vidět tohle.“ Sulin rozbalila další rozříznuté šaty, tentokrát zelené. Měl dojem, že je viděl na Alliandre. „Tyto jsme vzali tam, kde zajali tvou ženu.“ V šatech bylo čtyřicet či padesát aielských šípů. Na dřících byly tmavé skvrny a on zachytil pach krve.

„Taardadové,“ vysvětlila Sulin, vzala jeden šíp a hodila ho na zem. „Miagomové.“ Odhodila další dva. „Goshienové.“ Teď se zaškaredila. Byla Goshienka. Kmen po kmeni je vyjmenovala všechny kromě Shaidů a odhazovala šípy, až jich kolem ní ležela asi tak půlka. Pak vysypala zbytek. „Shaidové,“ dodala významně.

Perrin si přitiskl Faileiny šaty na prsa – její pach zmenšoval bolest v jeho srdci a zároveň ji zhoršoval – a zamračil se na šípy ve sněhu. Již je zasypával sníh. „Příliš mnoho Shaidů,“ řekl nakonec. Měli být všichni obklíčení na Rodovrahově Dýce pět set leguí daleko. Ale pokud se některé jejich moudré naučily cestovat... Možná dokonce jeden ze Zaprodanců... Světlo, motá se jako hlupák – co by s tím mohl mít společného Zaprodanec? – a přitom musel přemýšlet. Mozek měl stejně unavený jako zbytek těla. „Ostatní jsou muži, kteří odmítají přijmout Randa jako Car’a’carna.“ Hlavou se mu mihly ty prokleté barvy. Neměl čas na nic než na Faile. „Připojili se k Shaidům.“ Několik Děv odvrátilo zrak. Elienda se na něj mračila. Věděly, že někteří udělali, co říkal, ale byla to jedna z těch věcí, jež nerady slyšely vyslovené nahlas. „Kolik jich je dohromady, co myslíte? Určitě ne celý kmen?“ Kdyby tu Shaidů byla větší síla, bylo by víc řečí o nájezdech. I přes všechny ostatní potíže by to věděla celá Amadicie.

„Myslím, že skoro ano,“ ozval se Wynter potichu. To Perrin neměl slyšet.

Sulin sáhla do rance na zdobeném sedle a vytáhla hadrovou panenku v cadin’soru. „Elyas Machera to našel těsně předtím, než jsme se vrátili, asi čtyřicet mil odsud.“ Potřásla hlavou a na okamžik mluvila i byla cítit... užasle. „Říkal, že to vyčenichal pod sněhem. On a Jondyn Barran našli škrábance na stromech, o kterých tvrdili, že je způsobily vozy. Mnoho vozů. Jestli mají děti... myslím, že by to mohl být celý klan, Perrine Aybaro. Možná víc než jeden. A jediný klan bude mít aspoň tisíc oštěpů a v případě potřeby víc. Každý muž kromě kovářů zvedne v případě potřeby oštěp. Jsou několik dní na jih od nás. Možná že víc dní, než si myslím, v tomhle sněhu. Ale věřím, že ti, kteří chytili tvou ženu, se s nimi setkají.“

„Tenhle kovář zvedl oštěp,“ zamumlal Perrin. Tisíc, možná víc. On měl dva tisíce bojovníků včetně okřídlené gardy a Argandových mužů. Ale proti Aielům byla větší moc na straně Shaidů. Pohladil panenku v Sulinině hubené dlani. Plakalo shaidské dítě, že ji ztratilo? „Vyjedeme na jih.“

Už se obracel, aby nasedl na koně, když ho Sulin zastavila. „Říkala jsem ti, že jsme viděli víc. Dvakrát našel Elyas Machera pod sněhem koňský trus a táborové ohně. Zjistil mnoho koní, mnoho ohňů.“

„Tisíce,“ přisadil si Alharra. Černé oči klidně upíral na Perrina a mluvil věcně. Prostě hlásil, co se stalo. „Pět, možná deset, možná víc, těžko říct. Ale byly to tábory vojáků. Myslím, že na obou místech to byli titíž muži. Machera a Barran souhlasí. Ať je to kdokoliv, míří taky tím směrem. Možná s Aiely nemají nic společného, ale mohli by je sledovat.“

Sulin se na strážce netrpělivě zamračila a hned zas pokračovala. „Třikrát jsme viděli létající tvory jako ty, o kterých říkáš, že používají Seanchani, obrovské tvory s žebrovanými křídly, nesoucí na svých zádech lidi. A dvakrát jsme zahlédli takové stopy.“ Sehnula se, zvedla šíp a namalovala do sněhu kulatou stopu, připomínající medvědí otisk, ale se šesti prsty delšími než lidské. „Občas ukazuje drápy,“ dodávala a označila je, ještě delší, než měli velcí medvědi v pohoří Oparů. „Má dlouhý krok. Myslím, že běhá hodně rychle. Víš, co to je?“

Nevěděl – nikdy neslyšel o ničem se šesti prsty kromě dvouříčských koček. Dost ho překvapilo, když zjistil, že jinde mají kočky jen pět prstů – ale mohl hádat. „Další seanchanské zvíře.“ Takže na jihu jsou nejen Shaidové, ale i Seanchani a – kdo? – bělokabátníci nebo seanchanské vojsko. Nikdo jiný to být nemohl. Věřil Balwerovým informacím. „Přesto půjdeme na jih.“ Děvy na něj zíraly, jako by jim řekl, že sněží.

Perrin se vytáhl do sedla a zamířil zpátky k zástupu. Strážci šli pěšky a unavené koně vedli za sebou. Děvy s sebou vzaly Alliandřina bělouše, když odklusaly k moudrým. Masuri a Seonid zajely za svými strážci. Napadlo ho, proč už všechny nepřišly a nestrkají do všeho nos. Možná ho prostě chtěly nechat samotného s jeho žalem, pokud by byly zprávy špatné. Možná. Snažil se dát si všechno dohromady. Shaidové, kdoví kolik jich je. Seanchané. Vojsko na koních, bělokabátníci nebo Seanchané. Bylo to jako ty hlavolamy, které ho učil vyrábět mistr Luhhan, složitě kroucené kousky kovu, co se daly rozdělat a zase složit jako sen, pokud člověk znal ten trik. Jenže on byl celý popletený, sbíral kousky, které nechtěly nikam zapadnout.

Dvouříčtí muži už zase všichni seděli na koních, když se k nim vrátil. Ti, kteří byli na zemi a s připravenými luky, se tvářili poněkud zaraženě. Všichni se po něm dívali nejistě, váhavě.

„Je naživu,“ sdělil jim, a jako by všichni zase začali dýchat. Zbytek zpráv vzali kupodivu klidně, pár jich dokonce kývalo, jako by nic jiného nečekali.

„Nebude to poprvý, co jsme se dostali do nepříjemný situace,“ utrousil Dannil. „Co uděláme, můj pane?“

Perrin se zaškaredil. Ten chlap byl škrobený jako ložní prádlo. „Nejdřív budeme cestovat čtyřicet mil přímo na jih. Pak uvidíme. Nealde, jdi napřed a najdi Elyase a ostatní. Vzkaž jim, co chci udělat. Touto dobou budou dost daleko. A buď opatrný. S deseti, dvanácti moudrými bojovat nemůžeš.“ Celý klan bude mít aspoň tolik, které dokážou usměrňovat. A když těch klanů bude víc? Bažina, již bude muset překročit, až k ní dojde.

Neald kývl a otočil koně k táboru, kde si již zapamatoval terén. Perrin musel vydat jen pár dalších rozkazů. Bylo nutné vyslat jezdce k Mayenerům a Ghealdaňanům, kteří budou putovat odděleně, stejně jako odděleně tábořili. Grady si myslel, že si dokáže zapamatovat půdu přímo tady, než se druhé dva oddíly připojí, takže nebylo nutné všechno obracet a vracet se za Nealdem. Takže zbývala jediná věc.

„Musím najít Masemu, Dannile,“ prohlásil Perrin. „Nebo aspoň někoho, kdo mu předá zprávu. S trochou štěstí budu brzy zpátky.“

„Jestli mezi tu chamraď pojedeš sám, můj pane, budeš štěstí potřebovat, a hodně,“ odtušil Dannil. „Slyšel jsem některý, jak o tobě mluví. Prej jsi zplozenec Stínu, to kvůli očím.“ Podíval se Perrinovi do zlatých očí a hned uhnul pohledem. „Prej tě sice zkrotil Drak Znovuzrozený, ale pořád jsi zplozenec Stínu. Měl by sis vzít pár chlapů, aby ti hlídali záda.“

Perrin zaváhal a poplácal Tanečníka po krku. Pár desítek mužů by na Masemovy muže nestačilo, pokud ho opravdu považují za zplozence Stínu a rozhodnou se vzít věci do vlastních rukou. Možná by nestačili ani všichni Dvouříčtí dohromady. Možná to Masemovi nemusí říkat, nechá ho, aby si to zjistil sám.

Z lesa na západě zachytil trylek modřinky a vzápětí ho následoval další, který slyšeli všichni, a rozhodnutí již nebylo na něm. Byl si tím jistý a napadlo ho, zda to patří k tomu být ta’veren. Otočil Tanečníka a čekal.

Dvouříčtí muži věděli, co znamená, když uslyší tohoto ptáka, jehož znali z domova. Přicházeli lidé, víc než hrstka, a nemuseli být zrovna přátelští. Přátele znamenal zpěv křivky a posměvákův poplašný křik značil, že příchozí jsou nepochybně nepřátelští. Tentokrát se nechovali tak špatně. Na západní straně zástupu každý druhý muž, kam až Perrin dohlédl, sesedl a předal otěže muži vedle, načež si připravil luk.

Cizinci se objevili mezi stromy rozestoupení v řadě, jako kdyby chtěli zdůraznit, kolik jich je. Byla jich asi stovka, dva šli v čele, ale jak kráčeli pomalu, působilo to hrozivě. Polovina nesla kopí, jako by si je chtěli každou chvíli strčit do podpaždí. Přicházeli stále blíž. Někteří měli zbroj, kyrys či přilbu, avšak málokdy obojí. Přesto byli lépe vyzbrojení než obvyklá sběř, následující Masemu. Jeden z dvojice v čele byl Masema sám a jeho zapálená tvář pod kapuci vypadala jako vzteklá horská kočka vyhlížející z jeskyně. Kolik těch kopí mělo ještě včera červený fábor?

Masema své muže zastavil zdviženou rukou jenom pár kroků od Perrina. Shrnul si kapuci a přelétl pohledem muže s luky. Vloček na holé lebce si nevšímal. Jeho společník byl větší muž s mečem na zádech a dalším vedle sedla. Kapuci si nechal, ale Perrin měl dojem, že i on má vyholenou hlavu. Dařilo se mu pozorovat zástup i Masemu se stejným zápalem. Tmavé oči mu hořely skoro tolik co Masemovi. Perrina napadlo, že jim sdělí, že na tuto vzdálenost dvouříčský luk prorazí i kyrys a navíc jeho majiteli ještě vyjede ze zad. Zvážil, že se zmíní o Seanchanech. Diskrétnost, radila Berelain. Za daných okolností to možná nebyl tak špatný nápad.

„Chtěl jsi jet za mnou?“ zeptal se Masema náhle. Dokonce i hlas měl zapálený. U něj nebylo nic ledabylého. Cokoliv, co říkal, bylo důležité. Světlá trojúhelníková jizva na tváři mu zkřivila úsměv. Stejně nebyl nijak hřejivý. „Na tom nezáleží. Teď jsem tady. A jak již nepochybně víš, ti, kteří jdou za pánem Drakem Znovuzrozeným – Světlo sviť na jeho jméno! – odmítají zůstat tady. Nemohu to po nich žádat. Slouží mu stejně jako já.“

Perrin viděl plamenný příval valící se přes Amadicii do Altary a možná i dál, zanechávaje za sebou smrt a zkázu. Zhluboka se nadechl. Faile byla důležitější než všechno ostatní. Všechno! Jestli pro ni shoří, tak ať. „Odveď své muže na východ.“ Šokovalo ho, jak klidně mluví. „Doženu vás, až to půjde. Aielové unesli mou ženu a já jedu na jih, abych ji dostal zpátky.“ Pro jednou viděl Masemu překvapeného.

„Aielové? Takže to není jenom drb?“ Zamračil se na moudré na druhém konci zástupu. „Na jih, povídáš?“ Položil ruce v rukavicích na sedlo a zadíval se na Perrina. Z jeho pachu bylo cítit šílenství. Perrin nenašel nic než šílenství. „Půjdu s tebou,“ řekl nakonec, jako by došel k rozhodnutí. Zvláštní, prve se nemohl dočkat, až se dostane k Randovi. Pokud se při tom nebude muset dotknout jediné síly. „Všichni ti, kteří jdou za pánem Drakem Znovuzrozeným – Světlo sviť na jeho jméno! – půjdou. Zabíjení aielských divochů je práce Světla.“ Zalétl pohledem k moudrým a usmál se ještě chladněji než dříve.

„Pomoc bych velice ocenil,“ lhal Perrin. Ta chátra nebude v boji s Aiely k ničemu. Přesto jich byly tisíce. A zahnali na útěk vojska, byť ne aielská. Kousek skládačky v hlavě se mu posunul. Málem padal únavou, takže nepřišel na to jak, jenom že se to stalo. V každém případě se to nestane. „Ale mají velký náskok. Hodlám cestovat, použít jedinou sílu, abych je dohonil. A vím, jaký na ni máš ty názor.“

Masemovi muži si začali neklidně mumlat, dívali se po sobě a sahali po zbraních. Perrin zachytil tiché nadávky a taky „žlutoočka“ a „zplozenec Sítnu". Druhý holohlavec se na Perrina mračil, jako by se rouhal, ale Masema na něj jen zíral, jako by mu chtěl vyvrtat díru do hlavy a podívat se, co je uvnitř.

„On by želel, kdyby se tvé ženě něco stalo,“ pravil šílenec nakonec. Důraz označil Randa zcela jasně, byť jeho jméno nevyslovil. „V tomto jediném případě bude povolena... výjimka. Jen abychom našli tvou ženu, poněvadž jsi jeho přítel. Jenom tentokrát.“ Mluvil klidně – klidně na sebe – ale v očích mu plál temný oheň a tvář měl nevědomky zkřivenou vzteky.

Perrin otevřel pusu a pak ji zase zavřel. To by spíš vyšlo slunce na západě, než by Masema řekl to, co právě řekl. Náhle Perrina napadlo, že je Faile možná ve větším bezpečí se Shaidy než on teď a tady.

7

V ulicích Caemlynu

Elainin doprovod přitahoval cestou Caemlynem velkou pozornost. Zlatá lilie na přednici jejího kožišinou podšitého karmínového pláště stačila, aby ji občané hlavního města poznali, ale ona měla i shrnutou kapuci, aby byla jasně vidět korunka dědičky se zlatou růží. Nejen Elain, hlava rodu Trakandů, ale Elain dědička. Ať ji každý vidí a pozná.

Kupole Nového Města se v bledém dopoledním slunci bíle a zlatě třpytila a z holých větví stromů, rostoucích uprostřed hlavních tříd, visely rampouchy. I když se slunce blížilo k zenitu, příliš nehřálo, třebaže obloha byla krásně čistá a bez mráčku. Naštěstí dnes nefoukal vítr. Vzduch byl natolik chladný, aby jí od úst stoupala pára, ale sníh byl odstraněn nejenom z hlavních ulic, ale i z bočních točitých uliček, a město opět ožilo, všude panoval ruch a shon. Vozkové a kočí se odevzdaně choulili v pláštích, když se plazili davem. Kolem projel velký vůz na vodu, podle zvuku prázdný. Jeli ho naplnit kvůli příliš častému žhářství. Mrazu vzdorovalo i pár pouličních obchodníků, vyvolávajících své zboží, ale většina lidí spěchala po své práci, jen aby se co nejdřív zase dostala do tepla. Ne že by spěch znamenal, že by šli nějak rychle. Město bylo přeplněné, bylo tu víc lidí než v Tar Valonu. V takové tlačenici i těch pár, kteří jeli na koních, mohlo postupovat jen krokem. Za celé dopoledne Elain zahlédla jen dva tři kočáry, ploužící se ulicemi. Pokud pasažéři nebyli invalidé či je nečekaly míle cesty, byli to hlupáci.

Každý, kdo ji a její oddíl uviděl, se aspoň zastavil, někteří na ni ukazovali nebo zvedli dítě, aby mělo lepší výhled a mohlo jednou svým dětem vyprávět, že ji spatřilo. Bylo však otázkou, zda viděli budoucí královnu, nebo jen ženu, jež na nějakou dobu ovládla město. Většina lidí jen civěla, ale občas někdo zavolal: „Trakandové! Trakandové!“ nebo dokonce „Elain a Andor!“ Bylo by dobré, kdyby jich jásalo víc, ale ticho bylo lepší než posměšky. Andořané byli upřímní a otevření lidé a Caemlyňané zvlášť. Vzpoury vznikly a královny ztratily trůn jen proto, že Caemlyňané v ulicích projevili svůj odpor.

Z toho pomyšlení se Elain silně zachvěla. Staré rčení znělo: Kdo drží Caemlyn, drží Andor. Nebyla to tak docela pravda, jak prokázal Rand, ale Caemlyn byl srdcem Andoru. Elain vznesla nárok na město – Lví zástava a trakandský Stříbrný klenák se pyšně dělily o místa na věžích na vnější hradbě – ale ještě nedržela srdce Caemlynu, a to bylo samozřejmě mnohem důležitější než držet kámen a maltu.

Jednou mě budou zdravit, slibovala si v duchu. Získám jejich chválu. Dnes se však v přeplněných ulicích cítila mezi těmi několika hlasy sama. Přála si, aby tu byla Aviendha, jen aby měla nějakou společnost, ale ta neviděla důvod, proč by měla lézt na koně, jen aby se projela po městě. Stejně ji ale Elain cítila. Bylo to jiné než pouto s Birgitte, přesto cítila, že je její sestra ve městě, jako když člověk vycítí, že je v místnosti jiná osoba, a bylo to příjemné.

Její společníci také přitahovali pozornost. Sareitha byla Aes Sedai stěží tři roky, takže její tmavý, hranatý obličej ještě nezískal svou bezvěkost, a v drahém, bronzově zbraveném suknu s velkou sponou ze stříbra a safírů na plášti vypadala na úspěšnou obchodnici. Její strážce Ned Yarman jel těsně za ní a rozhodně se nedal přehlédnout. Byl to vysoký, širokoplecí mladý muž s jasně modrýma očima a vlnité vlasy, žluté jako len, mu spadaly až po ramena. Na sobě měl barvoměnivý strážcovský plášť, takže občas byla nad vysokým běloušem vidět jen hlava bez těla a bělouš byl chvílemi také vidět jen částečně. Nedalo se zaměnit, kdo je, ani to, že jeho přítomnost ohlašuje Aes Sedai. Ostatní, v kruhu kolem Aes Sedai, také nebyli k přehlédnutí. Osm žen v rudých kabátech s leštěnými přilbicemi a kyrysy královniny gardy člověk na ulici také neuviděl každý den. Vlastně dřív něco takového neuviděl vůbec. Elain si je sama vybrala mezi novými rekruty právě z tohoto důvodu.

Jejich podporučík Caseille Raskovni, hubená a tvrdá jako každá aielská Děva, byla vzácností mezi vzácnostmi, žena v kupecké stráži, skoro dvacet let u řemesla, jak tvrdila. Stříbrné zvonečky, zapletené v hřívě jejího podsaditého grošáka, označovaly její arafellský původ, třebaže ona o své minulosti příliš nehovořila. Jediná Andořanka mezi osmičkou byla prošedivělá, klidně vypadající žena se širokými rameny, Deni Colford, jež udržovala pořádek mezi vozky v taverně v Dolním Caemlynu za hradbami, což byla pro ženu rovněž dost drsná a neobvyklá práce. Deni ještě neuměla používat meč, který nosila u boku, ale Birgitte tvrdila, že má rychlé ruce a bystré oko a s půl sáhu dlouhou palicí, již měla pověšenou u druhého boku, umí docela slušně zacházet. Zbytek byly hledačky Valerského rohu, různorodá sbírka žen, vysokých i malých, širokých i hubených, s důvěřivýma očima a šedými vlasy, pocházející z nejrůznějších prostředí, i když některé se o sobě moc nevybavovaly, stejně jako Caseille, a jiné zase své postavení ve světě očividně nafukovaly. Obojí bylo mezi hledači rohu běžné. Ale po příležitosti nechat se zapsat ke gardě všechny skočily. Důležitější bylo, že prošly Birgittinou přísnou prohlídkou.

„Tyto ulice pro tebe nejsou bezpečné,“ ozvala se náhle Sareitha a pobídla svou kaštanovou hnědku vedle Elainina vraníka. Ohnivákovi se skoro podařilo štíhlou klisnu hryznout do krku, než ho Elain odtáhla. Ulice tu byly užší, lidé se víc tlačili a gardistky musely jet blíž u sebe. Hnědá sestra se tvářila vyrovnaně, ale z hlasu jí zaznívaly obavy. „V takové mačkanici by se mohlo stát cokoliv. Pamatuj, kdo přebývá u Stříbrné labutě jen dvě míle odsud. Deset sester v jedné hospodě prostě nevyhledá jedna druhou jenom kvůli vhodné společnosti. Klidně je mohla poslat Elaida.“

„Anebo možná ne,“ odtušila Elain klidně. Klidněji, než se cítila. Mnoho sester zřejmě čekalo stranou, dokud souboj mezi Elaidou a Egwain neskončí. Od Elainina příchodu do Caemlynu dvě sestry od Stříbrné labutě odešly a další tři sem přišly. To nevypadalo jako oddíl vyslaný za nějakým účelem. A žádná z nich nebyla z červeného adžah. Elaida by určitě poslala aspoň pár červených. Přesto byly sledovány, jak jen se to dalo zařídit, i když to Sareitze pochopitelně neřekla. Elaida ji hodně chtěla, mnohem víc, než by chtěla dostat zpátky jenom tak nějakou uprchlou přijatou nebo ženu spojenou s Egwain a těmi, jež Elaida nazývala vzbouřenkyně. Královna a Aes Sedai zároveň by byla pro Bílou věž význačnou kořistí, ale Elain by se nemohla stát královnou, kdyby ji odvlekli zpátky do Tar Valonu. Navíc Elaida vydala rozkaz dopravit ji zpátky za jakoukoliv cenu dávno předtím, než se vyskytla šance, že by mohla nastoupit na trůn dřív než za mnoho let. Nad tou záhadou hloubala nejednou od chvíle, kdy jí Ronda Macurová podstrčila tu ohavnou břečku, která u žen otupuje schopnost usměrňovat. Byla to velmi znepokojivá záhada, zvlášť teď, když světu oznámila, kde se nalézá.

Pohledem spočinula na černovlasé ženě v modrém plášti. Ta se na ni jen koukla a zahnula do svíčkařského krámu. Na rameni měla těžký plátěný pytel. Elain usoudila, že to Aes Sedai nebude. Jen nějaká další žena, které se povedlo hezky zestárnout, jako třeba Zaidě. „V každém případě,“ pokračovala přísně, „nenechám se ze strachu z Elaidy někam zavřít.“ Co mají sestry u Stříbrné labutě za lubem?

Sareitha frkla a ne moc tiše. Asi chtěla i zakoulet očima, ale rozmyslela si to. Občas Elain zachytila od některé ze sester v paláci divný pohled, nepochybně myslela na to, jak byla Elain pozvednuta, ale aspoň na povrchu ji přijímaly jako Aes Sedai, uznávaly, že stojí mnohem výš než ony kromě Nyneivy. To ale nestačilo, aby neřekly, co si myslí, a často mnohem neomaleněji, než kdyby byla sestrou takového postavení, jaké měla, a získala šátek obvyklým způsobem. „Tak na Elaidu zapomeň,“ prskla Sareitha, „a vzpomeň si, kdo ještě by tě rád dostal do spárů. Jeden dobře mířený kámen a je z tebe bezvládný ranec, který se ve zmatku snadno odnese.“

Opravdu jí musela Sareitha říkat, že voda je mokrá? Únos jiných uchazeček o trůn byl nakonec běžným zvykem. Každý rod, který stál proti ní, měl v Caemlynu stoupence číhající na příležitost, nebo si k obědu dá vlastní střevíčky. Ne že by mohli uspět, ne, dokud zvládala usměrňování, ale kdyby dostali příležitost, určitě by se jí pokusili využít. Nakonec si ani nikdy nemyslela, že pokud se dostane do Caemlynu, bude v bezpečí.

„Kdybych se neodvážila opustit palác, Sareitho, nikdy bych nezískala lid,“ pronesla tiše. „Musím se nechat vidět, venku a bez bázně.“ Proto měla osm gardistek místo padesáti, které chtěla Birgitte. Ta ženská odmítala pochopit politickou realitu. „Kromě toho by potřebovali dva dobře mířené kameny, když tu jsi ty.“

Sareitha znovu frkla, ale Elain její paličatost odmítala vzít na vědomí. Přála si, aby mohla nebrat na vědomí celou Sareithu, jenže to nešlo. Pro tuto jízdu měla víc důvodů, než bylo vidět. Halwin Norry jí sděloval fakta a čísla po kvantech, ale i když ji drmolení prvního úředníka uspávalo, chtěla všechno vidět na vlastní oči. U Norryho by i vzpoura vypadala stejně suše jako hlášení o stavu městských studní či výdaje na čištění kanálů.

Všude bylo též plno cizinců, Kandořanů s rozdělenými bradkami, Illiánců s plnovousem a vyholeným horním rtem, Arafellanů se stříbrnými zvonečky v cůpcích, Domanců s měděnou pletí, Altařanů s olivovou a tmavých Tairenů i Cairhieňanů odlišných pro svou malou výšku a světlou pleť. Někteří byli kupci, kteří tu uvázli v náhlém náporu zimy či doufali, že získají výhodu nad konkurencí, ulízaní, nafoukaní lidé, vědoucí, že obchod je krví států, a každý z nich se vydával za hlavní tepnu, třebaže ho prozrazoval špatně obarvený kabátec či spona z mosazi a skla. Mnoho pěších mělo obnošené, potrhané kabáty, ze spodků jim koukala kolena, rozedrané lemy a odrbané nebo vůbec žádné pláště. To byli uprchlíci, které buď z domovů vyhnala válka, nebo se začali potulovat kvůli víře, že Drak Znovuzrozený zlomil všechna pouta, jež je držela. Choulili se před zimou, tváře ztrhané, výrazy poraženecké, a nechávali do sebe strkat.

Elain si všimla jedné ženy s otupělým výrazem, klopýtající davem s dítětem na rameni, a tak vytáhla z měšce minci a podala ji jedné gardistce, ženě s tvářemi jako jablíčka a očima jako led. Tzigan tvrdila, že je z Ghealdanu, dcera jednoho menšího šlechtice. No, z Ghealdanu možná byla. Když se sklonila a minci ženě podala, ta provrávorala kolem, nevidoucí, neslyšící. Město bylo plné takových jako ona. Palác jich každý den nakrmil tisíce, po celém městě byly zřízeny vývařovny pro bezdomovce, ale příliš mnoho nemělo ani tolik energie, aby si šli vyzvednout chleba a polívku. Elain se za ženu s dítětem pomodlila, když vracela peníz do měšce.

„Všechny nakrmit nemůžeš,“ upozornila ji mírně Sareitha.

„Děti v Andoru nesmějí hladovět,“ opáčila Elain, jako by vydávala edikt. Ale nevěděla, jak tomu zabránit. Jídla bylo ve městě dost, ale žádný rozkaz nemohl přimět lidi jíst.

Takhle se dostali do Caemlynu i někteří cizinci, ale ne všichni ještě chodili v hadrech a s uštvanými výrazy. Ať už je z domovů vyhnalo cokoliv, začali si myslet, že už se nacestovali dost, vzpomínali na své opuštěné řemeslo či obchod, často se vším, co kdy vlastnili. V Caemlynu však každý s trochou schopností a snahy mohl vždycky najít bankéře. A ve městě se objevovala stále nová řemesla. Jen za dopoledne viděla troje hodinářství! V dohledu měla tři krámky prodávající foukané sklo a na sever od města se stavělo skoro třicet manufaktur. Odteď bude Caemlyn sklo vyvážet, ne dovážet, i křišťálové. Ve městě nyní byly krajkářky, vyrábějící stejně krásné zboží jako v Lugardu, a nebylo divu, protože téměř všechny pocházely odtamtud.

To jí trochu zvedlo náladu – daně z nových řemesel pomůžou, i když chvíli potrvá, než jich bude dost – ale nejvíc si všímala jiných lidí v davu. Ať to byli cizinci nebo Andořané, žoldnéře bylo snadné poznat, muže s tvrdými tvářemi, s meči, naparující se, i když se v davu museli doslova plížit. Kupecké stráže také chodily ozbrojené, byli to drsňáci, odstrkující většinu mužů, kteří by se jim mohli dostat do cesty, ale ve srovnání s žoldnéři byli pokorní a střízliví. A dohromady měli mnohem méně jizev. Žoldnéři v davu vypadali jako hrozinky v koláči. Elain usuzovala, že když jich je tolik a v zimě jejich schopnosti nebyly tolik potřeba, dají se koupit celkem lacino. Leda by ji, jak se bála Dyelin, stáli Andor. Musela najít dost mužů, aby v gardě nebyla většina cizinců. A peníze na to, aby je zaplatila.

Náhle si uvědomila Birgitte. Zlobila se – to dělala poslední dobou často – a blížila se. Byla velice rozzlobená a blížila se velice rychle. Což byla hrozivá kombinace a Elain se z toho v hlavě rozezvonilo na poplach.

Okamžitě přikázala návrat do paláce tou nejpřímější cestou – tudy Birgitte přicházela, pouto ji vedlo přímo k Elain – a tak zabočili do Jehlové ulice. Vlastně to byla docela široká třída, i když se kroutila jako řeka, dolů z jednoho kopce a nahoru na druhý, avšak před mnoha lety tady bylo plno výrobců jehel. Teď se mezi nožířstvími, krejčovstvími a všemi možnými krámky kromě s jehlami tlačilo pár hospůdek.

Než se dostali do Vnitřního Města, Birgitte je našla v Hruškové uličce, kde se v krámcích děděných od dob Ishary stále držela hrstka prodavačů ovoce, třebaže ve výkladech toho v tuto roční dobu moc k vidění nebylo. Přes dav Birgitte přiklusala, až jí rudý plášť vlál, a rozháněla lidi do všech stran. Zpomalila svého vysokého šimla, až když je uviděla před sebou.

Jako by chtěla napravit ten spěch, chvíli si prohlížela gardistky a opětovala Caseillino zasalutování, než otočila koně a připojila se k Elain. Na rozdíl od ostatních neměla meč ani zbroj. Vzpomínky na minulé životy bledly – už si jasně nevzpomínala na nic, co se stalo před založením Bílé věže, třebaže se občas nějaký ten útržek vynořil – ale na jednu věc se pamatovala naprosto jasně. Pokaždé, když se pokusila použít meč, skoro se nechala zabít, a to nejednou. Luk s nasazenou tětivou však měla v koženém pouzdře u sedla a na druhé straně toulec ježící se šípy. Byla vzteky bez sebe a mračila se jako ďas.

„Do paláce přiletěl polozmrzlý holub se zprávou z Aringillu. Muži doprovázející Naean a Elenii byli přepadeni a zabiti jen pět mil od města. Naštěstí se jeden z jejich koní vrátil s krví na sedle, jinak bychom ještě týdny nic nevěděli. Pochybuju, že budem mít to štěstí a ty dvě drží banditi kvůli výkupnýmu.“

Ohnivák poskočil a Elain ho prudce přitáhla. Někdo v davu vykřikl, mohl zdravit Trakandy. Nebo taky ne. Kupci vychvalovali své zboží a jejich křik jednotlivá slova utápěl. „Takže máme v paláci špeha,“ prohlásila a stiskla rty, jen si přála, aby to neřekla před Sareithou.

Birgitte to zřejmě bylo jedno. „Leda kolem nepobíhá nějaký ta’veren, o kterým nevíme,“ opáčila suše. „Teď mi možná dovolíš přidělit ti osobní stráž. Jen pár gardistek, vhodně zvolených –“

„Ne!“ Palác byl její domov. Tam se hlídat nenechá. Podívala se na hnědou sestru a povzdechla si. Sareitha pozorně poslouchala. Nyní už nemělo smysl před ní něco skrývat. Ne tohle. „Dáš to vědět první panské?“

Birgitte se po ní úkosem podívala a poutem projelo mírné rozhořčení, říkající, ať jde učit svou babičku plést. „Hodlá vyslechnout každýho sluhu, který nejmíň pět let nesloužil tvojí matce. Nejsem si jistá, zda je nechce nechat vyslechnout na mučidlech. Když jsem jí to řekla, byla jsem moc ráda, že jsem se z její pracovny dostala se zdravou kůží. Já sama hledám jinde.“ Myslela gardu, ale v doslechu Caseille a ostatních by to nevyslovila. Elain to nepovažovala za pravděpodobné. Verbování byla skvělá příležitost dostat do paláce špeha, ale bez prověření se nikdy nedostane dost daleko, aby zjistil něco užitečného.

„Jestli jsou v paláci špehové,“ ozvala se potichu Sareitha, „tak může být i hůř. Možná bychom měly přijmout návrh urozené paní Birgitte na osobní stráž. Existuje precedens.“ Birgitte na hnědou sestru vycenila zuby. Jako úsměv to však hrubě selhalo. Jakkoliv nesnášela oslovení s plným titulem, přesto se s nadějí podívala na Elain.

„Řekla jsem ne a také myslím ne!“ štěkla Elain. Žebrák, blížící se k pomalu postupujícímu kroužku jezdců se širokým úsměvem, ve kterém mu chyběly zuby, a čapkou v ruce, sebou trhl a zmizel v davu, než ji napadlo sáhnout pro měšec. Nebyla si jistá, nakolik se hněvá ona a nakolik Birgitte, ale hodilo se to.

„Měla jsem pro ně jet sama,“ zavrčela hořce. Místo toho spletla průchod pro posla a zbytek dne strávila schůzkou s kupci a bankéři. „Alespoň jsem měla jako doprovod poslat posádku z Aringillu. Deset lidí je mrtvých, protože to zvorala! Horší – Světlo mi pomáhej, je to horší! – kvůli tomu jsem ztratila Elenii a Naean!“

Birgitte důrazně zavrtěla hlavou, až jí zlatý cop zavlál. „Za prvé, královny nepobíhají sem a tam a nedělají všechno samy. Jsou to zatraceně královny!“ Hněv pomalu utichal, ale místo něj vyskočilo podráždění, a z jejího tónu znělo obojí. Vážně chtěla, aby měla Elain osobní stráž, nejspíš dokonce i v lázni. „Tvoje dny plné dobrodružství skončily. Příště se budeš plížit z paláce v převleku, možná se dokonce budeš potulovat za nocí, když by ti nějaký rváč, kterého ani neuvidíš, mohl rozrazit lebku.“

Elain se narovnala v sedle. Birgitte samozřejmě všechno věděla – Elain neznala žádný způsob, jak obejít pouto, třebaže si byla jistá, že nějaký existovat musí – ale neměla právo se s tím teď vytasit. Kdyby Birgitte řekla příliš, ostatní sestry by za ní nejspíš posílaly své strážce a pravděpodobně i oddíly gardistů. Všichni byli tak směšní, jak se ji snažili udržet v bezpečí. Málem by si myslela, že nikdy nebyla v Ebú Daru, natož v Tanchiku či ve Falme. Kromě toho to udělala jenom jednou. Zatím. A šla s ní Aviendha.

„Studené, tmavé ulice se nedají srovnat s ohněm v krbu a zajímavou četbou,“ prohodila nedbale Sareitha, jako by mluvila sama k sobě. Prohlížela si krámky, kolem kterých projížděli, a zřejmě ji velmi zaujaly. „Nesnáším chození po studené dlažbě, zvlášť potmě a bez svíčky. Hezké mladé ženy si často myslí, že v prostých šatech a s umouněnou tváří jsou neviditelné.“ Změna tématu byla tak náhlá, aniž by mluvčí změnila tón, že si Elain zprvu neuvědomila, co slyší. „Nechat se opilými hulváty srazit k zemi a odvléct do uličky je dost tvrdý způsob, jak se poučit. Pochopitelně když máš štěstí a máš přítelkyni, která také umí usměrňovat, a když ona má štěstí, že ji ten sprosťák nepraští tak tvrdě, jak si myslel... No, pokaždé ale mít štěstí nemůžeš. Nesouhlasíš, urozená paní Birgitte?“

Elain zavřela oči. Aviendha tvrdila, že je někdo sleduje, ale byla si jistá, že je to jen nějaký kapsář. Na každý pád to takhle nebylo. Ne tak úplně. Birgittino mračení říkalo, že si o tom později taky promluví. Odmítala pochopit, že strážce prostě neseřvává Aes Sedai.

„Za druhé,“ pokračovala zachmuřeně Birgitte, „ať deset mužů nebo skoro tři sta, stejně by to skončilo zatraceně stejně. Ať shořím, byl to dobrý plán. Pár mužů mohlo dostat Naean a Elenii do Caemlynu bez toho, aby vzbudili pozornost. Poslat tam celou posádku by přitáhlo pozornost každýho všiváka ve východním Andoru, a ať je dostal kdokoliv, určitě by si přivedl dost ozbrojenců, aby to měl jistý. Nejspíš by teď navrch k tomu všemu držel i Aringill. I když je tam posádka malá, Aringill drží na uzdě každýho, kdo by chtěl proti tobě na východě něco podniknout, a čím víc gardistů pochází z Cairhienu, tím líp, poněvadž ti jsou všichni věrní tobě.“ Na někoho, kdo se vydával za prostou lučištnici, situaci chápala dokonale. Vynechala jen ztrátu celních poplatků z obchodu po řece.

„Kdo je chytil, urozená paní Birgitte?“ zeptala se Sareitha a naklonila se před Elain. „To je zajisté důležitá otázka.“ Birgitte si povzdechla, skoro kňučela.

„Obávám se, že to brzy zjistíme,“ prohlásila Elain. Hnědá sestra na ni zvedla obočí a ona se snažila neskřípat zuby. Od návratu domů to zřejmě dělala často.

Koním se do cesty postavila Taraboňanka v zeleném hedvábném plášti a předvedla hluboké pukrle, až jí zpod kapuce vyklouzly copánky s korálky. Její komorná, maličká žena s náručí plnou balíčků, paní neohrabaně napodobila. Dva rozložití muži za nimi, strážní s mosazí obitými obušky, zůstali stát a dávali pozor. Dlouhé, těžké kožené kabáty by neodrazily snad jen ty nejprudší rány nožem.

Elain cestou kolem sklonila hlavu, aby poděkovala za zdvořilost. Od Andořanů se jí zatím zdvořilosti moc nedostávalo. Pohledná tvář za průsvitným závojem byla příliš stará na Aes Sedai. Světlo, už toho měla na talíři dost, než aby se ještě bála Elaidy!

„Je to prosté, Sareitho,“ řekla ovládaným hlasem. „Jestli je unesl Jarid Sarand, Elenia dá Naean na vybranou. Buď se Arawnové postaví za Elenii, nebo jí nechá podříznout krk někde v tiché kobce a její tělo zakope za stodolou. Naean se nevzdá snadno, ale její rod se bude do jejího návratu dohadovat, kdo mu velí, takže budou váhat. Elenia bude vyhrožovat mučením a možná ho i použije a nakonec se Arawnové postaví za Sarandy a Elenii. Brzy se k nim připojí Anshar a Baryn. Půjdou tam, kde uvidí sílu. Jestli je sebrali Naeanini lidé, nabídne ona totéž Elenii, ale Jarid bude běsnit a vyrazí proti Arawnům, pokud mu Elenia neřekne, aby to nedělal, a to ona neudělá, pokud si bude myslet, že má alespoň nějakou naději na to, aby ji zachránil. Takže musíme doufat, že v příštích týdnech uslyšíme o tom, jak hoří arawnská panství.“ Pokud ne, pomyslela si, budu muset čelit čtyřem sjednoceným rodům a pořád nebudu vědět, jestli mám aspoň dva!

„To je... velmi dobře rozmyšleno,“ podotkla Sareitha poněkud překvapeně.

„Jsem si jistá, že časem bys na to došla taky,“ opáčila Elain příliš sladce a pocítila bodnutí radosti, když sestra zamrkala. Světlo, máti by čekala, že tohle pochopí, už když jí bylo deset!

Zbytek jízdy do paláce proběhl v tichu. Elain si nevšímala věží obložených barevnou mozaikou ani velkolepých výhledů na Vnitřní Město. Místo toho přemýšlela o Aes Sedai v Caemlynu a špezích v královském paláci, o tom, kdo drží Elenii a Naean a nakolik může Birgitte zrychlit verbování, a jestli už není čas prodat palácový talíř a zbytek svých klenotů. Byl to neveselý seznam, ale ona se tvářila klidně a vyrovnaně děkovala na řídké pozdravy z davu. Královna nesmí dát najevo, že se bojí, zvlášť když se bojí.

Královský palác byl čistě bílý výtvor ze složitě proplétaných balkonů a chodníků lemovaných sloupořadím na nejvyšším kopci Vnitřního Města, nejvýše postavená budova v Caemlynu. Jeho štíhlé vížky a zlacené kupole se zvedaly k polední obloze, viditelné na celé míle daleko, vyhlašující moc Andoru. Vznešení přicházeli a odcházeli předem, přes Královnino náměstí, kde se v minulosti scházely davy, aby vyslechly vyhlášení královen a křikem vychvalovaly andorské vládkyně. Elain do paláce vstoupila zadem. Ohnivákovy podkovy zazvonily na dlažbě, když vklusala na nádvoří u hlavních stájí. Byl to rozlehlý prostor s řadami vysokých dveří do stájí na dvou stranách. Nahoře byl dlouhý balkon z bílého kamene, jednoduchý a pevný. Shora sem bylo vidět z několika vysokých sloupořadí, ale bylo to pracovní místo. Před prostou kolonádou, kudy se vcházelo do samotného paláce, se tucet gardistů připravoval vystřídat ty, kteří dělali stráž na náměstí před palácem. Gardisté stáli nehybně vedle koní a prohlížel je jeden podporučík, prošedivělý, kulhající chlapík, jenž býval za Garetha Brynea praporečníkem. Podél vnější zdi nasedalo dalších třicet mužů, již se po dvojicích vydají hlídkovat do Vnitřního Města. Za normálních časů by tu byli gardisté, jejichž hlavním úkolem bylo strážit ulice, ale teď jich bylo tak málo, že do ulic museli i ti, kteří chránili palác. Byla tu i Careane Fransi, podsaditá žena v elegantních, zeleně pruhovaných jezdeckých šatech a tmavomodrém plášti. Seděla na svém bělouši a jeden z jejích strážců, Venr Kosaan, lezl na svého. Byl tmavý, v nakadeřených vlasech měl šedé prameny, a hubený byl jako tyčka. Na sobě měl jen prostý hnědý plášť. Očividně nechtěli ohlašovat, co jsou zač.

Elainin příjezd vyvolal na dvoře překvapení. Careane ani Kosaan pochopitelně překvapení nebyli. Zelená sestra se jen zatvářila zamyšleně a Kosaan ani to ne. Jen kývl Birgitte a Yarmanovi, jeden strážce druhému. Bez dalšího otálení vyjeli z brány, jakmile ji opustil Elainin doprovod. Ale někteří gardisté se zastavili s jednou nohou ve třmeni, civěli, a i ti před prohlídkou obraceli hlavy. Nečekali ji tu nejméně ještě hodinu, a kromě těch několika málo, kteří se nestarali o nic kromě sebe, věděli, že situace je vážná. Mezi vojáky se klepy šířily rychleji než mezi obyčejnými muži a Světlo ví, že to už něco znamenalo vzhledem k tomu, jak muži rádi klevetí. Tito museli vědět, že Birgitte spěšně odjela, a teď se předčasně vrátila s Elain. Pochoduje na Caemlyn některý rod? Připravuje se k útoku? Kdy dostanou rozkaz jít na hradby, jež nemohli plně obsadit ani s muži, které tu měla Dyelin? Chvilka překvapení a starostí, potom sešlý podporučík štěkl rozkaz a všichni se postavili do pozoru a udeřili se rukama do prsou na pozdrav. Před pár dny byli na seznamu kromě bývalého korneta jen tři, ale ani jeden nebyl zelenáč.

Ze stájí vyběhli pacholci v rudých kabátech se stříbrným lvem vyšitým na rameni, i když tu vlastně neměli nic moc na práci. Gardistky na Birgittin rozkaz mlčky sesedly a odváděly koně dovnitř. Birgitte sama seskočila ze sedla a otěže hodila jednomu ze štolbů. Yarman byl stejně rychlý, když spěchal podržet Sareitze koně, aby mohla sesednout. Byl, jak to sestry nazývaly, „čerstvě chycený", pouto nosil necelý rok – ten termín pocházel z doby, když se ne všech strážců ptaly, jestli pouto chtějí – a byl velmi pilný. Birgitte tam jen stála s rukama v bok a mračila se, zdánlivě pozorovala odjíždějící muže, kteří budou příští čtyři hodiny hlídkovat ve Vnitřním Městě. Elain by však překvapilo, kdyby je skutečně vnímala.

V každém případě měla své vlastní starosti. Snažíc se nebýt příliš nápadná, studovala šlachovitou ženu držící Ohniváka za uzdu, i podsaditého chlapíka, jenž přinesl kůží potaženou stoličku a podržel jí třmen, aby mohla sesednout. Muž se neusmíval, byl netečný a rozvážný, a žena hladila koně po nose a šeptala mu. Žádný se na Elain nepodíval, jen uctivě sklonili hlavu. Zdvořilost byla až na druhém místě, nejdřív museli zajistit, aby ji neshodil kůň, kterého znejistí klanějící se lidé. Nezáleželo na tom, že ona jejich pomoc nepotřebovala. Už nebyla na venkově a bylo třeba dodržovat jisté formality. Přesto se snažila nemračit. Nechala je odvést Ohniváka, aniž by se ohlédla, ale moc ráda by to byla udělala.

Vstupní sál bez oken za sloupořadím vypadal šerý, třebaže tady svítilo několik kandelábrů se zrcadly. Byly prosté, železo vytvarované do jednoduchých spirál. Všechno tady bylo užitkové, omítnuté římsy byly bez ozdob, bílé kamenné stěny holé. Zpráva o jejich příjezdu se rozšířila, a než vstoupili dovnitř, objevilo se půl tuctu lidí. Všichni se klaněli a odebírali jim pláště a rukavice. Jejich livrej se od stájníků lišila v tom, že měla bílé límce a manžety a andorského lva měli na levé části prsou a ne na rameni. Elain dnes nikoho ve službě nepoznala. Většina služebnictva v paláci byla nová a ostatní přišli z vejminku, aby nahradili ty, kteří ve strachu uprchli, když se Rand zmocnil města. Holohlavý, naducaný muž se jí nepodíval do očí, ale možná se bál, že by to bylo příliš drzé. Štíhlá, mladá šilhající žena vložila do pukrlete i úsměvu příliš mnoho nadšení, ale možná jenom chtěla předvést ochotu. Elain odešla, s Birgitte v patách, než se na ně začne mračit. Podezření mělo hořkou příchuť.

Sareitha a její strážce je po několika krocích opustili, hnědá jenom zamumlala nějakou výmluvu o knihách, na něž se chce podívat v knihovně. Sbírka nebyla malá, i když ve srovnání s velkými knihovnami nebyla nic moc, a ona tam každý den trávila celé hodiny a často vytahovala věkem zašlé svazky, o nichž tvrdila, že je nikde jinde nemají. Yarman šel za ní, když odplouvala chodbou, tmavá, podsaditá labuť, táhnoucí za sebou zvláštně půvabného čápa. Yarman měl stále svůj znepokojivý plášť, pečlivě složený přes ruku. Strážcové je málokdy dávali na delší dobu z ruky. Kosaan měl ten svůj v sedlové brašně.

„Chtěla bys strážcovský plášť, Birgitte?“ zeptala se Elain v chůzi. Nikoliv poprvé Birgitte záviděla její pytlovité kalhoty. I v rozdělených suknicích zvládala jenom rychlejší krok. Aspoň měla jezdecké holínky místo střevíců. Holé červené a bílé dlaždice by ji ve střevíčkách studily. Nebylo tady dost koberců, aby je položili i na chodbách, nejen v komnatách. A stejně by je brzy prošlapali sluhové neustále proudící sem a tam po paláci. „Jakmile Egwain získá Věž, nechám ti jeden udělat. Měla bys ho mít.“

„Já na nějaký pitomý pláště kašlu,“ prohlásila Birgitte ponuře. Neblaze se mračila a rty měla pevně stisknuté. „Bylo po všem tak rychle, že jsem si myslela, žes jenom zakopla a praštila se do té své blbé hlavy. Krev a popel! Srazí ji pouliční rváči! Světlo ví, co se mohlo stát!“

„Nemusíš se omlouvat, Birgitte.“ Z pouta bylo cítit rozhořčení, ale Elain toho chtěla využít. Birgittino peskování bylo už dost zlé v soukromí. Nehodlala ho snášet na chodbách plných sloužících. Ti se věnovali svým úkolům, leštili dřevěné obložení a dolévali lampy, které tady už byly zlacené. Jenom se zastavili, aby se jim uklonili, ale každý se nejspíš divil, proč se hlavní kapitán tváří jako bouřkový mrak, a chytali každé slovo. „Nebyla jsi tam, protože jsem tě tam nechtěla. Vsadím se, že Sareitha s sebou Neda taky neměla.“ Nezdálo se možné, že by Birgitte mohla tvář potemnět ještě víc. Možná byla chyba zmiňovat se o Sareitze. Elain změnila téma. „S tím svým jazykem musíš vážně něco udělat. Pomalu mluvíš jako dlaždič.“

„S... jazykem,“ mrčela Birgitte nebezpečně. Dokonce také krok změnila, připomínala klidného pantera. „Ty mluvíš o mým jazyce? Já aspoň vždycky vím, co slova, který používám, znamenají. Alespoň vím, co kam patří.“ Elain zrudla a ztuhla. Ona to věděla! Většinou. Tedy dost často. „A Yarman,“ pokračovala Birgitte stále tiše a stále nebezpečně, „je dobrej chlap, ale ještě nepřestal žasnout, že je z něj strážce. Nejspíš vyskočí, když Sareitha luskne prsty. Já nebyla nikdy vykulená a neskáču. Proto jsi na mě hodila ten titul? Myslíš, že mi to přitáhne uzdu? Nebyl by to tvůj první pitomý nápad. Na někoho, komu to většinou myslí jasně... No. Mám psací stůl plnej prokletých hlášení, kterýma se musím prohrabat, jestli máš dostat aspoň polovinu gardistů, co je chceš, ale dneska večer si pořádně promluvíme. Má paní,“ dodala příliš rázně. Její úklona byla téměř posměšná. Vyrazila pryč a dlouhý zlatý cop se jí ježil jako vzteklé kočce ocas.

Elain rozčileně dupla. Birgittin titul byl zaslouženou odměnou, vysloužila si ho desetkrát od chvíle, kdy se s ní spojila! A předtím desettisíckrát. No, napadlo ji to, jenže až potom. A stejně to bylo k ničemu. Ať to byla lenní paní či Aes Sedai, to Birgitte se rozhodovala, koho bude poslouchat a komu poroučet. Ne, když to bylo důležité – tedy ne, když si ona myslela, že je to důležité – ale u toho ostatního, zvlášť když to nazývala zbytečným rizikem nebo nevhodným chováním. Jako by Birgitte Stříbrný luk mohla s někým mluvit o riskování! A co se slušného chování týče, Birgitte chlastala po hospodách! Pila a hrála a slintala nad hezkými muži! Ráda se dívala na ty hezké, i když dávala přednost těm, kteří vypadali, jako by je příliš často tkloukli po hlavě. Elain ji nechtěla změnit – obdivovala ji, měla ji ráda, považovala ji za přítelkyni – ale přála si, aby se k ní chovala víc jako strážce k Aes Sedai. A mnohem míň jako starší sestra k rozmazlené mladší.

Náhle jí došlo, že tam jen tak stojí a civí do prázdna. Sluhové cestou kolem ní váhali a klopili zrak, jako by se báli, že by se na ně mohla zamračit. Rychle se zatvářila vyrovnaně a kývla na vytáhlého, pihovatého kluka. Ten se uklonil tak neohrabaně a hluboce, až zakopl a málem upadl.

„Najdi paní Harforovou a požádej ji, ať za mnou okamžitě přijde do mých komnat,“ přikázala mu a pak laskavě dodala: „A měl by sis zapamatovat, že tví nadřízení nebudou rádi, když tě uvidí, jak očumuješ palác, když bys měl pracovat.“ Chlapci spadla brada, jako by mu četla myšlenky. Možná si myslel, že to umí. Vykulenýma očima zalétl k prstenu s Velkým hadem, pak vykvíkl a poklonil se ještě hlouběji, než tryskem vyrazil pryč.

Proti své vůli se Elain usmála. Byla to rána naslepo, ale on byl příliš mladý, aby byl něčí špeh, a příliš nervózní, aby měl v plánu něco, co by dělat neměl. Na druhou stranu... Přestala se usmívat. Na druhou stranu nebyl o tolik mladší než ona.

8

Mořský národ a rodinka

Elain nijak nepřekvapilo, když první panskou potkala dřív, než se dostala do svých komnat. Nakonec obě mířily na totéž místo. Paní Harforová udělala pukrle a přidala se k Elain. Pod paží nesla pouzdro z tlačené kůže. Určitě vstávala stejně časně jako Elain, pokud ne dříve, ale její šarlatový tabard vypadal čerstvě vyžehlený a stříbrný lev na prsou byl čistý jako padlý sníh. Když ji uviděli sloužící, hned zrychlili krok či přitlačili při leštění. Reene Harforová nebyla přísná, ale v paláci udržovala stejně tuhou disciplínu jako Gareth Bryne v gardě.

„Obávám se, že jsem zatím žádné špehy nechytila, má paní,“ přiznala v odpověď na Elaininu otázku tak potichu, aby ji slyšela jenom Elain, „ale myslím, že jsem dva odhalila. Ženu a muže, oba vstoupili do služby v posledních měsících vlády tvé zesnulé matky. Opustili palác, jakmile se rozneslo, že každého vyslýchám. Ani nepočkali, aby si vzali své věci, ani pláště ne. To je podle mě stejně dobré jako přiznání. Ledaže by se báli, že vyjde najevo nějaká jiná neplecha,“ dodala váhavě. „Obávám se, že došlo k několika krádežím.“

Elain zamyšleně kývla. Naean a Elenia v posledních měsících vlády její matky strávily v paláci hodně času. Měly spoustu příležitostí nasadit sem špehy. Ty dvě byly v paláci, i další, které nesouhlasily s nárokem Morgasy z rodu Trakandů na trůn, přijaly její amnestii, když trůn získala, a pak ji zradily. Elain neudělá stejnou chybu. Ach, amnestie se musely vyhlašovat, kdykoliv to bylo možné – cokoliv jiného selo semena pro občanskou válku – ale na ty, již její milost přijmou, hodlala dohlížet. Jako kočka sledující krysu, která tvrdí, že už ji sýpky vůbec nezajímají. „Byli to špehové,“ prohlásila. „A můžou tu být i další. A nejen pro rody. Sestry u Stříbrné labutě si jich taky mohly pár zaplatit.“

„Budu hledat dál, má paní,“ slíbila Reene a lehce sklonila hlavu. Mluvila zcela uctivě, dokonce ani nezvedla obočí, ale Elain si připadala, jako kdyby učila svou bábu plést. Kdyby jenom Birgitte zvládala věci stejně dobře jako paní Harforová.

„Dobře že ses vrátila tak brzy,“ pokračovala baculatá žena. „Bojím se, že budeš mít velice rušné odpoledne. Pro začátek s tebou chce mluvit pan Norry. Tvrdí, že je to naléhavé.“ Stiskla rty. Vždy chtěla vědět, proč lidé chtějí mluvit s Elain, aby mohla oddělit zrno od plev a Elain to tak nezavalilo, ale první úředník nikdy nepovažoval za nutné něco alespoň naznačit. Stejně jako ona se nesvěřovala jemu. Oba byli na svoje hájemství jaksepatří žárliví. První panská potřásla hlavou a pustila Halwina Norryho z hlavy. „Po něm požádala o návštěvu delegace obchodníků s tabákem a potom delegace tkalců, obě žádají odpuštění daní kvůli těžkým časům. Má paní nepotřebuje mou radu, aby jim řekla, že časy jsou těžké pro každého. Čeká tu i skupinka cizích obchodníků. Vlastně dost velká skupina. Jen aby ti popřáli zdraví způsobem, který by tě nezatížil – chtějí s námi být zadobře, aniž by si znepřátelili ostatní – ale radím je na chvíli přijmout.“ Položila tlusté prsty na složku. „A také palácové účty vyžadují tvůj podpis, než mohou jít k panu Norrymu. Bojím se, že z nich nebude mít velkou radost. V zimě bych to nečekala, ale máme v mouce červy a moly a zkazila se polovina šunek a také většina uzených ryb.“ Docela uctivá. A velmi rázná.

Andoru vládnu já, řekla Elain kdysi její matka, ale občas si myslím, že Reene Harforová vládne mně. Máti se smála, ale na druhou stranu to také znělo, že to myslí vážně. Když o tom tak Elain uvažovala, z paní Harforové by byl desetkrát horší strážce než z Birgitte.

Elain se nechtěla sejít s Halwinem Norrym ani s kupci. Chtěla klidně sedět a uvažovat o špezích a o tom, kdo má Naean a Elenii a jak by jim mohla zmařit plány. Jenomže... pan Norry udržoval Caemlyn naživu od smrti její matky. Vlastně podle toho, co viděla ve starých účtech, to dělal skoro ode dne, kdy její matka padla do Rahvinových spárů, i když se o tom Norry moc nešířil. Události oněch dní ho zřejmě urážely. Nemohla ho prostě přejít. Kromě toho nikdy o ničem netvrdil, že je to nutné. A nad dobrou vůlí kupců také nemohla ohrnovat nos, i když to byli cizí kupci. A účty bylo zapotřebí podepsat. Červi a moli? A zkažené šunky? V zimě? To bylo rozhodně divné.

Dorazili k vysokým dveřím s vyřezanými lvy, vedoucím do jejích komnat. Lvi byli menší než na dveřích, jež užívala její matka, i komnaty byly menší, ale ji nikdy ani nenapadlo použít královniny komnaty. To by bylo stejně troufalé jako usednout na Lví trůn, než bude uznáno její právo na Růžovou korunu.

S povzdechem sáhla pro slohu.

Na chodbě zahlédla Solain Morgeillin a Keraille Surtovni, spěchající, ale tak, aby přímo neběžely. Mrzuté ženě, kterou držely mezi sebou, se na krku blýskalo stříbro, třebaže ženy z rodinky jí kolem krku omotaly dlouhý zelený šátek, aby zakryly vodítko a’damu. To by vyvolalo poznámky a dřív či později by si toho někdo všiml. Nejlepší by bylo, kdyby ji ani ostatní nebylo třeba přemisťovat, ale nedalo se tomu vyhnout. Rodinka a hledačky větru Mořského národa potřebovaly pokoje v čeledníku, aby mělo tolik lidí kde spát, a i tak byly dvě i tři na jednu postel, a palácové sklepy byly určené pro zásoby, ne jako vězení. Jak se Randovi pokaždé podaří udělat něco špatně? To, že byl muž, nemohl být jediný důvod. Solain a Keraille zmizely se svou zajatkyní za rohem.

„Panímáma Corlyová žádala o přijetí dnes dopoledne, má paní.“ Reene mluvila příliš neurčitě. Ona si rodinky všimla též a na širokém čele jí zůstala zamračená vráska. Mořský národ byl divný, ale klanovou hledačku větru i její doprovod dokázala do svého světonázoru zařadit, i když nevěděla, co přesně ta klanová hledačka větru je. Vysoce postavená cizinka byla vysoce postavená cizinka a od cizinců se očekávalo, že budou divní. Nechápala však, proč musí Elain ubytovat skoro sto padesát obchodnic a řemeslnic. Ani „rodinka", ani „šicí kroužek“ by pro ni nic neznamenalo, kdyby to zaslechla, a nerozuměla tomu podivnému napětí mezi těmito ženami a Aes Sedai. Ani nechápala, proč ženy, které přivedli asha’mani, vlastně zajatkyně, i když nebyly zavřené v kobkách, drží stranou a nikdy jim nedovolují mluvit s kýmkoli kromě žen, jež je po chodbách doprovázely. První panská věděla, kdy se nemá ptát, ale neměla ráda, když nevěděla něco, co se týkalo paláce. Hlas se jí ani o vlásek nezměnil. „Tvrdila, že pro tebe má dobré zprávy. Jistým způsobem, říkala. Ale o audienci nepožádala.“

Dobré zprávy jakéhokoliv druhu byly lepší než procházet účty, a ona tušila, co by to mohlo být. Nechala složku první panské a pravila: „Nechej mi to na psacím stole, prosím. A vyřiď panu Norrymu, že ho brzy přijmu.“

Vydala se směrem, kterým rodinka vedla zajatkyni, a přes sukně šla dost rychle. Dobré nebo špatné zprávy, Norryho a kupce musela přijmout, nemluvě o účtech, které musela projít a podepsat. Vládnutí znamenalo nekonečnou lopotu, kdy člověk mohl jenom málokdy dělat, co opravdu chtěl. Moc málokdy. Birgitte jí ležela v hlavě, koule nejčistšího podráždění a rozčilení. Nepochybně se prohrabávala hromadou papírů na svém stole. No, ona se dneska uvolní, až se bude moci převléknout z jezdeckých šatů a honem něco sníst. Šla rychle, ztracená v myšlenkách a nevnímající, co se děje kolem. Co Norry považoval za naléhavé? Určitě ne opravu ulic. Kolik špehů? Nebyla moc velká naděje, že je paní Harforová pochytá všechny.

Když zahnula za roh, jen to, jak si náhle uvědomila další ženy, které dokážou usměrňovat, ji zachránilo, aby nevrazila do Vandene, přicházející z drahé strany. Obě polekaně ucukly. Zelená byla očividně zamyšlená. Její dvě společnice zvedly nad Elain obočí.

Kirstian a Zarya měly prosté bílé šaty a zůstávaly krok za Vandene, s rukama pokorně složenýma v pase. Vlasy měly stažené do ohonu a neměly žádné šperky. Novicky šperky nosit nesměly. Bývaly z rodinky – Kirstian byla ve skutečnosti členkou šicího kroužku – ale byly to uprchlice z Věže a jednání s nimi bylo předepsáno věžovým zákonem, jakkoliv dlouho byly pryč. Navrácené uprchlice musely být naprosto dokonalé ve všem, co dělaly, vzorem iniciativní ženy usilující o šátek, a i malé uklouznutí, které bylo možné přehlédnout u jiných, tu bylo rychle a tvrdě trestáno. Až se vrátí do Věže, čeká je navíc mnohem tvrdší trest, veřejné tlučení březovými metlami, a i pak je budou nejméně rok držet pěkně u huby. Navrácená uprchlice musela vědět, že už nikdy nebude chtít utéci. Nikdy! Zpola vycvičené ženy bylo nebezpečné nechat volně pobíhat po světě.

Elain se snažila být shovívavá – rodinka nebyla zpola vycvičená, ty ženy měly s jedinou silou stejné zkušenosti jako Aes Sedai, i když ne tak důkladný výcvik – snažila se, jenom aby zjistila, že to neschvaluje ani většina ostatních členek rodinky. Když dostaly ještě jednu šanci stát se Aes Sedai – aspoň ty, které mohly – přijaly Věžový zákon a zvyky s děsivou horlivostí. Nepřekvapila ji potlačená dychtivost v očích obou žen, ani to, jak zdánlivě vyzařovaly příslib dobrého chování – chtěly tu šanci stejně jako kdokoliv jiný – hlavně že byly s Vandene. Až doteď si jich zelená sestra nevšímala.

„Hledala jsem tě, Elain,“ prohlásila Vandene bez úvodu. Bílé vlasy, sepjaté v týle tmavě zelenou stuhou, jí vždycky propůjčovaly zdání vysokého věku, i když měla hladké líce. Vražda její sestry jí přidala ponurost, jež jí prosákla do kostí, takže vypadala jako nesmiřitelný soudce. Bývala štíhlá, nyní byla hubená a tváře měla propadlé. „Tyhle děti –“ Odmlčela se a zaškaredila se.

To byl správný způsob, jak mluvit o novickách – nejhorší chvíle pro ženu, přišedší do Věže, nebylo, když zjistila, že ji nebudou považovat za plně dospělou, dokud nezíská šátek, jenomže když si uvědomila, že dokud nosí bílý šat novicky, skutečně je dítě, které by mohlo ublížit sobě či jiným svou nevědomostí nebo omylem – správný způsob musel tady i Vandene připadat divný. Většina novicek do Věže přicházela v patnácti či šestnácti, a donedávna nebylo žádné víc než osmnáct, až na hrstku, které prošla lež. Na rozdíl od Aes Sedai používala rodinka věk k určení hierarchie a Zarya – říkala si Garenia Rosoindová, ale v knize novicek bylo zapsáno Zarya Alkaese a na Zaryu Alkaese také reagovala – Zarya, se silným nosem a širokými ústy, měla přes devadesát, i když vypadala na střední věk. Ani jedna neměla bezvěkost, i když celá léta používaly jedinou sílu, a hezká, černooká Kirstian vypadala o něco starší, tak na třicet. Ve skutečnosti jí bylo přes tři sta, byla starší než sama Vandene, tím si byla Elain jistá. Kirstian byla pryč z Věže tak dlouho, že začala opět používat své pravé jméno, aspoň částečně. Nebyla to běžná várka uprchlých novicek.

„Tyto děti,“ pokračovala Vandene rázněji a zamračila se ještě víc, „přemýšlely o událostech v Harlonském Mostě.“ Tam byla zavražděna její sestra. A Ispan Shefar, ale co se Vandene týkalo, smrt černé sestry se rovnala smrti prašivého psa. „Naneštěstí, místo aby si své závěry nechaly pro sebe, přišly za mnou. Aspoň to nevykdákaly každému v doslechu.“

Elain se zamračila. Každý v paláci už o těch vraždách musel slyšet. „Tomu nerozumím,“ řekla opatrně. Nechtěla těm dvěma poskytnout nějakou stopu, pokud už vážně nevykutaly pečlivě ukrývaná tajemství. „Přišly na to, že to byli temní druzi a ne lupiči?“ Tenhle příběh rozšířily, dvě ženy v osamělém domě, zabité kvůli šperkům. Pouze ona, Vandene, Nyneiva a Lan znali pravdu. Zřejmě jen doteď. Musely se dobrat až sem, jinak by je Vandene poslala pryč s pár štulci.

„Hůř.“ Vandene se rozhlédla a pak popošla doprostřed křižovatky chodeb, takže Elain musela jít za ní. Odsud by viděly každého, kdo by přicházel. Novicky se pozorně postavily za zelenou. Možná už ten štulec dostaly, přese všechnu svou dychtivost. V dohledu byla spousta sluhů, jenže žádný se nepřiblížil, nikdo nebyl dost blízko, aby je slyšel. Vandene přesto ztišila hlas, i když to nezakrylo její nelibost. „Přišly na to, že zabíjet musela Merilille, Sareitha nebo Careane. Z jejich strany je to asi dobrý přístup, ale hlavně o tom vůbec neměly přemýšlet. Měly by být držené u svých lekcí tak přísně, že by neměly čas na přemýšlení o čemkoliv.“ Přes to, jak se na ně mračila, obě novicky zářily potěšením. V tom plísnění byla skrytá poklona, a těmi Vandene šetřila jako šafránem.

Elain by nevadilo, kdyby měly trochu víc práce, pokud se Vandene těch lekcí ujme sama. Elain i Nyneiva měly příliš mnoho jiných povinností, a jelikož přidaly každodenní lekce pro hledačky větru – aspoň všechny kromě Nyneivy – nikdo neměl energii na dvě novicky. Učit ženy Atha’an Miere bylo jako nechat se protáhnout mandlem! K Aes Sedai chovaly pramalou úctu a ještě menší pro hodnosti mezi „suchozemci".

„Aspoň to neřekly nikomu jinému,“ zamumlala. Požehnání, byť malé.

Když našli Adeleas a Ispan, bylo zcela jasné, že vraždit musela Aes Sedai. Byly ochromené rudotrnem, než byly zabity, a hledačky větru zcela jistě nemohly znát bylinu rostoucí tak daleko od moře. A dokonce i Vandene si byla jistá, že v rodince žádné temné družky nejsou. Ispan sama utekla jako novicka a dostala se až do Ebú Daru, ale chytily ji dřív, než před ní rodinka odhalila, že nejsou jen hrstka žen vyhozených z Věže, která se z rozmaru rozhodla jí pomoci. Vandene a Adeleas ji vyslýchaly a odhalily hodně věcí. Nějak se jí dařilo neříci nic o černém adžah samotném kromě odhalení starých, dávno provedených piklů, ale jakmile s ní Vandene a její sestra jednou skončily, o všem ostatní hovořila velmi ochotně. Nebyly milé a propátraly její hlubiny, ale o rodince nevěděla víc než jiné Aes Sedai. Pokud by v rodince byly nějaké temné družky, čemá sestra by to věděla jistě. Jakkoliv by si přály, aby to bylo jinak, vraždit musela jedna ze tří žen, které začaly mít všechny rády. Černá sestra v jejich středu. Nebo víc než jedna. Všechny se horlivě snažily tuto informaci utajit, alespoň dokud nebude vražedkyně odhalena. Ta zpráva by způsobila paniku v celém paláci, možná i v celém městě. Světlo, kdo ještě přemýšlel o událostech u Harlonského Mostu? Kéž by měl dost rozumu, aby si to nechal pro sebe.

„Někdo je bude muset vzít pěkně zkrátka,“ prohlásila Vandene, „aby dál nekuly neplechy. Potřebují pravidelné lekce a tvrdou práci.“ Obě novicky se tvářily skoro blazeovaně, ale teď je to trochu přešlo. Lekcí dostaly pár, ale velmi tvrdých, a disciplína byla velmi přísná. „To znamená ty, Elain, nebo Nyneiva.“

Elain rozčileně mlaskla. „Vandene, já nemám ani chvilku, abych myslela na sebe. Už teď mám co dělat, abych jim tu a tam dala hodinku. Bude to muset být Nyneiva.“

„Co bude muset být Nyneiva?“ ozvala se vesele nositelka toho jména a připojila se k nim. Někde sebrala dlouhý šátek se žlutými třásněmi, s vyšitým listím a květinami, ale měla ho přehozený přes lokty. Přes okolní teplotu měla na modrých šatech na Andor dost hluboký výstřih, i když měla mezi prsa přehozený silný tmavý cop, takže vyloženě nemrzla. Malá červená tečka, ki’sain, na čele nevypadala divně. Podle malkierského zvyku červená ki’sain označovala vdanou ženu, a ona trvala na tom, že ji bude nosit, jakmile to zjistila. Nedbale si pohrávala s copem a vypadala... spokojená... což se obvykle k Nyneivě z al’Mearů moc nehodilo.

Elain sebou trhla, když o kus dál uviděla Lana. Obcházel je a sledoval obě chodby. Byl vysoký jako Aiel, měl tmavě zelený kabátec, ramena jako kovář a tvrdou tvář a stále se mu dařilo pohybovat se jako duch. U pasu měl meč i tady v paláci. Elain z něj vždy dostávala mrazení. V chladných modrých očích mu číhala smrt. Tedy pokud se nedíval na Nyneivu.

Jakmile Nyneiva zjistila, co ji čeká, spokojenost zmizela. Přestala si hladit cop a zaťala do něj prsty. „Teď mě poslouchej. Elain se možná může flákat a hrát si na politiku, ale já mám plný ruce práce. Víc než polovina rodinky by se už vypařila, kdyby je Alise nedržela pod krkem, a jelikož sama nedoufá, že získá šátek, tak nevím, jak dlouho ještě někoho udrží. Zbytek si myslí, že se se mnou může hádat! Včera mi Sumeko řekla... holka!“

Vycenila zuby, ale stejně to všechno byla její chyba. Nakonec to byla ona, kdo do těch žen vtloukal, že by měly narovnat páteř, místo aby se před Aes Sedai plazily. Plazit se tedy rozhodně přestaly. Místo toho byly připravené nutit sestry dodržovat zásady jejich Řádu. A sestry to chtěly! Možná to nebyla tak úplně Nyneivina chyba, že vypadala na něco málo přes dvacet – začala zpomalovat brzy – ale věk byl u rodinky důležitý a ona se rozhodla trávit většinu času s ní. Ještě se za cop neškubala, jen za něj tahala, jako by si ho chtěla vytrhnout.

„A ten zatracenej Mořskej národ! Příšerný ženský! Příšerný, příšerný, příšerný! Nebýt tý prokletý dohody...! Poslední, co potřebuju, je mít na krku párek ukňučenejch, blekotajících novicek!“ Kirstian stiskla rty a Zaryi se v tmavých očích podrážděně zablýsklo, než se znovu začala tvářit poníženě. Trochu. Měly však dost rozumu, aby věděly, že novicky na Aes Sedai nemluví.

Elain potlačila přání všechno urovnat. Chtěla oběma vrazit pár facek. Všechno zkomplikovaly, když nedržely zobáky. Chtěla vrazit facku i Nyneivě. Takže ji hledačky větru konečně zahnaly do kouta, co? Tím si žádný soucit nevysloužila. „Já si na nic nehraju, Nyneivo, a ty to dobře víš! Mockrát jsem se tě ptala na radu!“ Nadechla se a snažila se uklidnit. Sloužící, jež viděla za Vandene a oběma novickami, se zastavovali a civěli na ně. Pochybovala, že by se dívali na Lana, jakkoliv byl působivý. Hádající se Aes Sedai bylo něco k pohledání, a taky se od nich každý držel co nejdál. „Někdo si je musí vzít na starost,“ prohlásila tišeji. „Nebo jim podle tebe můžeme prostě přikázat, aby na všechno zapomněly? Podívej se na ně, Nyneivo. Když je necháš být, okamžitě se pokusí zjistit, kdo to byl. Nešly by za Vandene, kdyby si nemyslely, že je nechá pomáhat.“ Obě se tvářily úplně nevinně, hotový vzor mladší novicky, jen s náznakem urážky nad nespravedlivým obviněním. Elain jim nevěřila. Měly spoustu času naučit se maskovat.

„A proč ne?“ řekla Nyneiva po chvíli a trhla za šátek. „Světlo, Elain, nesmíš zapomenout, že nejsou to, co u novicek obvykle čekáme.“ Elain chtěla něco namítnout – co obvykle čekáme, to určitě! – Nyneiva možná nikdy nebyla mladší novicka, ale přijatá byla ještě docela nedávno, a taky kňučící, blekotající přijatá! – otevřela pusu a Nyneiva ji nepustila ke slovu. „Vandene je určitě dokáže nějak využít,“ prohlásila. „A když ne, může jim dávat běžné lekce. Vzpomínám si, že mi někdo říkal, že už jsi novicky učívala, Vandene. Tak. Vyřízeno.“

Obě novicky se dychtivě usmály – málem si spokojeně mnuly ruce – ale Vandene se zamračila. „Nechci, aby se mi novicky pletly pod nohy, když –“

„Jsi stejně slepá jako Elain,“ skočila jí Nyneiva do řeči. „Jsou zvyklé, že je Aes Sedai berou jako něco jiného, než jsou. Můžou pracovat pod tvým dohledem a ty budeš mít velice mnoho času jíst a spát. Nevěřím, že to děláš.“ Narovnala se a přehodila si šátek přes ramena. Bylo to slušné představení. Jak byla malá, stejně vysoká jako Zarya a o kus menší než Vandene a Kirstian, dařilo se jí vypadat zdaleka nejvyšší. Elain by to taky moc ráda uměla. I když v šatech takového střihu by to rozhodně nezkoušela. Nyneivě hrozilo, že z nich vypadne. Přesto to její vystupování neovlivňovalo. Byla esencí velení. „Uděláš to, Vandene,“ prohlásila rázně.

Vandene se pomalu přestávala mračit. Nyneiva byla v jediné síle silnější než ona, a i když na to nikdy vědomě nemyslela, dávný zvyk ji přiměl podvolit se, byť neochotně. Když se obracela k ženám v bílém, tvářila se skoro klidně. Což znamenalo, že jako soudce by rovnou nenařídila popravu. Možná později.

„Chvíli jsem novicky učila,“ přiznala. „Jen chvíli. Správkyně novicek si myslela, že jsem na své studentky příliš tvrdá.“ Těm dvěma trochu zatrnulo. „Jmenovala se Sereille Bagand.“ Zarya zbledla a Kirstian se zakymácela, jako by se jí zatočila hlava. Jako správkyně novicek a později amyrlin byla Sereille legendou. Takovou legendou, která vás uprostřed noci budí zalité ledovým potem. „Já jím,“ sdělila Vandene Nyneivě. „Ale všechno mi chutná jako popel.“ Kývla na obě novicky a odvedla je kolem Lana. Cestou se lehce kymácely.

„Umíněná ženská,“ zabručela Nyneiva zamračeně, ale v hlase jí zněl i soucit. „Znám pár bylinek, které by jí pomohly spát, ale ona se jich ani nedotkne. Skoro uvažuju, že jí něco podstrčím do večerního vína.“

Moudrý vládce, pomyslela si Elain, ví, kdy má mluvit a kdy mlčet. No, to bylo moudré u každého. Takže neřekla, že když Nyneiva někoho nazve umíněncem, je to, jako když kohout říká o bažantovi, že je nafoukaný. „Nevíš, co má Reanne?“ řekla místo toho. „Prý snad nějaké dobré zprávy.“

„Dneska jsem ji neviděla,“ zamumlala Nyneiva, stále hledící za Vandene. „Nevyšla jsem z pokoje.“ Najednou se otřásla a z nějakého důvodu se podezíravě zamračila na Elain. A pak, ze všech věcí, i na Lana. Ten stál dál nevzrušeně na stráži.

Nyneiva tvrdila, že její manželství je skvělé – před ostatními ženami dokázala být příšerně otevřená – ale Elain usoudila, že musí zakrývat zklamání. Lan byl nejspíš připravený k útoku, k boji, i ve spánku. Bylo to jako spát vedle hladového lva. Kromě toho by ta kamenná tvář dokázala zmrazit každou svatební postel. Naštěstí Nyneiva netušila, nač myslí. Vlastně se usmála. Kupodivu pobaveně. Pobaveně a... mohlo to být blahosklonně? Ovšemže ne. Představivost.

„Vím, kde Reanne je,“ pravila Nyneiva a shrnula si šátek k loktům. „Pojď se mnou. Zavedu tě za ní.“

Elain věděla přesně, kde Reanne bude, protože nebyla zavřená s Nyneivou, ale znovu se ovládla a nechala se vést. Konala pokání za to, že se prve hádala, když se měla snažit všechno urovnat. Lan šel za nimi a sledoval okolí. Sloužící, které míjeli, sebou při pohledu do jeho ledových očí škubali. Jakási mladá, světlovlasá žena si zvedla sukně a utekla a cestou vrazila do kandelábru, až se rozhoupal. To Elain připomnělo, že má Nyneivě povědět o Elenii, Naean a špezích. Nyneiva to vzala klidně. Souhlasila s Elain, že brzy zjistí, kdo ty dvě zachránil, a nad Sareitžinými pochybnostmi jen zafrkala. Vlastně vyjádřila překvapení, že je neunesli z Aringillu už dávno. „Nemůžu uvěřit, že tam byly, ještě když jsme dorazili do Caemlynu. Každý hlupák mohl vidět, že je dřív či později přivezeme sem. Mnohem snazší bylo dostat je z malého města.“ Malého města. Aringill by jí kdysi připadal docela velký. „A špehové...“ Zamračila se na hubeného, šedivého muže dolévajícího olej do zlaceného kandelábru a zavrtěla hlavou. „Jasně že tu jsou špehové. Věděla jsem od začátku, že tady být musí. Jenom si dávej pozor na pusu, Elain. Neříkej nic nikomu, koho dobře neznáš, pokud nebudeš chtít, aby to věděl každý.“

Kdy mluvit a kdy mlčet, říkala si Elain a našpulila rty. S Nyneivou to občas bylo skutečné pokání.

Nyneiva měla také informace. Osmnáct žen z rodinky, které je doprovodily do Caemlynu, již nebylo v paláci. Ale neutekly. Poněvadž žádná nebyla dost silná, aby mohla cestovat, Nyneiva jim průchody spletla sama a poslala je hluboko do Altary, Amadicie a Tarabonu, do zemí držených Seanchany, kde se pokusí najít ženy z rodinky, které ještě neuprchly, a přivést je do Caemlynu.

Bylo by hezké, kdyby se o tom Nyneiva zmínila včera, když odcházely, nebo ještě lépe, když se s Reanne rozhodly, že je odešlou, ale Elain se o tom neobtěžovala říci. Místo toho řekla: „To je od nich velice odvážné. Vyhnout se zajetí nebude snadné.“

„Odvážné ano,“ pravila Nyneiva podrážděně a znovu se chytila za cop. „Ale proto jsme je nevybraly. Alise si myslela, že nejspíš utečou, když nebudou mít co dělat.“ Ohlédla se na Lana a odtáhla ruku od copu. „Nechápu, jak to Egwain hodlá udělat,“ povzdechla si. „Je moc hezký říct, že každá z rodinky bude nějak ‚ve spojení‘ s Věží, ale jak? Většina není dost silná, aby si vysloužila šátek. Spousta jich dokonce nedojde ani k přijaté. A rozhodně nesnesou dělat po zbytek života mladší nebo přijatý novicky.“

Tentokrát Elain neříkala nic, protože nevěděla, co by měla říci. Slib bylo třeba dodržet. Sama ho dala. Egwaininým jménem, pravda, a na Egwainin rozkaz, ale ta slova vyslovila sama a své slovo neporuší. Jenomže nevěděla, jak ho dodržet, pokud Egwain nevymyslí něco vážně báječného.

Reanne Corlyová byla právě tam, kde Elain celou dobu věděla, že bude, v malé místnosti se dvěma úzkými okny nad nádvořím s fontánami hluboko v paláci. Fontány byly v této roční době vyschlé a díky skleněným oknům se tu špatně větralo. Podlaha byla z tmavých dlaždic, nebyl tu koberec, a stál tu jen úzký stůl a dvě křesla. Když Elain vstoupila, byli tu s Reanne dva lidé. Alise Tenjileová, v prostých šedých šatech s vysokým límcem, stála na konci stolu. Vypadala na ženu ve středních letech, byla příjemná, nijak zajímavá na pohled, ve skutečnosti však velmi zajímavá, když ji člověk lépe poznal, a když bylo třeba, uměla být dost nepříjemná. Stačil jeden pohled, a hned se vrátila k tomu, co studovala na stole. Aes Sedai, strážci ani dědičky na Alise už nedělali dojem. Reanne sama seděla u stolu, s vrásčitou tváří a silně prošedivělými vlasy, v zelených, vyšívaných šatech. Z Věže ji vyhodily, když neudělala zkoušky na přijatou, a když dostala druhou šanci, hned přijala barvy svého vybraného adžah. Naproti ní seděla kyprá žena v hnědém suknu, která se tvářila umíněně a vzdorovitě a tmavé oči upírala na Reanne, vyhýbajíc se pohledu na stříbrný, článkovaný a’dam, ležící mezi nimi na stole jako had. Ale hladila povrch stolu a Reanne se sebevědomě usmívala, až se jí prohloubily vrásky v koutcích očí.

„Neříkej mi, že jsi jednu z nich přiměla k rozumu,“ řekla Nyneiva, ještě než za nimi Lan zavřel dveře. Na ženu v hnědém se mračila, jako by ji chtěla zpohlavkovat, pokud ne něco horšího, a pak se podívala na Alise. Elain si myslela, že se Nyneiva Alise trochu bojí. Ta žena nebyla moc silná v jediné síle – šátek by nikdy nezískala – ale když chtěla, uměla se ujmout vedení a všechny ostatní donutila se podřídit. Včetně Aes Sedai. Elain usoudila, že se Alise tak trochu bojí sama.

„Pořád popírají, že dokážou usměrňovat,“ mrmlala Alise, zkřížila ruce na prsou a na ženu před Reanne se zamračila. „Vlastně to neumějí, ale cítím... něco. Ne jiskru, se kterou se žena narodí, ale skoro. Jako by byla právě na hranici schopnosti usměrňovat, kdy má jednu nohu zvednutou, aby ten krok udělala. Ještě nikdy jsem něco podobného necítila. Dobrá. Aspoň na nás už neútočí pěstmi. Myslím, že přinejmenším to jsem srovnala!“ Žena v hnědém po ní vrhla mrzutý, rozzlobený pohled, ale hned ucukla a ošklivě zkřivila rty. Když Alise někoho srovnala, obvykle pak byl srovnaný. Dál však pohybovala rukama po stole. Elain si nemyslela, že si to uvědomuje.

„Pořád taky popírají, že vidí prameny, ale snaží se spíš přesvědčit samy sebe,“ řekla Reanne melodickým hlasem. Dál na druhou ženu reagovala úsměvem. Každá sestra jí mohla závidět vyrovnanost a vystupování. Byla nejstarší ze šicího kroužku, nejvyšší autoritou u rodinky. Podle jejich řádu existoval šicí kroužek jenom v Ebú Daru, ale i mezi těmi v Caemlynu byla stále nejstarší, o sto let starší než kterákoliv žijící Aes Sedai, a svým klidem se vyrovnala každé sestře. „Tvrdí, že jsme je k jediné síle dohnaly trikem, používáme ji, aby věřily, že je a’dam udrží. Dřív nebo později jim ty lži dojdou.“ Přitáhla si a’dam k sobě a obratně otevřela sponu na obojku. „Nezkusíme to znovu, Marli?“ Žena v hnědém – Marli – se stále vyhýbala pohledu na kus stříbra v Reanniných rukou, ale ztuhla a zakmitala rukama.

Elain si povzdechla. To jí Rand poslal pěkný dárek. Dárek! Devětadvacet seanchanských sul’dam, úhledně držených a’damem, a pět damane – nenáviděla to slovo. Znamenalo uvázaná, a to právě ženy byly – pět damane, jež nebylo možné zbavit obojku z toho prostého důvodu, že by se pokusily osvobodit Seanchanky, které je předtím držely v zajetí. Panteři na provázku by byli lepší dárek. Panteři aspoň nedokážou usměrňovat. Svěřily je rodince do opatrování, protože nikdo jiný neměl čas.

Přesto hned věděla, co se sul’dam udělat. Přesvědčit je, že by se mohly naučit usměrňovat, a pak je poslat zpátky k Seanchanům. Kromě Nyneivy znaly její plán jenom Egwain, Aviendha a pár žen z rodinky. Nyneiva a Egwain pochybovaly, ale jakkoliv se sul’dam budou snažit po návratu skrýt, čím jsou, nakonec jedna uklouzne. Pokud rovnou všechno neohlásí. Seanchani byli divní. Dokonce i Seanchanky mezi damane skutečně věřily, že každou ženu, již dokáže usměrňovat, je třeba pro bezpečí ostatních uvázat. Sul’dam, se svou schopností ovládat ženy nosící a’dam, byly mezi Seanchany vysoce vážené. Informace, že sul’dam samy jsou schopné usměrňovat, by mohlo Seanchany hluboce otřást, možná je dokonce zlomit. Zpočátku to vypadalo prostě.

„Reanne, prý máš dobré zprávy,“ řekla. „Jestli sul’dam nezačaly povolovat, tak co to je?“ Alise se zamračila na Lana, mlčky stojícího na stráži u dveří – ale neříkala nic.

„Chviličku, prosím,“ zamumlala Reanne. Nebyla to žádost. Nyneiva opravdu odvedla dobrou práci. „Ona to nemusí slyšet.“ Náhle kolem ní zazářil saidar. Při usměrňování pohybovala prsty, jako by vedla prameny vzduchu, které připoutaly Marii ke křeslu, zavázala je a sepjala ruce, jako by před očima splétala ochranu před zvuky, kterou spletla kolem té ženy. Gesta samozřejmě nebyla součástí usměrňování, nicméně pro ni byla nezbytná, neboť se naučila usměrňovat tímto způsobem. Sul’dam pohrdlivě zkřivila rty. Jediná síla ji vůbec neděsila.

„Dej si načas,“ řekla jedovatě Nyneiva a dala si ruce v bok. „Není spěch.“ Reanne ji nezastrašovala tak jako Alise.

Ale ona zase Nyneiva nezastrašovala Reanne. Reanne si dávala načas, prohlížela své dílo, a pak spokojeně kývla, než vstala. Rodinka se vždycky snažila usměrňovat co nejméně, a ji velice těšila svoboda používat saidar tak často, jak chtěla, a také byla hrdá, že tak dobře plete.

„Dobrá zpráva,“ začala, „je, že tři damane jsou zřejmě připravené zbavit se obojků. Možná.“

Elain zvedla obočí a vyměnila si překvapený pohled s Nyneivou. Z pěti damane, které jim Taim předal, jednu chytili Seanchané na Tomově Hlavě a další v Tanchiku. Ostatní pocházely ze Seanchanu.

„Dvě Seanchanky, Marille a Jillari, pořád tvrdí, že si zaslouží být na vodítku, že je nutné, aby nosily obojek.“ Reanne znechuceně zkřivila rty, ale jen na chvilku. „Představa svobody je zřejmě skutečně děsí. Alivia s tím přestala. Teď říká, že se předtím jenom bála, že ji zase chytí. Říká, že nenávidí všechny sul’dam, a rozhodně to dává najevo, prská na ně a nadává jim, ale...“ Pochybovačně vrtěla hlavou. „Uvázali ji ve třinácti nebo čtrnáctí, Elain, prý si tím není jistá, a damane byla čtyři sta let! A kromě toho je... je... Alivia je o hodně silnější než Nyneiva,“ dokončila chvatně. O věku se v rodince mohly bavit otevřeně, ale stejně jako Aes Sedai, i ony se zdráhaly probírat sílu v jediné síle. „Odvážíme se ji pustit? Seanchanskou divoženku, která by mohla rozervat celý palác na kusy?“ Rodinka sdílela i názory Aes Sedai na divoženky. Aspoň většinou.

Sestry, jež znaly Nyneivu, se naučily dávat si před ní na to slovo pozor. Když ho někdo použil pohrdlivě, uměla být dost nedůtklivá. Teď jen na Reanne koukala. Možná se snažila najít odpověď. Elain věděla, jaká ta odpověď bude, ale nemělo to nic společného s trůnem ani Andorem. Bylo to rozhodnutí pro Aes Sedai, a to znamenalo, že to musí rozhodnout Nyneiva.

„Jestli to neuděláte,“ ozval se ode dveří Lan, „tak ji můžete stejně dobře vrátit Seanchanům.“ Temné pohledy, které po něm čtveřice žen, jež v jeho hlase slyšely pohřební gong, vrhla, ho nijak nezastrašily. „Budete ji muset hlídat, avšak držte ji na vodítku, když chce být volná, a nejste o nic lepší než ona.“

„Rozhodnutí není na tobě, strážce,“ vyjela Alise. On její přísný pohled klidně opětoval a ona zavrčela a rozhodila rukama. „Až s ním budeš sama, měla bys mu promluvit do duše, Nyneivo.“

Nyneiva se té ženy musela bát obzvlášť silně, poněvadž zrudla. „Nemysli, že to neudělám,“ prohodila nedbale. Na Lana se vůbec nepodívala. Nakonec uznala, že si všimne okolního chladu, přitáhla si šátek na ramena a odkašlala si. „Ale má pravdu. Aspoň si nemusíme lámat hlavu s těmi druhými dvěma. Jenom se divím, že jim trvalo tak dlouho, přestat napodobovat ty hloupé Seanchany.“

„Nejsem si jistá,“ povzdechla si Reanne. „Kara byla na Tomově Hlavě něco jako moudrá žena, víte. Ve své vesnici byla velice vlivná. Samozřejmě divoženka. Myslely byste si, že bude Seanchany nenávidět, ale to ona ne, aspoň ne všechny. Sul’dam, co byla chycena s ní, má velice ráda a bojí se, abychom neublížily žádné sul’dam. Lemore je jenom devatenáct, je to zhýčkaná šlechtična, která měla velikou smůlu, že se v ní ta jiskra projevila zrovna v den, kdy padlo Tanchiko. Říká, že Seanchany nenávidí a chce je všechny donutit zaplatit za to, co v Tanchiku spáchali, ale reaguje na Larie, její jméno damane, stejně ochotně jako na Lemore, a usmívá se na sul’dam a nechává se od nich hladit. Ne že bych jim nevěřila, ne tolik jako Alivii, ale pochybuji, že by se některá dokázala postavit sul’dam. Myslím, že kdyby jí některá sul’dam rozkázala, aby jí pomohla utéct, udělala by to, a bojím se, že by se ani moc nevzpírala, kdyby se jí sul’dam pokusila znovu nasadit obojek.“

Když domluvila, rozhostilo se ticho.

Nyneiva se zahleděla do svého nitra a vedla vnitřní zápas. Držela si cop, potom ho pustila a zkřížila ruce na prsou. Mračila se na ostatní ženy. Na Lana se ani nepodívala.

Konečně se nadechla a obrátila se k Reanne a Alise. „Musíme jim sundat a’dam. Ale budeme je držet, dokud si nebudeme jistý – a Lemore i pak, tu je třeba strčit do bílé! – a zajistíme, aby nikdy nebyly samy, zvlášť ne se sul’dam, ale a’dam půjde dolů!“ Mluvila ohnivě, jako by čekala odpor, ale Elain se pochvalně usmála. Tři další ženy, jimiž si nemohly být jisté, byla těžko dobrá zpráva, ale neměly na vybranou.

Reanne jen kývla – po chvíli – ale Alise s úsměvem obešla stůl a poplácala Nyneivu po rameni. Nyneiva zrudla. Snažila se to zakrýt tím, že si drsně odkašlala a zamračila se na Seanchanku v její kleci ze saidaru, ale moc to nepřeháněla a stejně to nakonec pokazil Lan.

„Tai’šar Manetheren,“ pronesl tiše.

Nyneiva otevřela pusu a pak se potěšeně usmála. Jak se k němu nadšeně obracela, leskly se jí v očích slzy. On její úsměv opětoval a v očích neměl chlad.

Elain se snažila necivět s otevřenou pusou. Světlo! Možná v jejich posteli není tak studený. Z toho pomyšlení se zarděla. Snažila se na ně nedívat a zrak jí padl na Marli, stále uvázanou ke křeslu. Seanchanka zírala přímo před sebe a po tvářích se jí koulely slzy. Přímo před sebe. Na tkanivo, které bránilo přístupu zvuku. Už nemohla popřít, že ho vidí. Ale když to Elain řekla, Reanne zavrtěla hlavou.

„Všechny brečí, když se musejí po delší dobu dívat na tkaniva, Elain,“ řekla unaveně. A smutně. „Ale jakmile tkanivo zmizí, přesvědčí samy sebe, že jsme je oklamaly. Musí, pochop to. Jinak by byly damane a ne sul’dam. Ne, chvíli potrvá přesvědčit správkyni psince, že je vlastně sama pes. Bojím se, že nakonec jsme ti moc dobré zprávy nepřinesly, co?“

„Moc ne,“ přiznala Elain. Opravdu ne. Jenom další problém ke všem ostatním. Kolik špatných zpráv je třeba, aby to člověka zasypalo? Potřebovala brzy slyšet něco dobrého.

9

Šálek čaje

Když se Elain dostala do své oblékárny, převlékla se z jezdeckého. Pomáhala jí Essande, bělovlasá důchodkyně, kterou si vybrala za komornou. Štíhlá, důstojná žena byla trochu pomalá, ale svou práci znala a neplýtvala časem na klevetění. Vlastně málokdy řekla něco, co se netýkalo šatů, a každý den řekla, že se Elain podobá své matce. Ze silných polen v širokém mramorovém krbu šlehaly plameny, ale teplo tady rozhodně nebylo. Elain si rychle oblékla modré šaty s perlami na vysokém límci a na rukávech, vzala si stříbrem vyplétaný opasek s malou dýkou ve stříbrném pouzdře a stříbrem vyšívané střevíce z modrého aksamitu. Než přijme kupce, možná už nebude mít čas se znovu převléknout, a na ně musela udělat dojem. Bude muset zajistit, aby tam byla i Birgitte. Birgitte byla v uniformě velmi působivá. Podle uzlíčku podráždění vzadu v hlavě věděla, že se hlavnímu kapitánovi královniny gardy ta hlášení moc nelíbí.

Připevnila si na uši perly a propustila Essande do teplého pokojíčku v ubytovně důchodců. Ta žena odmítla léčení, ale Elain tušila, že ji klouby bolí. Nevzala si korunku dědičky, ta mohla zůstat v malé slonovinové šperkovnici na stole. Neměla moc šperků, většinu již zastavila a zbytek nebyl nic moc. Ale nemělo smysl si s tím dělat starosti. Užila si chvilku jen pro sebe, za chvíli se bude muset zase vrhnout do práce.

Její obývací pokoj s tmavým deštěním a širokými římsami s vyřezávanými ptáky měl naproti sobě dva vysoké krby se složitými krbovými římsami, které místnost vyhřívaly lépe než ten v šatně, ale na bílé dlažbě tu ležely i vrstvy koberců. K jejímu překvapení tu byl i Halwin Norry. Práce se zřejmě vrhla na ni.

Když vstoupila, první úředník se zvedl z nízkého křesla. K hubené hrudi si tiskl koženou slohu a vrhl se kolem vyřezávaného stolu uprostřed místnosti, aby se jí poklonil. Byl vysoký a hubený, s dlouhým nosem a chomáčky řídkých vlasů za ušima, připomínajícími bílá brčka. Často jí připomínal volavku. Skutečné zápisy prováděli jeho podřízení, ale on měl na šarlatovém tabardu šmouhu od atramentu. Skvrna vypadala hodně stará. Co si oblékl formální šaty, dva dny po paní Harforové, obvykle držel koženou slohu na prsou. Otázkou však bylo, zda tabard nosí jako vyjádření věrnosti, či jen proto, že ho nosila i první panská.

„Odpusť, že jsem tak vlezlý, má paní,“ začal, „ale věřím, že má věc je důležitá, ačkoliv vyloženě nespěchá.“ I když mluvil o důležitých věcech, stejně drmolil.

„Jistě, pane Norry. Rozhodně bych na tebe nechtěla naléhat.“ Zamrkal a ona měla co dělat, aby nevzdychala. Pomyslela si, že je možná nahluchlý, jak tak nakláněl hlavu, jako kdyby chytal zvuky. Možná proto taky měl tak jednotvárný hlas. Ona svůj trochu zesílila. Nakonec byl jen otrava. „Sedni si a pověz mi o té důležité věci.“

Odtáhla od stolu vyřezávané křeslo a ukázala mu na vedlejší, ale on zůstal stát. Vždycky stál. Elain si dala nohu přes nohu a upravila si sukně.

Norry se neporadil se svou slohou. Všechno, co bylo uvnitř, měl v hlavě, a dokumenty přinesl pro případ, že by je chtěla vidět na vlastní oči. „Nejnaléhavější, má paní, a asi i nejdůležitější je velké ložisko kamence, které bylo objeveno na tvém panství v Danabaru. Prvotřídního kamence. Myslím, že bankéři budou... ehm... méně zdráhaví ohledně mých dotazů tvým jménem, jakmile se o tom dozvědí.“ Krátce se usmál. U něj to bylo skoro, jako by poskakoval radostí.

Elain se narovnala, jakmile se zmínil o kamenci, a pak se usmála mnohem víc. Ráda by si zaskotacila. Kdyby tady byl kdokoliv jiný než Norry, možná by to byla udělala. Byla tak nadšená, že na okamžik přestala vnímat Birgittino podráždění. Barviči a soukeníci kamenec polykali jako nezavření, stejně jako skláři a papírníci, mezi jiným. Jediným zdrojem kvalitního kamence byl Ghealdan – tedy dosud – a daně z obchodu s kamencem dokázaly ghealdanský trůn podporovat celá pokolení. Z Tearu a Arafelu přicházel kamenec mnohem horší kvality, a přesto do pokladnic obou zemí získával stejně tolik peněz co olivový olej a drahokamy.

„Tohle je důležitá zpráva, pane Norry. Nejlepší, co jsem dnes slyšela.“ Nejlepší od návratu do Caemlynu, nejspíš, ale dnes rozhodně nejlepší. „Jak rychle dokážeš překonat to ‚zdráhání‘ bankéřů?“ Bylo to spíš, jako kdyby jí zabouchly dveře před nosem, jen ne tak hrubé. Bankéři věděli, kolik mečů v této chvíli stojí za ní a kolik za jejími soupeřkami. Přesto nepochybovala, že je bohaté naleziště kamence přivede k rozumu. A Norry také ne.

„Dost rychle, má paní, a za dobrých podmínek, myslím. Jestli budou jejich nabídky nedostatečné, řeknu jim, že se obrátím na Tear nebo Cairhien. Nebudou riskovat, že přijdou o cla, má paní.“ To vše tím suchým hlasem, bez náznaku uspokojení. „Budou to pochopitelně půjčky proti budoucím příjmům a přijdou i výdaje. Samotná těžba. Doprava. Danabar je v hornaté krajině a dost daleko od Lugardské silnice. Přesto to postačí, abys, má paní, získala svou gardu. A postačí to i pro tvou akademii.“

„Postačí to zdaleka nevystihuje, pokud už ses vzdal toho, že mi rozmluvíš mé plány s akademií, můj pane,“ vyhrkla téměř se smíchem. Žárlil na andorskou pokladnu jako slepice s jedním kuřetem a umíněně se stavěl proti tomu, aby převzala školu, kterou tu v Caemlynu založil Rand. Vracel se k tomu stále dokola, až měla pocit, že jí svým hlasem vyvrtává díru do hlavy. Školu zatím tvořilo jen pár desítek učenců se svými žáky, roztroušených po hostincích Nového Města, ale i v zimě přicházeli každý den další a začínali vyžadovat více místa. Elain rozhodně nenavrhovala, aby se jim dal palác, jenže něco potřebovali. Norry se snažil spravovat andorské zlato, ale ona hleděla do budoucnosti Andoru. Tarmon Gai’don se blížil, ale ona musela věřit, že pak bude nějaká budoucnost, ať už Rand znovu rozbije svět nebo ne. Jinak nemělo smysl v ničem pokračovat, a ona prostě nedokázala jen tak sedět a čekat se založenýma rukama. I kdyby věděla zcela jistě, že Poslední bitvou všechno skončí, nedokázala by to. Rand zakládal školy pro případ, že skončí rozbitím světa, v naději, že něco zachrání, ale tato škola bude Andoru, ne Randa al’Thora. Růžová akademie, na památku Morgasy z rodu Trakandů. Nějaká budoucnost tu bude a budoucnost si bude připomínat její matku. „Nebo jsi usoudil, že cairhienské zlato se nakonec dá vysledovat k Draku Znovuzrozenému?“

„Pořád věřím, že to riziko je velmi malé, má paní, ale už nestojí za to ve světle toho, co jsem se právě dozvěděl z Tar Valonu.“ Jeho tón se nezměnil, ale očividně byl podrážděný. Zabubnoval prsty o kožené pouzdro. Připomínaly tančící pavouky. „Ehm... Bílá věž vydala prohlášení uznávající... ehm... že urozený pán Rand je Drak Znovuzrozený, a nabízí mu... ehm... ochranu a vedení. Také vyhlašuje nepřátelství každému, kdo k němu přistoupí, pokud to nebude skrze Věž. Je moudré mít se na pozoru před hněvem Tar Valonu, má paní, jak sama jistě dobře víš.“ Významně se zadíval na prsten s Velkým hadem na její ruce, již měla položenou na vyřezávaném opěradle. Samozřejmě věděl o rozkolu ve Věži – možná se to nedoslechl nějaký doškář v Seleisinu, ale všichni ostatní už o tom věděli – ale byl příliš diskrétní, aby se jí ptal, na čí straně stojí. I když očividně chtěl říci „amyrlin“ místo „Bílá věž". A Světlo ví, co místo „urozený pán Rand". Nedávala mu to za vinu. Byl opatrný, což bylo v jeho postavení potřebné.

Elaidino vyhlášení ji ale ohromilo. Zamračila se a zamyšleně pohladila palcem svůj prsten. Elaida ten prsten nosila déle, než byla Elain naživu. Byla to nafoukaná, omylná ženská, slepá ke všem názorům kromě svého, ale nebyla padlá na hlavu. Zdaleka ne. „Přece si nemůže myslet, že on takovou nabídku přijme!“ říkala si, zpola pro sebe. „Ochranu a vedení? Neumím si představit lepší způsob, jak ho donutit, aby se zabejčil!“ Vedení? Randa by nikdo nedokázal vést ani bidlem!

„Už možná přijal, má paní, podle mé dopisovatelky v Cairhienu.“ Norry by se byl otřásl, kdyby naznačila, že je jistým způsobem špeh. No, rozhodně by zkřivil rty. První úředník se staral o pokladnici, ovládal úředníky, spravující hlavní město, a radil trůnu ve státních záležitostech. Rozhodně neměl žádnou síť špehů jako adžah a některé sestry. Ale vyměňoval si pravidelně dopisy s lidmi, kteří věděli, co se děje, poměrně často s lidmi s dobrými styky v jiných hlavních městech, takže vždycky věděl o tom, co se kde šustne. „Posílá holuba jen jednou týdně a zdá se, že poté co poslala posledního, někdo zaútočil na Sluneční palác jedinou silou.“

„Jedinou silou?“ vyjekla a šokovaně sebou trhla.

Norry kývl. Mohl hlásit současný stav oprav ulic. „To hlásí má dopisovatelka, má paní. Možná že to byly Aes Sedai, možná asha’mani nebo Zaprodanci. Obávám se, že tady opakuje drby. Křídlo, kde měl komnaty Drak Znovuzrozený, bylo hodně poničené, a on sám zmizel. Hodně lidí věří, že odešel do Tar Valonu pokleknout před amyrlin. Někteří věří, že při útoku zahynul, ale těch není moc. Radím nedělat nic, dokud nezískáš jasnější obraz.“ Odmlčel se a zamyšleně naklonil hlavu. „Jak to vidím já, má paní,“ pokračoval pomalu, „tak bych ho nepovažoval za mrtvého, pokud bych tři dny neseděl na jeho mrtvole.“

Málem zůstala zírat. To byl skoro vtip. Přinejmenším drsný bonmot. Od Halwina Norryho! Ona také nevěřila, že je Rand mrtvý. Neuvěří, že je mrtvý. A před Elaidou by určitě nepoklekl, byl příliš umanutý, aby se podvolil komukoliv. Spousta problémů by odpadla, kdyby ho bylo možné donutit kleknout před Egwain, ale to on neudělá a ona byla jeho kamarádka z dětství. Elaida měla asi stejnou šanci jako koza na bále, zvlášť až se o jejím prohlášení dozví. Jenže kdo na něj zaútočil? Seanchané až do Cairhienu určitě nedosáhnou. Kdyby se nějaký Zaprodanec rozhodl vystoupit na veřejnost, znamenalo by to větší chaos a ničení, než již ve světě probíhalo, ale nejhorší by byli asha’mani. Jestli se proti němu obrátily jeho vlastní výtvory... Ne! Nedokáže ho ochránit, jakkoliv to potřeboval. Bude se muset bránit sám.

Hlupák! mumlala si pro sebe. Nejspíš kolem pochoduje s prapory, jako by se ho nikdo nepokoušel zabít! Měl by ses bránit, Rande al’Thore, nebo ti naplácám, jen co tě dostanu do rukou!

„Co ještě tví dopisovatelé píšou, pane Norry?“ zeptala se nahlas a na Randa zapomněla. Ještě ho v rukou neměla a potřebovala se soustředit na to, jak udržet Andor.

Jeho dopisovatelé měli hodně co říci, i když některé zprávy byly dost staré. Ne všichni používali holuby a dopisy předané nejdůvěryhodnějším kupcům putovaly celé měsíce. Nedůvěryhodní kupci přijali poplatek, ale s doručením se už neobtěžovali. A najmout kurýra si mohl dovolit málokdo. Elain hodlala založit královskou poštu, jakmile jí to situace dovolí. Norry bědoval nad tím, že nejnovější zprávy z Ebú Daru a Amadoru předběhly řeči v ulicích o celé týdny.

Ne všechny zprávy také byly důležité. Jeho zpravodajci opravdu nebyli špehové, prostě jen psali, co se děje v jejich městě a o čem se povídá u dvora. V Tearu se vykládalo o stále větších počtech lodí Mořského národa, které proplouvaly Dračími Prsty bez navigátorů a nyní se tlačily na řece ve městě, a o lodích Mořského národa, které bojovaly na moři se Seanchany, i když to byla jenom povídačka. V Illianu byl klid a plno Randových vojáků, vzpamatovávajících se z bitvy se Seanchany. Nic víc se nevědělo. Otázkou bylo, jestli Rand není ve městě. Královna Saldeje byla stále ještě na dlouhém výletě na venkov, o čemž už Elain věděla, ale královnu Kandoru zřejmě v Chachinu už také nikdo neviděl celé měsíce a král Shienaru byl údajně stále na obhlídce hranice s Mornou, třebaže tam prý panoval větší klid, než kdo pamatoval. Král Roedran v Lugardu sbíral všechny šlechtice, kteří mohli přivést ozbrojence, a město už se bálo dvou velkých armád, tábořících poblíž hranice s Andorem – jedna byla plná Aes Sedai a druhá plná Andořanů – a nyní také toho, co má takový zpustlý marnotratník jako Roedran za lubem.

„A co mi radíš tady?“ zeptala se, když skončil, třebaže radu nepotřebovala. Vlastně ji nepotřebovala ani v ničem jiném. Odehrávalo se to příliš daleko, aby to nějak ovlivnilo Andor, nebo to nebylo důležité, chtěla jen názor na to, jak to probíhá v okolních zemích. Přesto se od ní čekalo, že se zeptá, i když oba věděli, že již odpověď zná – „nedělat nic" – a on odpovídal rychle. Murandy nebylo daleko ani nedůležité, ale tentokrát zaváhal a našpulil rty. Norry byl pomalý a metodický, ale ne váhavý.

„Zatím v tomto ohledu nic, má paní,“ řekl nakonec. „Obvykle bych poradil vyslat posla k Roedranovi, aby se z něj pokusil vymámit jeho záměry a cíle. Možná se bojí toho, co se děje na severu, nebo těch aielských nájezdů, o kterých jsme tolik slyšeli. Ale zase, i když byl vždycky budižkničemu, možná má něco v plánu v severní Altaře. Nebo v Andoru, za daných okolností. Naneštěstí...“ Stále si tiskl slohu na prsa, rozhodil rukama a povzdechl si, snad na omluvu, snad z rozčilení.

Naneštěstí ještě nebyla královnou a žádný její posel se k Roedranovi nedostane. Kdyby její nároky selhaly a on jejího vyslance přijal, úspěšná soupeřka by mu mohla zabrat kus Murandy, aby mu dala lekci, a urozený pán Luan a ostatní se již zmocnili jeho území. Měla totiž lepší informace než první úředník, od Egwain. Nehodlala svůj zdroj prozradit, ale rozhodla se, že ho trochu uklidní. Proto se tolik mračil: věděl, co by se mělo udělat, ale nevěděl, jak na to.

„Vím, co Roedran zamýšlí, pane Norry, a stará se jen o Murandy. Andořané v Murandy přijali přísahy murandských šlechticů na severu, takže ostatní znervózněli. A je tady velká banda žoldnéřů – vlastně Dračích spřísahanců, ale Roedran si myslí, že to jsou žoldnéři – které si tajně najal, aby seděli na místě a představovali hrozbu, až obě vojska odejdou. Hodlá hrozby použít k tomu, aby k sobě připoutal své šlechtice pevněji, aby se každý bál odtrhnout se jako první, až pominou. V budoucnosti by možná mohl znamenat problém, kdyby jeho plán uspěl – například bude chtít severní země zpátky – ale v současné době pro Andor neznamená bezprostřední nebezpečí.“

Norry vykulil oči a nakláněl hlavu, jak si ji prohlížel. Olízl si rty, než promluvil. „To by hodně vysvětlovalo, má paní. Ano. Hodně.“ Znovu si zvlhčil rty. „Moje dopisovatelka v Cairhienu se zmínila o jedné věci, na kterou jsem... ehm... pozapomněl. Jak možná víš, o tvém záměru získat Sluneční trůn se tam ví a je podporován. Mnoho Cairhieňanů zřejmě otevřeně hovoří o tom, že přijdou do Andoru, aby ti pomohli získat Lví trůn a tys tak na Sluneční trůn usedla co nejdříve. Myslím, že ohledně těchto nabídek žádnou mou radu nepotřebuješ.“

Kývla, za daných okolností docela půvabně, jak si myslela. Pomoc z Cairhienu by byla horší než žoldnéři, protože Andor a Cairhien vedli mnoho válek. Nezapomněl. Halwin Norry nikdy na nic nezapomínal. Tak proč se rozhodl jí to tvrdit, místo aby ji nechal překvapit příchodem cairhienských zastánců? Udělalo na něj dojem, kolik toho věděla? Nebo se bál, že by to mohla zjistit, kdyby si to nechal pro sebe? Trpělivě čekal, vyschlá volavka čekající na... rybu?

„Nech připravit dopis pro můj podpis a pečeť, pane Norry, pro každý velký rod v Cairhienu. Na začátku zdůrazni moje práva na Sluneční trůn, protože jsem dcera Taringaila Damodreda, a napiš, že svůj nárok budu prosazovat, až se věci v Andoru trochu uklidní. Napiš, že nepřivedu žádné vojáky, neboť vím, že andorští vojáci na cairhienské půdě by proti mně poštvali celý Cairhien, a oprávněně. Zakonči tím, jak oceňuji podporu, již mi mnozí Cairhieňané nabídli, a doufám, že rozpory v Cairhienu bude možné urovnat mírovou cestou.“ Inteligent uvidí zprávu za těmito slovy a s trochou štěstí ji vysvětlí těm, kteří nebudou dost bystří.

„Hbitá reakce, má paní,“ řekl Norry a ohnul ramena v nápodobě úklony. „Zařídím to. Smím-li se zeptat, má paní, měla jsi už čas podepsat účty? Aha. No, to nevadí. Pošlu pro ně někoho později.“ Slušně se uklonil, i když stejně neohrabaně jako předtím, připravil se k odchodu, avšak ještě se zastavil. „Odpusť, že jsem tak smělý, má paní, ale velmi mi připomínáš zesnulou královnu, svou matku.“

Elain se dívala, jak se za ním zavírají dveře, a napadlo ji, může-li ho počítat do svého tábora. Řídit Caemlyn bez úředníků, natož Andor, bylo nemožné, a první úředník měl moc dostat královnu na kolena, pokud by si na něj nedávala pozor. Poklona nebyla totéž jako slib věrnosti.

Neměla čas nad tím hloubat dlouho, protože chvíli po jeho odchodu vstoupily tři olivrejované komorné se stříbrnými podnosy, které postavily do řady na boční stolek u zdi.

„První panská říkala, že má paní si zapomněla poslat pro polední jídlo,“ hlásila tlustá, šedovlasá žena a udělala pukrle, načež kývla na své mladší společnice, aby sundaly poklopy, „a tak mé paní posílá na vybranou.“

Na vybranou. Elain nad tou přehlídkou kroutila hlavou. Připomnělo jí to, jak je to dlouho od snídaně. Byly zde plátky skopového v hořčičné omáčce a kapoun pečený se sušenými fíky, perníčky s piniovými jádry, pórek na smetaně a bramboračka, zelný list s hrozinkami a feferonkami a dýňový koláč, nemluvě o jablečných taštičkách a dortu se šlehačkou. Ze dvou stříbrných džbánů s vínem stoupala pára pro případ, že by měla jedno koření raději než druhé. Ve třetím džbánu byl horký čaj. A v rohu bylo opovržlivě strčené jídlo, které si vždycky v poledne objednávala, vývar a chleba. Reene Harforová to neschvalovala. Tvrdila, že je Elain „hubená jako tyčka".

První panská měla vůbec spoustu názorů. Ta prošedivělá služebná se zatvářila káravě, když na stůl uprostřed místnosti vedle bílého plátěného ubrousku dávala chleba, vývar a čaj, hrnek a šálek z tenkého modrého porcelánu a stříbrnou misku s medem. A suché fíky na talířku. Když se člověk nacpe uprostřed dne, odpoledne mu to nemyslí, říkávala Lini. Ale její názory tady nesdíleli. Komorné byly obtloustlé ženské, a dokonce i ty mladší se tvářily zklamaně, když odnášely zbytek jídla.

Byl to velmi dobrý vývar, horký a málo kořeněný, a čaj byl mátový, ale dlouho u jídla sama, jen s myšlenkou, že kousek toho dortu si mohla dát, nezůstala. Než snědla dvě sousta, vrazila do místnosti supící Dyelin jako smršť v zelených jezdeckých šatech. Elain odložila lžíci a nabídla jí čaj, než si uvědomila, že tu je jen jeden šálek, který už použila. Dyelin ale mávla odmítavě rukou a jen se mračila.

„V Brémském lese táboří vojsko,“ hlásila, „jaké nebylo k vidění od aielské války. Kupec z Nových Brém tu zprávu přinesl dnes ráno. Je to spolehlivý člověk, jmenuje se Tormon a je z Illianu, nepotrpí si na hlouposti a hned tak něčeho se nelekne. Tvrdil, že tam viděl Arafellany, Kandořany a Shienarce. Dohromady jich prý byly tisíce. Desítky tisíc.“ Zhroutila se do křesla a ovívala se rukou. Líce měla rudé, jako by utíkala. „Co, pod Světlem, dělají Hraničáři u hranic s Andorem?“

„Vsadím se, že to je Rand,“ prohlásila Elain. Potlačila zívnutí, dopila čaj a nalila si další. Dopoledne bylo únavné, ale když vypije dost čaje, vydrží i odpoledne.

Dyelin se přestala ovívat a narovnala se. „Myslíš, že je poslal on? Aby... ti pomohli?“

Tato možnost Elain nenapadla. Občas litovala, že starší ženě prozradila své city k Randovi. „Nemyslím, že je... totiž, že by byl... tak hloupý.“

Světlo, byla utahaná! Občas se Rand choval, jako by byl králem světa, ale určitě by ne... Ne... To, co by neudělal, jí uklouzlo.

Potlačila další zívnutí a náhle vykulila oči do šálku. Chladivá máta. Opatrně šálek postavila, nebo se o to pokusila. Ani se netrefila na podšálek, šálek se převrhl a čaj se rozlil na stůl. Čaj plný ločidla. I když věděla, že to nemá smysl, natáhla se pro pravý zdroj, snažila se naplnit životem a radostí saidaru, ale stejně dobře by se mohla pokoušet chytit do sítě vítr. Stále cítila Birgittino podráždění, ale méně žhavě. Zoufale se snažila přivolat strach, paniku. Hlavu jako by měla plnou vlny, všechno bylo otupělé. Pomoz mi, Birgitte! myslela si. Pomoz mi!

„Co se děje?“ chtěla vědět Dyelin a prudce se předklonila. „Něco tě napadlo, a podle toho, jak se tváříš, to je hrozné.“

Elain na ni zamrkala. Úplně na ni zapomněla. „Běž!“ zamumlala a pak polkla a snažila se odkašlat si. Jazyk měla dvakrát větší než obvykle. „Běž pro pomoc! Oni mě... otrávili!“ Vysvětlování by zabralo moc času. „Běž!“

Dyelin na ni civěla jako přimražená a pak vyskočila a popadla nůž u pasu.

Dveře se otevřely a dovnitř váhavě strčil hlavu jeden sluha. Elain se ulevilo. Dyelin by ji před svědkem nebodla. Muž si lehce olízl rty a přelétl pohledem obě ženy. Potom vstoupil. A od pasu vytáhl dlouhý nůž. Následovali další dva muži v rudobílé livreji a oba také tasili nože.

Neumřu jako kotě v pytli, říkala si Elain hořce. S námahou vstala. Podlomila se jí kolena a musela se opřít o stůl, ale druhou rukou vytáhla dýku. Vzorovaná čepel byla dlouhá jen jako dlaň, ale bude stačit. Stačila by, kdyby neměla pocit, že má prsty úplně dřevěné. I dítě by jí ji sebralo. Ne bez boje, myslela si. Bylo to jako pohybovat se v sirupu, ale stejně byla odhodlaná. Ne bez boje!

Uplynulo zřejmě jenom málo času. Dyelin se ještě obracela ke svým pohůnkům a poslední teprve zavíral dveře.

„Vražda!“ zaječela Dyelin, popadla křeslo a hodila jím po mužích. „Stráže! Vražda! Stráže!“

Ti tři se snažili vyhnout letícímu křeslu, ale jeden byl příliš pomalý a kus nábytku ho zasáhl do nohou. S výkřikem spadl na muže vedle sebe a oba šli k zemi. Třetí, štíhlý vysoký mladík s jasně modrýma očima, kolem prošel a blížil se s taseným nožem.

Dyelin se mu postavila a bodla, ale on se pohnul jako fretka a jejímu útoku se snadno vyhnul. Sám sekl a Dyelin s výkřikem couvla a držela se za břicho. Mladík hbitě přešlápl a bodl a ona zavřískla a zhroutila se jako hadrová panenka. Mladík ji překročil a zamířil k Elain.

Nic na světě neexistovalo kromě něj a jeho nože. Nespěchal. Velkýma modrýma očima si ji pozorně prohlížel a šel stále blíž. Jistě. Věděl, že je Aes Sedai. Musel si říkat, zda ten lektvar vykonal, co měl. Snažila se narovnat a mračit se na něj, získat ještě chvíli, ale on kývl a potěžkal nůž. Kdyby mohla něco udělat, už by to byla udělala. Netvářil se potěšeně. Byl to prostě člověk, který měl práci.

Náhle se zastavil a užasle se zadíval na sebe. Elain zírala též. Na půl lokte oceli, jež mu trčela z hrudi. V ústech mu zabublala krev, když přepadl na stůl a převrátil ho.

Elain padla na kolena a stačila se jen chytit stolu, aby nespadla na obličej. Užasle civěla na muže, který jí krvácel na koberec. Ze zad mu trčel jílec meče. Moc jí to nemyslelo. Koberce nepůjdou vyčistit, krve bylo příliš. Pomalu zvedla oči nad nehybně ležící Dyelin. Zřejmě nedýchala. Elain se zadívala na dveře. Na otevřené dveře. Před nimi ležel další vrah s hlavou v divném úhlu, jenom zpola držící na krku. Druhý zápolil s dalším mužem v červeném kabátě a oba chrčeli a váleli se po podlaze. Oba se snažili dosáhnout na stejnou dýku. Rádobyvrah se pokoušel volnou rukou vypáčit prsty druhému muži ze svého krku. Druhému muži, muži s ostrými rysy. V kabátě gardisty s bílým límcem.

Pospěš si, Birgitte, pomyslela si Elain otupěle. Prosím, pohni.

Pak ji pohltila temnota.

10

Úspěšný plán

Elain otevřela oči do tmy, uviděla matné stíny tančící v mlžné bledosti. Obličej měla studený, zbytek těla horký a zpocený a něco jí drželo ruce a nohy. Zachvátila ji panika. Pak v místnosti vycítila Aviendžinu přítomnost, prostou a uklidňující, i Birgittinu, zaťatou pěst klidu a ovládaného hněvu v hlavě. Uklidnily ji už jenom tím, že tu byly s ní. Byla ve své vlastní ložnici, ležela ve své vlastní posteli a zírala na napnutý baldachýn a kolem sebe měla nacpané ohřívací láhve. Těžké zimní závěsy byly přivázané k vyřezávaným sloupkům u postele a jediné světlo v místnosti poskytoval oheň v krbu, který stíny jen pohyboval, ale nerozháněl je.

Bez přemýšlení sáhla pro pravý zdroj a našla ho. Dotýkala se saidaru, nádherného, aniž by z něj natáhla. Nesmírně po tom toužila, přesto se ho neochotně vzdala. Velmi neochotně, a ne jenom proto, že přání naplnit se cele životem saidaru byla často neukojitelná potřeba, kterou bylo třeba ovládat. Během těch nekonečných minut hrůzy se nebála smrti, nýbrž toho, že se pravého zdroje už nikdy nedotkne. Kdysi by jí to připadalo divné.

Náhle se jí vzpomínky vrátily. Nejistě se posadila a pokrývky jí sklouzly k pasu. Okamžitě si je přitáhla zpátky. Na kůži kluzké potem ji vzduch studil. Nenechali jí ani spodničku, a jakkoliv se snažila napodobit Aviendžinu nonšalantnost, když byla nahá před jinými lidmi, nedařilo se jí to. „Dyelin,“ vyhrkla úzkostně a přitáhla si pokrývky k tělu. Bylo to neohrabané. Cítila se jako vymačkaná a nemálo nejistá. „A ten gardista. Jsou...?“

„Ten muž neutrpěl ani škrábnutí,“ prohlásila Nyneiva a vystoupila ze stínů, sama jen stín. Položila Elain ruku na čelo a spokojeně zabručela, že je studené. „Dyelin jsem vyléčila. Bude ale potřebovat trochu času, než se úplně vzpamatuje. Ztratila hodně krve. Ty jsi na tom dobře. Chvíli jsem se bála, že dostaneš horečku. To může přijít, když se vzbudíš.“

„Místo léčení ti dala bylinky,“ hlásila kysele Birgitte z křesla v nohou lože. V šeru byla jen přisedlým, hrozivým stínem.

„Nyneiva z al’Mearů je dost moudrá, aby věděla, co nedokáže,“ pronesla Aviendha vyrovnaně. Vidět byla jen její bílá halena a kus leštěného stříbra dole u stěny. Jako obvykle seděla na podlaze. „Poznala chuť toho ločidla v čaji a nevěděla, jak zpracovat tkaniva proti němu, tak raději neriskovala.“

Nyneiva ostře frkla. Nepochybně kvůli tomu, jak ji Aviendha bránila, i kvůli tomu, jak byla Birgitte jedovatá. To možná spíš. Jelikož Nyneiva byla Nyneiva, nejspíš by byla raději, kdyby se o tom, co neumí a nedokáže, nemluvilo. A poslední dobou byla kvůli léčení ještě naježenější než obvykle. Od chvíle, kdy začalo být jasné, že několik žen z rodinky je v léčení již teď lepší než ona. „Měla jsi to poznat sama, Elain,“ vyjela rázně. „V každým případě zelenobýl a kozí pysk tě možná uspí, ale na žaludeční křeče nenajdeš nic lepšího. Myslela jsem, že by ses radši vyspala.“

Elain vylovila kožené ohřívací láhve a hodila je na koberec, aby se nezačala zase smažit, a otřásla se. Dny poté, co je s Nyneivou Ronda Macurová nalila ločidlem, byly mizerií, na niž se snažila zapomenout. Ať už jí Nyneiva dala cokoliv, necítila se slabší než po ločidle. Myslela si, že by mohla i vstát, pokud nebude muset jít někam daleko nebo dlouho stát. A jasně jí to myslelo. V oknech bylo vidět slabé měsíční světlo. Jak dalece již noc pokročila?

Znovu uchopila pravý zdroj a usměrnila čtyři vlákna ohně a zapálila dva kandelábry. Malé plamínky před zrcadly místnost hezky prozářily a Birgitte si musela zastínit oči. Ten generálský kabát jí skutečně moc slušel. Na kupce by udělala skvělý dojem.

„Ještě bys neměla usměrňovat,“ napomínala ji Nyneiva a mhouřila ve světle oči. Stále měla tytéž modré šaty s výstřihem málem na pupek a kolem loktů šátek se žlutými třásněmi. „Pár dní musíš nabírat síly a hodně spát.“ Zamračila se na láhve na podlaze. „A musíš zůstat v teple. Lepší se horečce vyhnout než ji muset léčit."

„Myslím, že Dyelin dnes dokázala svou věrnost,“ pravila Elain a posunula si polštář, aby se mohla opřít o čelo postele, a Nyneiva znechuceně rozhodila rukama. Na nočním stolku u postele stál stříbrný podnos s pohárem tmavého vína, na které se Elain nedůvěřivě podívala. „Dost tvrdý způsob, jak to dokázat. Myslím, Aviendho, že k ní mám toh.“

Aviendha jen pokrčila rameny. Od příjezdu do Caemlynu se se směšnou rychlostí vrátila k aielským šatům, hedvábí vyměnila za haleny z algode a bachraté vlněné sukně, jako kdyby se najednou mokřinského přepychu bála. S tmavou loktuší kolem pasu a tmavým složeným šátkem kolem dlouhých vlasů byla předobrazem učednice moudré, i když jejím jediným šperkem byl složitý stříbrný náhrdelník z propletených koleček, dar od Egwain. Elain stále nevěděla, proč s tím tak spěchala. Malein a ostatní ji zřejmě hodlaly nechat dělat, co chtěla, dokud nosila mokřinské šaty, ale teď ji měly zpátky ve spárech stejně pevně jako Aes Sedai novicku. Jediný důvod, proč jí vůbec dovolovaly zůstávat v paláci – vlastně ve městě – byl ten, že byly s Elain první sestry.

„Jestliže si myslíš, že máš, tak máš.“ Důrazný tón jí uklouzl do laskavého plísnění. „Ale malé toh, Elain. Mělas důvod pochybovat. Nemůžeš přijímat závazky za každou myšlenku, sestro.“ Zasmála se, jako by ji náhle napadl skvělý vtip. „Tím směrem leží moc pýchy a já bych na tebe musela být příliš pyšná, ale moudré ti to spočítají.“

Nyneiva okatě vyvrátila oči, ale Aviendha jenom prostě zavrtěla hlavou, unaveně se smířila s její nevědomostí. U moudrých studovala víc než jen jedinou sílu.

„No, nechtěly bychom, abyste vy dvě byly moc nafoukaný,“ utrousila Birgitte podezřele veselým tónem. Měla co dělat, aby potlačila smích.

Aviendha si ji ostražitě prohlížela. Od chvíle, kdy se s Elain navzájem adoptovaly, Birgitte ji jistým způsobem adoptovala také. Ne jako strážce, samozřejmě, ale se stejným přístupem starší sestry, jaký používala na Elain. Aviendha si nebyla jistá, jak to má brát, jak reagovat. To, že se připojila k úzkému kroužku těch, kdo věděly, co je Birgitte opravdu zač, také nepomohlo. Skákala mezi ohnivým odhodláním dokázat, že Birgitte Stříbrný luk na ni nedělá dojem, a překvapivou pokorou, s prapodivnými zastávkami mezi tím.

Birgitte se na ni usmála, pobaveně, jenomže úsměv pohasl, když zvedla úzký ranec, který měla na klíně, a začala ho opatrně rozbalovat. Když vytáhla dýku s kůží obtočeným jílcem a dlouhou čepelí, tvářila se vážně a poutem projel hněv. Elain ten nůž okamžitě poznala. Jeho dvojče naposledy viděla v ruce rádobyvraha.

„Nesnažili se tě unést, sestro,“ podotkla Aviendha.

Birgitte mluvila rázně. „Když Mellar zabil první dva – druhého tak, že přes místnost hodil meč jako oštěp, jako v nějaký zatracený kejklířský povídačce,“ zvedla dýku za koneček jílce, „sebral tohle poslednímu a zabil ho s tím. Dohromady našli čtyři stejný dýky. Tahle je otrávená.“

„Ty hnědký skvrny na čepeli jsou od šedýho fenyklu smíchanýho s rozemletýma sušenýma broskvovejma jádrama,“ hlásila Nyneiva, sedíc na posteli a šklebíc se. „Stačil jeden pohled na jeho oči a jazyk, a věděla jsem hned, že ho nezabil ten nůž.“

„Aha,“ řekla Elain po chvíli. Ano, aha. „Ločidlo, abych nemohla usměrňovat, vlastně ani vstát, a dva muži, aby mě udrželi na nohou, zatímco do mě třetí vrazí otrávenou dýku. To je dost složitý plán.“

„Mokřiňané mají rádi složité plány,“ podotkla Aviendha, nejistě se podívala na Birgitte, poposedla si a dodala: „Někteří.“

„Svým způsobem to bylo prostý,“ namítla Birgitte a znovu nůž pečlivě zabalila. „Bylo snadný se k tobě dostat. Každej ví, že oběd jíš sama.“ Cop jí zavlál, jak hodila hlavou. „Naštěstí první chlap, co se k tobě dostal, neměl tohle. Jedno bodnutí a bylo by po tobě. A Mellar šel naštěstí kolem a slyšel ve tvým pokoji klít muže. To je dost štěstí i na ta’veren.“

Nyneiva frkla. „Zabilo by tě i hlubší říznutí do ruky. Jádro je z broskve ta nejjedovatější část. Dyelin by neměla naději, kdyby byly otrávený všechny nože.“

Elain se podívala na své kamarádky a z hluboka si povzdechla. Velmi komplikovaný plán. Jako by špehové v paláci nestačili. „Tak malou osobní stráž, Birgitte,“ řekla nakonec. „Něco... nenápadného.“ Měla vědět, že ta ženská bude připravená. Birgitte ani v nejmenším nezměnila výraz, avšak poutem projela jiskřička uspokojení.

„Pro začátek ty ženy, který tě hlídaly dneska,“ navrhla, aniž by aspoň předstírala, že přemýšlí, „a pár dalších, co vyberu. Dohromady tak dvacet. Kdyby jich bylo málo, nemohly by tě chránit ve dne v noci, a to zatraceně musí,“ pravila rázně, třebaže Elain nic nenamítala. „Ženy tě můžou hlídat i tam, kde by muži nemohli, a budou diskrétní už jen proto, čím jsou. Většina lidí to bude považovat za formální – tvý vlastní Děvy oštěpu – a dáme jim něco, možná šerpu, aby to vypadalo ještě líp.“ Tím si od Aviendhy vysloužila ostrý pohled, o kterém předstírala, že ho nevidí. „Potíž je, kdo bude velet,“ pokračovala, zamyšleně se mračíc. „Dvě tři šlechtičny, hledačky, se už hádají kvůli hodnosti ‚vhodný pro jejich postavení‘. Ty prokletý ženský vědí, jak dávat rozkazy, ale nejsem si jistá, jestli vědí, jaký zatracený rozkazy dávat. Mohla bych Caseille povýšit na poručíka, ale ona je podle mě v srdci spíš korouhevník.“ Pokrčila rameny. „Některá z dalších možná bude slibná, ale podle mýho jsou spíš lepší podřízený než velitelé.“

Aha, ano. Všechno měla promyšlené. Asi dvacet? Bude na ni muset dohlédnout, aby se to nevyšplhalo k padesátce. Nebo víc. Můžou hlídat tam, kde muži ne. Elain sebou trhla. To nejspíš znamenalo i koupelnu. „Caseille bude určitě dobrá. Korouhevník dvacítku zvládne.“ Byla si jistá, že Caseille umluví, aby to bylo hodně nenápadné. A aby držely stráž venku, až se bude koupat. „Ten muž, který dorazil právě včas. Mellar? Co o něm víš, Birgitte?“

„Doilin Mellar,“ upřesnila Birgitte pomalu a svraštila obočí. „Je studený jako psí čumák, i když se hodně usmívá. Hlavně na ženy. Štípe služebný, a co vím, za čtyři dny tři složil – rád o svejch ‚úspěších‘ mluví – ale na žádnou, co odmítla, netlačil. Tvrdí, že býval u kupecký stráže a pak žoldnéř, a teď je hledačem rohu. Rozhodně je dobrej. Dost na to, abych ho povýšila na poručíka. Je Andořan, někde ze západu, od Baerlonu, a tvrdí, že během bojů o nástupnictví bojoval za tvou matku, i když tenkrát musel bejt ještě kluk. Ale zná správný odpovědi – prověřila jsem ho – takže u toho možná byl. Žoldnéři o svý minulosti lžou bez mrknutí.“

Elain složila ruce na břiše a zamyslela se nad Doilinem Mellarem. Vzpomínala si jen na šlachovitého muže s ostrými rysy, dusícího jednoho z útočníků, když se rvali o otrávenou dýku. Byl dost dobrý voják, aby z něj Birgitte udělala důstojníka. Snažila se zajistit, aby aspoň co nejvíc důstojníků bylo z Andoru. Záchrana v pravý čas, jeden muž proti třem a meč vržený přes místnost jako oštěp jako v kejklířské povídačce. „Zaslouží si vhodnou odměnu. Povýšení na kapitána a velení mé osobní stráže, Birgitte. Caseille může být jeho zástupce.“

„Copak ses zbláznila?“ vyjela Nyneiva, ale Elain ji umlčela.

„Budu se cítit mnohem bezpečněji, když budu vědět, že tady je, Nyneivo. Mně štípat nebude, ne s Caseille a dvacítkou dalších jako ona kolem. S jeho pověstí ho budou hlídat jako ostříži. Říkala jsi dvacet, Birgitte? Beru tě za slovo.“

„Dvacet,“ opáčila Birgitte nepřítomně. „Tak asi.“ V pohledu, jejž upřela na Elain, ale nic nepřítomného nebylo. Napjatě se předklonila, ruce na kolenou. „Zřejmě víš, co děláš.“ Dobrá, pro jednou se hodlala chovat jako strážce a nehádat se. „Gardový poručík Mellar se za záchranu života dědičky stane gardovým kapitánem. Pak se bude nafukovat ještě víc. Leda si myslíš, že by bylo lepší to celý udržet v tajnosti.“

Elain zavrtěla hlavou. „Ach, ne. Vůbec ne. Ať to ví celé město. Někdo se mě pokoušel zabít a poručík – kapitán – Mellar mi zachránil život. Ten jed si ale necháme pro sebe. Čistě pro případ, že by někomu něco uklouzlo.“

Nyneiva si odkašlala a úkosem se mračila. „Jednou přechytračíš sama sebe, Elain. Budeš tak ostrá, že se sama pořežeš.“

„Je chytrá, Nyneivo z al’Mearů.“ Aviendha vstala a upravila si těžké sukně a poplácala nůž u pasu. Nebyl tak velký, jaký nosívala jako Děva, ale stále to byla slušná zbraň. „A mě nechává hlídat jí záda. Teď mám svolení s ní zůstat.“

Nyneiva rozzlobeně otevřela pusu. A kupodivu ji zase zavřela, viditelně se ovládla a uhladila si sukně i obličej. „Na co tak všechny civíte?“ zavrčela. „Jestli Elain chce mít toho chlápka u sebe, aby ji mohl štípnout, kdykoliv se mu zlíbí, tak kdo jsem já, abych něco namítala?“ Birgitte spadla brada a Elain napadlo, zda se Aviendha třeba neudáví. Oči jí rozhodně vylézaly z důlků.

Na nejvyšší věži paláce zazvonil gong, ohlašující celou, a Elain nadskočila. Bylo později, než si myslela. „Nyneivo, Egwain už na nás možná čeká.“ Nikde neviděla své šaty. „Kde mám měšec? Mám v něm prsten.“ Prsten s Velkým hadem měla na prstě, ale ten neměla na mysli.

„Navštívím Egwain sama,“ pronesla Nyneiva hlasem nepřipouštějícím námitky. „Ty nejsi ve stavu, aby ses mohla courat po Tel’aran’rhiodu. Navíc jsi právě prospala celý odpoledne. Hned tak zase neusneš, to se vsadím. A vím, že ty se do bdělýho transu dostat neumíš, takže tím to končí.“ Poťouchle se usmála, byla si jistá svým vítězstvím. Ona byla celá vykulená, když se pokoušela dostat do bdělého transu, který se je Egwain pokoušela naučit.

„Tak ty se vsadíš, co?“ zamrmlala Elain. „A o co? Poněvadž já hodlám tohle vypít,“ podívala se na pohár na nočním stolku, „a já se vsadím, že potom hned usnu. Samozřejmě kdybys do toho nic nedala, kdyby ses mě nepokoušela nalákat, abych to vypila... No ovšem, to bys ty neudělala. Tak o co se vsadíme?“

Ten nesnesitelný úsměv Nyneivě sjel ze rtů a nahradily ho rudé skvrny na tvářích.

„Skvělý,“ pronesla Birgitte a vstala. S rukama v pěst se rozkročila před postelí jako poručník. „Ona ti zachrání ten tvůj rozteklej zadek a ty na ni štěkáš jako slečna Nafoukaná. Jestli to vypiješ a usneš a zapomeneš na potulování ve světě snů, tak možná usoudím, že jsi již dost dospělá, abych tě mohla svěřit míň než stovce strážnejch. Nebo ti musím podržet nos, abys to vypila?“ Elain tedy nečekala, že by s tím čekala dlouho. Méně než stovce?

Aviendha se otočila k Birgitte, ještě než ta domluvila, a ani nepočkala, než dokončí. „Neměla bys s ní takhle mluvit, Birgitte Trahelion,“ řekla a narovnala se, aby využila svou výšku. Vzhledem k tomu, jaké Birgitte nosila podpatky, to příliš nepomohlo, ale jak měla loktuši utaženou kolem prsou, vypadala jako moudrá, ne jako učednice. „Jsi její strážce. Zeptej se aan’alleina, jak se máš chovat. On je velký muž, a přesto poslechne, co mu Nyneiva řekne.“ Aan’allein byl Lan, osamělý muž, jehož příběh byl mezi Aiely dost dobře znám a obdivován.

Birgitte si ji prohlédla od hlavy k patě, jako by si ji přeměřovala, a zaujala nedbalou pozici, kdy přišla o výhodu svých podpatků. S posměšným úsměvem otevřela pusu, připravená Aviendze tu její bublinu propíchnout, pokud to dokáže. Obvykle to dokázala. Ale než řekla jediné slovo, Nyneiva promluvila, tiše a přísně.

„Ach, pro lásku Světla, vzdej to, Birgitte. Jestliže Elain říká, že půjde, tak půjde. A už ani slovo.“ Ukázala na ni prstem. „Nebo si později promluvíme.“

Birgitte na ni zírala a pohybovala ústy. Z pouta se nesla divná směs podráždění a rozčilení. Nakonec se zase vrhla do křesla, roztáhla nohy a vybalancovala je na ostruhách se lví hlavou. Pak si začala mrzutě mumlat. Kdyby ji Elain neznala, byla by přísahala, že trucuje. Moc ráda by věděla, jak to Nyneiva dokázala. Kdysi cítila Nyneiva k Birgitte úctu stejně jako Aviendha, ale to se změnilo. Úplně. Teď ji zastrašovala stejně jako kohokoliv jiného. A docela úspěšně. Je to ženská jako každá jiná, prohlásila Nyneiva. Sama mi to řekla, a já si uvědomila, že má pravdu. Jako by tohle něco vysvětlovalo. Birgitte byla pořád Birgitte.

„Můj váček?“ zopakovala Elain, a ze všech lidí pro něj do oblékárny došla právě Birgitte. No, strážcové takové věci dělali, ale Birgitte vždycky měla spoustu připomínek. I když její návrat možná byl jednou z nich. Podala Elain měšec s rozmáchlou úklonou. A na Nyneivu a Aviendhu se zašklebila. Elain si povzdechla. Ne že by se neměly rády, vlastně spolu vycházely skvěle, když si člověk nevšímal jejich slabších stránek. Jenom to mezi nimi občas vřelo.

Na dně měšce pod mincemi vedle pečlivě složeného kapesníku plného peří, které považovala za svůj největší poklad, byl divně kroucený kamenný prsten na koženém řemínku. Ter’angrial aspoň vypadal jako z kamene, měl na sobě modré, červené a hnědé flíčky, ale na pohmat byl tvrdý a hladký jako ocel, a navíc příliš těžký. Elain si přetáhla řemínek přes hlavu a prsten strčila mezi prsa. Zatáhla tkanice a odložila měšec na noční stolek. Pak si vzala stříbrný pohár. Bylo z něj cítit prostě dobré víno, ale ona stejně zvedla obočí a usmála se na Nyneivu.

„Půjdu k sobě,“ zabručela Nyneiva škrobeně, vstala a přísně se podívala na Birgitte a Aviendhu. Ki’sain na jejím čele vypadala jaksi ještě méně poddajně. „Vy dvě zůstanete vzhůru a budete mít oči otevřený! Dokud tu nebudou ty ženský, je pořád v nebezpečí. A potom taky, doufám, že vám to nemusím připomínat.“

„Myslíš, že to nevím?“ vyjela Aviendha a Birgitte zavrčela: „Nejsem hloupá, Nyneivo!“

„Jak říkáte,“ opáčila Nyneiva. „Kvůli Elain v to doufám. I kvůli vám.“ Sebrala šátek a odplula z místnosti, majestátně jako Aes Sedai. V tom byla vážně moc dobrá.

„To ona je příliš pyšná, Birgitte Trahelion,“ zavrčela Aviendha. „Pyšná jako Shaido s jednou kozou.“ V dokonalé shodě na sebe kývly.

Ovšem Elain si všimla, že to řekly, teprve když se za Nyneivou zavřely dveře. Žena, která tolik popírala, že chce být Aes Sedai, se jí stávala. Možná s tím měl něco společného Lan. Učil ji ze svých zkušeností. Občas sice měla spoustu práce, aby se ovládla, ale od její prazvláštní svatby to pro ni zřejmě bylo stále snazší.

První doušek vína chutnal jako víno, dobré víno, ale Elain se na pohár zamračila a zaváhala. Dokud si neuvědomila, co dělá a proč. Vzpomínka na ločidlo ukryté v čaji byla příliš silná. Co jí tam Nyneiva dala? Ločidlo samozřejmě ne, ale co? Zvednout pohár a napít se znovu bylo velmi těžké. Vzdorně víno dopila. Měla jsem žízeň, to je všechno, pomyslela si a vrátila pohár na stříbrný podnos. Rozhodně jsem se nepokoušela nic dokazovat.

Druhé dvě ženy ji pozorovaly, ale když se pohodlněji uložila, otočily se k sobě.

„Budu hlídat v obývacím pokoji,“ ohlásila Birgitte. „Mám tam luk a toulec. Ty zůstaň tady pro případ, že by něco potřebovala.“

Aviendha se nehádala. Vytáhla nůž a klekla si, připravená okamžitě vyskočit, tak aby viděla na toho, kdo by přišel, dřív, než by on uviděl ji. „Zaklepej dvakrát a pak jednou a ohlas se, než vstoupíš,“ řekla. „Jinak budu předpokládat, že je to nepřítel.“ A Birgitte kývla, jako by to byla ta nejrozumnější věc na světě.

„Tohle je hlou –“ Elain potlačila zívnutí. „Hloupé,“ dokončila, když mohla opět mluvit. „Nikdo nebude zkoušet –“ Další zívanec, mohla by si do úst nacpat celou pěst! Světlo, co jí to ta Nyneiva podstrčila? „Mě zabít – dneska v noci,“ dokončila ospale, „a vy to – obě víte –“ Víčka měla jako z olova, zavíraly se jí i přes snahu nechat oči otevřené. Opřela se do polštářů a pokoušela se dokončit větu, ale...

Ocitla se ve Velké síni, trůnním sále paláce. V odrazu Velké síně v Tel’aran’rhiodu. Tady kamenný prsten, který byl v bdělém světě příliš těžký, se jí mezi prsy vznášel. Pochopitelně tu bylo světlo, zdánlivě přicházelo odevšad i odnikud. Ne jako světlo slunce nebo lamp, ale i když tu byla noc, vždycky tu bylo vidět. Jako ve snu. Všudypřítomný pocit, že člověka pozorují neviděné oči, nebyl snový – spíš jako z noční můry – ale ona si na to zvykla.

Ve Velké síni se pořádala velká shromáždění, formálně se tu přijímala cizí poselstva, shromážděným hodnostářům se tu ohlašovaly důležité smlouvy a vyhlášení války, a místnost odpovídala svému jménu a funkci. Když tady kromě ní nikdo nebyl, vypadala obrovská. Po celé délce se táhly dvě řady tlustých, lesklých bílých sloupů, deset sáhů vysokých, a na konci stál na mramorovém stupínku Lví trůn, k němuž vedly bílé schody s rudým běhounem. Trůn byl vyroben pro ženu, ale stejně byl masivní, stál na lvích tlapách, byl celý vyřezávaný a zlacený a z opálů a rubínů byl na vysokém opěradle vyložený stříbrný lev, ohlašující, že ta, která tady sedí, vládne mocnému státu. Z velkých oken z barevných skel v klenutém stropě se dolů dívaly královny-zakladatelky Andoru, střídavě se stříbrnými lvy a bitevními výjevy. Ty královny získaly Andor v rozpadající se říši Artuše Jestřábí křídlo a vytvořily jeden stát a národ. Mnoho zemí, které vzešly ze stoleté války, už neexistovalo, ale Andor přežil tisíc let a vzkvétal. Občas měla Elain pocit, že ji ty obrazy soudí, zvažují, je-li hodna kráčet v jejich stopách.

Vzápětí co sem přibyla, objevila se ve Velké síni další žena, seděla na Lvím trůně, byla tmavovlasá, mladá, v šatech z červeného hedvábí s vyšívanými stříbrnými lvy na rukávech a lemu a šňůrou ohnivých opálů velkých jako holubí vejce kolem krku a Růžovou korunou na hlavě. Jednou rukou spočívala na lenochu křesla a vznešeně se rozhlížela po sále. Pak jí oči padly na Elain a objevilo se jí v nich poznání a zmatek. Koruna a opály a hedvábí zmizely, nahradilo je prosté sukno a dlouhá zástěra. Vzápětí zmizela i žena.

Elain se pobaveně usmála. O Lvím trůně snily dokonce i kuchtičky. Doufala, že se ta mladá žena neprobudila děsem nebo že aspoň potom se jí zdálo něco příjemného. Bezpečnějšího než o Tel’aran’rhiodu.

V trůnním sále se změnily další věci. Složité kandelábry stojící v řadách jako by vibrovaly o sloupy. Vysoké klenuté dveře se otevíraly a zavíraly. Jedině věci, které stály na jednom místě dlouhý čas, měly ve světě snů skutečně trvalý odraz.

Elain si představila stojací zrcadlo a bylo tu, odráželo ji v zeleném hedvábí s vysokým límcem a stříbrnou výšivkou na živůtku, se smaragdy v uších a menšími v rudozlatých kudrnách. Nechala je z vlasů zmizet a kývla. Pro dědičku vhodné, ale ne příliš okaté. Musela být opatrná, jak si tu sebe představovala, jinak... Slušné zelené hedvábí náhle bylo obtažené, spíš tarabonského střihu, a pak se změnilo v tmavé, široké kalhoty Mořského národa, bosé nohy a zlaté náušnice a kroužek v nose, s řetízkem plným medailonků, a dokonce s tmavým tetováním na rukou. Ale bez haleny, jak Atha’an Miere chodily na moři. Rudá jako rak všechno zase vrátila a pak vyměnila smaragdové náušnice za prosté stříbrné kroužky. Čím prostší šaty si představila, tím snazší bylo je udržet.

Nechala zrcadlo zmizet – stačilo jen přestat se na něj soustředit – a podívala se na přísné tváře v oknech. „Ženy už trůn získaly i v mém věku,“ sdělila jim. Ale nebylo jich moc. Sedmi se podařilo nosit korunu delší čas. „Ženy mladší než já.“ Tři. A jedna vydržela stěží rok. „Netvrdím, že budu tak skvělá jako vy, ale ani vás nezahanbím. Budu dobrou královnou.“

„Ty už mluvíš s okny?“ řekla Nyneiva, až Elain polekaně nadskočila. Používala kopii prstenu, jejž Elain nosila na kůži, a vypadala zamlženě, skoro průsvitně. Zamračila se a chtěla dojít k Elain, ale klopýtla a skoro upadla, jak si šlápla na sukni tmavomodrých tarabonských šatů, jež byly mnohem obepnutější, než si Elain představila na sobě. Nyneiva na ně zírala a náhle měla andorské šaty ze smetanového hedvábí se zlatou výšivkou na rukávech a živůtku. Pořád mlela, že „dobrý pevný dvouříčský sukno“ je pro ni dost dobré, ale i tady, kde se v něm mohla objevit, kdyby chtěla, to skoro nikdy nedělala.

„Co jsi dala do toho vína, Nyneivo?“ zeptala se Elain. „Zhasla jsem jako svíčka.“

„Nesnaž se měnit téma. Jestli mluvíš s okny, měla bys opravdu spát a ne být tady. Skoro jsem ti chtěla nařídit –“

„Prosím, ne. Nejsem Vandene, Nyneivo. Světlo, já ani neznám polovinu zvyků, které Vandene a ostatní berou za dané. Ale nerada bych tě neposlechla, tak to, prosím, nedělej.“

Nyneiva se na ni zamračila a zatahala se za cop. Podrobnosti na šatech se změnily, sukně se trochu nabrala, výšivka se přesunula, vysoký límec klesl a potom se zase zvedl a vyskočila na něm krajka. Soustředění jí moc nešlo. Ale rudá tečka na čele se jí ani nezachvěla.

„Tak dobrá,“ souhlasila nakonec a přestala se mračit. Na ramenou se jí objevil šátek se žlutými třásněmi a na tváři se jí objevila aessedaiovská bezvěkost. Na spáncích se jí objevily bílé prameny. Ale její slova byla v protikladu s jejím vzhledem a klidem. „Až sem Egwain dorazí, nech mluvit mě. Teda o tom, co se dneska stalo. Vy vždycky klevetíte, jako byste si navzájem česaly vlasy před spaním. Světlo! Nechci, aby dělala amyrlin na mě, a víš, že to udělá na nás obě, jestli to zjistí.“

„Jestli zjistím co?“ zeptala se Egwain a Nyneiva se vytřeštěně otočila a šátek a hedvábí na chvíli nahradila bílá s pruhy přijaté. Dokonce i ki’sain zmizela. Vzápětí však byla zpátky, jen ta bílá se jí z vlasů ztratila, nicméně to stačilo, aby se Egwain zatvářila žalostně. Znala Nyneivu moc dobře. „Jestli zjistím co, Nyneivo?“ zeptala se rázně.

Elain se zhluboka nadechla. Vlastně nechtěla nic zamlčovat. Tedy Egwain nechtěla zamlčet nic důležitého. Ale v současné náladě byla Nyneiva schopná všechno vyblekotat nebo začít být umanutá a snažit se trvat na tom, že tu nic není. Což by Egwain přimělo jen kutat hlouběji.

„Dneska v poledne mi někdo dal ločidlo do čaje,“ řekla a stručně vypověděla o mužích s dýkami a příhodném příchodu Doilina Mellara, a jak Dyelin prokázala svou věrnost. Nádavkem ještě přihodila zprávu o Elenii a Naean, o tom, jak první panská hledá v paláci špehy, a o tom, jak byly Zarya a Kirstian přiděleny k Vandene a že Randa někdo napadl a on zmizel. Egwain ten recitál příliš nevzrušil – ale když slyšela, že Vandene zatím nezjistila, kdo ta černá sestra je, jen zavrtěla hlavou, a přitom to byla její největší starost. „Ach, a budu mít osobní stráž,“ dokončila Elain. „Dvacet žen, bude jim velet kapitán Mellar. Nemyslím, že mi Birgitte najde nějaké Děvy, ale jen o fous.“

Za Egwain se objevilo křeslo bez opěradla a ona se posadila, aniž by se podívala. Zvládala to tu mnohem lépe než Elain a Nyneiva. Měla na sobě tmavozelené vlněné jezdecké šaty, dobře střižené, ale nezdobené, jaké asi nosila i ve dne. A zůstávaly zelenými vlněnými jezdeckými šaty. „Řekla bych vám, abyste se ke mně zítra – dnes v noci – připojily v Murandy,“ řekla, „kdyby příjezd rodinky mezi přísedícími nezažehl lesní požár.“

Nyneiva se vzpamatovala, jen zatřepala sukněmi. Výšivku na šatech měla nyní stříbrnou. „Myslela jsem, že už máš věžovou sněmovnu pod palcem.“

„To je jako mít pod palcem fretku,“ podotkla Egwain docela suše. „Kroutí se a svíjí, aby se mohla otočit a hryznout tě do ruky. Ony dělají, co řeknu, když se to týká války s Elaidou – to obejít nemůžou, i když pořád remcají, kolik stojí vojáci navíc! – ale dohoda s rodinkou není součástí války, ani to, že rodinka zjistí, že o nich Věž ví už dlouho. Nebo si to aspoň myslela. Celou sněmovnu by trefil šlak, jenom kdyby zjistila, kolik toho neví. Moc se snaží přijít na způsob, jak zarazit přijímání nových novicek.“

„To nemůžou, ne?“ ujišťovala se Nyneiva. Taky si udělala křesílko, byla to kopie Egwainina, když se na něho dívala, je-li tam, a potom trojnožka, když si začala sedat, a než dosedla, objevila se selská židle se šprušlovým opěradlem. Teď měla sukně rozdělené. „Vydala jsi nařízení. Žena libovolného věku, pokud složí zkoušku. Teď už stačí vydat další výnos ohledně rodinky.“ Elain se posadila na kopii křesla ze svého obývacího pokoje. Bylo mnohem snazší ho udržet.

„Ach, a vyhlášení amyrlin je dobrý jako zákon,“ vrčela Egwain. „Dokud sněmovna nepřijde na způsob, jak ho obejít. Nejnovější stížnost se týká toho, že máme jen šestnáct přijatých. I když většina sester se k Faolain a Theodrin chová pořád jako k přijatým. Ale ani osmnáct přijatých nestačí, aby dávaly mladším novickám lekce, jaké mají. Budou se o ně muset postarat sestry. Některé podle mě doufaly, že počasí jejich počty zmenší, ale nezmenšilo.“ Náhle se usmála a v očích se jí potutelně zablýsklo. „Je tam jedna nová mladší novicka, se kterou bych tě chtěla seznámit, Nyneivo. Sharina Melloyová. Babička. Určitě budeš souhlasit, že je pozoruhodná.“

Nyneivino křeslo úplně zmizelo a ona dopadla na podlahu, až to pláclo. Zřejmě si toho nevšimla, jenom civěla na Egwain. „Sharina Melloyová?“ zopakovala roztřeseným hlasem. „Ona je novicka?“ Takové šaty, jaké měla teď, Elain dosud nikdy neviděla, s rozevlátými rukávy a hlubokým výstřihem s vyšívanými kytkami a šňůrami perel. Vlasy jí spadaly do pasu a držela jí je čapka měsíčních kamenů a safírů na zlatém drátku tenkém jako nitka. A potom zde byl prostý zlatý kroužek na levém ukazováku. Jen ki’sain a prsten s Velkým hadem zůstaly stejné.

Egwain zamrkala. „Ty to jméno znáš?“

Nyneiva vstala a zírala na své šaty. Zvedla levou ruku a téměř váhavě se dotkla zlatého prstenu. Kupodivu nechala vše, jak bylo. „Možná to není stejná žena,“ zamumlala. „Nemůže být!“ Udělala si další křeslo jako Egwain a zamračila se, jako by se ho snažila donutit zůstat, ale stejně mělo vysoké opěradlo a řezby, když dosedla. „Byla tam Sharina Melloyová... Když jsem dělala zkoušku na přijatou,“ vyletělo z ní, „nemusím o tom mluvit, to je pravidlo!“

„Ovšemže nemusíš,“ uklidňovala ji Egwain, i když se na ni dívala stejně divně jako Elain. Přesto se nedalo nic dělat. Když chtěla být Nyneiva umanutá, mohla učit mezky.

„Když už jsi začala o rodince, Egwain,“ ozvala se Elain, „už jsi myslela na hůl přísah?“

Ewgain zvedla ruku, jako kdyby ji chtěla zastavit, ale odpověděla klidně a vyrovnaně. „Není nutný o tom dál přemýšlet, Elain. Tři přísahy, složené na holi přísah, z nás dělají Aes Sedai. Nejdřív jsem to nechápala, ale už ano. Jakmile získáme Věž, složím tři přísahy na hůl přísah.“

„To je šílený!“ vybuchla Nyneiva a předklonila se. Křeslo kupodivu zůstalo stejné. A šaty rovněž. Velmi překvapivé. Ruce zatínala do pěstí. „Víš, co to udělá. Rodinka je důkazem! Kolik Aes Sedai se dožije víc než tří set let? Nebo aspoň těch tří stovek? A neříkej mi, že bych neměla mluvit o věku. Je to směšnej zvyk a ty to víš. Egwain, Reanne se říká nejstarší, poněvadž je nejstarší z rodinky v Ebú Daru. Úplně nejstarší žena se jmenuje Aloisia Nemosniová, v Tearu obchoduje s olejem. Egwain, je jí skoro šest... set... let! Až to uslyší sněmovna, vsadím se, že hůl strčí do šuplíku.“

„Světlo ví, že tři sta let je dlouhá doba,“ ozvala se Elain, „ale nemůžu říct, že se mi líbí vyhlídka na to, že si o polovinu zkrátím život, Egwain. A co hůl přísah a tvůj slib rodince? Reanne chce být Aes Sedai, ale co se stane, až tu přísahu složí? Co Aloisia? Padne mrtvá? Nemůžeš po nich chtít, aby přísahaly a nevěděly to.“

„Já po nikom nic nechci.“ Egwain měla stále klidný výraz, ale narovnala se a hlas jí ochladl. A ztvrdl. Zavrtávala se do Elain pohledem. „Každá žena, která chce být sestrou, bude přísahat. A každá, která odmítne a bude si dál říkat Aes Sedai, pocítí plnou váhu věžové spravedlnosti.“

Elain ztěžka polkla a Nyneiva zbledla. Teď nemluvila kamarádka, ale amyrlin, a amyrlin nemá žádné kamarádky, když přijde čas vyhlašovat soudy.

Zřejmě ji uspokojilo, co vidí, a uvolnila se. „O tom problému vím,“ pronesla normálnějším tónem, nicméně přesto nepřipouštějícím námitky. „Očekávám, že každá žena, jejíž jméno je v knize novicek, dojde tak daleko, jak bude moct, získá šátek, pokud bude moct, a bude sloužit jako Aes Sedai, ale nechci, aby někdo umřel, když by mohl žít. Jakmile se sněmovna dozví o rodince – jakmile přestane vyvádět – myslím, že je můžu donutit, aby souhlasily, že sestra, která bude chtít odejít na odpočinek, bude moct. A přísahy se odstraní.“ Už dávno přišly na to, že hůl lze použít k vázání i rozvazování, protože jak jinak by mohly černé sestry lhát?

„To asi bude v pořádku,“ přiznala Nyneiva uvážlivě. Elain prostě kývla. Byla si jistá, že toho je víc.

„Tak odejdeš mezi rodinku, Nyneivo,“ navrhla Egwain laskavě. „Tak bude i rodinka připoutaná k Věži. Rodinka se samozřejmě bude dál řídit svým řádem, ale budou muset souhlasit, že jejich šicí kroužek podléhá amyrlin, pokud ne sněmovně, a že ženy z rodinky stojí pod sestrami. Chci, aby byly součástí Věže, ne aby šly vlastní cestou. Ale myslím, že to přijmou.“

Nyneiva znovu kývla, spokojeně, jenže úsměv pohasl, když jí to plně došlo. Rozčileně vyprskla: „Ale...! Postavení v rodince je podle věku! Necháš sestry přijímat rozkazy od ženských, co by to nedotáhly ani na přijatou!“

„Bývalé sestry, Nyneivo.“ Egwain si pohladila prsten s Velkým hadem a povzdechla si. „Dokonce i ženy z rodinky, které si prsten vysloužily, ho nenosí. Takže i my se ho budeme muset vzdát. Budeme rodinka, Nyneivo, ne Aes Sedai.“ Mluvila, jako by ten vzdálený den již cítila, tu ztrátu, ale sundala ruku z prstenu a nadechla se. „Teď, máte ještě něco jiného? Čeká mě dlouhá noc a ráda bych se trochu prospala, než budu muset zase čelit přísedícím.“

Nyneiva se zamračila, zaťala ruku v pěst a položila ji na prsteny, avšak zřejmě byla ochotná vzdát se dohadování kvůli rodince. Prozatím. „Ještě tě bolí ta hlava? Myslela bych si, že jestli ti ty masáže prospívají, tak ty bolesti přestanou.“

„Haliminy masáže jsou hotový div, Nyneivo. Bez ní bych se vůbec nevyspala. Tak máte...?“ Odmlčela se a zadívala se na dveře do trůnního sálu. Elain se otočila.

Tam stál muž a pozoroval je, byl vysoký jako Aiel, s tmavě rudými, prokvetlými vlasy, ale jeho modrý kabát s vysokým límcem by si žádný Aiel nevzal. Vypadal svalnatý a jeho tvrdá tvář byla jaksi povědomá. Když si všiml, že se na něj dívají, otočil se a utekl na chodbu.

Elain zůstala s otevřenou pusou. On se do Tel’aran’rhiodu neprosnil náhodou, jinak by zmizel, ale ona pořád slyšela dupot na dlažbě. Buď byl snílek – což bylo podle moudrých u mužů vzácné – nebo měl vlastní ter’angrial.

Elain vyskočila a rozběhla se za ním, avšak Egwain byla ještě rychlejší. Jednu chvíli byla za ní a vzápětí už stála ve dveřích a dívala se směrem, kterým muž odběhl. Elain se snažila vmyslet do toho, jak stojí vedle ní, a už tam byla. Na chodbě teď bylo ticho a prázdno, stály tu jen truhly, tapiserie a kandelábry, mihotaly se a přesouvaly.

„Jak jste to udělaly?“ chtěla vědět Nyneiva a doběhla k nim, sukně vyhrnuté nad kolena. Punčochy měla hedvábné a červené! Když si uvědomila, že si jich Elain všimla, sukně pustila a zadívala se do chodby. „Kam se poděl? Mohl všechno slyšet! Poznaly jste ho? Někoho mi připomínal, ale nevím koho.“

„Randa,“ řekla Egwain. „Mohl to být Randův strejda.“

No ovšem, uvědomila si Elain. Kdyby měl Rand zlého strýce.

Z trůnního sálu se ozvalo kovové cvaknutí. Dveře do převlékáren za stupínkem se zavíraly. V Tel’aran’rhiodu se dveře otevíraly i zavíraly, ale nepráskaly sebou.

„Světlo!“ zamumlala Nyneiva. „Kolik lidí nás odposlouchávalo? Nemluvě o tom kdo, ale proč?“

„Ať to byl kdokoliv,“ opáčila Egwain klidně, „zřejmě zná Tel’aran’rhiod stejně dobře jako my. Nebyli to přátelé, to je jisté, jinak by neposlouchali tajně. A myslím, že nejsou přátelé ani navzájem, proč by jinak poslouchali na opačných koncích místnosti? Ten muž měl shienarský kabát. V mém vojsku jsou Shienarci, ale vy obě je dobře znáte. Žádný nepřipomíná Randa.“

Nyneiva frkla. „No, ať je to kdo chce, v rozích poslouchá příliš mnoho lidí. To si myslím já. Chci se vrátit do svýho těla, kde se musím bát jenom špehů a otrávenejch dýk.“

Shienarci, pomyslela si Elain. Hraničáři. Jak na to mohla zapomenout? No, byla tu ta věc s ločidlem. „Je tu ještě jedna věc,“ řekla nahlas, i když tak, aby se její hlas moc nenesl, a pověděla jim o zprávě Dyelin o Hraničářích v Brémském lese. Dodala i dopisy pana Norryho, a zároveň se snažila sledovat celou chodbu i sál. Nechtěla, aby ji překvapil další špeh. „Myslím, že ti vládci se zdržují v Brémském lese,“ dokončila. „Všichni čtyři."

„Rand,“ vydechla Egwain podrážděně. „I když není k nalezení, stejně všechno komplikuje. Netušíš, jestli mu přišli nabídnout spojenectví, nebo ho předat Elaidě? Jinak mě nenapadá žádný důvod, proč by táhli tisíc leguí. Teď už musí vařit polívku z bot! Netušíte, jak těžký je zásobovat vojsko na pochodu.“

„Myslím, že to dokážu zjistit,“ řekla Elain. „Tedy to proč. A zároveň... Něco mě díky tobě napadlo, Egwain.“ Usmála se. Dneska se opravdu objevilo něco dobrého. „Myslím, že bych je mohla využít k tomu, abych si zabezpečila Lví trůn.“

Asne si prohlížela rám s výšivkou a povzdechla si, což přešlo v zívnutí. Mihotavé lampy poskytovaly bídné světlo, ale to nebyl dovůd, proč všichni její ptáčci byli jaksi nakřivo. Chtěla být v posteli a vyšívání nesnášela. Ale musela být vzhůru, a toto byl jediný způsob, jak se vyhnout hovoru s Chesmal. Tedy tomu, co Chesmal nazývala hovorem. Samolibě nafoukaná žlutá sestra se soustředila na svou výšivku na druhém konci místnosti a předpokládala, že každý, kdo se chopí jehly, se o práci zajímá stejně tolik co ona. Na druhou stranu Asne věděla, že pokud vstane, Chesmal ji začne brzy zasypávat příběhy o vlastní důležitosti. Během měsíců od zmizení Moghedien slyšela o Chesmalině účasti při výslechu Tamry Ospenyi nejméně dvacetkrát, a o tom, jak Chesmal přiměla červené zavraždit Sierin Vayu, než ji Sierin stačila nechat zavřít, snad padesátkrát! Podle její verze Chesmal sama zachránila černé adžah, a pokud by dostala sebemenší příležitost, vyprávěla by to. Takové řeči byly nejen nudné, ale i nebezpečné. Dokonce smrtelně nebezpečné, kdyby to zjistila Svrchovaná rada. A tak Asne potlačila další zívnutí, prohlédla si svou práci a propíchla pevně napjaté plátno. Možná kdyby udělala tu červenku větší, srovnalo by to křídla.

Cvaknutí petlice upoutalo jejich pozornost. Oba sloužící věděli, že je nemají obtěžovat, a v každém případě budou manželé tvrdě spát. Asne popadla saidar a připravila si tkanivo, které by vetřelce sežehlo na popel, a Chesmal také obklopila záře. Kdyby vstoupila nesprávná osoba, litovala by až do smrti.

Byla to Eldrith, s rukavicemi v ruce a tmavým pláštěm na ramenou. Obtloustlá hnědá sestra měla tmavé i šaty, ale bez ozdob. Asne nenáviděla nošení obyčejných vlňáků, ale potřebovaly se vyhnout pozornosti. Eldrith ubohé šaty padly.

Při pohledu na ně si povzdechla, zamrkala a zatvářila se zmateně. „Ach,“ řekla. „Kdo jste myslely, že jsem?“ Hodila rukavice na stolek u dveří a náhle si uvědomila svůj plášť a zamračila se, jako by jí teprve teď došlo, že ho má i nahoře. Pečlivě si odepnula stříbrnou sponu u krku a hodila plášť na židli.

Světlo saidaru kolem Chesmal zhaslo a ona odsunula vyšívací rám, aby mohla vstát. Díky přísné tváři vypadala vyšší, než byla, a to byla dost vysoká. Květiny jasných barev, které vyšívala, vypadaly jako ze zahrady. „Kde jsi byla?“ vyjela na Eldrith. Ta mezi nimi stála nejvýš a navíc ji Moghedien ustanovila ve velení, ale Chesmal si toho poslední dobou nevšímala. „Měla jsi být zpátky odpoledne a už je skoro půlnoc!“

„Zapomněla jsem na čas, Chesmal,“ opáčila Eldrith nepřítomně, zdánlivě ztracená v myšlenkách. „Už je to dávno, co jsem byla naposledy v Caemlynu. Vnitřní Město je úžasné a skvěle jsem pojedla v hostinci, na který jsem si vzpomněla. I když musím říct, že tam bylo méně sester. Avšak žádná mě nepoznala.“ Zadívala se na sponu, jako by si říkala, odkud se vzala, a pak si ji strčila do kapsáře.

„Zapomněla jsi,“ zopakovala Chesmal a propletla si prsty v pase. Možná proto, aby je nesevřela Eldrith na krku. Oči se jí leskly vzteky. „Zapomněla jsi.“

Eldrith znovu zamrkala, jako kdyby ji překvapilo, že s ní mluví. „Ach. Ty ses bála, že mě zase najde Kennit? Ujišťuji tě, že od Samary si dávám dobrý pozor, aby pouto zůstalo maskované.“

Občas si Asne říkala, nakolik je Eldrithina odtažitost hraná. Nikdo, kdo si nevšímá světa kolem, by tak dlouho nepřežil. Na druhou stranu byla dost nesoustředěná, aby nechala maskování nejednou sklouznout, než dorazily do Samary, což stačilo, aby ji její strážce našel. Poslušny Moghedienných rozkazů vyčkat jejího návratu se ukryly během bouří po jejím odchodu a čekaly, zatímco chátra toho takzvaného proroka vrazila do jižní Amadicie, a zůstaly v tom odporném, zničeném městě, i když už Asne byla přesvědčená, že je Moghedien opustila. Při té vzpomínce poněkud zkřivila ret. Odejít se rozhodly, když do města dorazil Eldrithin Kennit, přesvědčený, že je vražednice, a zpola přesvědčený, že je černá adžah, a odhodlaný ji zabít bez ohledu na následky pro sebe. Nikoliv překvapivě ona nebyla ochotná těm následkům čelit a odmítla nechat někoho, aby ho zabil. Jedinou alternativou byl útěk. A pak zase Eldrith navrhla, že Caemlyn je jejich jedinou nadějí.

„Zjistila jsi něco, Eldrith?“ zeptala se Asne zdvořile. Chesmal byla hloupá. I když právě teď svět vypadal dost poničený, všechno se zase spraví. Tak nebo tak.

„Cože? Aha. Jenom že pepřová omáčka není tak dobrá, jak jsem si pamatovala. Ale to je samozřejmě už padesát let.“

Asne potlačila povzdech. Nakonec možná přišel čas, aby se Eldrith stala nehoda.

Dveře se otevřely a do místnosti vklouzla Temaile tak tiše, že všechny překvapila. Maličká šedá s liščí tváří si přes ramena hodila župan s vyšívanými lvy, ale vepředu byl otevřený a byla vidět smetanová hedvábná noční košile, jež jí neslušně lnula k tělu. Na ruce měla náramek z kroucených skleněných kroužků. Tedy vypadaly jako skleněné, ale ani kladivem se nedaly rozbít.

„Byla jsi v Tel’aran’rhiodu,“ uhádla Eldrith a zamračila se na ter’angrial. Ale nemluvila zlobně. Od chvíle, kdy je Moghedien nechala přihlížet, když zlomila Liandrin, se Temaile všechny trochu bály. Asne přestala počítat, kolikrát za těch sto třicet let, co získala šátek, někoho zabila či mučila, ale málokdy viděla někoho tak... nadšeného... jako Temaile. Chesmal šedou sledovala, přičemž předstírala, že to nedělá, a mimoděk si nervózně olizovala rty. Asne honem zavřela pusu a doufala, že si toho u ní nikdo nevšiml. Eldrith rozhodně ne. „Dohodly jsme se, že to nebudeme používat,“ řekla a skoro prosila. „Moghedien určitě zranila Nyneiva, a když v Tel’aran’rhiodu dokáže přemoci i jednoho z Vyvolených, jakou naději máme my?“ Otočila se k ostatním a pokusila se o káravý tón. „Vy jste o tom věděly?“ Podařilo se jí mluvit jen trucovitě.

Chesmal se jí vzdorně podívala do očí a Asne předstírala nevinnost. Věděly to, ale kdo by se Chesmal postavil do cesty? Pochybovala, že by Eldrith víc než jen chabě zaprotestovala, kdyby tady byla.

Temaile přesně věděla, jak na ně působí. Při Eldrithině kázání by měla věšet hlavu a omluvit se, že šla proti jejímu přání. Místo toho se usmála. Ale její úsměv nikdy nedostoupil k očím, velkým a tmavým a příliš lesklým. „Mělas pravdu, Eldrith. Pravdu, že sem Elain přijde, a pravdu, že Nyneiva přijde s ní. Byly spolu a je jasné, že jsou obě v paláci.“

„Ano,“ odvětila Eldrith a trochu se pod Temailiným pohledem kroutila. „Dobrá.“ A rty si olízla ona a taky přešlápla. „Přesto, dokud nepřijdeme na to, jak se dostat přes všechny ty divoženky –“

„Ony jsou divoženky, Eldrith.“ Temaile se posadila a bezstarostně roztáhla nohy. Hlas jí ztvrdl. Nebyl velitelský, jen rázný. „Potíže nám budou dělat jen tři sestry a těch se můžeme zbavit. Můžeme chytnout Nyneivu a s ní možná i Elain.“ Náhle se předklonila. I když byla pomačkaná, nevypadala líně. Eldrith couvla, jako by ji Temaile zatlačila pohledem. „Proč jinak bychom tu byly, Eldrith? Proto jsme přišly.“

K tomu neměl nikdo co dodat. Za sebou měly řádku neúspěchů – v Tearu, v Tanchiku – které je mohly stát život, až je do rukou dostane svrchovaná rada. Ale ne, když měly za patrona jednu z Vyvolených, a jestli Moghedien Nyneivu tolik chtěla, třeba by se hodila i jiným. Skutečný problém bude najít Vyvoleného, kterému by svůj dárek předhodily. Nikdo kromě Asne se však nad touto částí nezamýšlel.

„Byli tam také další,“ pokračovala Temaile a znovu se opřela. Mluvila skoro znuděně. „Špehovali naše dvě přijaté. Muž, který se nechal vidět, a ještě někdo, koho jsem neviděla.“ Podrážděně našpulila rty. „Musela jsem zůstat za sloupem, aby mě ty holky nezahlédly. To by tě mělo potěšit, Eldrith. Že mě neviděly. Máš radost?“

Eldrith skoro koktala, když souhlasila.

Asne si dovolila pocítit své čtyři strážce, stále se blížili. Když opustily Samaru, přestala se maskovat. Jenom Powl z nich byl přítelem temnoty, ale ostatní udělají, co jim řekne, a uvěří tomu, co jim řekne. Bude nutné je skrývat před ostatními, ale chtěla mít po ruce ozbrojené muže. Svaly a ocel byly velmi užitečné. A kdyby došlo na nejhorší, vždycky mohla vytáhnout tu dlouhou rýhovanou tyč, kterou Moghedien neschovala tak dobře, jak si myslela.

Za okny obývacího pokoje bylo vidět šedé ranní světlo. Bylo časněji, než urozená paní Shiaine obvykle stávala, ale dnes ráno se oblékla ještě potmě. Nyní na sebe myslela jako na urozenou paní Shiaine. Na Mili Skaneovou, sedlářovu dceru, skoro úplně zapomněla. Ve všem, na čem skutečně záleželo, byla opravdu urozenou paní Shiaine Avarhin, a byla jí celá léta. Urozený pán Willin Avarhin zchudl a musel žít v polozbořené barabizně, kterou si ani nemohl dovolit nechat opravit. Se svou jedinou dcerou, poslední z upadajícího rodu, bydlel na venkově, daleko místa, kde by někdo mohl jejich chudobu odhalit, a teď z nich zbyly jenom kosti, zakopané v lese nedaleko té barabizny, a z ní se stala urozená paní Shiaine, a jestli tento vysoký, dobře postavený kamenný dům nebyl vyloženě zámek, pořád to byl majetek bohaté obchodnice. Ta už byla rovněž dávno po smrti, poté co přepsala zlato na svou „dědičku". Nábytek byl dobře vyrobený, koberce drahé, goblény a podušky vyšité zlatou nití a v krbu z modře žilkovaného mramoru burácel oheň. Na kdysi obyčejnou římsu nechala vyřezat řadu avarhinských srdcí a rukou.

„Ještě víno, holka,“ přikázala stroze a Falion přiběhla s vysokým stříbrným džbánem, aby jí dolila číši horkým vínem. Livrej služebné, s rudým srdcem a zlatou rukou na prsou, Falion slušela. Když letěla vrátit džbán na truhlici s přihrádkami, měla tvář jako masku. Pak se postavila ke dveřím.

„Hraješ nebezpečnou hru,“ poznamenala Marillin Gemaplhin a otáčela svou číší v dlaních. Byla to hubená žena s matnými, světle hnědými vlasy, byla hnědá a na Aes Sedai nevypadala. Hubený obličej a široký nos by se k Falionině livreji hodily víc než k jejímu modrému suknu a to se hodilo jen pro průměrnou obchodnici. „Je nějak odstíněná, já vím, ale až zase bude moct usměrňovat, budeme kvůli tomuhle křičet.“ Zvedla tenké rty v neveselém úsměvu. „A ty si možná budeš přát, abys mohla křičet.“

„Vybral to pro ni Moridin,“ opáčila Shiaine. „Selhala v Ebú Daru a on nařídil její potrestání. Neznám podrobnosti, a nechci je znát, ale jestli Moridin chce, aby ryla nosem v blátě, tak jí ho tam strčím tak hluboko, že bude ještě rok dýchat bláto. Nebo snad radíš neuposlechnout Vyvoleného?“ Už při tom pomyšlení stěží potlačila zachvění. Marillin se snažila zakrýt svůj výraz pitím, ale zavřela oči. „A co ty, Falion?“ zeptala se Shiaine. „Chtěla bys, abych Moridina požádala, aby tě odvedl pryč? Mohl by ti najít něco míň obtížného.“ A taky by mezci mohli zpívat jako slavíci.

Falion ani nezaváhala. Předvedla hluboké komornické pukrle a tvář měla ještě bledší než obvykle. „Ne, paní,“ vyhrkla. „Jsem se svou situací spokojená, paní.“

„Vidíš?“ řekla Shiaine druhé Aes Sedai. Velmi pochybovala, že je Falion byť vzdáleně spokojená, ale přijme cokoliv, než by čelila Moridinově nelibosti přímo. Ze stejného důvodu jí Shiaine povládne tvrdou rukou. Člověk nikdy nevěděl, co by Vyvolení mohli zjistit a špatně si vyložit. O sobě si myslela, že její selhání je hluboko pohřbeno, ale nehodlala riskovat. „Až bude moct zase usměrňovat, nebude muset být pořád komorná, Marillin.“ A stejně, Moridin řekl, že ji Shiaine může zabít, bude-li chtít. To platilo, kdyby ji její postavení začalo být příliš na obtíž. Řekl, že může zabít obě sestry, bude-li chtít.

„To je možné,“ podotkla Marillin temně, úkosem se podívala na Falion a zaškaredila se. „No, Moghedien mi nařídila pomáhat ti, jak to jen půjde, ale rovnou ti říkám, že do královského paláce nevstoupím. V celém městě je na můj vkus příliš mnoho sester, ale palác je přímo nacpaný divoženkami. Nedostala bych se ani na deset kroků, než by někdo zjistil, že tam jsem.“

Shiaine si povzdechla, zaklonila se, dala si nohu přes nohu a tou pohupovala. Proč si lidé pořád mysleli, že neví tolik, co oni? Svět byl plný hlupáků! „Moghedien ti nařídila, že mě máš poslouchat, Marillin. Vím to, poněvadž mi to Moridin řekl. Neřekl to tak otevřeně, ale myslím, že když luskne prsty, Moghedien skočí.“ Mluvit takhle o Vyvolených bylo nebezpečné, ale ona musela věci vyjasnit. „Chtěla bys mi zopakovat, co že to neuděláš?“

Aes Sedai si olízla rty a znovu úkosem pohlédla na Falion. Bála se snad, že skončí stejně? Pravdou bylo, že Shiaine by Falion okamžitě vyměnila za pořádnou komornou. No, pokud by si mohla ponechat i další služby. Nejspíš budou obě muset umřít, až tohle skončí. Shiaine nerada nechávala nedokončenou práci.

„O tom jsem nelhala,“ řekla Marillin. „Vážně se nedostanu daleko. Ale jedna žena je už v paláci. Udělá, co potřebuješ. Možná ale chvíli potrvá se s ní spojit.“

„Jenom zařiď, ať to netrvá příliš dlouho, Marillin.“ Aha, takže jedna ze sester v paláci je černá adžah, co? Musela to být Aes Sedai, ne jenom temná družka, aby dokázala, co Shiaine potřebovala.

Otevřely se dveře a dovnitř nahlédl Murellin. Byl tak mohutný, že prostor málem vyplnil. Za ním zahlédla dalšího muže. Když kývla, Murellin ustoupil stranou a kývl na Daveda Hanlona, že může vstoupit. Potom za ním dveře zavřel. Hanlon měl tmavý plášť, ale zvedl ruku a stiskl Falion prs. Ta se na něj zlostně mračila, ale neodvažovala se pohnout. Hanlon byl součástí jejího trestu. Přesto se Shiaine nehodlala koukat, jak tu ženu ohmatává.

„To udělej později,“ nařídila mu. „Jak to šlo?“

Hanlon se zeširoka usmál. „Pochopitelně to šlo tak, jak jsem to plánoval.“ Odhodil si hbitě cíp pláště přes rameno a odhalil zlaté uzly hodnosti na červeném kabátě. „Mluvíš s kapitánem královniny osobní stráže.“

11

Představy o důležitosti

Aniž by se díval, Rand prošel průchodem do velké tmavé místnosti. Napětím z držení tkaniva, z boje se saidínem, se zapotácel. Chtěl vyzvracet celý obsah žaludku. Udržet se vestoje mu dalo práci. Škvírami v okenicích sem pronikalo trochu světla, jen dost, aby s jedinou silou v sobě viděl. Nábytek a velké, látkou zakryté předměty skoro vyplňovaly místnost. Mezi nimi byly sudy, do jakých se ukládalo nádobí, a truhlice všech tvarů a velikostí, bedny, krabice a maličkosti. Zůstalo jen tolik místa, aby se dalo projít. Rand si byl jistý, že tu nenarazí na žádné sluhy. Nejvyšší poschodí královského paláce bylo plné takových skladišť, která vypadala jako půdy obrovských venkovských domů, a byla stejně zapomenutá. Kromě toho byl přece ta’veren. Dobré bylo, že tu nikdo nebyl, když se otevíral průchod. Jeden okraj prořízl prázdnou truhlu zabalenou v popraskané kůži a druhý odřízl kousek z dlouhého, intarzovaného stolu plného váz a dřevěných krabic. Tak před sto lety z něj možná jídávala nějaká andorská královna.

Před dvěma sty lety, smál se mu v hlavě Luis Therin. Je to moc dávno. Pro lásku Světla, nech to být! Tohle je Jáma smrti! Hlas zeslábl, jak muž uprchl do koutů Randovy mysli.

Pro jednou měl vlastní důvody poslouchat Therinovy stížnosti. Spěšně kývl na Min, aby prošla za ním na druhou stranu průchodu, a jakmile vsotupila, průchod za ní zavřel ve svislé čáře světla propouštěného saidínu. S tím ho přešla i nevolnost. Hlava se mu stále trochu točila, ale už neměl pocit, že začne zvracet nebo spadne nebo obojí. Ale pocit špíny zůstal, špína Temného do něj pronikala z tkaniv, jež kolem sebe zavázal. Přehodil si kožený tlumok na druhé rameno a snažil se zároveň si rukávem otřít pot z čela. Nemusel si však dělat starosti, že si toho Min všimne.

Modrými holínkami na vysokých podpatcích rozvířila prach na podlaze. Vytáhla z rukávu krajkou lemovaný kapesníček právě včas, aby chytila první pšíknutí, po němž následovala další. Byl by raději, kdyby byla ochotná zůstat v šatech. Na modrém kabátě měla na rukávech a klopách vyšité bílé kytičky a světleji modré spodky jí obepínaly hýždě. Za pasem měla strčené jasně modré rukavice se žlutou výšivkou a plášť se žlutými spirálami jí držel špendlík ve tvaru růže. Vypadala, jako kdyby dorazila obvyklým způsobem, ale přitáhla by pozornost každého. Rand byl v drsném hnědém suknu jako nějaký dělník. V posledních dnech se většinou zcela bezostyšně ukazoval, ale tentokrát nechtěl jen odejít, než někdo zjistí, že je tady, nechtěl, aby kromě několika málo lidí vůbec někdo zjistil, že tu byl.

„Proč se na mě tak culíš a taháš se za ucho jako pitomec?“ chtěla vědět a nacpala si kapesník zpátky do rukávu. Ve velkých tmavých očích se jí objevilo podezření.

„Právě jsem si říkal, jak jsi krásná,“ poznamenal. Byla. Nemohl se na ni podívat, aby ho to nenapadlo. Nebo aniž by zalitoval, že je příliš slabý, aby ji poslal do bezpečí.

Zhluboka se nadechla a kýchla, než si stačila dát ruku před pusu, a potom se na něj zamračila, jako by to byla jeho vina. „Opustila jsem kvůli tobě svýho koně, Rande al’Thore. Natočila jsem si pro tebe vlasy. Vzdala jsem se kvůli tobě svýho života! Nevzdám se svýho kabátu a gatí! Kromě toho mě tady ještě nikdo neviděl v šatech dýl, než mi trvalo se z nich převlíct. Víš, že tohle nebude fungovat, pokud mě nepoznají. A s tímhle obličejem rozhodně nemůžeš předstírat, že ses sem zatoulal z ulice.“

Bez přemýšlení si přejel rukou po bradě a nahmatal vlastní obličej, jenže ten Min neviděla. Každý, kdo by se na něj podíval, by uviděl muže o hodný kus menšího a o celá léta staršího než Rand al’Thor, s matnými černými vlasy, tupýma hnědýma očima a bradavicí na baňatém nose. Jenom ten, kdo by se ho dotkl, mohl proniknout zrcadlovou maskou. Dokonce ani asha’man by ji neviděl, neboť vlákna byla převrácená. I když pokud by v paláci byl asha’man, mohly by se jeho plány hodně zvrtnout. Při této návštěvě nesmělo dojít na zabíjení. V každém případě měla Min pravdu. S takovým obličejem by ho do andorského královského paláce bez doprovodu nepustili.

„Hlavně když to co nejrychleji vyřídíme,“ řekl. „Než si někdo domyslí, že když tu jsi ty, možná tu jsem i já.“

„Rande,“ vyhrkla tiše a velice ostražitě si ho prohlížela. Položila mu ruku na prsa a vážně se na něj zadívala. „Rande, opravdu musíš vidět Elain. A Aviendhu. Asi. Víš, že tu nejspíš je taky. Kdybys –“

Jen zavrtěl hlavou a přál si, aby to byl neudělal. Závrať ho ještě úplně nepřešla. „Ne!“ vyjel stroze. Světlo! Ať už Min říkala cokoliv, nemohl uvěřit, že ho Elain i Aviendha milují obě. Ani to, že jí fakt, že ho milují, pokud to byl fakt, nevadí. Takhle divné ženské přece jen nebyly! Elain a Aviendha měly důvod ho nenávidět, ne milovat, a přinejmenším Elain to dala jasně najevo. Horší bylo, že on je miloval obě a Min taky! Musel být tvrdý jako ocel, ale měl strach, že se rozbije, kdyby jim musel čelit všem třem najednou. „Najdeme Nyneivu a Mata a zmizíme, jak nejrychleji to půjde.“ Otevřela pusu, ale on jí nedal příležitost promluvit. „Nehádej se se mnou, Min. Teď na to není čas!“

Min naklonila hlavu na stranu a nasadila pobavený úsměv. „Copak jsem se s tebou někdy hádala? Copak vždycky neudělám přesně to, co mi řekneš?“ A jako kdyby ta lež nestačila, dodala: „Chtěla jsem říct, že jestli spěcháš, tak proč stojíme v tomhle zaprášeným skladišti?“ A na zdůraznění znovu pšíkla.

Bylo méně pravděpodobné, že vzbudí pozornost, i když byla takhle oblečená, a proto vystrčila hlavu ze dveří první. Zřejmě skladiště nebylo tak úplně zapomenuté. Těžké závěsy ani nezavrzaly. Rychle se rozhlédla, vyběhla ze dveří a kývla na něj, ať jde za ní. Ta’veren neta’veren, ulevilo se mu, že je chodba prázdná. I nejpokornější sluha by se mohl divit, kdyby je uviděl vycházet ze skladiště v horní části paláce. Přesto brzy narazí na lidi. V tomto paláci nebylo tolik služebnictva jako ve Slunečním paláci či v Tearském Kameni, ale na takovém místě jich pořád musely být stovky. Rand šel vedle Min a snažil se šourat a civět na jasné nástěnné koberce, vyřezávané deštění a leštěné truhly. Takhle vysoko nebylo nic z toho zvlášť nádherné, ale obyčejný dělník by stejně civěl.

„Musíme se dostat co nejrychleji dolů,“ zamumlal. V dohledu stále nikdo nebyl, ale za rohem by mohlo být deset lidí. „Pamatuj, jen se zeptej prvního sluhy, kterého uvidíme, kde najdeme Nyneivu a Mata. Nevymýšlej si, pokud nebudeš muset.“

„No, díky, žes mi to připomněl, Rande. Věděla jsem, že mi něco vypadlo z hlavy, a nemohla jsem přijít na to co.“ Usmívala se však stísněně a cosi zamručela.

Rand si povzdechl. Tohle bylo příliš důležité, aby hrála nějaké hloupé hry, což by samozřejmě udělala, kdyby ji nechal. Ne že by to ona viděla takhle. Ale občas se její představa o tom, co je důležité, značně lišila od jeho. Velice se lišila. Bude na ni muset dohlédnout.

„Ach, paní Farshawová,“ řekla za nimi jakási žena. „Je to paní Farshawová, není-liž pravda?“

Tlumok se zhoupl a tvrdě Randa udeřil do zad, jak se prudce otočil. Baculatá, prošedivělá žena, civící užasle na Min, byla nejspíš ta poslední osoba, kterou chtěl potkat, kromě Elain či Aviendhy. Napadlo ho, proč asi nosí červený tabard s velkým stříbrným lvem na přednici. Přikrčil se a vyhýbal se přímému pohledu na ni. Právě jako dělník dělající svou práci. Neměla důvod podívat se na něj dvakrát.

„Paní Harforová?“ vykřikla Min a nadšeně se usmála. „Ovšem, jsem to já. A ty jsi jistě právě ta pravá, koho hledám. Obávám se, že jsem se ztratila. Můžeš mi říct, kde najdu Nyneivu z al’Mearů? A Mata Cauthona? Tady ten chlapík má něco, co po něm Nyneiva chtěla.“

První panská se na Randa zamračila, ale hned se zase podívala na Min. Zvedla obočí nad jejím oblečením, nebo možná kvůli tomu, jak bylo zaprášené, ale nezmínila se o tom. „Mat Cauthon? Myslím, že toho pána neznám. Leda by to byl nějaký nový sluha nebo gardista,“ dodala pochybovačně. „A Nyneiva Sedai má plno práce. Asi bude nejlepší, když to převezmu a dám jí to do pokoje.“

Rand se prudce narovnal. Nyneiva Sedai? Proč by ji ostatní – opravdické Aes Sedai – nechávaly hrát tu hru dál? A Mat že tu není? Zřejmě tu ani nikdy nebyl. Před očima mu zavířily barvy, skoro vytvořily obraz, jejž rozeznal. Ve chvilce to bylo pryč, ale on se zapotácel. Paní Harforová se na něj opět zamračila a zafrkala. Nejspíš ho považovala za opilého.

Min se zamračila také, ale zamyšleně, a poklepávala si prstem na bradu. „Myslím, že Nyneiva... Sedai ho chce vidět osobně.“ Zaváhání bylo nepatrné. „Nemohla bys ho doprovodit do jejích pokojů, paní Harforová? Já musím vyřídit ještě něco jiného. Tak se chovej slušně, Nuli, a udělej, co se ti řekne. Hodný chlapík.“

Rand otevřel pusu, jenže než ze sebe dostal slovo, ona vyrazila pryč a málem utíkala. Plášť za ní jen vlál. Světlo ji spal, ona letěla najít Elain! Mohla by všechno zničit!

Tvé plány selžou, protože chceš žít, blázne. Hlas Luise Therina byl drsný a upocený šepot. Přijmi to, že jsi mrtvý. Přijmi to a přestaň mě mučit, blázne! Rand hlas potlačil do tlumeného bzučení, jako by mu v temnotě hlavy bzučela kousalka. Nuli? Co za jméno je Nuli?

Paní Harforová za Min zírala s otevřenou pusou, dokud nezmizela za rohem, a pak si popotáhla tabard, což bylo zbytečné. Obrátila se nesouhlasně na Randa. I se zrcadlovou maskou viděla muže vyššího než ona, ale Reene Harforová nebyla žena, která by se nechala takovou maličkostí vyvést z míry. „Nevěřím ti, Nuli,“ řekla a prudce svraštila obočí, „tak si dávej pozor, pokud máš nějaký mozek. Dobrý pozor si dávej.“

Rand si přidržel řemen od tlumoku a druhou rukou se zatahal za kštici na čele. „Ano, paní,“ zamumlal drsně. První panská by mohla jeho skutečný hlas poznat. Všechno měla odmluvit Min, dokud nenajdou Nyneivu a Mata. Co pod Světlem bude dělat, jestli Min přivede Elain? A možná i Aviendhu? Tu nejspíš taky. Světlo! „Promiň, paní, ale měli bychom si pospíšit. Je nutné, abych Nyneivu viděl co nejdřív.“ Nadhodil si tlumok. „Chtěla to fakt honem.“ Kdyby to vyřídil, než se Min vrátí, mohl by s ní zmizet dřív, než by musel čelit těm dvěma.

„Kdyby to Nyneiva Sedai považovala za naléhavé,“ odsekla tlustá komorná a zdůraznila titul, který on vynechal, „byla by nechala zprávu, že tě čeká. Teď pojď za mnou a svoje poznámky a názory si nech pro sebe.“

Vyrazila bez čekání na odpověď, bez ohlížení, plula s majestátním půvabem. Nakonec co mohl dělat než to, co mu řekne? Jak si vzpomínal, první panská byla zvyklá, že všichni dělají, co jim řekne. Natáhl krok, aby ji dohonil, ale udělal vedle ní jen jeden krok, než na její polekaný pohled couvl, zatahal se za vlasy a zamumlal omluvu. Nebyl zvyklý chodit za nikým. Rozhodně mu to nevylepšilo náladu. Stále se mu trochu točila hlava a cítil špínu. Poslední dobou měl zřejmě špatnou náladu dost často, pokud s ním nebyla Min.

Než se dostali příliš daleko, začali se v chodbách objevovat olivrejovaní sloužící, leštící, oprašující, donášející, odnášející a pobíhající sem a tam. Nepřítomnost lidí, když s Min vycházeli ze skladiště, zřejmě byla vzácná. Zase ta’veren. Sešli po úzkých schodech pro služebnictvo, zabudovaných do zdi, a dole bylo ještě víc lidí. A ještě něco. Spousta žen, které neměly livrej. Domanky s měděnou pletí, malé bledé Cairhieňanky, ženy s olivovou pletí a tmavýma očima, jež rozhodně nebyly z Andoru. Když je viděl, musel se usmát, spokojeně se usmát. U žádné neviděl bezvěkou tvář a hodně z nich mělo vrásky, jež nikdy tvář Aes Sedai nezdobily, ale občas, když se k některé přiblížil, naskočila mu husí kůže. Ony usměrňovaly nebo alespoň držely saidar. Paní Harforová ho taky vedla kolem zavřených dveří, kde ho to svrbělo ještě víc. Za těmi dveřmi musely usměrňovat další ženy.

„Promiň, paní,“ zachraptěl Nuliho hlasem. „Kolik Aes Sedai je v paláci?“

„Do toho ti nic není,“ odsekla. Potom se však na něj ohlédla, povzdechla si a povolila. „Asi ničemu neuškodí, že to víš. Pět, včetně urozené paní Elain a Nyneivy Sedai.“ Do hlasu se jí vloudila pýcha. „Už je to dávno, co tu tolik Aes Sedai požádalo o hostovské právo naráz.“

Rand by se byl zasmál, a docela pobaveně. Pět? Ne, to zahrnovalo i Nyneivu a Elain. Tři opravdové Aes Sedai. Tři! Na těch ostatních nezáleželo, ať byly kdokoliv. Začínal věřit, že ty řeči o stovkách Aes Sedai postupujících na Caemlyn s vojskem znamenají, že by jich tolik mohlo následovat Draka Znovuzrozeného. Místo toho byla i jeho původní naděje, že jich získá pár tuctů, silně přehnaná. Řeči byly jenom řeči. Nebo nějaký Elaidin plán. Světlo, kde je Mat? Hlavou mu zavířily barvy – na okamžik měl dojem, že vidí Matovu tvář – a klopýtl.

„Když sem přijdeš opilý, Nuli,“ vyjela paní Harforová přísně, „odejdeš a budeš toho litovat. Osobně na to dohlídnu!“

„Ovšemže, paní,“ zamumlal Rand a zatahal se za vlasy na čele. V hlavě se mu Luis Therin chechtal šíleným, uplakaným smíchem.

Musel sem přijít – nebylo zbytí – ale už byl připravený toho litovat.

Nyneiva a Talaan, obklopené světlem saidaru, na sebe hleděly ze vzdálenosti čtyř kroků před krbem, kde hořel oheň. Nebo ji možná zahřívá ta námaha, říkala si Nyneiva. Tato lekce již podle zdobených hodin na zdobené krbové římse trvala celou hodinu. Hodina usměrňování bez odpočinku by zahřála každého. Měla tady být Sareitha, ne ona, ale hnědá sestra vyklouzla z paláce a nechala jen zprávu, že má ve městě nutné vyřizování. Careane odmítla učit dva dny po sobě a Vandene pořád odmítala učit kdykoliv kvůli směšné výmluvě, že když učí Kirstian a Zaryu, nemá už na nic jiného čas.

„Takhle,“ pravila a švihla svým pramenem ducha kolem štíhlé učednice Mořského národa ve snaze ji zahnat. Přidala do rány sílu a zahnala dívku ještě dál a zároveň usměrnila třemi různými způsoby vzduch. Jedno tkanivo Talaan přes modrou lněnou halenu trefilo do žeber. Byla to prostá finta, ale dívka překvapeně zafuněla a na okamžik maličko popustila pravý zdroj. V té chviličce Nyneiva přestala tlačit na druhý pramen a švihla po původním cíli. Vrazit na Talaan štít bylo jako praštit se do zdi – až na to, že ji to zaštípalo nejen na dlani, ale na celé kůži, což věc moc nevylepšilo – ale záře saidaru zmizela a poslední dva prameny vzduchu uvěznily Talaan ruce u boků a stáhly jí kolena k sobě.

Velmi dobré provedení, kdyby si to Nyneiva myslela. Ta holka byla hbitá, tkaniva ovládala skvěle. Kromě toho snažit se odstínit někoho, kdo držel jedinou sílu, bylo přinejlepším riskantní a přinejhorším marné, pokud jste nebyly o hodně silnější než druhá žena – a občas i potom – a Talaan jí byla v podstatě rovna. Proto se také neusmála. Připadalo jí to nedávno, kdy sestry žasly nad její silou a věřily, že jen několik Zaprodanců je silnějších. Talaan ale ještě ani nezačala zpomalovat. Byla teprve dítě. Patnáct? Možná mladší! Jen Světlo ví, jaký bude její potenciál. Žádná z hledaček větru se o tom aspoň nezmínila a Nyneiva se nehodlala ptát. Nechtěla vědět, o kolik silnější ta holka Mořského národa bude. Vůbec ne.

Talaan šoupala bosýma nohama po zeleném koberci se vzorem a marně se snažila prorazit štít, který Nyneiva snadno udržela, pak si poraženecky povzdechla a sklopila oči. I když se jí dařilo sledovat Nyneiviny příkazy, chovala se, jako kdyby neuspěla, a teď se choulila tak sklíčeně, jako by ji vzpřímeně drželo jenom tkanivo vzduchu.

Nyneiva prameny propustila, upravila si šátek a otevřela ústa, aby Talaan řekla, co udělala špatně. A poukázala – znovu – že nemá smysl snažit se prorazit, pokud nebude o hodně silnější než ta, kdo ji odstíní. Mořský národ zřejmě nevěřil ničemu, co se jim řeklo, dokud se jim to neřeklo desetkrát a neukázalo dvacetkrát.

„Využila proti tobě tvou vlastní sílu,“ poznamenala Senine din Ryal neomaleně, než stačila Nyneiva promluvit. „A zase odlákala tvou pozornost. Je to jako zápas, holka. A to ty umíš.“

„Zkus to znovu,“ přikázala Zaida a kývla tmavou, potetovanou rukou.

Všechna křesla v místnosti byla odsunuta ke zdi, i když nebylo zapotřebí prostor vyčistit, a Zaida lekci sledovala spolu se šesti hledačkami větru v křiklavých červených, žlutých a modrých hedvábných brokátech a jasně obarveném lnu, se spoustou náušnic, kroužků v nose a řetízcích s medailonky. Tak to bylo vždy. Ke skutečné lekci se použila jedna ze dvou učednic – nebo místo učednice donutily Merilille, jak slyšela Nyneiva, pokud sama neučila – zatímco Zaida a nějaká skupina hledaček větru se dívaly. Paní vln pochopitelně nemohla usměrňovat, i když ta tu byla vždy, a žádná z hledaček větru se nemohla ve skutečnosti tak snížit, aby se zúčastnila osobně. Ach, to nikdy.

Podle Nyneivina odhadu byla dnešní skupina dost divná, vzhledem k posedlosti Mořského národa hodnostmi. Zaidina vlastní hledačka větru, Shielyn, seděla napravo. Byla to štíhlá, rezervovaná žena, skoro tak vysoká jako Aviendha, o hodně vyšší než Zaida. Tak to bylo správné, aspoň pokud tomu Nyneiva rozuměla, ale po Zaidině levici byla Senine a ta sloužila na karavele, jednom z menších plavidel Mořského národa, a její bylo nejmenší z nejmenších. Samozřejmě ta svraštělá žena s vrásčitou tváří a šedými vlasy kdysi nosila víc než současných šest náušnic a víc zlatých medailonků na řetízku přes levou tvář. Bývala hledačkou větru paní lodí, než na to místo byla zvolena Nesta din Reas, ale podle jejich zákona, když zemřela paní lodí nebo paní vln, její hledačka větru musela začít znovu na nejnižší úrovni. Ale bylo toho víc než jen úcta k Seninině současné pozici, tím si byla Nyneiva jistá. Rainyn, mladá žena s tvářemi jako jablíčka, také sloužící na karavele, seděla hned vedle ní, a vedle Shielyn zase Kurin, žena s kamennou tváří, připomínající černou řezbu. Díky tomu musely sedět Caire a Tebreille až úplně na kraji, a ty obě byly hledačkami paní vln, se čtyřmi tlustými náušnicemi v každém uchu a se skoro tolika medailonky jako Zaida. Možná proto, aby ty dvě povýšené sestry držely co nejdál od sebe. Nenáviděly se s vášní, které dosáhnou jenom pokrevní příbuzní. Tak to možná bylo. Pochopit Atha’an Miere bylo ještě horší než pokoušet se chápat muže. Žena by se z toho mohla zbláznit.

Nyneiva si jen cosi zamumlala, posunula si šátek a připravila se i s prameny. Čistá radost z toho, že drží saidar, mohla těžko soupeřit s jejím rozčilením. Zkus to znovu, Nyneivo. Ještě jednou, Nyneivo. Udělej to hned, Nyneivo. Alespoň že tady nebyla Renaile. Často chtěly, aby je učila věci, které neznala tak dobře jako jiné – a příliš často věci, které skoro vůbec neznala, jak si neochotně připustila, ve Věži se jí nedostalo většího výcviku – a kdykoliv sebeméně zaváhala, Renaile měla ohromnou radost, že ji vidí se potit. Ostatní ji také donutily se potit, ale neměly z toho tak velkou radost. Rozhodně po hodině byla unavená. Do háje se Sareithou a její pochůzkou!

Udeřila znovu, jenže tentokrát se Talaanin pramen ducha setkal s jejím mnohem lehčeji, než čekala, a její vlastní pramen projel mnohem dál na stranu, než čekala. Náhle z holky vyletělo šest tkaniv vzduchu a Nyneiva je rychle přeřízla ohněm. Přeťaté prameny udeřily zpátky do Talaan, ale než pořádně zmizely, objevilo se šest dalších a rychleji než předtím. Nyneiva sekla. A zírala, když Talaanino tkanivo projelo kolem jejího, obalilo ji a odřízlo od saidaru. Byla odstíněná! Talaan ji odstínila! A navíc, jako poslední ponížení, jí prameny vzduchu pevně spoutaly paže a nohy a pomačkaly sukni. Kdyby se nenechala tak rozčílit Sareithou, nikdy by se to nestalo.

„Ta holka ji má,“ řekla Caire překvapeně. Nikdo by si ani nepomyslel, že je to matka Talaan, podle toho, jak chladný pohled po ní vrhla. Ve skutečnosti Talaan zřejmě vlastní úspěch dost překvapil, okamžitě prameny propustila a sklopila oči.

„Velmi dobře, Talaan,“ pochválila ji Nyneiva, protože to žádná jiná neudělala, ani ji nijak nepovzbudila. Podrážděně škubla šátkem. Nebylo nutné holce říkat, že měla štěstí. Byla rychlá, pravda, ale Nyneiva si nebyla jistá, že dokáže usměrňovat ještě déle. Rozhodně nebyla v nejlepším stavu. „Bojím se, že dneska už nemám čas, takže –“

„Zkus to znovu,“ nařídila jí Zaida a napjatě se předklonila. „Chci se na něco podívat.“ To nebylo vysvětlení ani náznak omluvy, zcela prostě konstatovala fakt. Zaida nikdy nic nevysvětlovala, ani se neomlouvala. Prostě očekávala poslušnost.

Nyneivu napadlo, že jí řekne, že stejně nemůže vidět nic z toho, co dělají, ale hned to zavrhla. Ne se šesti hledačkami větru v místnosti. Přede dvěma dny svůj názor vyjádřila nahlas a rozhodně to nehodlala opakovat. Snažila se to brát jako pokání za mluvení bez přemýšlení, ale moc to nepomáhalo. Přála si, aby je nikdy nenaučila se propojit.

„Ještě jednou,“ řekla stísněně a otočila se k Talaan, „a pak budu muset jít.“

Tentokrát na ten trik byla připravená. Usměrnila a reagovala na její tkanivo obratněji a s mnohem větší silou. Dívka se jen nejistě usmívala. Tak ona si myslela, že se Nyneiva nechá rozptýlit těmi nepatřičnými prameny vzduchu, co? Talaanino tkanivo se kolem ní začalo kroutit a ona hbitě setkala vlastní, aby ho zachytila. Bude připravená, až ta ženská přijde se svými prameny vzduchu. Nebo to možná tentokrát vzduch nebude. Určitě nic nebezpečného. Tohle bylo cvičení. Jenže Talaanin pramen ducha otočku nedokončil a Nyneiva široce minula, když po ní Talaan švihla a zachytila ji. Znovu saidar zhasl a Nyneivu spoutala pouta ze vzduchu.

Opatrně se nadechla. Zřejmě bude muset té mladé ženě poblahopřát. Z tohohle se nedostane. Kdyby měla volnou ruku, vyrvala by si cop z hlavy.

„Zadrž!“ nařídila Zaida, vstala a zamířila k Nyneivě. Červené hedvábné kalhoty jí šustily nad bosýma nohama a rudá šerpa, zavázaná na složitý uzel, se jí houpala u boku. Hledačky větru vstaly také, podle hodnosti. Caire a Tebreille se navzájem ledově nevnímaly, když spěchaly za paní vln, a Senine a Rainyn se postavily dozadu.

Talaan na Nyneivě poslušně podržela štít i pouta, takže ta tu stála jako socha. A soptila jako konvice příliš dlouho na ohni. Odmítla se vrtět jako rozbitá loutka, ale víc by stejně dělat nemohla. Caire a Tebreille si ji prolížely s ledovým přezíráním a Kurin opovržlivě jako každého obyvatele země. Žena s tvrdým pohledem neohrnovala nos a ani se neškaredila, vlastně se vůbec nijak netvářila, ale člověk s ní nemusel být dlouho, aby zjistil její názor. Jen Rainyn se zatvářila nepatrně soucitně, smutně se pousmála.

Zaida se Nyneivě podívala do očí. Byly asi stejně vysoké. „Držíš ji co nejpevněji, učednice?“

Talaan se hluboce uklonila a dotkla se čela, rtů a srdce. „Jak přikazuješ, paní vln,“ zašeptala.

„Co to znamená?“ chtěla vědět Nyneiva. „Nech mě jít. Možná vám projde, když takhle zacházíte s Merilille, ale jestli si jenom na chvilku myslíš –!“

„Říkalas, že tento štít se nedá prorazit, pokud nejsi o hodně silnější,“ přerušila ji Zaida. Nemluvila drsně, chtěla však být slyšet. „Světlo dej, zjistíme, jestli nás učíš správně. Je dobře známo, jak Aes Sedai točí pravdou jako na obrtlíku. Hledačky větru, vytvořte kruh. Kurin, ty povedeš. Jestli se osvobodí, dohlédneš na to, aby neuškodila. Na popud... Učednice, přípravte se ji obrátit hlavou dolů, až napočítám do pěti. Jedna.“

Hledačky větru obklopilo světlo saidaru, všechny dohromady, jak se propojily. Kurin tam stála rozkročená, s rukama v bok, jako by stála na palubě lodi. Už z jejího výrazu bylo jasné, že je předem přesvědčená, že odhalí vytáčky, pokud ne otevřenou lež. Talaan se zhluboka nadechla a pro jednou stála rovně, ani nemrkla, jen se úzkostně dívala po Zaidě.

Nyneiva zamrkala. Ne! Tohle jí přece nemohly udělat! Ne znovu! „Říkám vám,“ řekla mnohem klidněji, než se cítila, „neexistuje žádný způsob, jak bych mohla štít prorazit. Talaan je příliš silná.“

„Dvě,“ řekla Zaida a zkřížila ruce na prsou. Na Nyneivu se dívala, jako by tkanivo skutečně viděla.

Nyneiva zatlačila na štít. Jako kdyby tlačila do kamenné zdi. „Poslouchej mě, Za... ehm... paní vln.“ Rozhodně nemělo smysl si ji znepřátelit ještě víc. Tyhle ženské se držely správného oslovení. Držely se příliš mnoha věcí. „Merilille vám určitě řekla o odstínění aspoň něco. Ona složila tři přísahy. Nemůže lhát.“ Egwain měla s tou holí přísah možná pravdu.

Zaida neuhnula, tvářila se stejně. „Tři."

„Poslouchej mě,“ vyhrkla Nyneiva a bylo jí jedno, že mluví trochu zoufale. Možná víc než trochu. Zatlačila do štítu tvrději, pak jak nejvíc to šlo. Klidně by mohla tlouct hlavou do balvanu, mělo by to asi stejný účinek. Instinktivně, byť marně, zápolila s pouty vzduchu, až se jí třásně na šátku třásly. Měla asi stejnou naději, že se osvobodí, jako že prorazí štít, ale nemohla si pomoci. Už ne! To by už nezvládla! „Musíš mě poslechnout!“ „Čtyři.“

Ne! Ne! Už ne! Zoufale škrábala na štít. Možná byl tvrdý jako kámen, jenže byl cítit jako sklo, hladký a kluzký. Cítila za ním pravý zdroj, skoro ho viděla, jako světlo a teplo za hranicí zorného pole. V zoufalství, s funěním, hmatala po celém hladkém povrchu. Měl okraj, jako kruh, zároveň dost malý, aby ho udržela v ruce, a také dost velký, aby pokryl celý svět, ale když se pokusila proklouznout kolem okraje, ocitla se zase uprostřed. Nebylo to k ničemu. Zjistila to už dávno, zkoušela to už dávno. Srdce jí bušilo, jako by jí mělo prasknout. Marně se snažila uklidnit a honem hmatala zpátky k okraji, osahávala ho, aniž by se ho snažila obejít. Bylo tam jedno místo, které bylo... měkčí. Předtím si toho nevšimla. Ten měkký bod – malý hrbol? – vypadal stejně jako všechno kolem a nebyl o moc měkčí, ale ona se proti němu vrhla. A ocitla se zpátky uprostřed. V zoufalství se proti němu vrhala stále dokola a stále ji to vracelo do středu, aniž by se zastavila před dalším útokem. Znovu. Ach, Světlo! Prosím! Musela, než...!

Náhle jí došlo, že Zaida ještě neřekla pět. Lapajíc po dechu, jako by uběhla deset mil, zůstala zírat. Po tvářích a po zádech jí stékal pot. Stékal jí mezi prsa až na břicho. Nohy se jí podlamovaly. Paní vln se jí podívala do očí a zamyšleně si prstem poklepávala na rty. Kruh šesti stále obklopovala záře a Kurin mohla být opovržlivou kamennou sochou, ale Zaida neřekla pět.

„Opravdu se snažila tak silně, jak to vypadalo, Kurin,“ optala se paní vln nakonec, „nebo bylo všechno to zmítání a kňučení jen na ukázku?“ Nyneiva se pokoušela o vzdorné mračení. Ona nekňučela! Nebo ano? Její mračení na Zaidu neudělalo větší dojem než déšť na skálu.

„S takovou silou, paní vln,“ přiznala Kurin váhavě, „že by na zádech unesla brigu.“ Ty černé oblázky jejích očí však stále vypadaly pohrdlivě. Její úctu si získali jen ti, kdo žili na moři.

„Propusť ji, Talaan,“ rozkázala Zaida a štít i pouta zmizely, když se otočila a zadívala se na křesla, aniž by se na Nyneivu ohlédla. „Hledačky větru, až odejde, promluvím si s vámi. Uvidíme se zítra ve stejnou hodinu, Nyneivo Sedai.“

Nyneiva si uhladila pomačkané sukně a podrážděně si roztřásla šátek a pokusila se získat zpět trochu důstojnosti. Nebylo to snadné, jak byla celá zpocená a roztřesená. Ona rozhodně nekňučela! Snažila se nedívat na ženu, která ji odstínila. Dvakrát! Stála tam, měkká jako máslo, s očima upřenýma na koberec. Cha! Nyneiva si přehodila šátek přes ramena. „Zítra je na řadě Sareitha Sedai, paní vln.“ Aspoň hlas měla klidný. „Budu mít práci až do –“

„Tvoje výuka je víc poučná než ostatních,“ pravila Zaida a stále se nenamáhala na ni podívat. „Ve stejnou hodinu, nebo pošlu tvé žačky, aby tě přivedly. Teď můžeš jít.“ A z jejího tónu bylo jasné, že teď odejde.

Nyneiva s námahou polkla námitky. Měly hořkou příchuť. Víc poučné? Co to znamená? Usoudila, že to ani nechce vědět.

Dokud neodejde z místnosti, byla učitelka – Mořský národ lnul ke svým pravidlům. Nyneiva hádala, že nedodržování pravidel by na lodi mohlo vést k potížím, ale byla by ráda, kdyby si uvědomily, že nejsou na lodi – stále byla učitelka, což znamenalo, že nemůže prostě jen tak odejít, jakkoliv by ráda. Horší bylo, že jejich pravidla týkající se učitelek mezi suchozemci byla naprosto jasná. Mohla prostě odmítnout spolupracovat, ale kdyby o vlásek porušila dohodu, tyto ženy by to rozšířily z Tearu Světlo ví kam! Celý svět by se dozvěděl, že Aes Sedai porušily slovo. Co by tohle udělalo s Aes Sedai, o tom raději nechtěla přemýšlet. Krev a zatracenej popel! Egwain měla pravdu, Světlo ji za to spal!

„Děkuji, paní vln, že jsi mi dovolila vás učit,“ řekla, uklonila se a dotkla se čela, rtů a srdce. Moc hluboká úklona to nebyla, dnes se jim dostane jen rychlého kývnutí. No, dvou. Hledačky větru taky jedno vyžadovaly. „Děkuji vám, hledačky větru, že jste mi dovolily vás učit.“ Sestry, které nakonec odejdou k Atha’an Miere, vybuchnou, až zjistí, že jim jejich žačky můžou říkat, co učit a kdy, a dokonce jim rozkazovat, co mají dělat, když nebudou učit. Na plavidle Mořského národa stála suchozemská učitelka nad obyčejným plavčíkem, ale jen o kousek. A sestry ani nedostanou ty měšce nacpané zlatem, používané k nalákání jiných učitelů na palubu.

Zaida a hledačky větru reagovaly stejně, jako kdyby poslední plavčík ohlásil, že odchází. Takže stály v hloučku, mlčely a okatě čekaly, až odejde, a nebyly zrovna trpělivé. Jen Rainyn se po ní aspoň podívala. Po všem, co bylo řečeno a uděláno, byla jen hledačkou větru. Talaan stála pořád na místě, pokorná, hledící na koberec u svých bosých nohou.

S hlavou vztyčenou Nyneiva vyšla z místnosti s tolika cáry důstojnosti, kolik jich sesbírala. Na chodbě popadla dveře oběma rukama a co nejvíc s nimi práskla. Rána, rozléhající se chodbou, ji uspokojila. Vždy mohla tvrdit, že jí uklouzla ruka, kdyby si snad někdo stěžoval.

Otočila se a spokojeně si oprášila ruce. A trhla sebou, když uviděla, kdo na ni na chodbě čeká.

V prostých tmavomodrých šatech od jedné z rodinky Alivia nevypadala jako obvykle. Byla o něco vyšší než Nyneiva, v koutcích modrých očí měla vrásky a ve zlatožlutých vlasech bílé pramínky. Ale v modrých očích měla napětí, jako orel soustředící se na kořist.

„Panímáma Corlyová mě poslala, abych ti vyřídila, že by tě ráda viděla u večeře,“ ohlásil modrooký orel pomalým seanchanským přízvukem. „Bude tam i panímáma Karistovanová, panímáma Armanová a panímáma Juardeová.“

„Co tu děláš sama?“ vyjela Nyneiva. Přála si, aby dokázala být jako většina ostatních sester, uvědomovat si sílu jiné ženy, aniž by na to opravdu myslela, ale to bylo něco, co ještě neměla čas vstřebat. Nad Alivií možná stálo pár Zaprodanců, ale určitě ne nikdo jiný. A byla Seanchanka. Nyneiva si přála, aby tu kromě nich dvou byl ještě někdo. Dokonce i Lan, a jemu nařídila, aby se od lekcí Mořskému národu držel dál. Nebyla si jistá, jestli jí tuhle věřil, že spadla ze schodů. „Nemáš nikam chodit bez doprovodu!“

Alivia pokrčila rameny, tedy jedním ramenem. Před pár dny to byl uzlíček úsměvů, vedle něhož Talaan vypadala drzá. Teď se už na nikoho neusmívala. „Nikdo jiný neměl čas, tak jsem vyklouzla sama. A navíc, kdybyste mě pořád hlídaly, nikdy byste mi nezačaly věřit a já bych se nikdy nedostala k tomu, abych zabila sul’dam.“ Pronesené tím nedbalým tónem to bylo jaksi ještě děsivější. „Měly byste se ode mne učit. Ti asha’mani říkají, že jsou zbraně, a nejsou špatní, to vím určitě, ale já to umím líp.“

„To je dost možný,“ opáčila Nyneiva ostře a popotáhla si šátek. „A možná víme víc, než si myslíš, že víme.“ Nevadilo by jí předvést této ženě pár tkaniv, jež se naučila od Moghedien. Včetně těch několika, o nichž se všechny shodly, že jsou příliš hnusná, aby to provedly komukoliv. Kromě... Byla si dost jistá, že by ji druhá žena snadno přemohla, ať by udělala cokoliv. Nebylo snadné nepřešlapovat před tím upřeným pohledem. „Dokud – pokud! – se nerozhodneme jinak, už tě neuvidím bez dvou tří žen z rodinky, jestli víš, co je pro tebe dobrý.“

„Když to říkáš,“ odpověděla Alivia nevzrušeně. „Jakou zprávu mám vyřídit panímámě Corlyové?“

„Vyřiď jí, že její laskavý pozvání odmítám. A nezapomeň, co jsem ti řekla!“

„Vyřídím jí to,“ slíbila Seanchanka a napomenutí si nevšímala. „Ale podle mě to ani pozvání nebylo. Hodinu po setmění, říkala. To by sis možná chtěla zapamatovat.“ S vědoucím úsměvem odešla, nespěchala, když se vracela, kam patřila.

Nyneiva se za ní zlobně mračila, a ne proto, že nebyla zdvořilá. No, nejen proto. Škoda že se nedržela usmívání, alespoň na sestry. Ohlédla se na dveře, za nimiž byly Atha’an Miere, a napadlo ji, že půjde za Alivií, aby se ujistila, že udělá, co jí řekla. Místo toho šla na opačnou stranu. Nespěchala. Nebylo by nijak příjemné, kdyby někdo z Mořského národa náhodou vyšel ven a usoudil, že tajně poslouchá, ale rozhodně nespěchala. Jenom chtěla jít rychle. To bylo všechno.

Atha’an Miere nebyly jediné v paláci, komu se chtěla vyhnout. Tak ono to ani pozvání nebylo, co? Sumeko Karistovanová, Chilares Arrnanová a Famelle Juardeová byly v šicím kroužku s Reanne Corlyovou. Večeře byla pouze výmluva. Budou s ní chtít mluvit o hledačkách větru. Tedy spíš o vztazích mezi Aes Sedai v paláci a „divoženkami“ Mořského národa. Nebudou ji vyloženě kárat, že nezachovala důstojnost Bílé věže, tak daleko by nezašly. Zatím ne, i když se k tomu zřejmě blížily. Ale celá večeře bude plná významných otázek a ostrých poznámek. Nic, u čeho by jim mohla prostě nařídit, aby s tím přestaly. Pochybovala, že něco menšího než rozkaz by přijaly. A byly dost schopné si ji najít, kdyby za nimi nepřišla. Učit je, že mají páteř, byla zatracená chyba. Alespoň nebyla jediná, kdo to musel snášet, i když Elain se dařilo vyhýbat tomu nejhoršímu. Ach, jak se těšila, až je uvidí v bílých šatech novicky či přijaté. Jak se těšila, až uvidí paty Atha’an Miere!

„Nyneivo!“ ozval se za ní podivně tlumený výkřik. S přízvukem Mořského národa. „Nyneivo!“

Sundala ruku z copu a otočila se na patě, připravená nadávat. Nyní už neučila, nebyly na lodi a mohly by ji zatraceně nechat na pokoji!

Talaan se před ní se sklouznutím zastavila a bosé nohy jí na tmavočervených dlaždicích podjely. S funěním otáčela hlavou, jako by se bála, že je někdo překvapí. Trhla sebou pokaždé, když se v dohledu objevil nějaký sluha v livreji, a začala znovu dýchat teprve tehdy, když se ujistila, že je to jenom sluha. „Můžu jít do Bílé věže?“ vyhrkla bez dechu, lomila rukama a poskakovala. „Nikdy nebudu vybraná. Oběť, tak tomu říkají, opustit navždy moře, ale já sním o tom, že se stanu novickou. Matka mi bude hrozně chybět, ale... Prosím. Musíš mě vzít do Věže. Musíš!“

Nyneiva jen mrkala. Mnoho žen snilo o tom, že se stanou Aes Sedai, ale ještě nikdy neslyšela o žádné, která by snila, že se stane novickou. Kromě toho... Atha’an Miere Aes Sedai odmítaly právo přepravy na všech lodích, jejichž hledačka větru uměla usměrňovat, ale aby sestrám zabránily podívat se lépe, občas nějakou učednici přece jenom vybraly a poslaly do Bílé věže. Egwain tvrdila, že v současné době jsou mezi Mořským národem jen tři sestry, všechny slabé v jediné síle. Tři tisíce let stačily přesvědčit Věž, že schopnost usměrňovat je mezi ženami Atha’an Miere vzácná a chabá, že nestojí za pátrání. Talaan měla pravdu. Nikdo tak silný jako ona by nesměl odejít do Věže, ani teď, když byla jejich lest odhalena. Vlastně bylo součástí dohody, že sestry Atha’an Miere se budou smět vzdát toho být Aes Sedai a vrátit se na lodi. Věžová sněmovna kvůli tomu nebude ani ječet!

„No, výcvik je velmi tvrdý, Talaan,“ podotkla mírně, „a tobě musí být aspoň patnáct. Kromě toho...“ Náhle si na té mladé ženě uvědomila ještě něco. „Tobě bude chybět matka?“ zeptala se nevěřícně a bylo jí to jedno.

„Je mi devatenáct!“ opáčila Talaan vzdorně. Když se Nyneiva dívala na její chlapeckou tvář a tělo, nemohla tomu uvěřit. „A ovšemže mi bude chybět matka. Vypadám snad nepřirozeně? Aha, chápu. Ty nerozumíš. V soukromí si projevujeme náklonnost, ale na veřejnosti se musí vyhnout náznaku, že mi nadržuje. To je u nás vážný zločin. Matka by mohla přijít o svou hodnost a obě by nás pověsily hlavou dolů na ráhno a zbičovaly.“

Nyneiva se při zmínce o visení hlavou dolů zaškaredila. „To tedy chápu, proč se tomu chceš vyhnout,“ pravila. „Ale stejně –“

„Všichni se snaží vyhnout i náznaku nadržování, ale pro mě je to horší, Nyneivo!“ Ta dívka – žena – mladá žena – se vážně bude muset naučit neskákat sestrám do řeči, pokud se má stát novickou. Tedy ne že by se jí mohla stát. Nyneiva se snažila převzít iniciativu, ale z Talaan se slova hrnula proudem. „Má bába je hledačkou větru paní vln klanu Rossaine, má prabába je hledačkou větru klanu Dacan a její sestra klanu Takana. Má rodina je poctěna, že pět z nás vystoupilo tak vysoko. A všichni hledají známky, že Gelyn svůj vliv zneužívá. A oprávněně, já vím – nadržování nelze povolit – ale mou sestru držely jako učednici o pět let déle než normálně a mou sestřenici dokonce o šest! Hlavně aby nikdo neřekl, že měly protekci. Když propočítám hvězdy a udám správně pozici, jsem potrestána, že jsem pomalá, i když mám odpověď stejně rychle jako hledačka větru Ehvon! Když ochutnám moře a označím pobřeží, ke kterému se blížíme, jsem potrestána, protože chuť, kterou určím, není docela taková, jako cítí hledačka větru Ehvon! Dvakrát jsem tě odstínila, ale dneska v noci budu viset za kotníky, že jsem to neudělala dřív! A jsem trestána za chyby, které se u ostatních přecházejí, za chyby, které jsem nikdy neudělala, protože jsem mohla! Byl tvůj výcvik novicky tvrdší, Nyneivo?"

„Můj výcvik novicky,“ zopakovala Nyneiva hluše. Byla by skutečně tuze ráda, kdyby ta ženská pořád nemluvila o visení hlavou dolů. „Ano. No. O tom vážně nechceš slyšet.“ Čtyři pokolení žen s touto schopností? Světlo! Dokonce i dcera po matce byla vzácná. Věž bude Talaan opravdu chtít. Ale to se nestane. „Caire a Tebreille se asi taky milují, co?“ řekla ve snaze změnit téma.

Talaan ohrnula ret. „Má teta je mazaná a prolhaná. Slaví každé ponížení, které může způsobit mé matce. Ale má matka ji srazí, jak si zaslouží. Jednoho dne bude Tebreille sloužit na karavele pod paní plavby se železnou rukou a bolavými zuby!“ Ponuře, spokojeně při té představě kývla. A pak nadskočila jako vykulená laň, když za ní proběhl nějaký sluha. To jí připomnělo původní záměr. Znovu se rozhlédla a rychle řekla: „Během lekcí samozřejmě nesmíš mluvit, ale stačit bude kdykoliv jindy. Ohlas, že mám jít do Věže, a ony ti nedokážou odmítnout. Jsi Aes Sedai!“

Nyneiva na ni valila oči. A při příští lekci na všechno zapomenou? Ta hlupačka viděla, co jí udělaly! „Chápu, jak moc chceš jít, Talaan,“ pravila, „ale –“

„Děkuju,“ přerušila ji Talaan a rychle se poklonila. „Děkuju ti!“ A vyrazila tryskem zpátky.

„Počkej!“ zakřičela Nyneiva a popošla za ní. „Vrať se! Já ti nic neslíbila!“

Sluhové se po ní obraceli a dál vrhali užaslé pohledy jejím směrem, i když se již vrátili ke svým povinnostem. Byla by za tou husou hloupou utíkala, kdyby se nebála, že by pak narazila na Zaidu a ostatní. A ta hlupačka by na ně nejspíš vychrlila, že půjde do Věže a že jí to Nyneiva slíbila. Světlo, nejspíš jim to stejně řekne!

„Vypadáš, jako bys spolkla shnilou švestku,“ poznamenal Lan, jenž se objevil po jejím boku, vysoký, přísně pohledný, v dobře padnoucím zeleném kabátci. Napadlo ji, jak dlouho už tu asi je. Připadalo jí nemožné, že by tak velký, tak působivý muž mohl stát tak nehybně, až ho člověk přehlédl, i bez strážcovského pláště.

„Celej košík,“ zamumlala Nyneiva a přitiskla obličej na manželovu širokou hruď. Bylo příjemné opírat se o něho, cítit jeho sílu, i na chvilku, zatímco on ji jemně hladil. I když si musela odstrčit meč ze žeber. A každý, kdo chtěl zírat na tak veřejný projev lásky, se mohl jít bodnout. Viděla, jak se jedna katastrofa vrší na druhou. I když Zaidě a ostatním řekne, že nehodlá Talaan nikam brát, stejně ji stáhnou z kůže. Tentokrát to před Lanem neutají. Pokud se jí to vůbec podařilo poprvé. Reanne a ostatní to taky zjistí. A Alise! Začnou se k ní chovat stejně jako k Merilille, budou ignorovat její rozkazy a prokazovat jí tolik úcty, kolik jí hledačky větru prokazovaly Talaan. Dostane na krk Alivii a z toho vzejde nějaká pohroma, naprosté ponížení. Poslední dobou se asi k ničemu jinému nehodila, jen k různým způsobům, jak se nechat ponižovat. A každý čtvrtý den bude muset čelit Zaidě a hledačkám větru.

„Vzpomínáš, jak jsi mě včera dopoledne zdržel v našich pokojích?“ zamumlala tiše a vzhlédla právě včas, aby viděla, jak se jeho ustaraný výraz mění v úsměv. Ovšemže si vzpomínal. Zahořely jí líce. Mluvit s kamarádkami byla jedna věc, ale být otevřená k vlastnímu manželovi jí stále připadalo jako něco zcela jiného.

„No, chci, abys mě tam hned teď vzal a asi tak rok mi zabránil cokoliv si oblíknout!“ Nejdřív se kvůli tomu strašně vztekala. Ale on věděl, jak ji přimět zapomenout se vztekat.

Zvrátil hlavu dozadu a z plna hrdla se zasmál. Ona ho po chvíli napodobila. Ale bylo jí do pláče. Vlastně to ani nebyl vtip.

Mít manžela znamenalo, že se nemusela dělit o postel s jinou ženou nebo dvěma a získala i obývací pokoj. Nebyl velký, ale vždycky vypadal útulně, byl tu velký krb a stolek se čtyřmi křesílky. Víc s Lanem rozhodně nepotřebovali. Ale jakmile vstoupili do pokoje, její naděje na soukromí zhasly. Čekala tu první panská, majestátní jako královna a upravená, jako by se právě oblékla, a rozhodně ne v dobré náladě. A v rohu postával hrubě oblečený hrbáč se strašnou bradavicí na nose a těžkým tlumokem přes rameno.

„Tento muž tvrdí, že má něco, co naléhavě chceš,“ hlásila paní Harforová, jakmile předvedla nepatrné pukrle. Velmi malé, i když slušné. Neplýtvala jimi na nikoho kromě Elain. A mluvila stejně protivně na Nyneivu i na chlapíka s bradavicí. „Promiň, že to říkám, ale nelíbí se mi, jak vypadá.“

Jak byla Nyneiva unavená, uchopit pravý zdroj bylo téměř nad její síly, ale podařilo se jí to, jak si vzpomněla na vrahy a Světlo ví co. Lan musel zachytit nějakou změnu v jejím výraze, neboť popošel blíž k tomu muži. Na meč nesáhl, avšak náhle vypadal, jako by již tasil. Jak se mu občas dařilo číst její myšlenky, když jeho pouto patřilo jiné, to netušila, nicméně ji to potěšilo. Podařilo se jí vyrovnat Talaan – přinejmenším v síle! – ale nebyla si jistá, zda by teď dokázala usměrnit natolik, aby převrátila křeslo. „Já nikdy,“ začala.

„Promiň, paní,“ zamumlal honem hrbáč a zatahal se za mastnou kštici. „Paní Thaneová říkala, že mě chcete hned vidět. Prej věc ženskýho kroužku. Něco o Cennovi Buie.“

Nyneiva se otřepala a teprve po chvíli si vzpomněla, že má zavřít pusu. „Ano,“ řekla pomalu s pohledem upřeným na chlapíka. Vnímat cokoliv kromě té hrozné bradavice bylo těžké, ale byla si jistá, že se s ním ještě nikdy nesetkala. Věc ženského kroužku. K tomu by si žádný muž ani nepřičichl. Bylo to tajné. Saidar však držela dál. „Já si... už vzpomínám. Děkuju, paní Harforová. Určitě musíš zařídit spoustu jiných věcí.“

První panská si narážky nevšímala a podezíravě se na ni mračila. Pak se zamračila i na Lana a nechala toho. Kývla, jako by to, že tu Lan je, znamenalo nějaký rozdíl! „Tak vás tu nechám. Urozený pán Lan ho určitě dokáže zvládnout.“

Nyneiva potlačila nával vzteku a skoro nepočkala, až se dveře zavřou, a už se otočila k hrbáči. „Co jsi zač?“ vyjela. „Odkud znáš ta jména? Ty nejsi z Dvouř –“

Ten muž se... zavlnil. Jiné slovo pro to neexistovalo. Zavlnil se a natáhl a náhle tu stál Rand, šklebil se a polykal, v pomačkaných vlňácích s těmi hroznými rudozlatými hlavami na hřbetech rukou a koženým tlumokem přes rameno. Kde se to naučil? Kdo ho to naučil? Odolala pokušení zamaskovat se taky, jen aby mu ukázala, že dokáže totéž.

„Vidím, že ses neřídil vlastní radou,“ řekl Rand Lanovi, jako by tam ona ani nebyla. „Ale proč ji necháváš předstírat, že je Aes Sedai? I když jí to snad opravdické Aes Sedai dovolují, mohla by si ublížit.“

„Protože ona je Aes Sedai, ovčáku,“ odpověděl Lan tiše. A na ni se taky ani nepodíval! A pořád vypadal připravený okamžitě tasit. „A to ostatní... Občas je to silnější než ty. Pochopil jsi?“

Tehdy se na ni Rand podíval. A nevěřícně se zamračil. I když si okatě upravila šátek se žlutými třásněmi. Potřásl hlavou a pravil: „Ne. Máš pravdu. Občas jsi prostě příliš slabý, abys udělal, co bys měl.“

„O čem to vy dva blekotáte?“ vyjela ostře.

„Jen takové ty věci, o kterých se baví muži,“ odtušil Lan.

„Tomu bys nerozuměla,“ dodal Rand.

Zafrkala. Klepy a liché řeči, o ničem jiném se muži v devíti případech z deseti nebavili. Přinejlepším. Unaveně pustila saidar. Neochotně. Před Randem se určitě chránit nemusela, ale ráda by ho ještě chvíli držela, jen tak, i když byla tolik utahaná.

„Víme o Cairhienu, Rande,“ řekla a vděčně se spustila do křesla. Ten prokletý Mořský národ jí dával opravdu zabrat! „Proto jsi tady, a takhle oblečenej? Jestli se snažíš schovat před tím, kdo to udělal...“ Vypadal unaveně. Tvrději, než se pamatovala, ale velmi unaveně. Zůstal však stát. Zvláštní, vypadal hodně jako Lan, připravený tasit meč, jejž neměl. Možná pokus ho zabít stačil, aby začal uvažovat rozumně. „Rande, Egwain ti pomůže.“

„Já se neschovávám,“ opravil ji. „Teda dokud nenajdu těch pár mužů, které je potřeba zabít.“ Světlo, mluvil o tom stejně věcně jako Alivia! Proč se s Lanem pořád navzájem prohlížejí a předstírají, že tu ona není? „A stejně, jak by mi asi mohla Egwain pomoct?“ pokračoval a položil tlumok na stůl. Uvnitř bylo něco těžkého. „Ona je asi taky Aes Sedai, co?“ Mluvil pobaveně! „Ona je tu taky? Vy tři a dvě opravdické Aes Sedai. Jenom dvě! Ne. Na tohle nemám čas. Potřebuju, abys mi něco schovala, než –“

„Egwain je amyrlin, ty tupohlavej blbče,“ zavrčela. Bylo hezké, když pro změnu mohla někoho přerušit ona. „Elaida je uchvatitelka. Doufám, že máš dost rozumu, aby ses k ní nepřibližoval! Z toho setkání bys neodešel po svejch, to ti povídám! Je tady pět opravdických Aes Sedai, včetně mě, a tři sta dalších je s Egwain a vojskem, připravené Elaidu svrhnout. Podívej se na sebe! Přes ty tvoje chrabrý řeči tě někdo málem zabil a plížíš se tady převlečenej za pacholka! Kde bys byl ve větším bezpečí než u Egwain? Ani ti tvoji asha’mani by se neodvážili jít proti třem stovkám sester!“ Ach ano, moc pěkné. Snažil se zakrýt překvapení, ale moc mu to nešlo, jen na ni zíral.

„Překvapilo by tě, čeho se mí asha’mani odváží,“ podotkl suše po minutě. „A Mat je asi s Egwaininým vojskem, co?“ Položil si ruku na hlavu a zapotácel se.

Jenom maličko, ale ona vyletěla z křesla dřív, než se narovnal. Uchopit saidar bylo obtížné, ale ona ho popadla oběma rukama za hlavu a namáhavě setkala tkanivo rytí. Snažila se najít lepší způsob, jak zjistit, co léčeného trápí, ale zatím bez úspěchu. Přesto to stačilo. Tkanivo se na něm ještě pořádně neusadilo, a ona zadržela dech. Věděla o ráně v boku, kterou utržil ve Falme a která se nikdy pořádně nezahojila a odolávala všemu léčení, jež znala, jako vřed zla v jeho těle. Teď byla přes starou novější, zpola zahojená rána a v ní také pulsovalo zlo. Jiný druh zla, jako zdrcadlový odraz toho prvního, ale stejně ničivý. A ona se ani jednoho nemohla dotknout jedinou silou. Ani to nechtěla – z pouhého pomyšlení jí naskočila husí kůže! – ale pokusila se. A cosi neviditelného ji zadrželo. Jako ochrana. Ochrana, kterou neviděla. Ochrana ze saidínu?

To ji přimělo přestat usměrňovat a couvnout. Držela se pravého zdroje. I když byla tak utahaná, musela se přimět ho pustit. Žádná sestra nedokázala pomyslet na mužskou polovici pravého zdroje, aniž by nepocítila strach. On se na ni klidně podíval, až se zachvěla. Vypadal jako úplně jiný člověk, než byl ten Rand al’Thor, jehož viděla vyrůstat. Byla velice ráda, že tu je Lan, jakkoliv bylo těžké si to přiznat. Náhle si uvědomila, že se ani nepatrně neuvolnil. Mohli s Randem klábosit jako dva chlapi nad pivem a fajfkou, ale Lan Randa považoval za nebezpečného. A Rand se na Lana díval, jako by to věděl a smířil se s tím.

„Na ničem z toho teď nezáleží,“ pravil Rand a obrátil se k tlumoku na stole. Nyneiva nevěděla, jestli myslel svoje rány nebo to, kde je Mat. Z tlumoku vyndal dvě sošky asi půl lokte vysoké, jedna představovala moudrého vousáče a druhá stejně moudrou, vážnou ženu. Oba na sobě měli rozevlátá roucha a v ruce drželi kouli z průzračného křišťálu. Podle toho, jak se soškami zacházel, zřejmě byly těžší, než vypadaly. „Chci, abys mi je schovala, než si pro ně pošlu, Nyneivo.“ S rukou na sošce ženy zaváhal. „A pro tebe. Budu tě potřebovat, až je použiju. Až je použijeme. Až se postarám o ty muže. To je na řadě první."

„Použít je?“ zapátrala podezíravě. Proč je zabíjení někoho důležitější? To však nebylo právě důležité. „A k čemu? Jsou to ter’angrialy?“

Kývl. „S tímhle se můžeš dotknout největšího sa’angrialu, jaký kdy byl vyroben pro ženu. Prý je zakopaný na Tremalkingu, ale na tom nezáleží.“ Sáhl na sošku muže. „S tímhle se můžu dotknout jeho mužského protějšku. Kdysi mi... kdosi... řekl, že muž a žena, používající ty sa’angrialy, by se mohli postavit i Temnému. A k tomu je možná bude nutné použít, jednou, ale zatím doufám, že postačí k očištění mužské polovice pravého zdroje.“

„Kdyby se to dalo provést, nebyli by to provedli už ve věku pověstí?“ otázal se Lan potichu. Tiše jako ocel vyjíždějící z pochvy. „Kdysi jsi řekl, že by ji kvůli mně mohli zranit.“ Nezdálo se možné, že by jeho hlas mohl ještě víc ztvrdnout, ale ztvrdl. „Kvůli tobě by mohla umřít, ovčáku.“ A z jeho tónu bylo jasné, že to nedovolí.

Rand se mu do modrých očí podíval stejně chladně. „Nevím, proč to neudělali. A je mi to fuk. Musím to zkusit.“

Nyneiva se kousla do rtu. Usoudila, že tohle Rand říká veřejně – z jeho přecházení od veřejného k soukromému, kdy se snažila poznat, co je co, se jí občas točila hlava – ale nevadilo jí, že Lan promluvil sám. Už tak byl hrozný, ale ona měla ráda přímočaré muže. Potřebovala přemýšlet. Ne o tom, jak se rozhodnout. To už udělala. O tom, jak své rozhodnutí podat. Randovi se to nejspíš nebude líbit. Lanovi určitě ne. No, muži vždycky chtěli, aby bylo po jejich. Občas je žena prostě musí naučit, že tomu tak vždy nebude.

„Myslím, že je to báječný nápad,“ prohlásila. Nebyla to tak docela lež. Byl to skvělý nápad, ve srovnání s ostatními možnostmi. „Ale nechápu, proč bych tu měla sedět a čekat, až si mě zavoláš jako nějakou služebnou. Udělám to, ale půjdeme na to všichni.“

Měla pravdu. Nelíbilo se jim to ani trochu.

12

Lilie v zimě

Další sluha málem upadl, jak se klaněl, a Elain si povzdechla, když kolem něj proplouvala chodbou. Aspoň se snažila plout. Jako správná dědička Andoru, majestátní a vyrovnaná. Ale chtěla by běžet, i když by se jí nejspíš modré sukně zamotaly mezi nohy. Málem cítila, jak ji a její společnice ten muž vyvaleně sleduje. Rozčilovalo ji to jen trochu a brzy to přejde. Jako zrnko písku ve střevíčku. Rand, co si zatraceně myslí, že ví, co je nejlepší pro každého, je jako platanová semínka pod košilí! říkala si. Jestli se mu podaří zmizet jí i tentokrát...!

„Hlavně si pamatujte,“ zopakovala ještě důrazně. „Nedozví se nic o špezích ani o ločidle, ani o ničem podobném!“ Poslední, co potřebovala, bylo, že ji bude chtít „zachránit". Muži takové hlouposti dělávali. Nyneiva tomu říkala, „že myslí svými chlupy na hrudi". Světlo, nejspíš se pokusí vrátit Aiely a Saldejce zpátky do města! Do samotného paláce! Jakkoli bylo hořké si to přiznat, nemohla by mu zabránit, kdyby to chtěl udělat, pokud by nechtěla začít válku, a ani to by možná nestačilo.

„Neříkám mu věci, které nepotřebuje vědět,“ ohrazovala se Min a zamračila se na hubenou vykulenou služku, která se při pukrleti málem rozplácla na červenohnědé dlaždice. Elain se po Min úkosem podívala a vzpomínala, jaké to bylo, když sama nosívala spodky. Napadlo ji, jestli by to nemohla zkusit znovu. Rozhodně byly pohodlnější než sukně. Ale ne holínky s vysokými podpatky, rozhodla se uvážlivě. Min v nich byla skoro tak vysoká jako Aviendha, ale i Birgitte se v nich kolébala, a jak měla Min obtažené spodky a kabát stěží k bokům, působilo to rozhodně pohoršlivě.

„Ty mu lžeš?“ zeptala se Aviendha podezíravě. I z toho, jak si upravovala tmavou loktuši na ramenou, byl cítit nesouhlas, a na Min se zamračila.

„Ovšemže ne,“ odsekla Min a taky se na ni zamračila. „Ne, pokud to není nutný.“ Aviendha se zasmála, zatvářila se překvapeně a nasadila kamenný výraz.

Co to do nich vjelo? Musely se mít navzájem rády. Prostě musely. Ale obě na sebe civěly jako cizí kočky v malé místnosti už od chvíle, co se setkaly. Ano, na všem se dohodly – vlastně opravdu neměly na vybranou, ne, když ani jedna netušila, kdy toho muže opět dostanou do rukou společně – ale ona doufala, že si zase nebudou předvádět, jak obratně vládnou svými noži. Velmi ledabyle, aniž by skutečně naznačily sebemenší hrozbu, ale také se s tím nijak netajily. Na druhou stranu na Aviendhu udělal docela velký dojem počet nožů, jež u sebe Min nosila.

Jakýsi štíhlý mladý sluha s podnosem plným vysokých cylindrů na kandelábry se jim uklonil, leč naneštěstí zíral tak upřeně, že zapomněl na své břemeno. Chodbu naplnil třesk skla.

Elain si znovu povzdechla. Doufala, že si na nový pořádek všichni brzy zvyknou. Samozřejmě předmětem všeho toho civění nebyla jen sama, ani Aviendha, dokonce ani Min ne, i když ta nejspíš pár pohledů přitáhla. Ne, byly to Caseille a Deni, kráčející v těsném závěsu, kvůli komu všem lezly oči z důlků a sluhové zakopávali. Měla teď osm osobních strážkyň a tyto dvě stály u dveří, když vstala.

Lidé nejspíš civěli proto, že za ní šly gardistky, a zcela určitě proto, že to byly ženy. Na to si ještě nikdo nezvykl. Jak Birgitte tvrdila, že je pořádně vylepší, tak svému slovu rozhodně dostála. Musela na to nahnat všechny švadleny a kloboučnice v paláci, jakmile si Elain včera v noci odešla lehnout. Každá gardistka teď měla jasně rudý klobouk se širokou krempou a dlouhým bílým pérem a přes prsa širokou rudou šerpu lemovanou sněhobílou krajkou, s vyšitými stříbrnými lvy ve skoku. Karmínové kabáty s bílým límcem měly z hedvábí a střih se trochu lišil, aby jim co nejlépe padl. Kabáty sahaly ke kolenům, spodky byly šarlatové, s bílými lampasy. Na zápěstí a kolem krku měly záplavu světlé krajky a černé holínky vyleštěné do vysokého lesku. Vypadaly působivě a dokonce i mírná Deni se trochu nafukovala. Elain tušila, že jakmile budou hotové jejich opasky a pochvy na meče zdobené zlatem a lakované přilby a kyrysy, budou nosit nos ještě víc nahoru. Birgitte nechala vyrobit kyrysy pro ženy, a Elain usoudila, že z toho všem palácovým zbrojířům vypadly oči z důlků!

V této chvíli měla Birgitte spoustu práce s pohovory, aby získala svých dvacet žen. Elain cítila, jak se soustředí, aniž by prováděla nějaké pohyby, takže muselo jít o tohle, pokud si nečetla nebo nehrála dámu nebo neodpočívala. Doufala, že bude mít Birgitte dost práce, aby si až pozdě všimla, že Elain zamaskovala pouto. Tolik se bála, aby Birgitte nevycítila, co nechtěla, aby zjistila, a stačilo se prostě zeptat Vandene. Odpověď byla smutnou připomínkou, jak málo ve skutečnosti ví o tom, co to je být Aes Sedai, zvlášť o věcech, jež ostatní sestry braly za dané. Každá sestra, jež měla strážce, zřejmě věděla, jak na to, a dokonce i ty, které se rozhodly pro celibát.

Zvláštní, velice zvláštní, jak se věci občas vyvrbí. Nebýt osobní stráže, nebýt přemýšlení, jak uniknout jim a Birgitte, nikdy by ji nenapadlo se zeptat a nenaučila by se maskovat, jako například nyní. Ne že by strážím hodlala brzy prchat, ale lepší bylo být připravená předem. Birgitte by ji a Aviendhu rozhodně nenechala potulovat se po městě jenom tak, ať ve dne nebo v noci, teď už určitě ne.

Dorazily k Nyneiviným dveřím a Elain na Birgitte úplně zapomněla. Myslela jen na to, že nesmí pouto maskovat až do poslední chvíle. Na druhé straně dveří byl Rand. Rand, jehož měla občas plnou hlavu, až si říkala, jestli se nechová jako nějaká hlupačka z příběhů, která hodí všechno za hlavu kvůli nějakému muži. Vždy si myslela, že tyto příběhy museli psát muži. Jenže s Randem se občas cítila jako bez mozku. Naštěstí si to on neuvědomoval, díky Světlu.

„Počkejte tady a nikoho nevpouštějte,“ nařídila gardistkám. Nemohla si dovolit vyrušování ani pozornost. Naštěstí byly strážkyně natolik nové, že nikdo nepozná, co jejich uniforma znamená. „Budu tam jen chvilku.“

Zasalutovaly jí, rukou křížem přes prsa, a zaujaly místa vedle dveří. Caseille s rukou na meči, Deni držela dlouhý obušek oběma rukama a usmívala se. Elain si byla jistá, že podle ní ji sem Min přivedla na tajnou schůzku s milencem. Caseille nejspíš taky. Nebyly před nimi zrovna diskrétní, jak by být měly. Jeho jméno žádná nezmínila, ale bylo tu hodně „on tohle“ a „on tamto". Aspoň se žádná nesnažila najít nějakou výmluvu, aby to běžela hned zatepla vyslepičit Birgitte. Pokud mají být její osobní stráž, tak budou její osobní stráž, ne Birgittina. Až na to, že by Birgitte nevynechaly, kdyby pouto zamaskovala příliš brzy.

Uvědomila si, že otálí. Muž, o kterém každou noc snila, byl na druhé straně těch dveří, a ona tady stojí jako pitomec. Čekala tak dlouho, toužila tak dlouho, a teď se skoro bála. Nedovolí, aby se to zvrtlo. S námahou se sebrala.

„Jste připravené?“ Nemluvila tak klidně, jak doufala, ale aspoň se jí hlas netřásl. Žaludek měla stažený do kuličky. To se jí už dost dlouho nestalo.

„Ovšem,“ řekla Aviendha, ale musela nejdřív polknout.

„Jsem připravená,“ přidala se Min chabě.

Vešly bez zaklepání a rychle za sebou zavřely dveře.

Nyneiva vyskočila, celá vykulená, ještě než udělaly dva kroky, jenže Elain si jí ani Lana skoro nevšimla, i když místností se nesla sladká vůně strážcovy fajfky. Rand tady opravdu byl. Bylo těžké uvěřit, že bude. Ten ohavný převlek, jejž jí popisovala Min, byl pryč, zůstaly jen ošuntělé šaty a hrubé rukavice, a on byl... úchvatný.

Když ji spatřil, také vyskočil z křesla, ale ještě než se úplně narovnal, zapotácel se a oběma rukama se chytil stolu a jen se nasucho dávil. Elain popadla pravý zdroj a vykročila k němu, ale pak se zastavila a jedinou sílu propustila. Léčit moc neuměla a navíc se Nyneiva pohnula stejně rychle, obklopila ji záře saidaru a zvedla ruce k Randovi.

Ten couvl a odehnal ji. „Tohle stejně vyléčit nemůžeš, Nyneivo,“ pronesl drsně. „V každém případě jsi zřejmě vyhrála.“ Tvář měl jako masku, zakrývající emoce, ale očima se vpíjel do Elain. A do Aviendhy. Překvapilo ji, že ji to potěšilo. Doufala, že to tak bude, doufala, že se jí to podaří, už kvůli sestře, a teď se vůbec nemusela snažit. Narovnat se pro něj viditelně znamenalo značnou námahu, i odtrhnout od ní a Aviendhy zrak, třebaže se obojí snažil zakrýt. „Už jsme měli být pryč, Min,“ řekl.

Elain spadla brada. „To si myslíš, že jen tak odejdeš, aniž by sis se mnou, s námi, promluvil?“ vypravila ze sebe.

„Muži!“ Vyjely Min a Aviendha zároveň a polekaně se po sobě podívaly. A honem spustily ruce k bokům. Na okamžik, přes rozdílnost téměř ve všem, vypadaly jako zrcadlový obraz ženského znechucení.

„Muži, kteří se mě pokoušeli v Cairhienu zabít, by z tohohle paláce udělali kůlničku na dříví, kdyby zjistili, že jsem tady byl,“ podotkl Rand tiše. „Možná i kdyby jen získali podezření. Min vám asi řekla, že to byli asha’mani. Nevěřte žádnému z nich. Možná až na tři. Damera Flinna, Jahara Narishmu a Ebena Hopwila. Těm byste mohly věřit. Ostatní...“ Zaťal ruce v pěst, aniž si to zřejmě uvědomil. „Občas se ti meč otočí v ruce, jenže stejně ho potřebuješ. Hlavně se držte dál od mužů v černých kabátech. Hele, nemám čas na mluvení. Nejlepší bude, když hned půjdu.“ Mýlila se. Nebyl takový, jak o něm snila. Občas v sobě měl něco z mladého chlapce, ale bylo to pryč, jako by to shořelo. Truchlila kvůli tomu za něho. Usoudila, že on ne, snad nemohl.

„V jedné věci má pravdu,“ ozval se Lan přes troubel fajfky stejně klidným hlasem. Další muž, jenž zřejmě nikdy nebyl chlapcem. Oči měl jako modrý led. „Každý v jeho blízkosti je ve velkém nebezpečí. Každý.“ Z nějakého důvodu si Nyneiva odfrkla. Potom položila ruku na kožený tlumok s tvrdými vybouleninami na stole a usmála se. I když po chvíli její úsměv pohasl.

„Cítí snad má první sestra a já nebezpečí?“ chtěla vědět Aviendha a založila si ruce v bok. Šátek jí sklouzl z ramen a spadl na podlahu, ale ona se tak soustředila, že si toho ani nevšimla. „Tento muž k nám má toh, aan’alleine, a my k němu. Musíme to vyřídit.“

Min rozhodila rukama. „Nevím, co má něčí tok s něčím společnýho, ale nepůjdu nikam, dokud si s nima nepromluvíš, Rande!“ Rozhodla se nevšímat si Aviendžina rozhořčeného pohledu.

Rand se s povzdechem opřel o roh stolu a prohrábl si tmavé, narudlé kudrny, jež mu spadaly po ramena. Zřejmě se v duchu hádal sám ze sebou.

„Mrzí mě, že jste dostaly na krk sul’dam a damane,“ řekl nakonec. Mluvil trochu nešťastně, ale jen trochu. Mohlo mu být líto, že je tu zima. „Taim je měl předat těm sestrám, o kterých jsme si mysleli, že tu jsou s vámi. Ale takovou chybu by mohl udělat asi každý. Možná si myslel, že všechny ty vědmy a moudré ženy, které tu Nyneiva shromáždila, jsou Aes Sedai.“ Usmíval se klidně. Do očí mu ale úsměv nedostoupil.

„Rande,“ štěkla Min varovným tónem.

Měl tu drzost tázavě se na ni podívat, jako by nepochopil. A pokračoval rovnou dál. „A stejně jich tady očividně máte dost, aby tu hrstku žen udržely, než je předám... ostatním sestrám, těm s Egwain. Věci se nikdy nevyvrbí tak, jak očekáváte, co? Kdo by si pomyslel, že pár sester, co utekly před Elaidou, se rozroste v povstání proti Bílé věži? S Egwain jako amyrlin! A Bandou Rudé ruky jako jejím vojskem. Mat tam asi může ještě chvíli zůstat.“ Z nějakého důvodu zamrkal a dotkl se čela, a potom pokračoval tím protivně nedbalým tónem. „No, rozhodně je to zvláštní zvrat událostí. Tímto tempem by mě ani nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že mé přítelkyně ve Věži nakonec seberou dost odvahy, aby vyšly na veřejnost.“

Elain zvedla obočí a podívala se na Nyneivu. Vědmy a moudré ženy? Banda je Egwainino vojsko a Mat je s ní? Nyneivin pokus o vykulenou nevinnost ji označil za vinnou zcela nepochybně. Jestli ho donutí jít za Egwain, zjistí pravdu brzy. V každém případě s ním potřebovala probrat důležitější věci. Ten muž plácal nesmysly, jakkoli nevzrušeně hovořil, a předhazoval jim sousta, o kterých doufal, že po nich skočí, v naději, že odláká pozornost.

„To nepůjde, Rande.“ Elain zaťala ruce do sukní, aby mu nezahrozila prstem pod nosem. Nebo pěstí. Nebyla si jistá, co by to bylo. Ostatní sestry? Opravdové Aes Sedai, to chtěl říci. Jak se opovažuje? A jeho přítelkyně ve Věži! Copak ještě pořád věří tomu divnému dopisu od Alviarin? Hlas měla chladný, pevný a vyrovnaný, nepřipouštějící žádné hlouposti. „Na ničem z toho teď nezáleží, ne teď. Ty, Aviendha, Min a já, o tom si musíme promluvit. A taky promluvíme. My všichni, Rande al’Thore, a ty neodejdeš z paláce, dokud to neuděláme!“

Velmi dlouho se na ni prostě jenom díval, aniž se jeho výraz sebeméně změnil. Poté se slyšitelně nadechl a obličej se mu změnil v žulu. „Miluju tě, Elain.“ Bez odmlky pokračoval, slova se z něj jen hrnula jako voda z protržené přehrady. A jeho tvář byla jako kamenná hráz. „Miluju tě, Aviendho. Miluju tě, Min. A ani o fous míň než ostatní. Nechci jenom jednu z vás, chci vás všechny tři. Tak, tady to máte. Jsem proutník. Teď můžete odejít a ani se neohlídnout. Stejně je to šílené. Nemůžu si dovolit někoho milovat!“

„Rande al’Thore!“ zavřeštěla Nyneiva, „to je ta nejstrašnější věc, jakou jsem kdy od tebe slyšela! Už jenom ten nápad, říkat třem ženám, že je miluješ! Jsi horší než proutník! Okamžitě se omluv!“ Lan vyndal fajfku z úst a jen na Randa zíral.

„Miluji tě, Rande,“ odpověděla Elain prostě, „a třebaže ses nezeptal, ano, chci si tě vzít.“ Slabě se zarděla, ale zanedlouho hodlala být mnohem otevřenější, takže se to moc nepočítalo. Nyneiva pohybovala rty, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

„Mé srdce je ve tvých rukou, Rande,“ přidala se Aviendha a jeho jméno vyslovila jako něco vzácného a drahocenného. „Uviješ-li pro mne a mou první sestru svatební věneček, zvednu ho.“ A taky se začervenala a snažila se to zakrýt tím, že se sehnula pro svůj šátek a upravila si ho. Podle aielských zvyků nic z toho vůbec říkat neměla. Nyneiva ze sebe konečně dostala zvuk. Zakvičela.

„Jestli jsi ještě nepochopil, že tě miluju,“ prohlásila Min, „tak jsi slepej, hluchej a mrtvej!“ Ona se rozhodně nečervenala, v tmavých očích měla potutelná světýlka a vypadala, že je jí do smíchu. „A co se svatby týče, no, my tři si to nějak vyřešíme!“ Nyneiva popadla svůj cop oběma rukama a zatahala a ztěžka dýchala nosem. Lan si začal pozorně prohlížet obsah své fajfky.

Rand si prohlížel je tři, jako by ještě jaktěživ neviděl ženu a přemýšlel, co jsou zač. „Všechny jste se zbláznily,“ prohlásil nakonec. „Vzal bych si kteroukoliv z vás – vás všechny, Světlo mi pomáhej! – ale nejde to a vy to víte.“ Nyneiva se zhroutila do křesla a kroutila hlavou a cosi si mumlala, i když Elain zachytila jenom něco o tom, že ženský kroužek spolkne jazyky.

„Musíme probrat ještě něco,“ řekla Elain. Světlo, Min a Aviendha jako by se dívaly na paštiku! Dalo jí práci neusmívat se tak... dychtivě. „V mých komnatách, myslím. Není třeba obtěžovat Nyneivu a Lana.“ Vlastně se spíš bála, že se je Nyneiva bude pokoušet zarazit, až to zjistí. Ta ženská moc ráda používala svou autoritu, když došlo na záležitosti Aes Sedai.

„Ano,“ přitakal Rand pomalu. A potom kupodivu dodal: „Říkal jsem, že jsi vyhrála, Nyneivo. Neodejdu, aniž bychom se ještě viděli.“

„Ach!“ vyhrkla Nyneiva. „Ano. Ovšemže ne. Viděla jsem ho vyrůstat,“ blekotala a pokřiveně se usmála na Elain. „Skoro od začátku. Viděla jsem ho, když začínal chodit. Nemůže odejít, aniž by si se mnou pořádně promluvil.“

Elain si ji podezíravě prohlížela. Světlo, pro všechno na světě, mluvila jako zestárlá chůva. Třebaže Lini nikdy neblábolila. Doufala, že je Lini naživu a v pořádku, ale bála se, že ani jedno není pravda. Proč Nyneiva tohle říká? Ta ženská měla něco za lubem, a jelikož nevyužila svého postavení, aby si to prosadila, šlo o něco, o čem i ona věděla, že to není správné.

Náhle se Rand zavlnil, jako by se vzduch kolem něj vlnil z horka, a všechno ostatní Elain vypadlo z hlavy. Ve chvilce byl... někým jiným, byl menší, tlustší, drsnější a krutější. A tak odpudivý na pohled, že ji ani nenapadlo, že používá mužskou polovici pravého zdroje. Do nezdravě bledého obličeje, jemuž dominovaly chlupaté bradavice včetně té na baňatém nose a nad ochablými rty, mu visely mastné černé vlasy. Zavřel oči a polkl a sevřel křeslo, jako by tu nedokázal stát a dívat se, jak se ony dívají na něj.

„Pořád jsi krásný, Rande,“ sdělila mu laskavě.

„Cha!“ vyprskla Min. „Z toho ksichtu by omdlel i kozel!“ No, byla to pravda, ale říkat to nemusela.

Aviendha se zasmála. „Máš skvělý smysl pro humor, Min Farshaw. Z toho obličeje by omdlelo stádo koz.“ Ach, Světlo, omdlelo! Elain se přestala hihňat právě včas.

„Jsem, kdo jsem,“ prohlásil Rand a vstal. „Jenom vy to nevidíte.“

Když Deni zahlédla Randa v jeho převleku, úsměv se jí dost pokřivil. Caseille spadla brada. Tolik k představám o tajných milencích, pomyslela si Elain a pobaveně se smála. Byla si jistá, že přitahuje stejně tolik pozornosti jako gardistky, jak se tak mezi nimi šoural s mrzutým výrazem. Nikoho rozhodně nemohlo ani napadnout, kdo to je. Sloužící si nejspíš mysleli, že ho chytili při nějakém zločinu. Rozhodně tak vypadal. Caseille a Deni ho pozorně sledovaly, jako by si to myslely také.

Gardistky se skoro začaly hádat, když si uvědomily, že je chce nechat čekat před svými komnatami, zatímco ho ony tři braly dovnitř. Náhle už Randův převlek vůbec nevypadal zábavně. Caseille stiskla rty a Deni nasadila umíněně nespokojený výraz. Elain jim málem musela zamávat pod nosem prstenem s Velkým hadem, než zamračeně zaujaly místa přede dveřmi. Elain tiše zavřela dveře, ale nejradši by jimi práskla. Světlo, taky si pro svůj převlek mohl vybrat něco méně ohavného.

A on šel rovnou k intarzovanému stolku a opřel se o něj. Vzduch se kolem něj zavlnil a on se znovu stal sám sebou. Dračí hlavy na hřbetech rukou se mu kovově zaleskly šarlatem a zlatem. „Potřebuju se napít,“ zamumlal a u stolu pod oknem zahlédl vysoký stříbrný džbán.

Aniž se na ně podíval, na nejistých nohou došel ke stolu a nalil si do poháru víno, které zpola vypil jediným douškem. To sladké, kořeněné víno tady zůstalo, když odnášeli Elaininu snídani. Touto dobou už muselo být studené jako led. Nečekala, že se sem vrátí tak brzy, a žhavé uhlíky v krbu byly zahrnuté popelem. On se ale nepokusil ohřát si víno usměrněním, protože jinak by viděla aspoň páru. A proč si pro víno došel, místo aby si ho usměrnil k sobě? Takové věci vždycky dělával, přisouval si poháry a zapaloval lampy.

„Jsi v pořádku, Rande?“ zeptala se Elain. „Teda, není ti něco?“ Žaludek se jí stáhl při pomyšlení, jakou nemoc by mohl mít. „Nyneiva může –“

„Jsem v pořádku, jak jen to jde,“ opáčil chladně. Přesto stál dál zády k nim. Vyprázdnil pohár a začal si ho znovu dolévat. „Tak co jste nechtěly, aby Nyneiva slyšela?“

Elain zvedla obočí a vyměnila si pohledy s Aviendhou a Min. Jestliže on prohlédl její podfuk, tak Nyneiva to prokoukla určitě. Proč je nechala odejít? A jak to prokoukl? Aviendha v údivu kroutila hlavou. Min také, ale s úsměvem, jenž říkal, že právě tohle se od něj dá občas čekat. Elain pocítila slabé bodnutí – ne tak docela žárlivosti, žárlivost nepřicházela v úvahu, ne pro ně – jenom podráždění, že s ním Min mohla trávit tolik času a ona ne. No, jestli si chtěl hrát na překvapení...

„Chceme se s tebou spojit jako s naším strážcem,“ řekla a uhladila si šaty, když si sedala. Min se posadila na kraj stolu a kývala nohama a Aviendha se se zkříženýma nohama usadila na podlaze a pečlivě si rozhrnula těžké suknice. „Všechny tři. Ale je zvykem se nejdřív zeptat.“

Otočil se tak prudce, až mu víno vyšplíchlo na ruku, a další se vylilo ze džbánu, než ho mohl narovnat. S tlumenou kletbou honem ustoupil od vlhké skvrny šířící se po koberci a vrátil džbán na podnos. Na hrubém kabátě měl mokrou skvrnu a kapky se snažil smést rukou. Velmi uspokojivé.

„Vy jste opravdu šílené,“ zavrčel. „Víte, co mě čeká. Víte, co to znamená pro každou, která se se mnou spojí. I když se nezblázní, bude muset prožít, jak umírám! A co myslíte tím, že všechny tři? Min nemůže usměrňovat. A stejně se tam před vámi dostala Alanna Mosvani a ona se s ptaním neobtěžovala. Ona a Verin vedly nějaké dvouříčské holky do Bílé věže. Jsem s ní spojený už měsíce.“

„A mně jsi to zatajil, ty tupohlavý ovčáku?“ vyjela Min. „Kdybych to věděla –!“ Obratně vytáhla z rukávu úzký nůž a pak se na něj zamračila, než ho vrátila. Tahle kúra by byla stejně tvrdá pro Randa jako pro Alannu.

„To bylo proti zvyklostem,“ pronesla Aviendha zpola tázavě. Poposedla si a pohladila nůž u pasu.

„To rozhodně,“ opáčila Elain ponuře. Že to nějaká sestra udělá kterémukoliv muži, bylo nechutné. Že to Alanna udělala Randovi...! Vzpomínala si na snědou, ohnivou zelenou s rtuťovitým humorem a rtuťovitou náladou. „Alanna k němu má větší toh, než může splatit za celý život! A k nám taky. A i kdyby ne, bude si přát, abych ji jen zabila, jen co ji dostanu do rukou!“

„Jen co ji dostaneme do rukou,“ opravila ji Aviendha důrazně.

„Aha.“ Rand se zadíval do poháru. „Chápete, že to nemá smysl. Já... já myslím, že bych se měl vrátit k Nyneivě. Jdeš taky, Min?“ Přes to, co mu řekly, mluvil, jako by tomu nevěřil, jako by ho Min teď mohla opustit. A nebál se toho, jen mluvil odevzdaně.

„Tohle má smysl,“ naléhala Elain. Naklonila se k němu a snažila se ho hlasem přimět, aby přijal, co říká. „Jedno pouto tě nechrání před jiným. Sestry se se stejným mužem nespojují ze zvyku, Rande, protože se o něj nechtějí dělit, ne proto, že by to nešlo. A není to ani proti věžovému zákonu.“ Pochopitelně některé zvyky byly stejně silné jako zákon, alespoň v očích sester. Nyneiva zřejmě každý den víc a víc přejímala aessedaiovské zvyky a důstojnost. Až tohle zjistí, nejspíš proletí stropem. „No, my se o tebe chceme dělit! Budeme se o tebe dělit, jestli s tím budeš souhlasit.“

Jak snadno se to říkalo! Kdysi si byla jistá, že to nedokáže. Dokud si neuvědomila, že Aviendhu miluje stejně tolik co jej, jen jiným způsobem. A Min též, jako další sestru, i když se neadoptovaly. Stáhla by za to Alannu z kůže, jakmile by se jí naskytla příležitost, ale s Aviendhou a Min to bylo jiné. Ty byly její součástí. Jistým způsobem byly jí a ona jimi.

Změkčila tón. „Žádám tě, Rande. My tě žádáme. Prosím, dovol nám se s tebou spojit.“

„Min,“ zamumlal téměř vyčítavě. V očích upřených na Min měl zoufalství. „Tys to věděla, že? Věděla jsi, že jestli je uvidím...“ Potřásl hlavou a nemohl či nechtěl pokračovat.

„O tom poutu jsem to nevěděla, dokud mi to před hodinou neřekly,“ přiznala a podívala se na něj nejněžněji, co u ní kdy Elain viděla. „Ale věděla jsem, doufala, co se stane, jestli je znovu uvidíš. Některé věci se musí stát, Rande. Musí.“

Rand zíral do svého vína snad celé hodiny, než ho vrátil na podnos. „Dobrá,“ pravil tiše. „Nemůžu říct, že jsem to nechtěl, protože to není pravda. Světlo mě za to spal! Ale zvažte následky. Pomyslete na cenu, jakou za to zaplatíte.“

Elain na cenu myslet nepotřebovala. Od začátku to věděla, probírala to s Aviendhou, aby se ujistila, že ona také chápe. Vysvětlila to Min. Vezmi si, co chceš, a zaplať za to, znělo staré rčení. Žádná z nich nemyslela na cenu. Znaly ji a byly ochotné platit. Neměly však času nazbyt. I teď by ji nepřekvapilo, kdyby se rozhodl, že je cena příliš vysoká. Jako by toto rozhodnutí bylo na něm!

Otevřela se saidaru a propojila se s Aviendhou. Usmály se na sebe. Vždycky bylo příjemné dělit se se sestrou o emoce a intimní pocity, uvědomovat si jedna druhou. Bylo to velmi podobné tomu, co budou brzy sdílet s Randem. Tohle si pečlivě promyslela a prostudovala to ze všech úhlů. Všechno, co dokázala zjistit o aielských adopčních tkanivech, jí velice pomohlo. Právě tento obřad jí vnukl celý nápad.

Velice pečlivě setkala ducha, pramen ze sta vláken a každé vlákno přesně položené, a položila je na Aviendhu sedící na podlaze. Pak udělala totéž s Min na kraji stolu. Jistým způsobem to vlastně nebyla dvě oddělená tkaniva. Zářila stejnou dokonalostí, vypadala jako jedno, i když je viděla obě. Nebyla to tkaniva použitá u obřadu adopce, ale použila stejný princip. Ona zahrnovala. To, co se stalo jednomu člověku zachycenému v tomto tkanivu, stalo se všem. Jakmile byla tkaniva na místě, předala vedení kruhu dvou Aviendze. Tkaniva již vytvořila tak, aby zůstala, a Aviendha okamžitě setkala stejné kolem Elain a znovu kolem Min a spojila je, až se nedalo rozeznat od Elainina, než jí zase vrátila vedení. Teď to bylo snadné, po pilném cvičení. Čtyři tkaniva, nebo teď spíš tři, a přesto vypadala jako jedno.

Všechno bylo připraveno. Aviendha byla jako skála sebedůvěry, silná, jak to Elain cítila od Birgitte. Min seděla, svírala kraj stolu a kotníky měla zaháknuté o sebe. Vlákna sice neviděla, avšak povzbudivě se usmívala. Pokazila to jen tím, že se olízla. Elain zhluboka dýchala. Pro ni byly všechny tři propojené vlákny ducha tak jemnými, že vedle nich i nejjemnější krajka vypadala jako hadr na podlahu. Teď jen aby to fungovalo, jak zamýšlela.

Od každé protáhla proužek tkaniva k Randovi a obtočila je kolem sebe, až je změnila ve strážcovské pouto. To položila na Randa tak jemně, jako by zakrývala nemluvně. Pavučina ducha se usadila na něm i do něj. Ani nemrkl, ale bylo to hotovo. Pustila saidar. Hotovo.

Hleděl na ně, bez výrazu, a pomalu si položil prsty na spánky.

„Ach, Rande, ta bolest,“ vydechla Min ublíženě. „Doteď jsem to nevěděla. Ani mě to nenapadlo. Jak to vydržíš? Máš v sobě tolik bolesti, kterou si ani neuvědomuješ, jako bys s ní žil tak dlouho, že už je tvou součástí. Ty volavky na dlaních, pořád cítíš, jak se vypalují. A ty malůvky na rukou bolí! A bok. Ach, Světlo, tvůj bok! Proč nebrečíš, Rande? Proč nebrečíš?“

„On je Car’a’carn,“ ozvala se Aviendha se smíchem, „silný jako samotná Trojí země!“ Mluvila hrdě – ach, tak hrdě – ale i když se smála, po sluncem osmahlých tvářích se jí řinuly slzy. „Zlaté žíly. Ach, zlaté žíly. Ty mě miluješ, Rande.“

Elain na něj jen zírala a cítila ho ve své hlavě. Na bolest z ran již zapomněl. Napětí, nedůvěra, údiv. Ale jeho city byly příliš tvrdé, jako kus zatvrdlé smůly, skoro jako kámen. Ale mezi nimi, jako krajka, pulsovaly zlaté žíly a zazářily, kdykoliv se podíval na Min či Aviendhu. A na ni. Miloval ji. Miloval je všechny tři. A jí z toho bylo do smíchu. Jiné ženy by mohly najít pochyby, ale ona vždycky věděla, že ji miluje doopravdy.

„Světlo dej, vy víte, co jste udělaly,“ pravil tiše. „Světlo dej, vy nejste...“ Ten kus smůly trochu ztvrdl. Byl si jistý, že jim ublíží, ale už se vzpamatovával. „Já... už musím jít. Aspoň teď budu vědět, že jste v pořádku. Nebudu si kvůli vám muset dělat starosti.“ Náhle se usmál a byl by vypadal skoro jako chlapec, kdyby mu ten úsměv dostoupil až k očím. „Nyneiva bude hysterická, určitě si myslí, že jsem vyklouzl pryč a nestavil se za ní. Ne že by si trochu starostí nezasloužila.“

„Je tu ještě jedna věc, Rande,“ pravila Elain a musela polknout. Světlo, myslela si, že tohle bude snadné.

„Zřejmě si s Aviendhou ještě musíme trochu popovídat,“ vyhrkla Min a seskočila ze stolu. „Někde, kde budem samy. Omluvíte nás?"

Aviendha se půvabně zvedla a uhladila si sukně. „Ano. Musíme se s Min Farshaw o sobě navzájem ještě hodně dozvědět.“ Pochybovačně se na Min zadívala a upravila si loktuši, ale pak odešly ruku v ruce.

Rand je ostražitě pozoroval, jako by věděl, že jejich odchod byl naplánovaný. Jako vlk zahnaný do kouta. Ale ty zlaté žíly jí zářily v hlavě.

„Je tady něco, co od tebe dostaly a já ne,“ začala Elain a začala kašlat, rudá jako rak. Krev a popel! Jak to dělají ostatní ženy? Pečlivě zvážila uzlíček pocitů ve své hlavě, které byly jeho, a uzlíček Birgitte. V tom druhém se stále nic nezměnilo. Představila si, jak ho balí do šátku a zavazuje na uzel, a Birgitte byla pryč. Zůstal jenom Rand. A ty zářící zlaté žíly. Žaludek měla stažený do maličkého uzlíčku. Ztěžka polkla a nadechla se. „Budeš mi muset pomoct s knoflíky,“ vyhrkla nejistě. „Sama si ty šaty nesundám.“

Gardistky se zavrtěly, když Min s Aielankou vyšly na chodbu, a prudce se narovnaly, když Min zavřela dveře a jim došlo, že už nikdo jiný nevyjde.

„Nemůže mít tak špatný vkus,“ řekla ta s ospalýma očima a zaťala ruce do obušku. Min usoudila, že to nikdo neměl slyšet.

„Je příliš odvážná a příliš nevinná,“ zavrčela hubená mužatka. „Hlavní kapitán nás před tím varoval.“ Položila ruku v rukavici na kliku se lví hlavou.

„Jestli tam teď půjdete, mohla by stáhnout z kůže i vás,“ poznamenala Min rozmarně. „Už jste ji někdy viděly, když má záchvat vzteku? Rozbrečela by i medvěda!“

Aviendha sundala ruku z Min a kousek poodstoupila. „Pochybujete, že má sestra zvládne jediného muže? Je Aes Sedai a má srdce lvice. A vy jste přísahaly, že jí budete sloužit! Půjdete tam, kam ona povede, a nebudete jí strkat nos do rukávu.“

Gardistky si vyměnily dlouhý pohled. Těžší žena pokrčila rameny. Šlachovitá se jen zašklebila, ale sundala ruku z kliky. „Já přísahala, že tu holku udržím naživu,“ pronesla tvrdým tónem, „a to taky hodlám udělat. Teď si vy, děcka, běžte hrát s panenkama a mě nechte dělat mou práci.“

Min napadlo, že vytáhne nůž a předvede jí jeden z těch triků, kterým ji naučil Tom Merrilin, kdy otáčela nožem mezi prsty. Jenom aby jim předvedla, kdo je tu dítě. Hubená žena nebyla mladá, ale ještě neměla šediny a vypadala docela silná. A rychlá. Min by ráda věřila, že hromotlucká žena na sobě má něco tuku, ale neměla, byla samý sval. Neviděla kolem nich žádné aury ani obrazy, ale ani jedna se očividně nebála udělat to, co považovala za nutné. Aspoň nechaly Elain a Randa o samotě. Ten nůž by byl možná zbytečný.

Koutkem oka zahlédla, jak Aielanka váhavě odtahuje ruku od svého nože. Jestliže se po ní nepřestane pořád opičit, tak si začne myslet, že na těch machinacích s jedinou silou je víc, než jí řekly. Ale ono to začalo ještě předtím. Možná si prostě byly podobné. Zneklidňující představa. Světlo, všechny ty řeči o tom, jak se za něj všechny tři vdají, byly moc pěkné, když to byly jenom řeči, ale se kterou se skutečné ožení?

„Elain je odvážná,“ sdělila gardistkám, „nejodvážnější, co znám. A není hloupá. Jestli si to začnete myslet, brzo ji naštvete.“ Zadívaly se na ni s výhodou svých patnácti, dvaceti let navrch, spolehlivé, nevzrušené a odhodlané. Za chvíli jí určitě zase řeknou, ať jde pryč. „No, nemůžem tu postávat celej den, jestli si máme promluvit, co, Aviendho?“

„Ne,“ vydechla stísněně Aielanka a zamračila se na gardistky. „Nemůžeme tu stát.“

Gardistky si jich dál nevšímaly. Měly práci a do ní nezapadalo sledovat Elaininy kamarádky. Min doufala, že svou práci budou dělat dobře. Není vůbec pitomá, říkala si. Jenom se občas nechává unýst svou odvahou. Doufala, že nedovolí, aby se Elain zapletla do něčeho, z čeho by se už nevymotala.

Cestou pryč pokukovala po Aielance. Aviendha od ní šla, jak nejdál to bylo možné, aby ještě zůstala ve stejné chodbě. Na Min se ani nepodívala, když z měšce vytáhla hustě vyřezávaný slonovinový náramek a s uspokojeným úsměvem si ho připjala. Od začátku měla na nose mouchu a Min nechápala proč. Aielové měli být zvyklí na to, že se ženy o muže dělí. To se hodně lišilo od toho, co mohla říci o sobě. Prostě ho jenom milovala tolik, že byla ochotná se o něj dělit, bylo-li to nutné, a s nikým na světě by se o něj nedělila raději než s Elain. S ní to bylo, skoro jako by se ani dělit nemusela. Tahle Aielanka však byla cizí. Elain říkala, že je důležité, aby se navzájem poznaly, ale jak by mohly, když s ní ta ženská odmítá mluvit?

Ale obavami o Elain ani Aviendhu čas nemarnila. To, co měla v hlavě, bylo úchvatné. Rand. Kulička, která jí sdělovala všechno o něm. Jaké bude milování s ním po tomhle, když bude vědět všechno! Světlo! Ovšem on taky bude vědět všechno o ní. Rozhodně si nebyla jistá, jak se jí líbí tohle!

Náhle si uvědomila, že ten uzlíček pocitů a emocí už není stejný jako zpočátku. Byl... rudý, žhavý... jako lesní požár za letního sucha. Co mohlo...? Světlo! Zakopla a jen tak tak se vzpamatovala, aby neupadla. Kdyby věděla, že v sobě má tenhle žár, ten prudký hlad, bála by se ho nechat na sebe sáhnout! Na druhou stranu... Mohlo by to být hezké, vědět, že zažehla taky takový oheň. Nemohla se dočkat, až se přesvědčí, zda bude mít stejný vliv jako... Znovu zakopla a tentokrát se zachytila zdobené truhly. Ach, Světlo! Elain! Měla tvář jako v ohni. Tohle bylo jako nahlížet mezi závěsy!

Honem se pokusila o ten trik, o němž jí Elain vyprávěla, a představila si ten uzlíček emocí zabalený do šátku. Nic se nestalo. Zoufale se pokoušela o totéž, ale ten zuřící oheň tam byl stále! Musela se na to přestat dívat, cítit to. Cokoliv, co by odvedlo její pozornost někam jinam! Cokoliv! Možná kdyby začala mluvit.

„Měla vypít ten bažankový čaj,“ vybreptla. Nikdy neřekla, co vidí, těm, koho se to netýkalo, a i pak pouze v případě, že to chtěli slyšet, ale něco říci musela. „Z tohohle bude mít dítě. Dvě. Kluka a holku. Oba budou zdraví a silní.“

„Ona chce jeho děti,“ zamumlala Aielanka. Zelené oči upírala přímo před sebe, zuby zaťaté, a na čele se jí perlil pot. „Já ten čaj také nevypiju, jestli –“ Otřepala se a zamračila se na Min na druhé straně chodby. „Má sestra a moudré mi o tobě pověděly. Opravdu vidíš u lidí věci, které se stanou?“

„Občas vidím věci, a když vím, co znamenají, tak se stanou,“ odvětila Min. Jejich hlasy, jak na sebe pořvávaly, se nesly chodbou. Sloužící v červenobílých livrejích se po nich otáčeli. Min zašla doprostřed chodby. Vyjde té ženské vstříc na polovinu cesty, víc ne. Aviendha se k ní po chvíli připojila.

Min napadlo, jestli jí má povědět, co viděla, když byly všechny pohromadě. Aviendha Randovi také porodí děti. Čtyřčata! Ale bylo na tom něco divného. Děti budou zdravé, ale stejně na tom bylo něco divného. A lidé často neradi slyšeli o své budoucnosti, i když tvrdili opak. Byla by ráda, kdyby jí někdo řekl, jestli i ona...

Aviendha šla mlčky, otřela si pot z čela a ztěžka polkla. Min musela taky polknout. Všechno, co Rand cítil, bylo v té kouli. Všechno!

„Ten trik se šátkem u tebe taky nefunguje, co?“ optala se ochraptěle.

Aviendha zamrkala, potemněly jí tváře. O chvíli později dodala: „Tohle je lepší. Děkuji. Já... S ním v hlavě jsem zapomněla.“ Zamračila se. „U tebe to nefungovalo?“

Min nešťastně zavrtěla hlavou. Tohle bylo neslušné! „Ale pomáhá, když mluvím.“ Musela se s touhle ženskou jakkoli spřátelit, jestliže má celá tahle prapodivná záležitost fungovat. „Mrzí mě, co jsem řekla. To o tom tokání. Něco málo o vašich zvycích vím. Jenže na tom chlapovi je něco, co mě nutí být drzá. Nedokážu si dát pozor na jazyk. Jenom si nemysli, že tě nechám mě tlouct nebo do mě rýt. Možná mám toh, ale budem muset najít nějakej jinej způsob. Vždycky ti můžu vyhřebelcovat koně, až budem mít čas.“

„Jsi hrdá jako má sestra,“ zamumlala Aviendha a zamračila se. Co tím myslela? „Taky máš smysl pro humor.“ Jako by mluvila sama k sobě. „Neudělala jsi ze sebe kvůli Randovi a Elain hlupačku, jako by to udělala většina mokřinských žen. A připomínáš mi...“ S povzdechem si hodila loktuši na ramena. „Vím, kde je nějaké oosquai. Když jsi příliš opilá, abys mohla jasně myslet, tak –“ Zadívala se do chodby a ztuhla. „Ne!“ zavrčela. „Ještě ne!“

Přicházelo k nim zjevení, z něhož Min spadla brada. V ohromení na Randa docela zapomněla. Z poznámek věděla, že hlavní kapitán Elaininy gardy je žena a Elainin strážce až do morku kostí, ale víc nic. Tato žena měla přes rameno přehozený silný zlatý, složitě pletený cop. Na sobě měla krátký rudý kabát s bílým límcem a pytlovité bílé kalhoty nacpané do holínek s podpatky stejně vysokými, jaké nosila Min. Kolem ní tančily obrazy a aury, víc, než kdy Min u koho viděla, byly jich snad tisíce, spadaly jedna přes druhou. Žena, která byla Elaininým strážcem a hlavním kapitánem královniny gardy... trochu klopýtla... jako kdyby už v sobě měla příliš mnoho oosquai. Sloužící, kteří ji zahlédli, usoudili, že zrovna mají spoustu práce v jiné části paláce, a zanechali je tři samotné. Zřejmě Min a Aviendhu uviděla, teprve když do nich málem vrazila.

„Tys jí v tom pomohla, že jo?“ vyjela a zaostřila skelné modré oči na Aviendhu. „Nejdřív mi zatraceně zmizí z hlavy a potom...!“ Třásla se, musela se viditelně ovládnout, ale i tak ztěžka dýchala. Zřejmě se jí podlamovala kolena. Olízla si rty, polkla a rozzlobeně pokračovala. „Světlo ji spal, nemůžu se dost soustředit, abych to setřásla! Povídám vám, že jestli dělá, co si myslím, že dělá, tak ji budu kopat třikrát kolem paláce a pak ji ztřískám, co se do ní vejde, že se měsíc neposadí – a vás s ní! – i kdybych musela najít ločidlo, abych to dokázala!“

„Moje první sestra je dospělá žena, Birgitte Trahelion,“ odsekla Aviendha bojechtivě. Přes ten tón měla svěšená ramena a druhé ženě se nepodívala do očí. „Musíš s námi přestat jednat jako s dětmi!“

„Až se zatraceně začne chovat jako dospělá, tak s ní tak budu zatraceně jednat, ale nemá právo dělat tohle, ne v mý prokletý hlavě, to teda ne! Ne v mý –!“ Najednou jí začaly oči vylézat z důlků. Otevřela pusu a byla by upadla, kdyby ji Min a Aviendha nepopadly za ruce.

Zavřela oči a zakňučela: „Dva měsíce!“ Setřásla je, narovnala se a upřela na Aviendhu modré oči jasné jako voda a tvrdé jako led. „Odstiň ji pro mě a já ti nechám tvůj díl.“ Aviendžin mrzutý, rozčilený pohled po ní jenom sklouzl.

„Ty jsi Birgitte Stříbrný luk!“ vydechla Min. Byla si tím jistá, ještě než ji Aviendha oslovila jménem. Nebylo divu, že se Aielanka chovala, jako by se bála, že ty hrozby splní hned a tady. Birgitte Stříbrný luk! „Viděla jsem tě ve Falme!“

Birgitte sebou trhla, jako by ji štípla, a honem se rozhlédla kolem. Když viděla, že jsou samy, uvolnila se. Trochu. Prohlédla si Min od hlavy k patě. „Ať už vidíš cokoliv, Birgitte Stříbrný luk je po smrti,“ prohlásila bez obalu. „Jsem teď Birgitte Trahelion a to je všechno.“ Trpce zkřivila rty. „Prokletá urozená paní Birgitte Trahelion, když zatraceně dovolíš. Líbala bych ovci o Dni matek, kdybych s tím mohla něco udělat. A kdopak jsi ty, když jsi doma? To vždycky ukazuješ nohy jako nějaká zatracená péřová tanečnice?“

„Jsem Min Farshaw,“ odvětila Min stroze. Tohle že je Birgitte Stříbrný luk, hrdinka stovek pověstí? Ta žena mluvila jako dlaždič! A co znamenalo to, že Stříbrný luk je po smrti? Vždyť tu stojí přímo před ní! Kromě toho ty spousty aur se míhaly příliš rychle, aby je jasně rozeznala, ale byla si jistá, že ukazují na víc dobrodružství, než by jedna žena mohla za život zažít. Zvláštní, některé byly spojené s jakýmsi šeredou, který byl starší než ona, a další s šeredou mnohem mladším než ona, nicméně Min nějak věděla, že to je ten stejný muž. Pověst nepověst, ta nadřazenost ji neuvěřitelně štvala. „Elain, Aviendha a já jsme se právě spojily se strážcem,“ vyhrkla bez přemýšlení. „A jestli to Elain trochu oslavuje, no, měla by sis rozmyslet, než tam vletíš, nebo budeš ty sedat opatrně.“

To stačilo, aby si Randa znovu uvědomila. Ten žár tu stále byl, skoro se nezměnil, ale díky Světlu už nebyl... Krev se jí nahrnula do tváří. Častokrát jí lehával v náručí, chytal dech v zamotaných prostěradlech, ale tohle opravdu vypadalo jako špehování!

„S ním?“ zeptala se Birgitte potichu. „Mateřský mlíko v hrnku! Mohla se zamilovat do chmatáka nebo zloděje koní, ale ona si musí vybrat zrovna jeho, nána jedna pitomá. Z toho, co jsem viděla v tom místě, o kterým jste se zmínily, je ten chlápek příliš hezkej, aby byl pro nějakou ženu dobrej. V každým případě toho musí nechat.“

„Nemáš právo!“ trvala na svém Aviendha mrzutě a Birgitte se zatvářila trpělivě. Sice jen tak tak, ale přece jen trpělivě.

„Může bejt slušná jako talmourská panna, pokud nedojde na to, položit hlavu na katovskej špalek, ale podle mě sebere kuráž, aby si ho pěkně vyzkoušela, a i když udělá to, co udělala předtím, za chvíli na to zapomene a já ji budu mít zase v hlavě. A já tím už znova zatraceně projít nechci!“ Narovnala se, očividně připravená jít se Elain postavit.

„Ber to jako dobrý vtip,“ zaprosila Aviendha. Zaprosila! „Prostě ti provedla dobrý vtip, to je vše.“ Z toho, jak Birgitte ohrnula pysk, bylo jasné, co si o tom myslí.

„Elain mi prozradila jeden trik,“ vyhrkla Min a popadla Birgitte za rukáv. „U mě nefungoval, ale možná...“ Naneštěstí, jakmile to vysvětlila...

„Pořád je tam,“ procedila Birgitte po chvíli mezi zuby. „Uhni mi z cesty, Min Farshaw,“ pronesla a uvolnila si ruku, „nebo –“

„Oosquai!“ vykřikla Aviendha zoufale a doopravdy lomila rukama! „Vím, kde je oosquai! Když se opiješ...! Prosím, Birgitte! Já... se sama zavážu, že tě budu poslouchat, jako učednice paní, ale prosím, neruš ji! Nezahanbi ji!“

„Oosquai?“ zahloubala se Birgitte a pohladila si bradu. „To je něco jako pálenka? Hmm. Myslím, že holka se červená! Většinou se opravdu chová slušně, víte. Vtip, povídáš?“ Náhle se zazubila a rozhodila ruce. „Tak mě doveď k tomu tvýmu oosquai, Aviendho. Nevím, jak vy dvě, ale já se hodlám opít, až... no... svlíknu šaty a budu tancovat po stole! A hotovo.“

Min to naprosto nechápala, ani proč Aviendha na Birgitte upřela oči a pak se začala smát, prý že je to „skvělý vtip", ale byla si jistá, že ví, proč se Elain červená, tedy pokud se opravdu červenala. Ta tvrdá koule pocitů v její hlavě se opět změnila v lesní požár.

„Tak půjdem už najít to oosquai?“ zeptala se. „Chci být co nejdřív pod vobraz!“

Když se Elain příštího rána vzbudila, v ložnici bylo zima a na Caemlyn se snášel sníh. Rand byl pryč. Měla ho jenom v hlavě. To postačí. Usmála se. Prozatím to postačí. Líně se protáhla a vzpomínala na svou včerejší noční nevázanost – vlastně celodenní! Nemohla uvěřit, že to udělala! – a usoudila, že by se měla červenat jako rak! Ale chtěla být s Randem nevázaná a nemyslela si, že se bude ještě někdy červenat, ne kvůli něčemu spojenému s ním.

Nejlepší bylo, že jí nechal dárek. Když se probudila, ležela na polštáři vedle ní zlatá lilie ještě s kapkami rosy. Kde květ sehnal uprostřed zimy, to si ani neuměla představit. Ale setkala kolem něj udržování a položila si ho na noční stolek, kde jej uvidí, vždycky když se ráno probudí. Tkanivo ji naučila Moghedien, ale udrží lilii čerstvou navěky, kapky rosy se nikdy neodpaří, a bude jí stále připomínat muže, jemuž dala své srdce.

Ráno jí pokazila zpráva, že Alivia v noci zmizela, což byla vážná věc, která rodinku nesmírně rozrušila. Teprve když se objevila Zaida, protože se Nyneiva neukázala na lekci pro Atha’an Miere, Elain zjistila, že Nyneiva s Lanem také zmizeli z paláce a nikdo nevěděl kdy ani jak. Teprve mnohem později zjistila, že ve sbírce angrialů a ter’angrialů, již vynesly z Ebú Daru, scházejí tři nejsilnější angrialy a kromě toho několik dalších věcí. O některých si byla jistá, že byly určeny pro ženu, jež čeká, že na ni každou chvíli zaútočí jediná síla. Kvůli čemuž vypadala spěšně naškrábaná poznámka, kterou Nyneiva schovala mezi zbytkem, ještě podivněji.

13

Úžasná novina

V komnatě ve Slunečním paláci bylo zima, i když v obou krbech hořel oheň, bylo tu položeno několik vrstev koberců a šikmá skleněná střecha dovnitř vpouštěla jasné ranní slunce, pokud ho nezachytil sníh nachytaný na okrajích, nicméně místnost se hodila pro audience. Cadsuane usoudila, že by neměla zabrat trůnní sál. Urozený pán Dobraine zatím neprozradil, že drží Caraline z Damodredů a Darlina Sisneru – jiný způsob, jak jim zabránit v jejich pletichách než držet je pevně ve spárech, neviděla – ale mohl by začít dělat potíže, kdyby podle něj zašla příliš daleko. Na její vkus si byl s tím klukem příliš blízký, než aby ho nutila, a věrný svému slovu. Cadsuane se mohla podívat na svůj život a vzpomínat na neúspěchy, některé trpké, a chyby, jež stály životy, ale tady si nemohla chyby ani neúspěch dovolit. Rozhodně ne neúspěch. Světlo, nejradši by někoho kousla!

„Žádám návrat mé hledačky větru, Aes Sedai!“ Harine din Togara, celá v zeleném hedvábném brokátu, seděla před Cadsuane, rovná jako svíčka, rty stisknuté. Přes tvář bez vrásek měla ve vlasech bílé prameny. Deset roků byla paní vln svého klanu a dávno předtím velela velkému plavidlu. Její paní plavby, Derah din Selaan, mladší žena celá v modrém, seděla na židli umístěné půl lokte za ní, přesně podle jejich protokolu. Ty dvě mohly být sochami zpodobňujícími pobouření, a jejich cizokrajné šperky to ještě podtrhovaly. Ani jedna se nepodívala na Ebena, když se uklonil a nabídl jim stříbrné poháry se svařeným vínem.

Chlapec zřejmě nevěděl, co dělat dál, když si nic nevzaly. Nejistě se zamračil a zůstal ohnutý, dokud ho Daigian nezatahala za červený kabát a s úsměvem ho neodvedla pryč, jako pobavený voláč v tmavě modré s bílým prostřiháváním. Byl to štíhlý mladík s velkým nosem a ušima, který nikdy nebude švihák, natož hezký, ale ona si na něj velmi potrpěla. Usadili se na lavici před krbem a začali hrát kolíbku.

„Tvá sestra nám pomáhá zjistit, co se toho nešťastného dne stalo,“ pronesla Cadsuane uhlazeně a poněkud nepřítomně. Napila se svařeného vína a čekala, aniž by jí záleželo na tom, jestli vidí, jak je netrpělivá. Jakkoliv Dobraine namítal, že podmínky té neuvěřitelné dohody, jež Rafela a Merana uzavřely jménem toho al’Thorovic kluka, se nedají splnit, stejně mohl Mořský národ zvládnout sám. Skoro je nevnímala. Nejspíš to bylo jen dobře. Kdyby se soustředila na Atha’an Miere, musela by se nutit, aby je neplácala jako kousalky, i když ony zdrojem jejího rozčilení nebyly.

Před krbem na druhém konci místnosti sedělo pět sester. Nesune měla na čtecím pultu otevřený velký, ve dřevě vázaný svazek z palácové knihovny. Jako ostatní, i ona na sobě měla prosté sukno, vhodnější spíš pro obchodnici než pro Aes Sedai. Pokud některá litovala, že nemá hedvábí či peníze na hedvábí, nedávala to najevo. Sarene, s korálky vpletenými do cůpků, pracovala na velké výšivce napjaté v rámu a vyšívala další kvítek na celém poli květů. Erian a Beldeine hrály dámu a Elza, čekající, až přijde na řadu s vítězkou, je pozorovala. Podle všeho prožívaly lenivé dopoledne bez jediné starosti o svět. Možná věděly, že tu jsou, protože je chtěla studovat. Proč složily přísahu věrnosti tomu al’Thorovic klukovi? Kiruna a ostatní aspoň byly v jeho přítomnosti, když se rozhodly přísahat. Cadsuane byla ochotná připustit, že vlivu ta’veren nikdo neodolá. Ale těchhle pět provádělo tvrdé pokání za to, že ho unesly, a rozhodlo se nabídnout mu přísahu, než se k němu směly vůbec přiblížit. Cadsuane byla zpočátku ochotná přijmout jejich různé důvody, ale v posledních dnech pochybovala. A to ji znepokojovalo.

„Moje hledačka větru nepodléhá tvé pravomoci, Aes Sedai,“ pronesla Harine ostře, jako by popírala pokrevní příbuzenství. „Shalon musí být a bude mi okamžitě vrácena.“ Derah kývla na souhlas. Cadsuane usoudila, že paní plavby by udělala totéž, kdyby jí Harine nařídila skočit z útesu. Podle hierarchie Atha’an Miere stála Derah hluboko pod Harine. A to bylo asi tak všechno, co o nich Cadsuane věděla. Mořský národ by mohl být užitečný nebo taky ne, ale ona teprve musela najít způsob, jak je dostat pod palec.

„Tohle je vyšetřování Aes Sedai,“ odvětila mírně. „Musíme se řídit věžovým zákonem.“ Volně vyloženým, to určitě. Vždycky věřila, že duch zákona je mnohem důležitější než jeho znění.

Harine se nafoukla jako zmije a pustila se do dalšího káravého vyjmenovávání svých práv a požadavků, ale Cadsuane ji poslouchala jen na půl ucha.

Skoro chápala Erian, bledou, černovlasou Illánku, zuřivě trvající na tom, že až bude kluk bojovat v Poslední bitvě, musí být po jeho boku. I Beldeine, která šátek získala tak nedávno, že ještě nezískala bezvěkost, a tak odhodlanou být vším, čím má zelená být. I Elzu, příjemnou Andořanku, jíž málem zářily oči, když hovořila o tom, jak zajistí, aby žil až do chvíle, než se postaví Temnému. Byla další zelená a ještě odhodlanější než Beldeine. Nesune, naklánějící se nad knihou, vypadala jako černooký pták zkoumající žížalu. Byla hnědá a vlezla by i do krabice se štíry, kdyby si je chtěla prostudovat. Sarene možná byla natolik hloupá, aby ji překvapilo, že ji někdo může považovat za hezkou, natož za krasavici, ale byla bílá a trvala na chladné přesnosti své logiky. Al’Thor byl Drak Znovuzrozený a ona ho, logicky, musela následovat. Vášnivé důvody, pitomé důvody, ale ona by je všechny klidně vzala, nebýt ostatních.

Otevřely se dveře a vstoupily Verin a Sorilea. Vysušená bělovlasá Aielanka Verin podala nějakou maličkost, kterou si hnědá nacpala do váčku u pasu. Verin měla na prostých šatech bronzové barvy brož ve tvaru květiny, první šperk, který na ní Cadsuane viděla kromě prstenu s Velkým hadem.

„To ti pomůže usnout,“ říkala Sorilea, „ale nezapomeň, jenom tři kapky do vody nebo jednu do vína. Trochu víc a mohla bys prospat den i déle. Ještě víc a už se nevzbudíš. Nemá to žádnou chuť, nic tě nevaruje, tak buď opatrná.“

Takže i Verin měla problémy se spaním. Cadsuane se pořádně nevyspala od chvíle, kdy kluk utekl ze Slunečního paláce. Jestli si brzy neodpočine, mohla by někoho pokousat. Nesune a ostatní si Sorileu neklidně prohlížely. Kluk z nich udělal učednice moudrých a ony zjistily, že to Aielanky berou velmi vážně. Jediné lusknutí prsty a Sorilea by jim zničila poklidné dopoledne.

Harine se předklonila a ostře Cadsuane poklepala prsty na tvář! „Ty mě neposloucháš,“ vztekala se. Tvářila se jako bouřkový mrak a paní plavby vypadala skoro stejně naštvaně. „Ale budeš poslouchat!“

Cadsuane sepjala ruce a přes špíčky prstů se na ni zadívala. Ne. Nepostaví paní vln na hlavu teď a tady. Nepošle ji zpátky do jejích pokojů s pláčem. Bude tak diplomatická, jak by si Coiren přála. – Spěšně si prošla to, co slyšela. „Mluvíš za paní lodí Atha’an Miere, s veškerou její autoritou, která je větší, než si umím představit,“ pravila mírně. „Jestli do hodiny nedostaneš zpátky svou hledačku větru, zařídíš, aby mě Coramoor přísně potrestal. Žádáš omluvu za uvěznění své hledačky větru. A žádáš mě, abych přiměla urozeného pána Dobraina, aby okamžitě vyhradil kus země, který vám Coramoor slíbil. To jsou myslím důležité body.“ Až na ten, jak ji nechá zbičovat!

„Dobrá,“ řekla Harine a pohodlně se zase opřela. Její úsměv byl odporně samolibý. „Zjistíš, že –“

„Mně na vašem Coramoorovi ani zbla nezáleží,“ pokračovala, stále mírně, Cadsuane. Drak Znovuzrozený byl nejdůležitější na celém světě, ale Coramoor nebyl nic. Nezměnila tón ani o vlásek. „Jestli se mě ještě někdy bez dovolení dotkneš, nechám tě svléknout, svázat a odnést zpátky do tvých komnat v pytli.“ No, diplomacie nikdy nebyla její silnou stránkou. „Jestliže mě nepřestaneš otravovat kvůli své sestře... Mohla bych se doopravdy rozzlobit.“ Vstala, nevšímajíc si rozhořčeného funění druhé ženy, a zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet i na druhém konci komnaty. „Sarene!“

Štíhlá Taraboňanka se otočila od své výšivky, až korálky v copech zacinkaly, a spěchala ke Cadsuane, před níž roztáhla tmavě šedé suknice. Moudré je musely naučit, aby skočily, když moudrá promluví, ale víc než zvyk je donutil skákat pro ni. Být legendou mělo skutečně jisté výhody, zvlášť když byla nepředvídatelnou legendou.

„Doprovoď tyto dvě do jejich pokojů,“ nařídila Cadsuane. „Chtějí se postit a meditovat o slušném vychování. Zařiď, ať to udělají. A jestli vysloví jediné nevychované slovo, oběma jim naplácej. Ale diplomaticky."

Sarene sebou trhla a pootevřela pusu, aby namítla, že to je nelogické, ale jen se podívala na Cadsuane a rychle se otočila k Atha’an Miere a kývla jim, ať vstanou.

Harine vyskočila a mračila se jako běs. Ale než mohla vyslovit jediné slovo své nepochybně zuřivé tirády, Derah jí položila prsty na paži, naklonila se k ní a cosi jí pošeptala do onáušnicovaného ucha. Ať už paní plavby řekla cokoliv, Harine zavřela zobák. Její výraz rozhodně nezměkl, ale podívala se na sestry na druhém konci místnosti a po chvíli krátce kývla na Sarene, ať vede. Harine mohla předstírat, že se sama rozhodla odejít, ale Derah ji následovala tak těsně, jako by ji popoháněla, a vrhala nejisté pohledy přes rameno, než se zavřely dveře.

Cadsuane skoro litovala, že ten pošetilý rozkaz vydala. Sarene udělá přesně to, co jí přikázala. Ženy Mořského národy byly protivné a navíc nebyly k ničemu. Musela se uklidnit, aby se mohla soustředit na to, co je důležité, a pokud pro ně najde využití, tak nástroje bylo stejně třeba upravit. Příliš se na ně zlobila, aby se starala, jak se to dělá, a klidně mohla začít hned. Ne, zlobila se na toho kluka, jenže jeho zatím do rukou nedostane.

Sorilea si hlasitě odkašlala a přestala sledovat Sarene a Atha’an Miere a pro změnu se zamračila na sestry u krbu. Náramky na zápěstích jí zachřestily, jak si upravila loktuši. Další žena, která nebyla v náladě. Mořský národ měl velice podivné představy o „aielských divoších" – třebaže se zase až tolik nelišily od toho, čemu věřila Cadsuane, než potkala Sorileu – a moudrým se pranic nelíbily.

Cadsuane jí šla s úsměvem vstříc. Sorilea nebyla žena, kterou jste nechali chodit za vámi. Všichni si mysleli, že se z nich stávají přítelkyně – což by se ještě mohlo stát, jak si překvapeně uvědomila – ale o jejich spojenectví nikdo nevěděl. Objevil se Eben se svým podnosem a zřejmě se mu ulevilo, když na něj postavila poloprázdný pohár.

„Včera pozdě v noci,“ začala Sorilea, když chlapec odběhl zpět k Daigian, „Chisaine Nurbaya požádala, aby mohla sloužit Car’a’carnovi.“ Z hlasu jí čišel nesouhlas. „Před rozbřeskem požádala Janine Pavlara, pak Innina Darenhold, potom Vayelle Kamsa. Neměly povoleno hovořit mezi sebou. Nemohly se dohodnout. Přijala jsem jejich prosbu.“

Cadsuane rozčileně zafrkala. „Asi jsi je už nechala konat pokání,“ zamumlala a usilovně přemýšlela. Devatenáct sester bylo vězněno v aielském táboře, devatenáct sester, které ta pitomá Elaida poslala unést kluka, a teď všechny přísahaly, že půjdou za ním! To bylo ze všeho nejhorší. „Co mohlo přimět červené sestry, aby přísahaly věrnost muži, který dokáže usměrňovat?“

Verin už chtěla něco poznamenat, ale před Aielankou se odmlčela. Verin kupodivu brala své vynucené učednictví jako volavka na blatech. Víc času trávila v aielském táboře než mimo něj.

„Pokání ne, Cadsuane Melaidhrin.“ Sorilea mávla hubenou rukou, až znovu zachřestilo zlato a slonovina. „Snaží se dodržet toh, jež se dodržet nedá. Svým způsobem je to stejně pošetilé jako to, že jsme je zpočátku označily za da’tsang, ale jestli to jsou ochotné zkusit, možná ještě dojdou spásy,“ připustila neochotně. Sorilea těch devatenáct sester neměla jen nerada. Pousmála se. „V každém případě je naučíme to, co se musejí naučit.“ Ta žena zřejmě věřila, že učednictví u moudrých by prospělo všem Aes Sedai.

„Doufám, že je budeš všechny dál sledovat,“ pravila Cadsuane. „Zvlášť ty poslední čtyři.“ Byla si jistá, že tu směšnou přísahu dodrží, byť ne vždy způsobem, jaký by se klukovi líbil, ale vždycky tu byla možnost, že jedna či dvě by mohly být černé adžah. Kdysi si myslela, že černé už už odhalí, ale kořist jí proklouzla mezi prsty jako dým, což byl její nejtrpčí neúspěch kromě toho, že nezjistila, co má bratranec Caraline z Damodredů za lubem v Hraničních státech, až už bylo mnoho let poté a tato informace byla k ničemu. Nyní i černé adžah vypadaly jen jako odvrácení pozornosti od toho, co bylo skutečně důležité.

„Učednice jsou vždycky pozorně sledovány,“ ohradila se vysušená stařena. „Musím, myslím, připomenout těm ostatním, že mají být vděčné, když se tady smějí povalovat jako kmenoví náčelníci.“

Zbývající čtyři sestry před krbem hbitě vstaly, když přistoupila, hluboce se poklonily a pozorně poslouchaly, když mluvila a hrozila jim prstem. Sorilea si možná myslela, že se musí hodně učit, ale ony už zjistily, že šátek Aes Sedai není pro učednici moudrých žádnou ochranou. Toh Cadsuane hodně připomínalo pokání.

„Ona je... pozoruhodná,“ zamumlala Verin. „Jsem moc ráda, že je na naší straně. Pokud je."

Cadsuane po ní vrhla přísný pohled. „Vypadáš jako žena, která chce říct něco, co bys určitě říct nechtěla. O Sorilei?“ To spojenectví bylo velmi nejasně definováno. Přátelství nebo ne, ona a moudrá by nakonec mohly mít zcela jiné cíle.

„To ne,“ malá obtloustlá žena si povzdechla. Přes hranatý obličej vypadala jako docela tlustý vrabec. „Vím, že mi do toho nic není, Cadsuane, ale Bera a Kiruna se s našimi hosty nikam nedostaly, tak jsem si trochu promluvila se Shalon. Po mírném vyptávání vysypala celý příběh a Ailil všechno potvrdila, jakmile jí došlo, že to už vím. Brzy poté, co sem Mořský národ dorazil, přišla Ailil za Shalon v naději, že zjistí, co chtějí s mladým al’Thorem. Shalon zase chtěla zjistit všechno o něm a o zdejší situaci. To vedlo k dalším schůzkám, což vedlo k přátelství, což vedlo k tomu, že spolu začaly spát. Asi hlavně kvůli osamění, řekla bych. V každém případě to skrývaly víc než společná rokování.“

„Snášely výslechy celé dny, aby skryly tohle!“ vyhrkla Cadsuane nevěřícně. Bera a Kiruna je přiměly ječet!

Verin se v očích zablesklo potlačované veselí. „Cairhieňanky jsou pyšné a prudérní, Cadsuane, přinejmenším na veřejnosti. Za zataženými závěsy můžou šukat jako králíci, ale na veřejnosti by nepřiznaly, že se dotknou vlastního manžela! A Mořský národ přehání skoro stejně. Alespoň Shalon je sezdaná s mužem, který má povinnosti jinde, a porušení svatebních přísah je u nich velice vážný zločin. Jako porušení disciplíny, zdá se. Kdyby to její sestra zjistila, Shalon by dělala – ‚hledačku větru na pramici‘, zněla, myslím, její vlastní slova.“

Cadsuane vnímala, jak se jí houpají ozdůbky ve vlasech, když vrtěla hlavou. Když obě tyto ženy našli po útoku na palác spoutané, s roubíkem a nacpané pod Aililinu postel, měla podezření, že o útoku vědí víc, než přiznávají. Jakmile odmítly sdělit, proč se potají stýkají, byla si tím jistá. Možná v tom byly nějakým způsobem zapletené, třebaže útok byl očividně prací odpadlých asha’manů. Aspoň údajně odpadlých. Všechen ten čas a námaha vyplýtvané zbytečně. Nebo možná ne, jestli tak zoufale chtěly, aby to zůstalo v tajnosti.

„Doprovoď urozenou paní Ailil do jejích komnat s omluvou za to zacházení, Verin. Velmi... mlhavě... ji ujisti, že její tajemství bude zachováno. Ať určitě ví, jak je to mlhavé. A důrazně naznač, že by mě mohla informovat o tom, co uslyší o svém bratrovi.“ Vydírání používala jako nástroj nerada, ale už ho použila na tři asha’many, a Toram Riatin by ještě mohl nadělat problémy, i když jeho vzpoura zřejmě vyšuměla. Pravdou bylo, že jí nezáleželo na tom, kdo sedí na Slunečním trůně, ale plány a pletichy těch, kteří trůn považovali za důležitý, se často pletly do důležitějších věcí.

Verin se usmála a kývla. „Ach ano, myslím, že to bude moc dobře fungovat. Zvlášť proto, že svého bratra z duše nesnáší. Totéž platí o Shalon, že? Ale budeš chtít slyšet o událostech mezi Atha’an Miere, že? Nejsem si jistá, nakolik bude ochotná zradit Harine, bez ohledu na následky pro sebe.“

„Udělá to, co po ní budu chtít,“ pronesla Cadsuane zachmuřeně. „Ale drž ji až do zítřka.“ Harine si nesměla myslet, že jejím požadavkům bylo vyhověno. Mořský národ byl dalším nástrojem k použití na kluka, ale nic víc. Na všechno a všechny bylo nutné nahlížet z tohoto pohledu.

Do místnosti vklouzla Corele a opatrně za sebou zavřela dveře, aby nikoho nevyrušila. To jí nebylo podobné. Byla chlapecky štíhlá, s hustým černým obočím a hřívou lesklých černých vlasů, jež jí spadaly na záda a propůjčovaly jí divoký vzhled, jakkoliv úhledně byla oblečená. Byla žlutá a obvykle se všude hrnula se smíchem. Přetřela si špičku pršáku a váhavě se podívala na Cadsuane, aniž se jí v očích objevila obvyklá jiskra.

Cadsuane si ji rázně přivolala a Corele se nadechla a doplula k ní, svírajíc oběma rukama modrou, žlutě prostřihávanou sukni. Podívala se na sestry shromážděné kolem Soriley a Daigian hrající kolíbku s Ebenem na druhém konci a tichým hlasem s melodickým murandským přízvukem pronesla: „Mám úžasnou novinu, Cadsuane.“

Z jejího tónu bylo znát, že si není jistá, jak moc úžasná ta novina je. „Vím, říkala jsi, že mám Damera zabavit tady v paláci, ale on trval na tom, že se podívá na sestry v aielském táboře. Jak je mírný, tak umí velice naléhat, když chce, a je si naprosto jistý, že neexistuje nic, co by se nedalo vyléčit. A, no, faktem je, že šel a vyléčil Irgain. Cadsuane, je to, jako by nikdy nebyla...“ Odmlčela se, nedokázala to slovo vyslovit. Přesto viselo ve vzduchu. Utišena.

„Úžasná zpráva,“ pronesla Cadsuane hluše. Byla. Každá sestra se hluboko v nitru bála, že by mohla být odříznuta od jediné síly. A teď byl objeven způsob, jak vyléčit něco, co se vyléčit nedalo. Mužem. Než bude tohle vyřízeno, vyteče hodně slz a bude hodně obviňování. V každém případě každá sestra, která se to dozví, to bude považovat za ohromný objev – a nejedním způsobem, muž! – avšak ve srovnání s Randem al’Thorem to byla bouře v hrnku vody. „Asi se nabídla, že se nechá ztlouct jako ostatní.“

„To nebude zapotřebí,“ ozvala se Verin nepřítomně. Mračila se na inkoustovou skvrnu na prstě, ale zřejmě studovala něco za ní. „Moudré se zřejmě rozhodly, že Rand Irgain a ty druhé dvě dostatečně potrestal, když... udělal, co udělal. A zatímco s ostatními zacházely jako s bezcennými zvířaty, snažily se tyhle tři udržet za každou cenu naživu. Slyšela jsem, že Ronaille hledají manžela.“

„Irgain ví vše o přísahách, které složily ostatní.“ Corele mluvila ohromeně. „Začala brečet kvůli svým strážcům ve chvíli, kdy s ní Damer skončil, ale je taky připravená je složit. Potíž je, že Damer to chce zkusit i se Sashalle a Ronaille.“ Kupodivu se zatvářila téměř vzdorovitě. Vždycky byla nafoukaná, jako každá žlutá, avšak vždycky věděla, jak na tom s Cadsuane je. „Nemůžu dovolit, aby sestry zůstaly v tom stavu, když existuje cesta ven. Chci, aby to s nimi Damer zkusil.“

„Ovšem, Corele.“ Damerovo naléhání ji asi ovlivnilo také. Cadsuane byla ochotná to nechat plavat, pokud to nezajde příliš daleko. Začínala shromažďovat sestry, jimž věřila, ty, jež měla u sebe, i další, v den, kdy se doslechla o podivných událostech v Shienaru – její špehové sledovali Siuan Sanche a Moirain z rodu Damodredů celá léta, aniž by se dozvěděli něco užitečného, až do té chvíle – ale to, že jim věřila, ještě neznamenalo, že je nechá jít svou vlastní cestou. V sázce bylo příliš mnoho. V tomto případě však nemohla sestry nechat v takovém stavu.

Rozletěly se dveře a dovnitř vrazil Jahar, až mu stříbrné zvonečky na koncích tmavých copů cinkaly. Všichni se ohlédli na mladíka v dobře padnoucím modrém kabátě, který mu vybrala Merise – dokonce i Sorilea a Sarene zíraly – ale slova, která z něj vyletěla, zahnala veškeré myšlenky na to, jak je pohledný.

„Alanna je v bezvědomí, Cadsuane. Prostě se zhroutila na chodbě. Merise ji nechala odnést do ložnice a mě poslala pro tebe.“

Cadsuane přešla zděšené výkřiky, sebrala Corele a Sorileu – jež tu nemohla jen tak nechat – a přikázala Jaharovi, ať je vede. Připojila se i Verin a Cadsuane jí nebránila. Verin si všímala věcí, které ostatním unikly.

Černě olivrejování sloužící neměli tušení, kdo Jahar je, ale uhýbali z cesty před Cadsuane, jež se nesla za ním. Byla by mu řekla, ať jde rychleji, ale pak už by musela utíkat. Než se dostali daleko, vstoupil jí do cesty malý muž s vyholeným čelem, v tmavém kabátě s vodorovnými barevnými pruhy na přednici, a uklonil se. Musela se před ním zastavit.

„Milost tě provázej, Cadsuane Sedai,“ pozdravil uhlazeně. „Odpusť, že tě obtěžuji, když tolik spěcháš, ale myslím, že bys měla vědět, že urozená paní Caraline a vznešený pán Darlin už nejsou v paláci urozené paní Arilyn. Jsou na říční lodi mířící do Tearu. Obávám se, že touto dobou jsou již mimo dosah.“

„Možná by tě překvapilo, co mám na dosah, urozený pane Dobraine,“ procedila chladně. Měla v Arilynině paláci nechat alespoň jednu sestru, ale byla si jistá, že má ty dva v hrsti. „Bylo to moudré?“ Nepochybovala, že je to jeho práce, i když pochybovala, že má odvahu to přiznat. Nebylo divu, že na ni kvůli nim netlačil.

Její tón na něj neudělal sebemenší dojem. A překvapil ji. „Vznešený pán Darlin má být správcem pána Draka v Tearu a vypadalo moudré poslat urozenou paní Caraline ze země. Vzdala se své vzpoury a nároků na Sluneční trůn, ale mohl by se ji pokusit využít někdo jiný. Možná, Cadsuane Sedai, nebylo moudré nechat je pod dohledem sluhů. Pod Světlem, nesmíš jim to dávat za vinu. Byli schopní udržet dva... hosty... ale ne postavit se mým ozbrojencům.“

Jahar skoro poskakoval, jak dychtil pokračovat v cestě. Merise měla pevnou ruku. Sama Cadsuane se nemohla dočkat, až se dostane k Alanně.

„Doufám, že i za rok budeš mít stejný názor,“ pravila. Dobraine se jen uklonil.

Ložnice, kam Alannu odnesli, byla nejbližší dostupná, takže nebyla velká, a kvůli tmavému deštění, jež měli Cairhieňané v takové oblibě, vypadala ještě menší. Jakmile všichni vstoupili, bylo tu dost plno. Merise luskla prsty a ukázala a Jahar se stáhl do rohu, ale ani to moc nepomohlo.

Alanna ležela v posteli, oči zavřené, a vedle na podlaze klečel Ihvon, její strážce, a hladil ji po ruce. „Zřejmě se bojí probudit,“ ohlásil. „Není s ní nic v nepořádku, pokud můžu říct, ale zřejmě se bojí.“

Corele ho odstrčila, aby mohla vzít Alanninu hlavu do dlaní. Obklopila ji záře saidaru a na Alannu se sneslo tkanivo léčení, štíhlá zelená se však ani nehnula. Corele odstoupila a vrtěla hlavou.

„Moje schopnost léčení se možná nevyrovná tvojí, Corele,“ ozvala se suše Merise, „ale zkusila jsem to.“ Stále měla silný tarabonský přízvuk, i po všech těch letech, avšak tmavé vlasy měla přísně stažené dozadu. Cadsuane jí věřila snad víc než ostatním. „Co uděláme teď, Cadsuane?“

Sorilea se zadívala na ženu na posteli a pouze stiskla rty. Cadsuane napadlo, zda snad znovu zvažuje jejich spojenectví. Verin na Alannu také hleděla a vypadala k smrti vystrašená. Cadsuane si nemyslela, že by Verin mohlo něco takhle vyděsit, ale sama také cítila hrůzu. Jestli ztratila to spojení s klukem...

„Sedneme si a počkáme, až se probudí,“ rozkázala klidně. Nic jiného se dělat nedalo. Nic.

„Kde je?“ vrčel Demandred a za zády zatínal ruce v pěst. Stál tu rozkročen a byl si dobře vědom toho, že místnost ovládá. To dělal vždy. Přesto by byl raději, kdyby tady byla Semirhage či Mesaana. Jejich spojenectví bylo delikátní – prostá dohoda, že si navzájem neskočí po krku, dokud nezlikvidují ostatní – ale vydrželo po celou dobu. Když pracovali společně, vyváděli z rovnováhy jednoho protivníka za druhým a mnoho dalších srazili na kolena, zabili nebo něco horšího. Pro Semirhage ale bylo obtížné zúčastnit se těchto schůzek a Mesaana byla poslední dobou plachá. Jestli uvažuje o zrušení spojenectví... „Od chvíle, kdy ti slepí hlupáci – ti pitomci! – selhali v Cairhienu, al’Thora viděli v pěti městech včetně toho prokletého místa v Pustině a desítce městeček. A to je jenom ve zprávách, které máme! Jenom Veliký pán ví, kdo další se k nám plazí na koni, ovci nebo jak tihle divoši dopravují zprávy.“

Vybavení vybírala Graendal, neboť dorazila první, a jeho to rozčilovalo. V dřevěné podlaze byly zasazeny obrazové panely, takže to vypadalo, že jsou obklopeni lesem plným lián s barevnými květy a poletujících ptáků, kteří byli ještě barevnější. Vzduch plnila sladká vůně a tichý zpěv ptáků. Celou iluzi kazily jen dveře. Proč si chtěla připomínat, co bylo ztraceno? To by mimo tento palác, tak blízko Shayol Ghulu, mohli stejně dobře vyrobit šokopí jako obrazové panely. V každém případě, jak si vzpomínal, nesnášela Graendal všechno, co souviselo s přírodou.

Osan’gar se zamračil při „pitomcích“ a „slepých hlupácích", což mohl, rychle však zase vyhladil svou prostou, vrásčitou tvář, tolik nepodobnou té, s níž se narodil. Ať si říkal jakkoliv, vždycky věděl, koho se odváží vyzvat a koho ne. „Věc náhody,“ utrousil klidně, třebaže si začal mnout ruce. Starý zvyk. Byl oblečený jako nějaký vládce tohoto věku, v kabátě s tak hustou zlatou výšivkou, že skoro zakrývala červenou látku, a na holínkách měl zlaté střapce. Kolem krku a zápěstí měl dost zlaté krajky, že by stačila dítěti na šaty. Nikdy nepochopil, co to je přehánění. Nebýt jeho umění, nikdy by nepatřil k Vyvoleným. Když si Osan’gar uvědomil, co dělá, sebral z kulatého stolku u svého křesla vysokou sklenku z cuendillaru a zhluboka přivoněl k tmavému vínu. „Pravděpodobnosti,“ zamumlal a snažil se mluvit nedbale. „Příště bude zabit nebo zajat. Náhoda ho nemůže chránit věčně.“

„Tak ty se chceš spoléhat na náhodu?“ Aran’gar ležela natažená v dlouhém křesle, jako by to byla postel. Vrhla po Osan’garovi smyslný úsměv a pozvedla bosou nohu, takže se v rozstřižených, jasně červených sukních objevila celá. Při každém nadechnutí hrozilo, že jí plná ňadra vypadnou z červeného saténu živůtku. Od chvíle, co se z ní stala žena, se její chování úplně změnilo, ale ne to, co bylo v jádru ženského těla. Demandred neopovrhoval tělesným potěšením, ale jednou jí ty její chutě přivodí smrt. Jako už jednou. Ne že by mu nějak vadilo, kdyby to příště bylo napořád. „To tys měl na starosti ho sledovat, Osan’gare,“ pokračovala Aran’gar a laskala se s každou slabikou. „Ty a Demandred.“ Osan’gar sebou trhl a olízl si rty a ona se hrdelně zasmála. „Můj svěřenec je...“ Položila palec na křeslo, jako by něco přitiskla, a zasmála se.

„Myslel bych si, že si budeš dělat větší starosti, Aran’gar,“ zamumlala Graendal nad svým vínem. Své opovržení zakrývala asi stejně, jako téměř průsvitná, stříbřitá mlha jejích šatů ze streithu její bohaté křivky. „Ty, Osan’gar i Demandred. A Moridin, ať je kdekoliv. Možná byste se měli obávat al’Thorova úspěchu stejně jako jeho prohry."

Aran’gar se smíchem chytila stojící ženu za ruku. „A možná bys mohla vysvětlit, co tím myslíš, lépe, když budeme samy.“

Graendalin šat začal černat. S kletbou vytrhla ruku z Aran’gařina sevření a odešla od křesla. Aran’gar se... zahihňala.

„Co tím myslíš?“ vyjel ostře Osan’gar a vyskočil z křesla. Když stál, zaujal učitelskou pózu, uchopil se za klopy kabátu a hlas měl pedantický. „Za prvé, má drahá Graendal, pochybuji, že bych dokonce i já dokázal vymyslet způsob, jak ze saidinu odstranit stín Velikého pána. Al’Thor je primitiv. Ať se pokusí o cokoliv, nebude to stačit, a já například nemohu uvěřit, že vůbec tuší, kde začít. Na každý pád mu to zarazíme, protože to Veliký pán přikazuje. Já znám strach z nelibosti Velikého pána, kdybychom nějak neuspěli, jakkoliv to není možné, ale proč by ti z nás, které jsi jmenovala, měli mít nějaký zvláštní strach?“

„Slepý jako vždy a suchý jako vždy,“ zamumlala Graendal. Jak se zase uklidnila, její šaty se opět změnily v čistou mlhu, byť rudou. Možná nebyla tak klidná, jak předstírala. Nebo možná chtěla, aby si mysleli, že potlačuje nějaké podráždění. Kromě streithu všechny její ozdoby pocházely z tohoto věku, ve zlatých vlasech měla ohnivé opály, mezi prsy velký rubín a na obou rukou zlaté náramky. A něco divného, až si Demandred říkal, jestli si toho všimli i ostatní. Prostý zlatý kroužek na malíku levé ruky. Prosté věci si s Graendal nikdy nespojoval. „Jestli ten mladý muž nějak odstraní stín, no... Vy, kteří usměrňujete saidín, nebudete potřebovat zvláštní ochranu Velikého pána. Bude dál věřit ve vaši... věrnost?“ S líbezným úsměvem se napila vína.

Osan’gar se neusmál. Zbledl a přejel si rukou přes ústa. Aran’gar se posadila na kraj křesla a už se nesnažila vypadat smyslně. Její ruce připomínaly spáry a na Graendal se mračila, jako kdyby jí hodlala skočit po krku.

Demandred uvolnil pěsti. Konečně to bylo venku. Doufal, že al’Thor bude mrtvý – nebo aspoň zajatý – než tohle podezření zvedne hlavu. Za války jediné síly víc než desítka Vyvolených zemřela pro pouhé podezření Velikého pána.

„Veliký pán si je jistý, že jste mu všichni věrní,“ oznámil Moridin a vstoupil, jako by byl samotným Velikým pánem Temnoty. Zřejmě si často myslel, že jím je, a chlapecká tvář, kterou nyní nosil, na tom nic nezměnila. Přes svá slova se tvářil ponuře a ve svém černém odění se pro své jméno, Smrt, dokonale hodil. „Nemusíte si dělat starosti, dokud si nepřestane být jistý.“ To děvče, Cyndane, za ním klusalo jako prsatý stříbrovlasý mazlíček v červenočerné. Z nějakého důvodu měl Moridin na rameni krysu, jež větřila ve vzduchu a černýma očima ostražitě sledovala okolí. Nebo k tomu možná neměl žádný důvod. Mladistvá tvář mu nepřidávala ani na duševním zdraví.

„Proč jsi nás sem zavolal?“ chtěl vědět Demandred. „Mám hodně práce a nemám čas na plané řeči.“ Mimoděk se narovnal, jak se snažil druhému muži vyrovnat.

„Mesaana opět chybí?“ řekl Moridin místo odpovědi. „Škoda. Měla by slyšet, co chci říct.“ Sundal krysu za ocásek a díval se, jak marně mává tlapkami. Jako by pro něj neexistovalo nic jiného než ta krysa. „Malé, na pohled nedůležité záležitosti mohou být velice důležité,“ zamumlal. „Tahle krysa. Jestli se Isamovi podaří najít a zabít toho druhého červa, Faina. Slůvko zašeptané do nesprávného ucha, nebo nezašeptané vůbec. Motýl na větvi zatřepe křidélky a na druhém konci světa spadne hora.“ Náhle se krysa stočila a pokusila se mu zahryznout do zápěstí. Nedbale ji odhodil. Ve vzduchu vyšlehl plamen, něco teplejšího než plamen, a krysa byla pryč. Moridin se usmál.

Demandred sebou proti své vůli trhl. To byla pravá síla. Vůbec nic necítil. Moridinovi přejela přes modré oči černá vločka, potom další, celý proud. Ten muž musel od posledního setkání používat pravou sílu hodně, když získal tolik saa tak rychle. On sám se pravé síly nedotkl, pokud to nebylo nevyhnutelné. Naprosto nevyhnutelné. Pochopitelně teď měl tuto výsadu pouze Moridin od svého... pomazání. Ten člověk musel být opravdu blázen, když ji používal tak volně. Byla to droga návykovější než saidín, nebezpečnější než jed.

Moridin došel k Osan’garovi a položil mu ruku na rameno. Jeho úsměv vypadal hrozivěji než saa. Menší muž polkl a roztřeseně se usmál. „Je dobře, že tě nikdy nenapadlo, jak odstranit stín Velikého pána,“ podotkl Moridin tiše. Jak dlouho poslouchal? Osan’gar se usmíval stále příšerněji. „Al’Thor není tak moudrý jako ty. Pověz jim to, Cyndane.“

Malá žena se narovnala. Obličejem a tělem byla šťavnatou švestkou vhodnou k utržení, ale velké modré oči měla jako ledovec. Nebo možná broskvičkou. Broskve občas bývaly jedovaté. „Asi si vzpomínáte na Choedan Kal.“ Sebevětší úsilí nemohlo změnit ten smyslný hlas, ale podařilo se jí do něj dostat kus jízlivosti. „Luis Therin měl dva přístupové klíče, jeden pro každý z nich. A zná ženu dost silnou, aby mohla použít ženskou část. Hodlá pro svůj pokus použít Choedan Kal.“

Skoro všichni začali mluvit naráz.

„Myslela jsem, že klíče byly zničeny!“ vyhrkla Aran’gar a vyskočila. Oči měla vytřeštěné strachem. „Mohl by rozbít svět při pokusu použít Choedan Kal!“

„Kdybys někdy přečetla něco kromě historických knížek, věděla bys, že je skoro nemožné je zničit!“ zaprskal na ni Osan’gar. Ale tahal se za kabát, jako by mu byl příliš těsný, a oči mu málem vypadly z důlků. „Jak může tahle holka vědět, že je má? Jak?“

Graendal vypadla sklenka z prstů, jakmile Cyndane domluvila, a odrazila se od koberce. Šaty jí zrudly jako čerstvá krev a pusu měla zkřivenou, jako by jí bylo na zvracení. „A tys prostě doufal, že na něj narazíš!“ vřeštěla na Demandreda. „Doufals, že ti ho někdo najde! Hlupáku! Hlupáku!“

Demandred si pomyslel, že Graendal poněkud přehání, dokonce i na sebe. Byl by se vsadil, že to pro ni nebylo žádným překvapením. On sám mlčel.

Moridin si položil ruku na srdce, vypadal úplně jako milenec, a konečky prstů zvedl Cyndaninu hlavu. Jí v očích plápolala zášť, ale tvář měla jako panenka. Jeho pozornosti rozhodně přijímala jako poddajná panenka. „Cyndane zná mnoho věcí,“ podotkl Moridin mírně, „a řekne mi všechno, co ví. Všechno.“ Žena nezměnila výraz, ale viditelně se třásla.

Byla pro Demandreda záhadou. Zprvu si myslel, že je to znovuzrozená Lanfear. Těla pro převtělení se údajně vybírala podle toho, co bylo k maní, jenže Osan’gar a Aran’gar byli důkazem krutého smyslu Velikého pána pro humor. Byl si tím jistý, dokud mu Mesaana neprozradila, že ta dívka je slabší než Lanfear. Mesaana a ostatní si mysleli, že je z tohoto věku. Ale o al’Thorovi mluvila jako o Luisi Therinovi, stejně jako Lanfear, a o Choedan Kal mluvila jako někdo, kdo osobně zná hrůzu, již během války jediné síly vypustily. Jen odřivous byl obávanější, ale jen o fous. Nebo jí to Moridin z nějakých vlastních důvodů pověděl? Pokud měl nějaké skutečné důvody. Každou chvíli to, co dělal, vypadalo jako čiré šílenství.

„Takže je ho nakonec zřejmě nutné zabít,“ prohlásil Demandred. Skrýt uspokojení bylo těžké. Rand al’Thor nebo Luis Therin Telamon, bude odpočívat klidněji, až bude ten chlápek mrtvý. „Než zničí svět a nás s ním. Proto je skutečně nezbytné ho najít.“

„Zabít?“ Moridin mluvil, jako by něco zvažoval. „Jestliže na to dojde, tak ano,“ řekl nakonec. „Ale najít ho není problém. Když se dotkne Choedan Kal, dozvíte se, kde je. A půjdete tam a chytíte ho. Nebo ho zabijete, pokud to bude nutné. Nae’blis domluvil.“

„Jak Nae’blis přikazuje,“ vyhrkla Cyndane dychtivě a uklonila se. Ostatní ji napodobili, i když Aran’gar mluvila mrzutě, Osan’gar zoufale a Graendal kupodivu zamyšleně.

Ohnout krk Demandreda bolelo, stejně jako to říci. Takže oni chytí al’Thora – zatímco on se bude pokoušet použít Choedan Kal, pro všechno na světě, on a nějaká ženská, pijící dost z jediné síly, aby roztavila kontinenty! – ale nic nenaznačovalo, že Moridin bude mezi nimi. Nebo jeho dva mazlíčci, Moghedien a Cyndane. Ten muž byl prozatím Nae’blisem, ale možná by se to dalo zařídit, aby příště, až zemře, nedostal další tělo. Možná že by se to dalo zařídit brzy.

14

Co se skrývá pod závojem

Loď Kidronské vítězství se převalovala v šedozelených vlnách, až se zlacené lampy v kajutě na zádi v kardanových závěsech houpaly, ale Tuon seděla klidně, když jí po hlavě přejížděla břitva v Seluciině jisté ruce. Vysokými okny na zádi viděla další velkolodě, jimž od přídě odletovala pěna. Byly jich stovky, řada za řadou, sahající až k obzoru. Čtyřikrát tolik jich zůstalo v Tanchiku. Rhyagelle, Ti, kdo se vracejí domů. Corenne, návrat, začalo.

Kidron sledoval osamělý albatros, znamení vítězství, i když pták měl dlouhá křídla černá a ne bílá. Přesto musel znamenat totéž. Znamení se neměnila podle místa. Sýček volající za úsvitu znamenal smrt a déšť bez mraků nečekaného návštěvníka, ať to bylo v Imfaralu či v Noren M’Shar.

Ranní obřad s břitvou oblékačky ji uklidňoval a to dnes opravdu potřebovala. Včera večer vydala rozkaz v hněvu. Žádné rozkazy by neměly být vydávány v hněvu. Skoro se cítila jako sei’mosiev, jako by ztratila čest. Byla vyvedená z rovnováhy, a to pro návrat nevěstilo nic dobrého, stejně jako ztráta sei’taer, albatros nealbatros.

Selucia nahřátým, vlhkým ručníkem setřela zbytek pěny a pak použila suchý a nakonec štětcem holou lebku zlehka napudrovala. Když oblékačka odstoupila, Tuon vstala a její složitě vyšívaný župan z modrého hedvábí sklouzl na zlatomodrý koberec. Na chladném vzduchu jí okamžitě naskočila husí kůže. Čtyři z jejích deseti komorných se ladně zvedly z kleku u stěny, sličné v průsvitných bílých šatech. Všechny byly zakoupeny pro svůj vzhled stejně jako pro své schopnosti, a byly velmi schopné. Během dlouhé plavby ze Seanchanu si přivykly na pohyby lodi a nyní běžely pro šaty, které již byly rozložené na vyřezávaných truhlách, a donesly je Selucii. Selucia nikdy nedovolila da’covale, aby ji skutečně oblékaly, ani punčochy či střevíce.

Když Tuon přetáhla přes hlavu plisované šaty barvy zašlé slonoviny, ta si nemohla odpustit, aby je dvě neporovnala ve vysokém zrcadle na stěně. Zlatovlasá Selucia byla vznosná, se smetanovou pletí a chladnýma modrýma očima. Kdokoliv by ji mohl považovat za urozenou a vysokého postavení, místo za só’džin, kdyby neměla vyholenou levou polovinu halvy. Tento postřeh by ji byl šokoval, kdyby ho Tuon vyslovila nahlas. Pouhá představa, že by se mohla vyvyšovat nad své současné postavní, ji děsila. Tuon věděla, že ona sama nikdy nebude mít tak velitelské vystupování. Hnědé oči měla příliš velké a vlahé. Když zapomněla na přísnou masku, její srdčitý obličej mohl patřit rozjívenému děcku. Sahala Selucii stěží k očím, a to oblékačka nebyla zvlášť vysoká. Tuon mohla jezdit s nejlepšími, byla vynikající zápasnice se zbraní i bez nich, ale vždycky si musela namáhat mozek, pokud chtěla na někoho udělat dojem. Cvičila se v tom stejně jako ve všem ostatním. Alespoň jí široký opasek spletený ze zlata zdůraznil pas, který by v šatech jinak byl příliš nevýrazný. Muži se dívali, když kolem Selucia procházela, a Tuon zaslechla nějaké řeči o jejím plném poprsí. Možná to nemělo nic společného s velitelským vystupováním, ale bylo by hezké mít trochu větší prsa.

„Světlo na mne sviť,“ zamumlala Selucia pobaveně, když da’covale odběhly a zase si klekly u stěny. „To děláš každé ráno od chvíle, kdy ti oholili hlavu. To si i po třech letech myslíš, že bych ti tam nechala byť kousek strniště?“

Tuon si uvědomila, že si přejela rukou přes hlavu. Lítostivě si přiznala, že hledala strniště. „Kdyby ano,“ řekla s hranou vážností, „ztloukla bych tě. Odplata za to, kolikrát jsi mě zpráskala proutkem.“

Selucia jí dala kolem krkru šňůru rubínů a zasmála se. „Jestli se mi takhle odplatíš, už nikdy se nebudu moct posadit.“

Tuon se usmála. Její matka ji dala Selucii jako dar do kolébky, aby byla její chůvou a, což bylo důležitější, jejím stínem, osobní stráží, o které nikdo nevěděl. Prvních pětadvacet roků života se Selucia cvičila pro tyto úkoly, pro ten druhý potají. O Tuoniných šestnáctých jmeninách, když jí poprvé oholili hlavu, věnovala Selucii tradiční dary svého rodu, malé panství za péči, kterou jí prokázala, prominutí výprasků, které jí uštědřila, měšec se sty zlatými trůny za všechny případy, kdy musela svou svěřenkyni potrestat. Urození se shromáždili, aby se podívali, jak poprvé obdarovává jako dospělá, a všechny ty měšce peněz na ně udělaly dojem – bylo to víc, než mnozí z nich vlastnili. Jako malá byla... neposedná... nemluvě o umíněnosti. A poslední tradiční dar: nabídla Selucii, aby vybrala, kam chce přidělit příště. Tuon si nebyla jistá, jestli užasla víc sama či dav přihlížejících, když se ta důstojná žena obrátila zády k moci a autoritě a místo toho požádala o možnost stát se Tuoninou oblékačkou, její hlavní komornou. A samozřejmě stále jejím stínem, i když to se na veřejnost nedostalo. Ji samotnou to tuze potěšilo.

„Snad v malých dávkách po šestnáct let,“ navrhla. Zahlédla se v zrcadle a usmála se na dost dlouho, aby bylo jasné, že v jejích slovech není osten, a pak se zatvářila přísně. Rozhodně cítila větší náklonnost k ženě, která ji vychovala, než k matce, již před dospělostí vídala jen dvakrát za rok, či k bratrům a sestrám, s nimiž se již od prvních krůčků učila bojovat o matčinu náklonnost. Dva sourozenci v těch bojích zahynuli, zatím, a tři se ji pokusili zabít. Z jedné sestry a bratra se stali da’covale a jejich jména byla vymazána z rodinných záznamů, jako kdyby bylo odhaleno, že mohou usměrňovat. Její místo nebylo ani teď bezpečné. Stačil jediný špatný krok a mohla by zemřít, nebo hůř, mohli by ji zbavit hodnosti a prodat na veřejné dražbě. Požehnání Světla, když se usmála, stále vypadala na šestnáct! Nejvýš!

Selucia se se smíchem otočila a z lakovaného stojánku na toaletním stolku vzala těsnou čapku ze zlaté krajky. Řídká krajka odhalí větší část vyholené hlavy a označí ji Krkavcem a růžemi. Možná nebyla sei’mosiev, ale kvůli corenne se musela zase ovládnout. Mohla požádat Anath, svou Soe’feia, aby jí určila pokání, ale od Neferiiny nečekané smrti uběhly už skoro dva roky a jí se náhradnice stále nějak nelíbila. Něco jí říkalo, že tohle musí zvládnout sama. Možná uviděla nějaké znamení, které vědomě nepoznala. Na lodi nejspíš nebyli mravenci, ale mohlo tu být několik druhů horšího hmyzu.

„Ne, Selucio,“ řekla tiše. „Závoj.“

Selucia nesouhlasně stiskla rty, ale beze slova čapku vrátila na stojánek. V soukromí, jako teď, měla svolení hovořit volně, ale věděla, co lze vyslovit a co ne. Tuon ji musela nechat potrestat pouze dvakrát, a pro pravdu Světla, litovala toho stejně tolik jako Selucia. Oblékačka vytáhla dlouhý tenký závoj, přehodila ho Tuon přes hlavu a zajistila jej úzkým zlatým pletencem s rubíny. Byl ještě průhlednější než šaty da’covale a vůbec jí nezakrýval tvář. Ale zakrýval to, co bylo nejdůležitější.

Selucia položila Tuon na ramena dlouhou, zlatem vyšívanou modrou pláštěnku, couvla a hluboko se uklonila, až se zlatým copem dotkla koberce. Klečící da’covale položily obličeje na podlahu. Soukromí skončí. Tuon odešla z kajuty sama.

V druhé kajutě stálo šest jejích sul’dam, tři na každé straně, a jejich svěřenkyně klečely před nimi na leštěné palubě. Sul’dam se narovnaly, když ji uviděly, pyšné jako ty stříbrné blesky na rudých štítcích, co měly na sukních. Šedě oděné damane klečely vzpřímeně, plné vlastní pýchy. Až na chudinku Lidyu, jež se krčila a snažila se vtisknout uslzenou tvář do podlahy. Ianelle, držící vodítko rudovlasé damane, se na ni mračila.

Tuon si zhluboka povzdechla. Lidya byla zodpovědná za její včerejší hněv. Vlastně ne, ona ho sice vyvolala, ale za své pocity Tuon zodpovídala sama. Přikázala damane, aby jí přečetla budoucnost, a nemohla nařídit, aby ji zpráskali, poněvadž se jí nelíbilo, co slyšela.

Sklonila se, vzala Lidyinu bradu do dlaně, dlouhé, rudě nalakované nehty jí položila na pihovatou tvář a donutila ji sednout si na paty. Což vyvolalo trhnutí a další slzy, které Tuon pečlivě setřela prsty, když damane vytáhla na kolena. „Lidya je dobrá damane, Ianelle,“ řekla. „Natři jí podlitiny tinkturou ze sorry a dávej jí lví srdce na bolest, dokud podlitiny nezmizí. A než zmizí, dostane ke každému jídlu sladký krém.“

„Jak vznešená paní přikazuje,“ odpověděla Ianelle formálně, ale zlehka se usmála. Všechny sul’dam měly Lidyu rády a jí se nelíbilo trestání damane. „Jestli ztloustne, vezmu si ji zaběhat, vznešená paní."

Lidya otočila hlavu, aby mohla Tuon políbit do dlaně, a zamumlala: „Lidyina paní je laskavá. Lidya neztloustne."

Tuon prošla mezi oběma řadami a s každou sul’dam pronesla pár slov a poplácala každou damane. Těch šest bylo jejích nejlepších a dívaly se na ní se stejnou náklonností, jakou cítila ona k nim. Draly se o to, aby je vybrala. Dali a Dani, tlusté žlutovlasé sestry, které ani nepotřebovaly příkazy sul’dam. Carral, se šedými vlasy a očima, ale při předení stále obratná. Sera, s rudými stuhami v kudrnatých černých vlasech, nejsilnější z nich a pyšná jako sul’dam. Maličká Mylen, menší než Tuon. Na Mylen byla Tuon zvlášť pyšná.

Mnozí považovali za divné, když Tuon, při dosažení dospělosti, složila zkoušku na sul’dam, třebaže jí tehdy nemohl nikdo odmítnout. Kromě matky, která k tomu dala svolení tím, že neřekla nic. Stát se sul’dam bylo pochopitelně nemyslitelné, ale ji těšilo cvičit damane stejně jako cvičit koně, a byla stejně dobrá v obojím. Mylen toho byla důkazem. Bledá malá damane byla polomrtvá šokem a strachem, odmítala jíst i pít, když ji Tuon koupila v přístavu Shon Kifar. Všechny der’sul’dam si zoufaly, tvrdily, že dlouho nepřežije, ale teď se Mylen na Tuon usmála a předklonila se, aby jí políbila ruku, ještě než ji její paní stačila pohladit. Kdysi kost a kůže, nyní začínala tloustnout. Místo aby ji Catrona, držící její vodítko, napomenula, jenom se usmála, byť byla obvykle přísná, a zamumlala, že Mylen je dokonalá damane. Byla to pravda a nyní by nikdo neuvěřil, že si kdysi říkala Aes Sedai.

Než Tuon odešla, dala několik rozkazů týkajících se diety a cvičení damane. Sul’dam věděly, co dělat, stejně jako dalších dvanáct v Tuonině družině, jinak by nebyly v jejích službách, ale věřila, že by nikdo neměl mít dovoleno vlastnit damane, pokud se o ně skutečně nezajímal. Znala všechny jejich manýry stejně dobře, jako znala svůj obličej.

Ve vnější kajutě stály podél stěn smrtonoši ve zbroji nalakované na červeno a temně zeleno. Když vstoupila, ztuhli jako sochy. Byli to tvrdí muži. Tihle a pět set dalších jako oni měli na starosti Tuonino bezpečí. Do posledního by padli, aby ji ochránili. Kdyby zemřela, zemřeli by též. Každý se přihlásil dobrovolně, požádal, aby mohl být v její gardě. Když prošedivělý kapitán Musenge uviděl závoj, poslal s ní na palubu jen dva muže. Tam stály vedle dveří dva tucty ogierských zahradníků v červenozelené, již před sebou drželi velké sekery s černými střapci a pozorně sledovali okolí. Oni by nezemřeli s ní, ale také požádali, aby mohli být v její gardě, a ona by bez váhání svěřila každému z nich svůj život.

Žebrované plachty na třech vysokých stěžních Kidronu napínal chladný vítr, jenž plavidlo hnal k pevnině ležící před nimi, kde již bylo možné rozeznat kopce a mysy. Paluba byla plná lidí, všichni urození na tomto plavidle ve svém nejlepším hedvábí, a nevšímali si větru, který jim škubal za pláště, stejně jako si nevšímali bosých lidí z posádky, kteří mezi nimi pobíhali. Několik šlechticů dávalo příliš okatě najevo, jak posádku ignoruje, jako kdyby mohli lodníci řídit loď, když by se každé dva kroky klaněli nebo klekali. Když urození, připravení padnout na zem, spatřili její závoj, provedli jen lehkou úklonu. Yuril, muž s ostrým nosem, jehož všichni považovali za jejího tajemníka, poklekl. Byl jejím tajemníkem, samozřejmě, ale také její rukou velící jejím hledačům. Ta Macurová padla na břicho a políbila palubu, než ji několik Yurilových slov přimělo znovu vstát. Byla celá rudá a honem si uhlazovala plisovanou červenou sukni. Tuon zprvu váhala vzít ji do služby, když ji v Tanchiku potkala, ale ta ženská prosila jako da’covale. Z nějakého důvodu nenáviděla Aes Sedai do morku kostí a i přes odměnu, již dostala za nesmírně cennou informaci, doufala, že jim uškodí ještě víc.

Tuon se urozeným lehce uklonila a se dvěma smrtonoši v závěsu vyšla na zadní palubu. Ve větru měla potíže udržet pláštěnku a závoj se jí jednu chvíli otíral o obličej a vzápětí vlál nad hlavou. Nezáleželo na tom, stačilo, že ho má. Na zádi, nad šesti kormidelníky opírajícími se do kormidelního vesla, vlál její osobní praporec, dva zlatí lvi zapřažení do starobylého válečného vozu. Krkavec a růže byly sbaleny, jakmile první lodník spatřil její závoj a předal zprávu. Kidronu velela obtloustlá, vrásčitá žena s bílými vlasy a neuvěřitelně zelenýma očima, která se uklonila, jakmile se Tuon dotkla paluby, a vzápětí už zase věnovala pozornost lodi.

Anath stála u zábradlí, celá v černém hedvábí, a studený vítr jí zřejmě nevadil, i když neměla plášť ani pláštěnku. Byla štíhlá a byla by vysoká dokonce i na muže. Měla překrásnou, jako uhel černou tvář, ale velké černé oči měla pronikavé jako nebozezy. Byla to Tuonina Soe’feia, pravdomluvčí, již císařovna, kéž žije věčně, jmenovala po smrti Neferi. Což bylo překvapivé, když Neferina levá ruka byla vycvičená a připravená ji nahradit, ale když císařovna promluví ze svého Křišťálového trůnu, její slovo je zákon. Člověk se rozhodně neměl své Soe’feia bát, ale Tuon se jí trošku obávala. Připojila se k ní a zaťala ruce do zábradlí. Musela je uvolnit, než si zlomí nalakovaný nehet. To by znamenalo velikou smůlu.

„Nuže,“ začala Anath a to slovo se Tuon zarazilo do hlavy jako hřebík. Vyšší žena se na ni zamračila a z hlasu jí čišelo opovržení. „Zakryla sis tvář – jistým způsobem – a nyní jsi jen vznešená paní Tuon. Až na to, že každý stejně ví, kdo doopravdy jsi, i když se o tom nezmíní. Jak dlouho hodláš v té frašce pokračovat?“ Ohrnula plné rty a odmítavě mávla štíhlou rukou. „Asi je to kvůli té pitomosti, jak jsi nechala zbít holí damane. Jsi hloupá, když si myslíš, že musíš sklopit oči kvůli takové maličkosti. Co ti řekla, že tě to rozzlobilo? Zřejmě to nikdo neví, jen to, že jsi dostala hrozný záchvat vzteku, o nějž jsem naneštěstí přišla.“

Tuon se přinutila držet ruce na zábradlí klidně. Málem se jí roztřásly. Přinutila se zachovat i vážný výraz. „Budu závoj nosit, dokud mi znamení neřeknou, že přišel čas ho sundat, Anath,“ pravila nuceně chladným hlasem. Jenom štěstí ostatním zabránilo zaslechnout Lidyina záhadná slova. Všichni dobře věděli, že damane dokáže předpovídat budoucnost, a pokud by to zaslechl někdo z urozených, všichni už by si šuškali o jejím osudu.

Anath se hrubě zasmála a začala jí znovu vykládat, jak je hloupá, tentokrát podrobněji. Mnohem podrobněji. A nenamáhala se ztišit hlas. Kapitán Tehan stále hleděla před sebe, ale oči jí málem vypadly z důlků. Tuon pozorně poslouchala, i když jí líce žhnuly stále víc, až se začínala bát, že jí závoj chytí plamenem.

Mnoho urozených nazývalo své hlasy Soe’feia, ale hlasy urozených byly só’džin, takže věděly, že mohou být potrestány za to, co řeknou, i když se jim bude říkat Soe’feia. Mluvčí pravdy nesměl být nijak nucen nebo trestán. Od pravdomluvčího se vyžadovalo hovořit pouhou pravdu, ať už ji člověk chtěl slyšet nebo nikoliv, a zajistit, aby ji slyšel. Ti urození, kteří svoje hlasy nazývali Soe’feia, si mysleli, že Algwyn, poslední muž, který před téměř tisícem let usedl na Křišťálový trůn, byl šílený, protože dovolil své Soe’feia žít a setrvat v úřadě i poté, co ho před celým dvorem udeřila do tváře. Nechápali tradice její rodiny o nic víc než ten vykulený kapitán. Výrazy smrtonošů pod přilbami se nezměnily. Oni to chápali.

„Děkuji, ale já pokání nepotřebuji,“ sdělila Anath zdvořile, když černoška skončila s výtkami.

Kdysi, poté co proklela Neferi, že zemřela na něco tak pitomého jako pád ze schodů, požádala svou novou Soe’feia o tuto službu. Proklínat mrtvé nestačilo, aby z vás udělalo na celé měsíce sei’mosiev. Ta žena přitom byla skoro něžná – jistým způsobem – třebaže Tuon pak probrečela celé dny a nemohla si obléknout ani spodničku. Proto ale nabídku neodmítla. Pokání muselo být přísné, jinak nemohlo nastolit rovnováhu. Ne, nepůjde snazší cestou, protože se rozhodla. A musela si přiznat, že to udělala proto, aby mohla neposlechnout radu Soe’feia. Nechtěla ji vůbec poslouchat. Jak řekla Selucia, Tuon byla odjakživa umíněná. Odmítnout poslouchat pravdomluvčí bylo odporné. Možná to měla nakonec přece jenom přijmout, aby znovu získala rovnováhu. Vedle lodi se vynořily dvě dlouhé šedé plískavice a zapískaly. Tři, a už se znovu nevynořily. Drž se zvoleného kursu.

„Až budeme na břehu,“ pravila, „je třeba pochválit vznešenou paní Suroth.“ Drž se zvoleného kursu. „A je třeba dohlédnout na její ctižádost. Vykonala s Předběžníky víc, než o čem císařovna, kéž žije věčně, snila, ale tak velký úspěch často vyvolává odpovídající ctižádost.“

Anath, rozmrzelá kvůli změně tématu, se narovnala a stiskla rty. Oči se jí zaleskly. „Jsem si jistá, že jedinou ctižádostí Suroth jsou nejlepší zájmy císařství,“ ucedila stroze.

Tuon kývla. Ona si tím nebyla vůbec jistá. Taková jistota by i ji mohla dovést do Věže krkavců. A možná zvlášť ji. „Musím najít způsob, jak se co nejdříve spojit s Drakem Znovuzrozeným. Musí pokleknout před Křišťálovým trůnem před Tarmon Gai’donem, nebo je vše ztraceno.“ Dračí proroctví to říkala jasně.

Anath se bleskurychle změnila nálada. S úsměvem položila Tuon ruku na rameno, téměř majetnicky. Zacházela trochu daleko, ale byla Soe’feia a majetnicky pocit mohla mít pouze Tuon. „Musíš být opatrná,“ předla Anath. „Nesmíš dovolit, aby zjistil, jak jsi nebezpečná, dokud nebude příliš pozdě, aby unikl.“

Měla další rady, ale Tuon ji poslouchala jenom na půl ucha. Poslouchala natolik, aby slyšela, ale nebylo to nic, co už neslyšela aspoň stokrát. Před lodí rozeznala ústí velkého přístavu. Ebú Dar, odkud se corenne rozšíří, jako se šířilo z Tanchika. Ta představa v ní vzbudila radost z dobře vykonané práce. Za závojem byla pouhá vznešená paní Tuon, se stejnou hodností jako mnoho dalších urozených, ale v srdci bude vždy Tuon Athaem Kore Pendrag, Dcera Devíti měsíců, a přišla si vyžádat zpět to, co bylo ukradeno jejímu předkovi.

15

Hledá se zvonař

Pevný povoz Matovi připomínal cikánské vozy, jež viděl, malé domky na kolech, třebaže tento, plný skříněk a stolků zabudovaných do stěn, nebyl vyroben k obývání. Mat nakrčil nos nad podivným, ostrým pachem a nejistě si poposedl na trojnožce, což bylo jediné místo, kde se dalo sedět. Zlomená noha i žebra se mu již téměř zahojily, stejně jako šrámy, jež utrpěl, když na něj spadl celý dům, ale rány ho stále chvílemi pobolívaly. Kromě toho doufal v soucit. Ženy moc rády předváděly soucit, pokud to na ně dobře zahrál. Přinutil se přestat kroutit s pečetním prstenem na prstě. Dáte ženě najevo, že jste nervózní, a ona si to nějak vyloží a soucit vyletí komínem.

„Poslyš, Aludro,“ pronesl se svým nejpodmanivějším úsměvem, „touhle dobou už musíš vědět, že Seanchané se na ohňostroje nedívají. Ty jejich damane dělají něco, čemu říkají nebeský světla, vedle kterejch i tvoje nejlepší rachejtle vypadají jako jiskry letící z komína. Bez urážky.“

„Já ta jejich takzvaná nebeská světla neviděla,“ opáčila zamítavě svým silným tarabonským přízvukem. Nakláněla se nad dřevěným hmoždířem velikosti velkého kotle, a přestože měla po pás dlouhé vlasy stažené širokou modrou mašlí, padaly jí až do tváře. Dlouhá bílá zástěra s tmavými skvrnami nezakrývala, jak skvěle jí padnou tmavozelené šaty, jeho však víc zajímalo, co dělá. No, zajímalo ho to stejně. Drtila hrubý černý prášek dřevěnou paličkou dlouhou jako její ruka. Prášek vypadal jako ten, který viděl v rachejtlích, jež rozřízl, ale nevěděl, co do něj patří. „V každém případě,“ pokračovala, „ti neprozradím cechovní tajemství. To je ti snad jasné, že?“

Mat sebou trhl. Zpracovával ji celé dny, aby se dostal až sem, už od chvíle, kdy při náhodné návštěvě putovního cirkusu Valana Lucy odhalil, že je v Ebú Daru, a po celou dobu se děsil, že se zmíní o cechu ohňostrůjců. „Ale ty už nejsi ohňostrůjce, vzpomínáš? Vykopli... achm... říkala jsi, že jsi cech opustila.“ Nikoliv poprvé ho napadlo zmínit se, že ji zachránil před čtyřmi členy cechu, kteří jí chtěli podříznout krk. Takové věci obvykle stačily, aby vám žena skočila kolem krku a udělala všechno, co jste chtěli. Ale když ji skutečně zachránil, žádné objímání se nekonalo, takže nebylo moc pravděpodobné, že na ně dojde nyní. „A stejně,“ pokračoval povzneseně, „s cechem si starosti dělat nemusíš. Dělalas noční květy kdoví jak dlouho a nikdo ti to nepřišel zarazit. Vsadím se, že už nikdy žádného jiného ohňostrůjce neuvidíš.“

„Co jsi slyšel?“ zeptala se tiše s hlavou stále sklopenou. A skoro přestala kroutit paličkou. „Řekni mi to.“

Matovi se málem zježily vlasy na hlavě. Jak to ženy dělají? Schováte všechny stopy a ony se stejně dostanou k jádru toho, co chcete skrýt. „Co tím myslíš? Slyšela jsi přece to, co já. Hlavně o Seanchanech.“

Otočila se tak rychle, až jí vlasy zavlály, popadla těžkou paličku oběma rukama a zvedla ji nad hlavu. Byla asi o deset let starší než on, měla velké tmavé oči a malé, plné rty, obvykle jakoby připravené k polibku. Párkrát ho napadlo ji políbit. Většina žen byla po několika hubičkách poddajnější. Teď vycenila zuby a vypadala připravená ukousnout mu nos. „Řekni to!“ nařídila.

„Hrál jsem vrchcáby s nějakýma Seanchanama u přístavu,“ přiznával neochotně a pozorně sledoval zdviženou paličku. Muž mohl zablufovat a odejít se zdravou kůží, pokud věci nezačaly být vážné, ale žena vám rozrazí hlavu jenom tak z rozmaru. A bok ho bolel a byl celý ztuhlý, jak moc dlouho seděl. Nebyl si jistý, jak rychle by se dokázal pohnout. „Nechtěl jsem to být já, kdo ti to řekne, ale... Cech už neexistuje, Aludro. Kapitula v Tanchiku je pryč.“ To byla jediná skutečná kapitula cechu. Ta v Cairhienu byla již dlouho opuštěná a ohňostrůjci se jinam vydávali jenom kvůli uspořádání ohňostrojů pro vládce a šlechtice. „Odmítli vpustit seanchanský vojáky na pozemky a bojovali, teda snažili se, když jim vyrazili vrata. Nevím, co se stalo – možná nějakej voják strčil lucernu, kam neměl – ale polovina kapituly vyletěla do vzduchu. Jen jsem to slyšel, nejspíš je to přehnaný. Ale Seanchané si mysleli, že jeden z ohňostrůjců použil jedinou sílu, a...“ Povzdechl si a snažil se mluvit co nejlaskavěji. Krev a popel, tohle jí vykládat nechtěl! Jenže ona se na něj mračila a tu zatracenou palici měla připravenou, aby mu rozrazila hlavu. „Aludro, Seanchané sebrali všechny, kdo v kapitule ještě zůstali naživu, a pár ohňostrůjců, kteří odešli do Amadoru, i každýho, kdo aspoň vzdáleně připomínal ohňostrůjce, a udělali ze všech da’covale. To znamená –“

„Já vím, co to znamená!“ vyjela ostře. Otočila se zpět k hmoždíři a začala točit paličkou tak tvrdě, až se Mat začal bát, že to celé vybuchne, pokud to byl opravdu prášek používaný do rachejtlí. „Hlupáci!“ mumlala rozzlobeně a praštila s paličkou. „Slepí hlupáci! Před mocnými musíš ohnout krk a jít dál, ale oni to neviděli!“ Popotáhla a hřbetem ruky si otřela tváře. „Mýlíš se, můj mladý příteli. Dokud žije jediný ohňostrůjce, cech žije také, a já jsem pořád naživu!“ Ani teď se na něj nepodívala, když si otírala líce. „A co bys udělal, kdybych ti dala rachejtle? Házel je na Seanchany z katapulty?“ Její frknutí jasně ukázalo, co si o tom myslí.

„A co je na tom špatnýho?“ bránil se Mat. Dobrá polní balista dokázala vrhnout desetiliberní kámen na pět set kroků a desetiliberní rachejtle by nadělala mnohem víc škod než kámen. „Navíc mám lepší nápad. Viděl jsem ty trubice, ze kterých jsi na oblohu vyhazovala noční květy. Tři sta kroků a víc, to jsi tvrdila. Stačí ji naklonit na bok a vsadím se, že vyhodí noční květ na tisíc kroků.“

Aludra se zadívala do hmoždíře a cosi zamumlala. Mat měl dojem, že říká: „Moc mluvím,“ a něco o hezkých očích, co mu nedávalo smysl. Honem jí skočil do řeči, než mohla zase začít o tajemstvích cechu. „Ty trubice jsou mnohem menší než katapulta, Aludro. Kdyby se dobře schovaly, Seanchané by ani nezjistili, odkud se to bere. Mohla bys to brát tak, že jim odplácíš za vaši kapitulu.“

Podívala se na něj a docela uctivě. A také překvapeně, ale toho si nevšímal. Oči měla zarudlé a na tvářích vlhké cestičky slz. Možná kdyby jí dal ruku kolem ramen... Ženy obvykle potěšila trocha utěšování, když plakaly.

Ale než se stačil pohnout, švihla paličkou a namířila ji na něj jako meč. Musela být silnější než vypadala, dřevěná palička se ani nezachvěla. Světlo, pomyslel si, nemohla přece vědět, co chci udělat!

„Tohle není špatné na někoho, kdo viděl odpalovací trubky teprve před několika dny,“ přiznala, „ale mě to napadlo dávno před tebou. Měla jsem důvod.“ Hlas jí zhořkl, ale hned to zase napravila a mluvila trochu pobaveně. „Když jsi tak chytrý, dám ti hádanku, ano?“ řekla a zvedla obočí. Ach, něco ji rozhodně pobavilo! „Ty mi řekneš, k čemu by mi mohl být zvonař, a já ti prozradím všechna svá tajemství. I ta, ze kterých se budeš červenat, ano?“

Teď hovořila zaujatě. Ale ohňostroje byly důležitější než hodinka miliskování s ní. Jaká tajemství mohla mít, že by se z nich červenal? Možná by ji mohl překvapit. Ne všechny vzpomínky těch jiných mužů, jež měl nacpané v hlavě, se týkaly bojování. „Zvonař,“ zahloubal se, aniž by tušil jak dál. V žádné z těch starých vzpomínek se neobjevil ani náznak. „No, zřejmě... Zvonař by mohl... Možná...“

„Ne,“ řekla, náhle odměřená. „Odejdeš a vrátíš se za dva za tři dny. Mám nějakou práci a ty mě se všemi těmi svými dotazy a lichotkami rušíš. Ne, žádné námitky! Běž hned.“

Zamračil se, vstal a narazil si na hlavu klobouk se širokou krempou. Lichotkami? Lichotkami! Krev a zatracenej popel! Při příchodu hodil plášť na zem, a teď zachrčel, když se pro něj shýbal. Seděl na té stoličce skoro celý den. Ale možná se s ní někam dostával. Tedy pokud rozluští její hádanku. Poplašné zvonky. Gongy ohlašující hodiny. Nedávalo to smysl.

„Mohlo by mě napadnout, že tak chytrého mladého muže jako ty políbím, kdybys nepatřil jiné,“ zamumlala rozhodně hřejivým tónem. „Máš moc hezký zadek.“

Vymrštil se a zůstával k ní otočený zády. Obličej měl rozpálený z čirého rozhořčení, jenomže ona by určitě řekla, že je to ruměnec. Obvykle se mu dařilo zapomenout na to, co má na sobě, pokud se o tom někdo nezmínil. V krčmách občas došlo k incidentům. Zatímco ležel na zádech s nohou v dlaze a staženými žebry a skoro celým zbytkem těla v obvazech, Tylin mu schovala všechny šaty. Nezjistil zatím kam, ale určitě byly schované, ne spálené. Nakonec ho tu nemohla chtít držet napořád. Z jeho vlastních věcí mu zůstal jen klobouk a černý hedvábný šátek, jejž nosil kolem krku. A pochopitelně stříbrný medailon s liščí hlavou, pověšený na řemínku pod košilí. A jeho nože. Bez nich by se opravdu cítil ztracený. Když se mu konečně podařilo vylézt z té zatracené postele, ta zatracená ženská mu nechala ušít nové šaty, a seděla tam a dívala se, jako ho ty zatracené švadleny přeměřují! Sněhobílé krajky na zápěstích mu téměř zakrývaly ruce, pokud si nedával pozor, a další mu spadala od krku skoro k pasu. Tylin měla na mužích ráda krajky. Plášť měl jasně šarlatový, stejně rudý jako příliš těsné spodky, a po celé té zatracené věci byly vyšité zlaté spirály a bílé růžičky. Nemluvě o bílém oválu na levém rameni se zeleným mečem a kotvou rodu Mitsobar. Kabát měl dost modrý i pro cikána, s červenozlatou výšivkou tairenských bludišť na prsou a na rukávech, to jen aby řeč nestála. Nerad vzpomínal na to, čím musel projít, aby Tylin přesvědčil, že má vynechat perly a safíry a Světlo ví co ještě na něm chtěla mít. A navíc byl krátký. Neslušně krátký! Tylin se jeho hýždě také líbily a zřejmě jí nevadilo, kdo všechno je ještě uvidí!

Upravil si plášť na ramenou – ten aspoň trochu zakrýval – a popadl hůl, vysokou po ramena. Bok a noha ho budou bolet, dokud to nerozchodí. „Tak za dva za tři dny,“ slíbil s důstojností, na jakou se vzmohl.

Aludra se tiše zasmála. Ale ne dost tiše, aby ji neslyšel. Světlo, ta ženská se smíchem zvládla víc než dlaždič s přívalem nadávek! A taky to dělala naschvál.

Mat vykulhal z vozu a práskl za sebou dveřmi. Noční obloha byla stejná jako ranní, šedá a bouřlivá, pokrytá mrzutými mraky. A vál ostrý, nárazový vítr. V Altaře nebyla skutečná zima, ale stačilo to. Místo sněhu tu padal ledový déšť a od moře se hnaly prudké bouře a mezitím bylo dost vlhko, aby zima vypadala větší. Půda pod nohama čvachtala, i když bylo sucho. Mat se zamračil a kulhal od vozu.

Ženské! Aludra ale byla moc hezká. A věděla, jak vyrábět rachejtle. Zvonař? Za dva dny na to možná přijde. Hlavě aby nezačala pronásledovat jeho. Poslední dobou to zřejmě dělala spousta žen. Změnila na něm snad Tylin něco, že ho ženy pronásledovaly tak jako ona? Ne. To bylo směšné. Jeho plášť zachytil vítr, ale Mat byl příliš zamyšlený, aby ho přitáhl. Dvě štíhlé ženy – považoval je za akrobatky – se na něj mazaně usmály, když ho míjely, a on se také usmál a předvedl nejlepší poklonu. Tylin ho nezměnila, pořád byl stejný muž jako vždycky.

Lucův cirkus byl padesátkrát větší než to, o čem mu vyprávěl Tom, možná víc, mišmaš stanů a vozů o velikosti slušně velké vesnice. I přes chladné počasí mnoho účinkujících si procvičovalo svá čísla. Žena v rozevláté bílé haleně a spodkách těsných jako jeho se houpala na prověšeném provaze nataženém mezi dvěma vysokými žerděmi, a pak se vymrštila a nějak se nohama zachytila za provaz, než mohla spadnout na zem. Zkroutila se a zachytila provaz rukama, vytáhla se do sedu a začala totéž od začátku. Opodál jakýsi chlapík běhal na kole vejčitého tvaru, které muselo být dobře pět sáhů dlouhé, na plošině vysoko nad zemí, kde poskakoval po užším konci ve větší výšce než ta hlupačka, která si brzy srazí vaz. Mat se zadíval na polonahého muže koulícího si po pažích a přes ramena tři lesklé koule, aniž by se jich dotkl rukama. To bylo zajímavé. Tohle by mohl zvládnout sám. Ty koule člověka aspoň nezraní. Už toho měl dost, aby mu to stačilo až do smrti.

Co ho ale opravdu zaujalo, byli koně. Dlouhé řady koní, koní, kde dvě desítky mužů, choulících se před zimou, nakládali hnůj na kolečka. Stovky koní. Luca údajně přijal nějakého seanchanského cvičitele zvířat a za odměnu dostal lejstro podepsané samotnou vznešenou paní Suroth, že si smí nechat všechna jeho zvířata. Matův kůň Oko byl v bezpečí, před loterií nařízenou Suroth ho zachránilo to, že byl ustájen v Tarasinském paláci, jenomže dostat ho odtamtud nedokáže. Tylin si ho mohla rovnou uvázat na vodítko a nehodlala ho hned tak pustit.

Otočil se a napadlo ho, že nechá Vanina ukrást nějaké koně z cirkusu, pokud se s Lucou nedomluví. Z toho, co o něm Mat věděl, by to pro toho zvláštního muže bylo jako večerní procházka. Jak byl Vanin tlustý, dokázal ukrást a projet se na každém koni, na jakého se podíval. Naneštěstí Mat pochyboval, že by se sám v sedle udržel déle než míli. Přesto to stálo za úvahu. Začínal být zoufalý.

Cestou sledoval žongléře a akrobaty, jak cvičí, a říkal si, jak se to všechno mohlo stát. Krev a popel! Byl přece ta’veren! Měl kolem sebe utvářet svět! Ale on trčí tady v Ebú Daru, Tylinin mazlíček a hračka – ta ženská ho ani nenechala pořádně se uzdravit, než na něj skočila jako kachna po housence! – a všichni ostatní se tím skvěle bavili. A jak jí ta rodinka pořád podlézala, Nyneiva se určitě na každého vytahuje. Jakmile si Egwain uvědomí, že ty šílené Aes Sedai, které ji jmenovaly amyrlin, to nemyslí vážně, Talmanes a Banda Rudé ruky byli připravení ji odtamtud vytáhnout. Světlo, jak ji znal, Elain už možná nosí Růžovou korunu! Rand a Perrin se nejspíš povalují u ohně v nějakém paláci, vykládají si vtipy a popíjejí víno.

Zaškaredil se a přetřel si čelo, jak mu před očima zavířily barvy. To se mu poslední dobou stávalo pokaždé, když si vzpomněl na ty dva. Nevěděl proč a ani to vědět nechtěl. Chtěl jen, aby to přestalo. Kdyby se jen dostal z Ebú Daru. A samozřejmě s tajemstvím ohňostrojů, ale klidně by se na to vykašlal a jen utekl.

Tom a Beslan byli stále tam, kde je nechal, popíjeli s Lucou před Lucovým bohatě zdobeným vozem, ale on se k nim hned nepřipojil. Luca z nějakého důvodu Mata Cauthona od pohledu nesnášel. Mat mu oplácel stejným, ale měl k tomu důvod. Luca měl samolibý, nafoukaný obličej a na každou ženu v dohledu se uculoval. A zřejmě si myslel, že se každé ženě na světě líbí. Světlo, vždyť byl dokonce ženatý!

Luca, rozvalený ve zlaceném křesle, které musel ukrást z paláce, se smál a rozmáchle, velkopansky kýval na Toma a Beslana, sedící na lavicích vedle něj. Jasně rudý kabát a plášť měl pokrytý zlatými hvězdami a kometami. I cikán by se červenal! A při pohledu na jeho vůz by zaplakal! Byl mnohem větší než Aludřin a vypadal jako nalakovaný! Kolem dokola se objevoval měsíc v jednotlivých fázích, vyvedený ve stříbře, a zbylý červenomodrý povrch byl pokrytý zlatými hvězdami a kometami všech možných velikostí. Vedle toho vypadal Beslan skoro obyčejně ve svém kabátci a plášti s poletujícími ptáky. Tom, otírající si víno z dlouhých bílých knírů, působil v prostém bronzovém suknu a tmavém plášti rozhodně ošuntěle.

Jedna osoba, která tu měla být, tu nebyla, ale stačilo se rozhlédnout a u vozu vedle zahlédl hlouček žen. Byly všech věků, mladé i staré, ale všechny se hihňaly tomu, co bylo uprostřed hloučku. Mat si povzdechl a zamířil tam.

„Ach, prostě se nemůžu rozhodnout,“ ozval se ze středu pisklavý chlapecký hlas. „Když se podívám na tebe, Merici, máš ty nejkrásnější oči, co jsem kdy viděl. Ale když se podívám na tebe, Neilyn, tak je máš ty. Tvoje rty jsou jako zralé třešně, Gillin, a tvoje bych chtěl líbat, Adrio. A tvůj krk, Jameine, půvabný jako labutí šíje...“

Mat spolkl kletbu a zrychlil krok. S tlumenými omluvami se protlačil mezi ženy. Uprostřed stál Olver, malý bledý chlapec, předvádějící se a zubící se na jednu ženu po druhé. Už ty jeho vyceněné zuby stačily, aby mu některá z nich vlepila pár pohlavků.

„Prosím, odpusťte mu,“ zamumlal Mat a uchopil kluka za ruku. „Tak pojď, Olvere, musíme se vrátit do města. A přestaň tu mávat pláštěm. On neví, co říká, vážně. Nevím, kde takový věci sebral.“

Naštěstí se ženy jen zasmály a prohrábly Olverovi vlasy, když ho Mat odváděl. Některé podotkly, že je to vážně sladký chlapec, ze všech věcí na světě! Jedna sáhla Matovi pod plášť a štípla ho do zadku. Ženské!

Když se dostali ven, Mat se na kluka, spokojeně ťapkajícího vedle něj, zamračil. Od chvíle, kdy ho Mat potkal, Olver vyrostl, ale stále byl na svůj věk dost malý. A s těmi širokými ústy a ušima jako platchty nebude nikdy hezký. „Mluvit takhle se ženami by tě mohlo dostat do pěknejch trablů,“ sdělil mu Mat. „Ženy jsou rády, když je muž zticha a chová se slušně. A rezervovaně. Rezervovaně a možná trochu nesměle. Cvič to a povedeš si dobře.“

Olver na něj užasle civěl s otevřenou pusou a Mat si povzdechl. Na kluka dohlížel tucet strýčků a každý kromě Mata měl na něho špatný vliv.

Tom a Beslan Olverovi vrátili úsměv. Chlapec se Matovi vytrhl a se smíchem se k nim rozběhl. Tom ho učil žonglovat a hrát na harfu a flétnu a Beslan ho učil šermovat. Ostatní „strýčkové“ ho učili jiným věcem, pozoruhodně různorodým. Mat ho hodlal začít učit boji s holí a zacházení s dvouříčským lukem, jakmile se mu spraví záda. A nechtěl ani vědět, čemu ho učí Chel Vanin či Banda Rudé ruky.

Když se Mat přiblížil, Luca vstal a jeho přihlouplý úsměv se změnil v kyselý škleb. Prohlédl si Mata od hlavy k patě, rozmáchle si přehodil plášť přes ramena a ohlásil dunivým hlasem: „Jsem zaneprázdněný muž. Mám moc práce: Je možné, že brzy budu mít tu čest přijmout vznešenou paní Suroth k soukromému představení.“ Bez dalšího slova odkráčel, drže si zdobený plášť jen jednou rukou, takže za ním vlál jako praporec.

Mat ten svůj chytil oběma rukama. Plášť měl zahřívat. Viděl Suroth v paláci, ačkoliv ne příliš zblízka. Nicméně po větší blízkosti rozhodně netoužil. Neuměl si představit, že by věnovala třeba jen chvíli Velkolepému putovnímu divadlu a úžasné výstavě divů a zázraků Valana Lucy, jak hlásal nápis na plátně napnutém mezi dvěma vysokými žerděmi u vchodu do cirkusu písmeny půl sáhu vysokými. Pokud ano, tak nejspíš jen proto, aby sežrala lvy. Nebo je vyděsila k smrti.

„Už souhlasil, Tome?“ zeptal se tiše a zamračil se za Lucou.

„Můžeme jet s ním, až opustí Ebú Dar,“ odpověděl vrásčitý stařec. „Za jistou cenu.“ Zafrkal a foukl si do knírů a podrážděně si prohrábl bílé vlasy. „Za to, co chce, bychom měli jíst a spát jako králové, ale jak ho znám, tak o tom dost pochybuju. Nepovažuje nás za zločince, protože pořád chodíme volně, ale ví, že před něčím utíkáme, jinak bychom cestovali jinak. Naneštěstí hodlá odjet nejdřív na jaře.“

Mat zvážil několik nadávek. Až na jaře. Světlo ví, co mu Tylin do jara ještě udělá, donutí ho udělat. Možná nápad, že by Vanin mohl ukrást nějaké koně, nebyl zas tak špatný. „Jestli chce tolik, kolik říkáš, tak si musím naplnit měšec. Jedna věc se Seanchanům musí nechat, nevadí jim prohrávat.“ Snažil se dávat si pozor na své štěstí a nemusel čelit žádným hrozbám kvůli podvádění, alespoň ne od chvíle, kdy byl schopen opustit palác po vlastních. Zprvu věřil, že to působí jeho štěstí, nebo možná to, že byl ta’veren, začínalo být konečně k něčemu dobré.

Beslan si ho vážně prohlédl. Byl to snědý štíhlý muž, jen o něco mladší než Mat, a když se s ním Mat poznal, byl bezstarostně odvážný, vždy připravený vypravit se do krčem, zvlášť pokud to končilo ženami nebo rvačkou. Po příchodu Seanchanů ale zvážněl. Pro něj byli Seanchané vážnou věcí. „Matka nebude mít radost, jestli zjistí, že pomáhám jejímu mazlíčkovi opustit Ebú Dar, Mate. Ožení mě s nějakou, co bude šilhat a mít knír jako tarabonský pěšák.“

I po tak dlouhé době sebou Mat trhl. Nikdy si nezvykl na to, že si Tylinin syn myslí, že to, co jeho matka s Matem provádí, je v pořádku. No, Beslan si myslel, že začíná být trochu majetnická – ale jen trochu! – avšak to byl jediný důvod, proč byl ochoten pomoci. Tvrdil, že Mat je právě to, co jeho matka potřebuje, aby přestala myslet na dohody, jež musela uzavřít se Seanchany! Občas si Mat přál být zase zpět ve Dvouříčí, kde člověk aspoň věděl, jak ostatní lidé uvažují. Občas si to přál.

„Můžem se už vrátit do paláce?“ vyhrkl Olver, spíš jako požadavek než otázku. „Mám hodinu čtení s urozenou paní Riselle. Nechává mi položit si jí hlavu na prsa, když mi předčítá.“

„Pozoruhodný úspěch, Olvere,“ poznamenal Tom a pohladil si kníry, jak zakrýval úsměv. Naklonil se blíž k druhým dvěma mužům a ztišil hlas, aby ho chlapec neslyšel. „Ta ženská mě nutí hrát jí na harfu, než mně dovolí položit si hlavu na ten pozoruhodný polštář.“

„Riselle nutí každého, aby ji nejdřív pobavil,“ zasmál se Beslan vědoucně a Tom se na něj užasle zadíval.

Mat zaúpěl. Tentokrát to nebylo kvůli noze ani kvůli tomu, že každý muž v Ebú Daru si zřejmě vybíral ňadra, kam položí hlavu, kromě Mata Cauthona. V hlavě mu zase začaly rachotit ty zatracené kostky. Blížilo se něco zlého. Něco velice zlého.

16

Nečekané setkání

Do města to bylo přes dvě míle mezi nízkými kopci, kde si Mat mohl protáhnout bolavou nohu, takže ho nejdříve přestala bolet a pak zase začala, když dorazili na poslední pahorek a před sebou spatřili Ebú Dar za jeho extravagantně silnými, bíle omítnutými hradbami, jež nedokázal prorazit žádný obléhací stroj. Město uvnitř hradeb bylo také bílé, jen tu a tam na špičatých kupolích byly úzké barevné pruhy. Bíle omítnuté budovy, bílé věže a věžičky a bílé paláce se leskly dokonce i o šedivém zimním dni. Některé věže končily zubatě, někde byla mezera, kde byla zničena nějaká budova, ale popravdě seanchanský útok napáchal jen malé škody. Byli příliš rychlí, příliš silní a město ovládli dřív, než se obránci vzmohli na víc než občasný odpor.

Kupodivu obchod, jaký tu byl v tuto roční dobu, pád města téměř neovlivnil. Seanchané ho podporovali, třebaže od kupců a lodních kapitánů a posádek vyžadovali přísahu, že budou poslouchat Předběžníky, očekávat návrat a sloužit Těm, kdo přišli domů. V praxi to znamenalo, že život pokračoval více méně jako předtím, takže jen málokdo něco namítal. Velký přístav byl plný lodí pokaždé, když se na něj Mat podíval. Dnes odpoledne to vypadalo, že by po nich mohl přejít suchou nohou z Ebú Daru do Rahadu, drsné čtvrti, o níž doufal, že ji už nikdy nenavštíví. Od chvíle, kdy mohl opět chodit, často přicházel do přístavu a díval se. Ne na plavidla s žebrovanými plachtami ani lodi Mořského národa, jež Seanchané vystrojovali a osazovali vlastními posádkami, ale na plavidla plující pod praporcem se zlatými včelami Illianu, s mečem a rukou Arad Domanu nebo s tairenským půlměsícem. Už to nedělal. Dnes se na přístav skoro nepodíval. Kostky mu v hlavě rachotily jako hromobití. Ať už se mělo stát cokoliv, silně pochyboval, že se mu to bude líbit. Tak to bývalo, když ho kostky varovaly.

Na cestě z velké klenuté brány sice panoval čilý ruch, avšak pěší lidé se zřejmě dokázali protáhnout dovnitř, a zástup vozů a volských povozů se táhl až na hřeben a jen čekal na to, až bude mít volnou cestu. Všichni jezdci byli Seanchané, ať už měli pleť černou jako Mořský národ nebo bledou jako Cairhieňané, a nejvíce se odlišovali tím, že seděli na koních. Někteří muži měli pytlovité kalhoty a divné těsné kabátce s vysokým límcem, který jim těsně obepínal krk až k bradě, a vepředu měli řady lesklých, kovových knoflíků, nebo rozevláté, složitě vyšívané kabátce, skoro tak dlouhé jako ženské šaty. Byli to urození, stejně jako ženy v jezdeckých šatech prapodivného střihu, hustě plisovanými, s rozdělenými suknicemi střiženými tak, aby odhalovaly barevné kotníkové boty, se širokými rukávy visícími až ke třmenům. Pár dalších mělo krajkové závoje, zakrývající vše kromě očí, aby neurození neviděli jejich obličej. Zdaleka nejvíc jezdců však mělo jasně malovanou zbroj z překrývajících se plátů. Mezi vojáky byly i ženy, ale v malovaných přilbicích připomínajících hlavy obludného hmyzu se nedalo poznat, kdo je kdo. Alespoň nikdo neměl rudočernou gardy smrtonošů. V jejich přítomnosti byli nesví dokonce i ostatní Seanchané, a to stačilo, aby je Mat obcházel co nejširším obloukem.

V každém případě žádný ze Seanchanů třem mužům a chlapci, pomalu kráčejícím k městu mezi čekajícími povozy, nevěnoval pozornost. No, muži šli pomalu. Olver poskakoval. Tempo udával Mat s bolavou nohou, ale snažil se, aby ostatní neviděli, jak moc se opírá o svou hůl. Kostky obvykle ohlašovaly události, jež se mu podařilo přežít jen o vlásek, bitvy, budovy padající mu na hlavu. Tylin. Děsil se toho, co se stane, až se zastaví tentokrát.

Na téměř všech vozech a kárách opouštějících město se vezli Seanchané nebo šli vedle, měli prostší oděv než ti na koních, vlastně vypadali docela obyčejně, avšak lidé čekající na silnici patřili k Ebúdarcům či lidem z okolí. Muži měli dlouhé vesty a ženy sukně na jedné straně přišité tak, aby byla vidět noha v punčoše nebo barevná spodnička, a vozy i káry jim tahali voli. Byli tu i cizinci, kupci s povozy taženými koňmi. V zimě se na jihu obchodovalo mnohem víc než na dalekém severu, kde museli překonávat zasněžené cesty, a někteří sem přicházeli z daleka. Mohutná Domanka s tmavým znamínkem krásy na měděné líci jela na prvním ze čtyř vozů, držela si kolem sebe květovaný plášť a mračila se na muže o pět vozů před ní, umaštěného chlapíka vedle vozky, skrývajícího pod tarabonským závojem poměrně hustý knír. Nepochybně to byl konkurent. Hubená Kandořanka s velkou perlou v levém uchu a stříbrnými řetězy přes prsa seděla klidně v sedle, ruku v rukavičce položenou na sedlové hrušce, a možná ani netušila, že jakmile vstoupí do města, její bělouš a spřežení z povozu připadnou do loterie. Od místních se vybíral jeden kůň z pěti, a aby to nenarušovalo obchod, tak jeden z deseti od cizinců. Za koně se platilo, pravda, a jindy by to byla slušná cena, ale zdaleka nedosahovala tržní cenu odpovídající dnešní poptávce. Mat si vždy všímal koní, i když jen mimochodem. Tlustý Cairhieňan v kabátě stejně ošumělém, jako byly šaty jeho vozků, rozzlobeně vykřikoval kvůli zdržení a nechával svou skvělou klisnu neklidně tancovat. Ta klisna byla vážně nádherná. Nejspíš připadne nějakému důstojníkovi. Co se stane, až se ty kostky zastaví?

Ve velké bráně byly stráže, ale ty nejspíš poznali jen Seanchané. Sul’dam v modrých šatech s blesky na štítcích přecházely sem a tam se šedě oděnými damane na stříbrných a’damech. Jediný pár by stačil utišit jakékoliv nepokoje menší než útok vojska, možná dokonce i ten, ale to nebyl důvod, proč tady byly. V prvních dnech po pádu Ebú Daru, když ještě Mat musel zůstat v posteli, prolezly město, jak hledaly ženy, kterým říkaly marath’damane, a teď se ujišťovaly, že žádná nevstoupí. Každá sul’dam měla na rameni stočené vodítko navíc, čistě pro případ. Další dvojice hlídkovaly v přístavu a vlezly na každou loď a člun.

Vedle brány do města byly na hrotech na plošině pět sáhů nad zemí naražené nadehtované, ale stále rozpoznatelné hlavy desítky lidí, kteří se střetli se seanchanskou spravedlností. Nad nimi visel symbol této spravedlnosti, popravčí sekera s toporem ovinutým složitě vázanou bílou šňůrou. Cedulka pod každou hlavou označovala zločin, za nějž se sem dotyčný dostal, vraždu, znásilnění, loupež s použitím násilí, útok na urozeného. Za menší přestupky bylo bičování nebo se z člověka stal da’covale. Seanchané v tom byli spravedliví. Nebyl tady vystaven nikdo z urozených – pokud by si někdo z nich vysloužil popravu, byl by poslán zpět do Seanchanu nebo uškrcen bílou šňůrou – ale tři hlavy patřily Seanchanům a váha jejich spravedlnosti dopadala stejně na vysoko i nízko postavené. Pod hlavou ženy, která bývala paní lodí Atha’an Miere, a muže, který býval jejím mistrem šermířem, byly cedulky označené VZPOURA.

Mat branou procházel dost často, aby si hlav už nevšímal. Olver poskakoval vedle něho a prozpěvoval si nějakou rychlou písničku. Beslan a Tom dali při chůzi hlavy dohromady a Mat jednou zaslechl, jak Tom říká: „nebezpečný podnik", ale nestaral se, o čem mluví. Potom se dostali do dlouhého šerého tunelu, kudy vedla cesta skrz hradbu, a rachot vozů jakékoliv poslouchání znemožnil, i kdyby to Mat chtěl udělat. Tom s Beslanem se drželi po straně, z dosahu vozů, a tiše rozmlouvali. Olver vyrazil dopředu, ale když se Mat opět vynořil do denního světla, vrazil Tomovi do zad, než si uvědomil, že všichni stojí hned u východu z tunelu. Už chtěl něco jízlivě poznamenat, když si všiml, nač zírají. Lidé vycházející z tunelu za ním ho odstrčili, ale on také jen zíral.

Ulice Ebú Daru byly vždycky plné lidí, ale ne takhle, jako by se protrhla přehrada a vyslala do města záplavu lidí. Ti ucpávali ulici před ním, obklopovali dobytek, jaký ještě nikdy neviděl, skvrnité bílé krávy s dlouhými, nahoru otočenými rohy, světle hnědé kozy pokryté jemnou srstí visící až na zem a ovce se čtyřmi rohy. Všechny ulice, kam až dohlédl, byly ucpané stejně. Pokud se nějaký povoz pohyboval, tak jen šnečím tempem, a křik a nadávky vozků se téměř ztrácely v hukotu hlasů a řevu zvířat. Neslyšel, co říkají, ale rozeznal přízvuk. Pomalý, protáhlý seanchanský přízvuk. Někteří do sebe šťouchali a ukazovali si na něj v těch jasných šatech. Na všechno civěli s otevřenou pusou, jako by dosud nikdy neviděli hospodu či nožířství, ale Mat si přesto zabručel pod fousy a stáhl si klobouk hlouběji do čela.

„Návrat,“ zamumlal Tom, a kdyby Mat nestál hned vedle něj, nebyl by ho slyšel. „Zatímco my jsme se poflakovali u Lucy, dorazilo corenne.“

Mat tenhle návrat, kdy přicházeli stále další a další Seanchané, považoval za invazi, vpád vojska. Jeden vozka zařval a zamával dlouhým bičem na kluky, kteří vylezli na bočnici vozu a šťouchali do něčeho, co vypadalo jako réva v dřevěných nádobách se zeminou. Na dalším povoze byl dlouhý tiskařský lis a na dalším, jemuž se právě podařilo vyjet z tunelu, něco, co vypadalo jako pivovarnické kádě a táhla z něj slabá vůně chmele. Na několika byly klece s podivně zbarvenými slepicemi, kachnami a husami, ale drůbež nebyla na prodej, nýbrž na chov. Bylo to skutečně vojsko, jenomže ne toho druhu, jaký si představoval. A s tímto vojskem bude mnohem těžší bojovat než s vojáky.

„Bodni mě do očí, budeme se přes to muset dostat!“ remcal znechuceně Beslan a zvedl se na špičky, jak se ze všech sil snažil dohlédnout dál. „Jak je to daleko, než najdeme nějakou volnou ulici?“

Mat si uvědomil, že vlastně nevidí to, co má přímo před očima, přístav plný lodí. Plný lodí. Bylo tu dvakrát či třikrát víc plavidel, než když za rozbřesku odcházeli do Lucova tábora, a pár dalších ještě manévrovalo pod napnutými plachtami. Což znamenalo, že další ještě možná čekaly na vjezd do přístavu. Světlo! Kolik jich za dopoledne vyvrhlo svůj náklad? Kolik jich ještě zůstalo nevyloženo? Světlo, kolik lidí uveze takové množství lodí? A proč připluli všichni sem místo do Tanchika? Zachvěl se. Tohle možná ještě nebyli všichni.

„Měl by ses pokusit najít cestu přes zadní uličky,“ pravil a zesílil hlas, aby ho bylo přes ten hluk slyšet. „Jinak se k paláci do večera nedostaneš.“

Beslan se na něj zamračil. „Ty se s námi nevrátíš? Mate, jestli se znovu pokusíš koupit si cestu na lodi... Víš, že tentokrát na tebe nebude hodná.“

Mat mračení královnina syna do puntíku opětoval. „Jenom se chci trochu projít,“ zalhal. Jakmile se vrátí do paláce, Tylin ho zase začne hýčkat a rozmazlovat. Nebylo by to tak strašné – vážně ne – až na to, že ona se nestarala, kdo uvidí, jak ho hladí po tvářích a šeptá mu do ucha lichotky, dokonce ani její syn jí nevadil. Kromě toho, co když se ty kostky zastaví ve chvíli, kdy se dostane k ní? Slovo „majetnická“ Tylin poslední dobou zdaleka nevystihovalo. Krev a popel, ta ženská by se ještě mohla rozhodnout, že se za něj vdá! On se nechtěl ženit, ještě ne, ale věděl, koho si vezme, a Tylin Quintara Mitsobar to nebude. Jenomže co kdyby se rozhodla jinak?

Náhle si vzpomněl, jak Tom mumlal cosi o „nebezpečném podniku". Znal Toma a znal Beslana. Olver na Seanchany civěl stejně jako oni na všechno okolo. Pokusil se odběhnout, aby měl lepší výhled, ale Mat ho ještě včas popadl za rameno a postrčil ho, vzpírajícího se, Tomovi do rukou. „Odveď kluka zpátky do paláce, a až s ním Riselle skončí, dej mu pár lekcí. A zapomeňte na ten váš šílenej nápad, ať je jakejkoliv. Jinak by mohly vaše hlavy skončit na těch kůlech před bránou a Tylinina taky.“ I jeho. Na to nesměl zapomínat!

Oba muži na něj bezvýrazně hleděli, což bohatě stačilo potvrdit jeho podezření.

„Možná že bych se měl trochu projít s tebou,“ poznamenal Tom nakonec. „Mohli bychom si promluvit. Máš pozoruhodný štěstí, Mate, a máš jistej cit pro, řekněme, dobrodružství.“ Beslan kývl. Olver se Tomovi kroutil v rukou a snažil se naráz vidět všechny ty podivné lidi. Vůbec mu nezáleželo na tom, o čem starší muži hovoří.

Mat kysele zabručel. Proč po něm lidi vždycky chtějí, aby byl hrdina? Dřív nebo později ho to zabije. „Já o ničem mluvit nepotřebuju. Jsou tady, Beslane. Jestli jim nedokážeš zabránit sem vlízt, což je jistý jako ráno, tak je nedokážeš vyhnat. Rand to s nima vyřídí, jestli se dá věřit klepům.“ Před očima mu opět zavířily barvy a na okamžik skoro utlumily zvuk kostek. „Složil jsi tu zatracenou přísahu, že budeš čekat na návrat. My všichni jsme to udělali.“ Odmítnout znamenalo, že člověka strčili do řetězů a poslali pracovat do přístavu nebo čistit kanály v Rahadu. Takže to podle něj vlastně žádná přísaha nebyla. „Počkejte na Randa.“ Barvy se znovu objevily a zase zmizely. Krev a popel! Musí přestat myslet na... Na jisté lidi. Barvy. „Ještě by to mohlo vyjít, když tomu dáte čas.“

„Ty to nechápeš, Mate,“ vyhrkl Beslan ohnivě. „Matka stále sedí na trůně a Suroth řekla, že povládne celé Altaře, ne jenom tomu, co držíme kolem Ebú Daru, a možná i většímu území, ale musela si lehnout na břicho a přísahat věrnost nějaké ženské z druhé strany Arythského oceánu. Suroth řekla, že bych se měl oženit s někým z jejich urozených a oholit si půlku hlavy, a matka ji poslouchá. Suroth může předstírat, že si jsou rovny, avšak matka musí poslouchat, když Suroth mluví. A ať už Suroth říká cokoliv, Ebú Dar nám už nepatří a to ostatní nám ani patřit nebude. Možná je nedokážeme vytlačit silou zbraní, ale mohli bychom jim kraj hodně zošklivit. Bělokabátníci to zažili. Zeptej se jich, co myslí výrazem ‚altarské poledne‘.“

Mat se ani ptát nemusel. Kousl se do jazyka, aby nepověděl, že v Ebú Daru je mnohem víc seanchanských vojáků než bělokabátníků v celé Altaře během bělokabátnické války. Ulice plná Seanchanů nebyla vhodným místem, aby si tu pouštěl pusu na špacír, i když to většinou byli sedláci a řemeslníci. „Já vidím, že ty se nemůžeš dočkat, až tvoje hlava skončí na kůlu,“ podotkl tiše, ale tak, aby ho bylo stále slyšet přes vzrušené hlasy, bučení dobytka a kejhání husí. „Víš o jejich naslouchačích. Ten chlapík támhle, co vypadá jako štolba, by mohl být jedním z nich, nebo támhle ta hubená ženská s rancem na zádech.“

Beslan se na ty dva zamračil tak, že kdyby to opravdu byli naslouchači, mohli by ho ohlásit už jenom za ten výraz. „Až dorazí do Andoru, budeš možná zpívat jinou písničku,“ zavrčel a začal se tlačit davem, nehledě napravo nalevo. Mata by nepřekvapilo, kdyby vypukla nějaká pranice. Tušil, že právě tohle mladý muž hledá.

Tom se obrátil, že za ním půjde s Olverem, ale Mat ho chytil za rukáv. „Uklidni ho, jestli to půjde, Tome. A uklidni i sebe, když už budeš v tom. Myslel bych si, že touhle dobou už máš dost toho, jak se marně honíš.“

„Já jsem klidný a jeho se uklidnit pokusím,“ utrousil Tom suše. „Ale nemůže jen tak sedět na zadku, je to jeho země.“ Pousmál se. „Říkáš, že nebudeš nic riskovat, ale stejně to uděláš. A potom bude všechno, oč bychom se s Beslanem mohli pokusit, vypadat jako procházka růžovou zahradou. Když jsi u toho, je slepý dokonce i holič. Tak pojď, chlapče,“ dodal a hodil si Olvera na ramena. „Riselle by ti možná nedovolila položit si jí hlavu na prsa, když přijdeš pozdě na hodinu.“

Mat se za ním mračil. Tom postupoval mnohem rychleji i s Olverem na ramenou než Beslan. Co tím Tom myslel? On přece nikdy neriskoval, pokud nemusel. Nikdy. Nedbale se podíval na hubenou ženu a chlapíka se zahnojenými botami. Světlo, mohli to být naslouchači. Kdokoliv to mohl být. Stačilo to, aby ho zasvědilo mezi lopatkami, jako by ho někdo pozoroval.

Dostal se hodně daleko ulicemi, které byly ve skutečnosti stále přeplněnější, jak se blížil k přístavu, tlačili se tu lidé, zvířata i vozy. Stánky na mostech přes kanály měly zavřené okenice, pouliční prodavači zvedli své plachty a žongléři a akrobati, kteří obvykle bavili chodce na každém rohu, by stejně neměli kde předvádět, i kdyby neodešli také. Bylo tu příliš mnoho Seanchanu, ať jich bylo kolik chtělo, asi tak každý pátý byl voják, což se dalo snadno poznat podle jejich tvrdých pohledů a držení ramen, tolik odlišných od sedláků a řemeslníků, i když neměli zbroj. Občas ulicí v bublině volného prostoru, dokonce větší než u vojáků, procházela skupinka sul’dam a damane. Ale prostor jim nezískával strach, aspoň ne u Seanchanů. Ti se uctivě klaněli ženám s blesky na červených štítcích na modrých šatech a pochvalně se usmívali, když je dvojice míjely. Beslan se úplně zbláznil. Seanchany nezažene nic kromě vojska s asha’many, jako bylo to, o němž se povídalo, že s nimi před týdnem na východě bojovalo. Nebo vojsko vyzbrojené tajemstvím ohňostrůjců. Co, ve Světle, mohla Aludra chtít se zvonařem?

Dal si práci, aby se k přístavu ani nepřiblížil. Už se poučil. Nejvíc ze všeho si chtěl zahrát v kostky, a aby se hra protáhla hodně do noci. Pokud možno natolik, aby Tylin už spala, až se vrátí do paláce. Jeho kostky mu sebrala s tvrzením, že nemá ráda, když hraje, třebaže to udělala poté, kdy ji umluvil, aby hráli na fanty, zatímco byl ještě upoután na lůžko. Naštěstí se kostky daly vždycky někde najít, a s jeho štěstím bylo stejně lepší používat kostky cizí. Naneštěstí, jakmile zjistil, že nehodlá splatit fant a nechat ho jít – ta ženština předstírala, že neví, o čem to mluví! – použil je, aby jí vrátil něco z její vlastní medicíny. Vážná chyba, třebaže v té chvíli to byla ohromná legrace. Když jí došly fanty, byla ještě horší než předtím.

Krčmy a šenky, kam vstoupil, byly stejně nacpané jako ulice, nebylo tu pomalu místo na zvednutí hrnku, natož na hraní. Bylo zde plno Seanchanů, smáli se a zpívali, a zachmuření Ebúdarci je mrzutě pozorovali. Přesto se poptal u hostinských a výčepních, ale všichni do jednoho jen vrtěli hlavou. Vlastně ani nic jiného nečekal. Přesto začínal mít stejně ponurou náladu jako cizí kupci, které viděl, jak koukají do svého vína a uvažují, jak dostat své zboží z města bez koní. Měl dost zlata, aby zaplatil, co si Luca řekne, i víc, ale všechno bylo v truhlici v Tarasinském paláci, a on se nehodlal pokoušet vzít si ho dost, aby mu vystačilo, ne poté, co ho palácoví sloužící odnesli z přístavu jako uloveného jelena. A on jen mluvil s lodními kapitány. Kdyby Tylin zjistila, a to by ona zjistila, že se pokouší dostat z paláce s větším množstvím zlata, než potřeboval na večer u kostek.... Ach ne! Potřeboval pokoj, komůrku někde v podkroví, stačila by mu docela malá, cokoliv, kde by mohl zlato schovávat po částech, nebo by musel mít štěstí v kostkách. Ale štěstí nebo ne, nakonec si uvědomil, že dnes nenajde ani jedno. A ty zatracené kostky se mu stále otáčely v hlavě.

Nikde nezůstal dlouho, a nebylo to jenom proto, že nenašel hazard ani pokoj. Někteří Seanchané si mysleli, že tam je pro zábavu, a snažili se mu platit za zpívání! Skoro je nechal, jednou nebo dvakrát, ale jakmile by ho slyšeli, chtěli by své peníze zpátky. Někteří Ebúdarci s dlouhými zakřivenými noži za pasem a vztekem, který si nemohli vybít na Seanchanech, uvažovali, že si ho vylijí na kašparovi, jemuž scházel jenom namalovaný obličej, aby vypadal jako dvorní šašek. Kdykoliv Mat zahlédl, jak si ho nějaký takový chlapík prohlíží, zmizel zpátky v davu. Tím horším způsobem se poučil, že ještě není v bojeschopném stavu, a kdyby hlava muže, který by ho zabil, skončila na kůlu u brány, bylo by mu to k ničemu.

Odpočinul si, kde to šlo, na prázdném sudu v ústí boční uličky, na lavičce před krčmou, kde bylo místo stěží pro jednoho, na kamenném schodě, než přišla majitelka domu a koštětem mu smetla klobouk z hlavy. Žaludek se mu líbal s páteří a začínal mít pocit, že na jeho křiklavé oblečení každý zírá, vlhko a chlad mu zalézaly pod nehty a jediné kostky, které našel, byly ty, jež se mu otáčely v hlavě. Ještě nikdy nezněly tak hlasitě.

„Nedá se nic dělat, musím se vrátit a dělat královně zatracenýho mazlíčka!“ zavrčel a s pomocí hole se zvedl z bedny ležící na kraji ulice. Několik kolemjdoucích se na něj podívalo, jako by už měl obličej namalovaný. Nevšímal si jich. Byli pod jeho důstojnost. Netloukl je holí po hlavě, jak by si zasloužili, takhle na člověka vyvalovat oči.

Ulice byly stejně plné jako předtím, a než se dostane do paláce, bude dávno po setmění, pokud se bude snažit projít mezi lidmi. Samozřejmě Tylin by už mohla spát. Možná. Zakručelo mu v žaludku, skoro dost hlasitě, aby to přehlušilo kostky. Kdyby se příliš opozdil, mohla by nařídit kuchařům, aby mu nedali nic k jídlu.

Udělal deset namáhavých kroků tlačenicí a potom zabočil do úzké, temné uličky. Nebyla ani vydlážděná. Bílá omítka na zdech bez oken byla popraskaná a opadávala, takže byly vidět cihly vespod. Páchlo to tady shnilotinou. Mat doufal, že to, co mu čvachtá pod nohama, je jenom bláto, i když to vydávalo ten odporný puch. A nebyli tu žádní lidé. Mohl jít celkem rychle. Tedy rychle na jeho současný stav. Nemohl se dočkat, až zase urazí pár mil, aniž by se zadýchal, všechno ho bolelo a musel se opírat o hůl. Kroutící se uličky, většinou tak úzké, že se rameny otíral o stěny, křižovaly město v bludišti, kde bylo snadné se ztratit, pokud člověk neznal dobře cestu. On nikdy nezahnul špatně, ani když se nějaký úzký průchod náhle rozvětvil na tři i čtyři uličky, které se všechny kroutily zhruba stejným směrem. V Ebú Daru zažil mnohou chvilku, kdy se potřeboval vyhnout pohledům, a tyto uličky znal jako své boty. Kupodivu měl však stále pocit, že ho někdo sleduje. Usoudil, že ho ten pocit neopustí, dokud si nesvlékne ty prokleté šaty.

Kdyby se musel prodírat mezi lidmi a zvířaty v ulicích a občas se procpat přes most, kde to vypadalo jako pevná stěna lidí, dostal by se nejvýš přes tři ulice, a takhle už byl skoro zpátky v paláci. Spěchaje šerým průchodem mezi dobře osvětlenou krčmou a zavřeným lakýrnictvím, napadlo ho, co budou asi mít v kuchyni. Tato ulička byla prostornější, vešli by se sem i tři lidé, kdyby se trochu přitiskli k sobě, a ústila na náměstí Mol Hara skoro před Tarasinským palácem. Bydlela tam Suroth a kuchaři se překonávali, poněvadž po prvním jídle je nechala všechny zmrskat. Mohli by mít ústřice se smetanou a možná uzené ryby a sépie na paprice. Při desátém kroku došlápl na něco, co nezačvachtalo, a se zachrčením šel k zemi, jen se na poslední chvíli pootočil, aby nepřistál na zraněné noze. Kabátem mu okamžitě začala prosakovat ledová tekutina. Doufal, že je to voda.

Zachrčel znovu, když mu na rameni přistály nohy. Chlapík přes něj přepadl a s kledbou sklouzl po blátě hlouběji do uličky, jen se mu podařilo zachytit se o stěnu krčmy, aby nepřistál na břiše. Mat byl zvyklý na šero, takže rozeznal štíhlého, nevýrazného muže. Muže s velkou jizvou na tváři. Ale nebyl to muž. Viděl, jak ten tvor rozerval jeho příteli holou rukou hrdlo, vytáhl si z hrudi nůž a hodil jej po něm. Ten tvor by byl přistál přímo před ním, hezky na dosah, kdyby nebyl klopýtl. Možná v jeho prospěch zapracoval vliv ta’veren, díky Světlu! Tohle všechno mu proletělo hlavou ve chvilce, než se gholam vzpamatoval a zamračeně se k němu otočil.

Mat s nadávkou sebral hůl a neohrabaně ji po něm hodil jako oštěp. Mířil na nohy, doufal, že mu je podrazí a získá tak chvilku času. Tvor odplul stranou jako voda, holi se vyhnul, jenom trochu uklouzl v blátě, a pak se vrhl na Mata. Zdržení však stačilo. Jakmile hůl opustila jeho ruku, sáhl si Mat do výstřihu pro liščí medailon, a jak ho vyndával, přetrhl řemínek, na němž visel. Gholam po něm skočil a Mat zoufale zatočil medailonkem. Stříbro, které ho chladilo na hrudi, se otřelo o napřaženou ruku se syčením, jako když se smaží slanina, a bylo cítit spálené maso. Tvor, rychlý jako blesk, se pokusil medailonu vyhnout a dostat se na Mata. Jakmile by se mu dostal do spárů, byl by Mat mrtvý. Tentokrát by si s ním gholam nepohrával, jako to udělal v Rahadu. Jak se Mat rozháněl, zasáhl liščí hlavou i druhou ruku a obličej, a pokaždé to zasyčelo a zasmrdělo, jako by udeřil rozžhaveným železem. Gholam, s vyceněnými zuby, couval, ale krčil se na špičkách, máchal rukama, připravený kdykoliv skočit.

Mat dál točil medailonkem, nejistě se zvedl na nohy a sledoval tvora, který vypadal jako člověk. Chce tě zabít stejně tolik, jako chce dostat ji, řekl mu tenkrát v Rahadu s úsměvem. Teď nemluvil ani se neusmíval. Mat netušil, kdo jsou „ona“ a „on", avšak ten zbytek byl jasný jako sklo. A on se skoro neudržel na nohou. Nemluvě o rameni, na němž mu gholam přistál. Musel se vrátit na ulici mezi lidi. Dostatečné množství lidí by toho tvora třeba zahnalo. Byla to jenom malá naděje, ale jediná. Ulice nebyla daleko. Slyšel hlasy, které vzdálenost příliš netlumila.

Opatrně couvl. Noha mu podklouzla na něčem, co vydávalo odpudivý zápach, a skončil zády opřený o zeď krčmy. Gholama zadrželo jen to, že po něm zoufale švihl medailonkem. Hlasy na ulici byly tak mučivě blízko. Stejně dobře ale mohly být v Barsine. Barsine byla dávno mrtvá země a on bude brzy také mrtev.

„Je tady v uličce!“ křikl jakýsi muž. „Za mnou! Honem! Nebo nám uteče!“

Mat upíral oči na gholama. Ten zalétl pohledem za něj na ulici a zaváhal. „Mám rozkaz vyhnout se pozornosti jiných než těch, jež sklízím,“ plivl po něm, „takže budeš ještě chvilku žít. Malou chvilku."

Otočil se a odběhl uličkou, jen trochu klouzal v blátě, ale stále jako by plynul, když zahýbal za krčmu.

Mat se rozběhl za ním. Netušil proč, věděl jen, že se ho ten tvor snažil zabít a zkusí to znovu, a ježily se mu vlasy na hlavě. Takže on ho zabije, až se mu to bude hodit, co? Když ho ten medailon dokázal zranit, možná by ho dokázal i zabít.

Dorazil na roh krčmy a uviděl gholama ve chvíli, kdy se ten po něm ohlédl. Znovu na okamžik zaváhal. Dveře do krčmy byly otevřené a ven se hrnuly zvuky zábavy. Tvor strčil ruce do díry po chybějící cihle ve zdi naproti a Mat ztuhl. Stvoření očividně nepotřebovalo žádné zbraně, jenomže pokud si tam nějakou schovalo... Nemyslel si, že by přežil, kdyby s ním ten tvor bojoval s nějakou zbraní. Po rukou následovaly paže a potom strčil gholam do díry i hlavu. Matovi spadla brada. Gholam se protáhl i hrudníkem, pak nohama a byl pryč. Dírou, do níž by Mat stěží strčil obě ruce.

„Myslím, že jsem něco takového ještě neviděl,“ promluvil kdosi vedle něho a Mat nadskočil, když si uvědomil, že již není sám. Mluvčí měl ohnutá ramena a bílé vlasy starce, ohromný orlí nos, smutný obličej a na zádech ranec. Do pochvy pod kabátem vracel velmi dlouhou dýku.

„Já jo,“ pronesl Mat dutě. „V Shadar Logothu.“ Občas se mu odněkud vynořily kousky vlastních vzpomínek, o nichž si myslel, že je ztratil, a to se stalo, právě když se díval na gholama. Byla to jedna ze vzpomínek, u nichž si přál, aby zůstaly ztracené.

„Návštěvu toho místa přežije málokdo,“ podotkl stařec a zadíval se na něj. Jeho svraštělý obličej byl Matovi vzdáleně povědomý, ale nedokázal si ho zařadit. „Copak tě přivedlo do Shadar Logothu?“

„Kde máš přátele?“ zeptal se Mat. „Ty lidi, na který jsi volal?“ V uličce byli jen oni dva. Hluk z ulice byl nepřerušený, nikdo nevolal, že někdo uteče, pokud si nepospíší.

Stařec pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, jestli někdo rozuměl, co křičím. Je jim těžko rozumět. Ale myslel jsem, že toho chlapíka zaplaším. Když jsem ho pak ale viděl...“ Ukázal na díru ve zdi a nevesele se zasmál, až mu byly vidět díry po zubech. „My dva asi máme Temného štěstí.“

Mat se zašklebil. O sobě to slýchal často a nelíbilo se mu to. Hlavně proto, že si nebyl jistý, zda to náhodou není pravda. „Asi ano,“ zamumlal. „Odpusť mi, měl bych se představit člověku, co mi zachránil život. Jsem Mat Cauthon. Ty jsi v Ebú Daru nový?“ Ten ranec znamenal člověka na cestách. „Tady těžko najdeš místo na spaní.“ Opatrně muži stiskl pokroucenou ruku. Byla hrbolatá, jako by si naráz zlomil všechny kosti a špatně mu srostly. Stisk měl však pevný.

„Jsem Noal Charin, Mate Cauthone. A jsem tady už nějaký čas. Jenže můj kavalec v podkroví u Zlaté kachny teď zabral tlustý obchodník s olejem z Illianu, kterýho ráno vyhodili z jeho pokoje kvůli seanchanskýmu oficírovi. Napadlo mě, že dneska přespím někde v uličce.“ Ohnutým prstem si pohladil nos a zasmál se, jako by spaní v uličkách bylo běžnou věcí. „Nebude to poprvý, co takhle spím, dokonce i ve městě.“

„Myslím, že v tom ti můžu posloužit,“ sdělil mu Mat, ale zbytek slov spolkl. Kostky se mu v hlavě otáčely dál. Podařilo se mu na ně zapomenout, když se ho snažil zabít gholam, ale ony se dál odrážely, dál čekaly, než se usadí. Pokud ho před něčím varovaly, tak to muselo být horší než gholam, a on nechtěl ani vědět, co to je. Jen věděl, že to zjistí. O tom nebylo pochyb. Zjistí to, až bude pozdě.

17

Růžové stuhy

Přes náměstí Mol Hara vál studený vítr, zvedal Matovi plášť a hrozilo, že zmrazí bláto na jeho šatech, když s Noalem spěchal k paláci. Slunce sedělo na střechách, již zpola zapadlo, a stíny se dloužily. Mat jednou rukou držel hůl a druhou v kapse svíral přetržený řemínek od medailonku, aby ho mohl vytáhnout, pokud by to bylo nutné, a tak nechal plášť pláštěm. Celé tělo ho bolelo a v hlavě mu varovně chřestily kostky. On si toho ale skoro nevšímal. Musel se soustředit na své okolí a jen si říkal, jak malou dírou se ten tvor asi protáhne. Nejistě sledoval štěrbiny mezi dlažebními kameny. I když nebylo příliš pravděpodobné, že by se po něm ten tvor vrhl na otevřeném prostranství.

Z okolních ulic se nesl hluk, ale tady jen kolem kašny se sochou dávno mrtvé královny Nariene proběhl hubený pes. Někteří lidé tvrdili, že její zdvižená ruka ukazuje na výnosy z oceánu, jež obohatily Ebú Dar, a jiní, že varuje před nebezpečím. Ještě další zastávali názor, že její nástupce chtěl upoutat pozornost pouze k tomu, že socha má odhalené jedno ňadro, a tvrdil, že Nariene nebyla zrovna z nejpočestnějších.

Jindy by se v tuto pozdní hodinu po Mol Hara procházeli milenci, pouliční prodavači a žebráci, i v zimě, ale žebráky Seanchané stáhli z ulic a donutili je pracovat a zbytek se držel doma i ve dne. Důvodem byl Tarasinský palác, velká hromada bílých kupolí, mramorových věží a litinových balkonů, sídlo Tylin Quintara Mitsobar, z milosti Světla královny Altary – nebo aspoň té části Altary ležící v dosahu několika dní jízdy z Ebú Daru – paní čtyř větrů a strážkyně Bouřlivého moře. A možná ještě důležitější bylo, že zde přebývala také vznešená paní Suroth Sabelle Meldarath, velící Předběžníkům císařovny Seanchanu, kéž žije věčně. Tato hodnost byla v současné době v Ebú Daru mnohem důležitější. Tylinini gardisté v zelených holínkách, pytlovitých bílých kalhotách a zlacených kyrysech přes zelené kabáty stáli u každých vrat, stejně jako muži a ženy v těch hmyzích přilbách, s modrožlutě či zelenobíle a jakkoliv jinak pruhovaných zbrojích. Královna Altary vyžadovala pro svůj odpočinek bezpečí a klid. Nebo aspoň Suroth řekla, že to potřebuje, a co Suroth řekla, že Tylin chce, o tom Tylin brzy usoudila, že to opravdu chce.

Po chvíli váhání zavedl Mat Noala k vratům do stájí. Byla větší naděje, že cizince dovnitř dostane tudy, než kdyby použil vznosné mramorové schodiště vedoucí z náměstí. Nemluvě o mnohem větší naději, že ze sebe dostane to bláto, než bude muset čelit Tylin. Když se naposledy vrátil neupravený po hospodské rvačce, dala mu svou nelibost jasně najevo.

Vedle otevřených vrat stála hrstka ebúdarských gardistů s halapartnami a stejný počet Seanchanů stál na druhé straně s oštěpy se střapci, všichni nehybní jako socha Nariene.

„Požehnání Světla na všechny přítomné,“ zamumlal Mat zdvořile ebúdarským strážím. Vždycky bylo nejlepší chovat se k Ebúdarcům zdvořile, pokud si jimi člověk nebyl jistý. A vlastně i poté. Přesto byli... pružnější... než Seanchané.

„I na tebe, můj pane,“ odpověděl podsaditý důstojník a popošel blíž. Mat ho poznal. Byl to Surlivan Sarat, dobrý chlapík, vtipný, a slušně se vyznal v koních. Surlivan kroutil hlavou a tenkou, zlacenou hůlkou svého úřadu si z boku poklepal na přilbu. „Zase ses zapletl do rvačky, můj pane? Až tě uvidí, vyletí jako náhlá vodní smršť.“

Mat se narovnal, snažil se příliš okatě neopírat o hůl, a naježil se. Vtipný? Když na to tak myslel, ten sluncem osmahlý muž měl jazyk jako bič. A v koních se zase tak moc nevyznal. „Budou nějaký otázky, když tady můj přítel přespí u mých mužů?“ zeptal se Mat drsně. „Neměly by být. Pro jednoho je tam ještě místo.“ Pravda byla, že tam bylo mnohem víc místa. Osm mužů zatím zemřelo na to, že za ním šli do Ebú Daru.

„Já proti tomu nic nemám, můj pane,“ pravil Surlivan, třebaže si starce vedle Mata pozorně prohlížel a uvážlivě špulil rty. Noalův kabát ale vypadal slušně, aspoň v matném světle, a měl i krajky a v mnohem lepším stavu než Mat. To možná rozhodlo. „A ona nemusí vědět všechno, takže od ní taky ne.“

Mat se zamračil, jenže než mohl nemírnými slovy dostat sebe a Noala do nějaké kaše, přicválali k bráně tři ozbrojení Seanchané a Surlivan se obrátil k nim.

„Ty a tvá paní bydlíte v královnině paláci?“ podivil se Noal a zamířil k bráně.

Mat ho stáhl zpět. „Počkej na ně,“ řekl a ukázal hlavou na Seanchany. Jeho paní? Zatracený ženský pokolení! Zatracený kostky v jeho zatracený hlavě!

„Mám tu depeše pro vznešenou paní Suroth,“ ohlásila jedna ze Seanchanů a poplácala koženou brašnu, kterou měla pověšenou na rameni. Na přilbici měla tenký chochol, který označoval nižšího důstojníka, ale seděla na vysokém šedákovi, zrozeném pro rychlost. Druhá dvě zvířata byla dost statná, víc se o nich říci nedalo.

„Vstupte s požehnáním Světla,“ řekl Surlivan a lehce se uklonil.

Seanchanka se v sedle uklonila stejně nepatrně. „Požehnání Světla i na tebe,“ protáhla a všichni tři vjeli na dvůr.

„Je to velmi zvláštní,“ přemítal Surlivan a hleděl za nimi. „Vždy žádají povolení od nás, ne od nich.“ Ukázal hůlkou na seanchanské stráže na druhé straně vrat. Ty ani nehnuly brvou, a pokud Mat viděl, na jezdce se ani nepodívaly.

„A co by udělali, kdybyste jim řekli, že nesmějí dál?“ zeptal se tiše Noal a nadhodil si ranec na zádech.

Surlivan se otočil na patě. „Stačí, že jsem složil přísahu své královně,“ pronesl bezvýrazným hlasem, „a že ona složila svou... komu ji složila. Dej svému příteli postel, můj pane. A upozorni ho, že v Ebú Daru je lépe některé věci neříkat nahlas, některé otázky neklást.“

Noal se zatvářil popleteně a začal se ohrazovat, že je prostě zvědavý, ale Mat si s altarským důstojníkem vyměnil pár dalších požehnání a zdvořilostí – jak nejrychleji to šlo – a hnal svého nového známého vraty dál, jen mu tiše vysvětlil, jak je to s naslouchači. Ten muž mu možná zachránil kůži v té věci s gholamem, ale to neznamenalo, že dovolí, aby ji předhodil Seanchanům. Taky měli lidi, kterým říkali hledači, a z toho mála, co slyšel – dokonce i lidé, kteří volně hovořili o smrtonoších, měli pusu na zámek, když přišlo na hledače – z toho mála, co slyšel, vypadali vedle nich bělokabátničtí tazatelé jako kluci trhající křídla mouchám, což bylo sice hnusné, ale těžko by to člověku dělalo starosti.

„Chápu,“ pronesl stařec nakonec. „To jsem nevěděl.“ Podle hlasu se zlobil sám na sebe. „Musíš se Seanchany trávit hodně času. Znáš tedy i vznešenou paní Suroth? Musím říct, že jsem netušil, že máš známosti tak vysoko.“

„Když to jde, trávím čas s vojáky po krčmách,“ odtušil Mat trpce. Když ho Tylin nechala. Světlo, klidně mohl být ženatý! „Suroth ani neví, že existuju.“ A on upřímně doufal, že to tak i zůstane.

Trojice Seanchanů už byla mimo dohled, jejich koně odváděli do stájí, ale několik desítek sul’dam procházelo s damane večerním cvičením a vodilo je ve velkém kruhu kolem dlážděného dvora. Skoro polovina šedě oděných damane měla tmavou pleť a scházely jim šperky, které nosily jako hledačky větru. V paláci a jinde jich nejspíš bylo mnohem víc. Seanchané získali z plavidel Mořského národa, která nestačila uniknout, bohatou úrodu. Většina se tvářila mrzutě a odevzdaně či kamenně, ale sedm nebo osm zíralo přímo před sebe, ztracených a zmatených, jak stále nedokázaly uvěřit tomu, co se stalo. Každá z nich měla po boku damane seanchanského původu, která ji držela za ruku či držela ruku kolem ní, usmívala se a šeptala jí, pod pochvalným pohledem žen, jež měly na rukou náramky spojené s jejich stříbrnými obojky. A několik z těch omámených žen se drželo damane vedle sebe, jako by to byla záchranná kotva. To by stačilo, aby se Mat zachvěl, kdyby se už netřásl zimou z vlhkých šatů.

Snažil se Noala po dvoře popohnat, ale v kruhu se k němu dostala jedna damane, která nebyla Seanchanka ani Atha’an Miere, spojená s baculatou, prošedivělou sul’dam, ženou s olivovou pletí, která by prošla jako Altařanka a něčí matka. Přísná matka s popudlivým dítětem, podle toho, jak se dívala na svou svěřenkyni. Teslyn Baradon po měsíci a půl v seanchanském zajetí dost přibrala, ale její bezvěká tvář stále vypadala, jako by třikrát denně jedla šípky. Na druhou stranu šla na vodítku klidně a poslouchala tiché příkazy sul’dam bez váhání, a zastavila se, aby se mu a Noalovi uklonila. Ale na okamžik se jí v tmavých očích blýsklo nenávistí k němu, než se sul’dam pokračovaly v cestě. Klidně, poslušně. Mat viděl, jak damane na nádvoří ohnuly a zpráskaly proutkem, až vyly, Teslyn mezi nimi, za to, že dělaly povyk. Sice mu nikdy neposloužila, spíš naopak, ale tohle jí nepřál.

„Asi je to lepší než být mrtvý,“ zamumlal a šel dál. Teslyn byla tvrdá žena, nejspíš celou dobu plánovala, jak uniknout, ale tvrdost vás dostane takhle daleko. Paní lodí a její mistr šermíř zemřeli na kůlu, aniž by vydali hlásku, přesto je to nezachránilo.

„Ty tomu věříš?“ zeptal se Noal nepřítomně a šoural se pomalu dál. S nožem zacházel obratně i se zlomenýma rukama, jinak však působil velmi neohrabaně.

Mat se na něj zamračil. Ne, nebyl si jistý, že tomu věří. Ty stříbrné a’damy až příliš připomínaly neviditelný obojek, který mu nasadila Tylin. Jenže Tylin by ho zase mohla drbat pod bradou celý zbytek života, pokud by se tak nedostal na kůl. Světlo, přál si, aby se ty zatracené kostky v jeho hlavě prostě zastavily a bylo po všem! Ne, to byla lež. Jelikož si již uvědomil, co znamenají, chtěl, aby se nikdy nezastavily.

Místnost, kde spali Chel Vanin a přeživší Rudé paže, nebyla od stájí daleko. Byla to dlouhá, bíle omítnutá místnost s nízkým stropem a příliš mnoha postelemi na ty, kdo přežili. Vanin, plešatějící hrouda sádla, ležel na posteli jen v košili s otevřenou knihou opřenou o prsa. Mata překvapilo, že ten muž umí číst. Vanin plivl dírou mezi zuby a zadíval se na Mata v jeho zablácených šatech. „Zase ses popral?“ zeptal se. „To se jí, hádám, nebude líbit.“ Nevstal. S několika překvapivými výjimkami se Vanin považoval za stejně dobrého jako kterýkoliv urozený pán či paní.

„Potíže, můj pane Mate?“ zabručel Harnan a vyskočil na nohy. Byl spořádaný, tělesně i povahově, ale zatínal zuby, až se mu jestřáb, hrubě vytetovaný na tváři, kroutil. „Prosím za prominutí, ale nejsi na to v pořádku. Řekni nám, jak vypadá, a my to za tebe vyřídíme.“

Poslední tři se za něj postavili s dychtivými výrazy a dva si ještě zatrkávali košile do kalhot. Metwyn, Cairhieňan chlapeckého vzhledu, jenž byl o deset let starší než Mat, místo toho sebral meč, který měl opřený o postel, a vytáhl ho z pochvy, aby zkontroloval ostří. Byl z nich s mečem nejlepší, skutečně velmi dobrý, ale Gorderan se k němu dost blížil, i když vypadal jako kovář. Gorderan nebyl zdaleka tak pomalý, jak jeho mohutná ramena napovídala. Za Matem Cauthonem se do Ebú Daru vydal tucet Rudých paží a osm z nich bylo mrtvých a zbytek uvízl tady v paláci, kde nemohli štípat komorné, porvat se nad kostkami a zpíjet se do bezvědomí, jako kdyby přebývali v hostinci, kde by věděli, že je hostinský odnese do postele, i když možná s o něco lehčími měšci.

„Tady Noal vám může povědět, co se stalo, líp než já,“ opáčil Mat a postrčil si klobouk z čela. „Bude tu spát s váma. Dneska večer mi zachránil život.“

To vyvolalo vzrušení, šok i pochvaly Noalovi. Muži ho poplácávali po zádech, až ho málem srazili na zem. Vanin zašel tak daleko, že si tlustým prstem založil knihu a posadil se.

Noal odložil ranec vedle jedné prázdné postele a vypověděl ten příběh se složitými gesty. Svou roli zlehčoval, dokonce ze sebe udělal tak trochu kašpara, jak tam klouzal v blátě a užasle pozoroval gholama, zatímco Mat bojoval jako pravý rytíř. Byl přirozeným vypravěčem, stejně dobrý jako kejklíř, člověk přímo viděl, co popisoval. Harnan a Rudé paže se od srdce smáli, věděli, o co mu jde, nesnažil se jejich kapitánovi vypálit rybník, a schvalovali to, ale smích utichl, když došlo na to, jak Matův protivník proklouzl malou dírou ve zdi. To je Noal přiměl vidět také. Vanin odložil knihu a znovu si odplivl mezi zuby. Po setkání s gholamem v Rahadu zůstali Vanin a Harnan ležet polomrtví. Polomrtví, protože šel po jiné kořisti.

„Zřejmě po mně z nějakýho důvodu touží,“ pronesl Mat lehce, když stařec domluvil a zřejmě vyčerpaný se svezl na svou postel. „Nejspíš se mnou hrál vrchcáby, i když já se na to nepamatuju. Ale vy si nemusíte lámat hlavu, hlavně dokud se nedostanete mezi nás dva.“ Zazubil se, snažil se to změnit v žert, ale nikdo se nezasmál. „V každým případě vám ráno rozdělím zlato. Koupíte si kajutu na první lodi vyplouvající do Illianu a Olvera vemete s sebou. Toma a Juilina taky, jestli půjdou.“ Usoudil, že chytač zlodějů půjde. „A taky Nerima a Lopina, samozřejmě.“ Začínal si zvykat, že se o něj ti dva starají, ale tady je těžko potřeboval. „Talmanes už musí být někde poblíž Caemlynu. Nemělo by být těžký ho najít.“ Až odejdou, zůstane s Tylin sám. Světlo, to by raději znovu čelil gholamovi!

Harnan a ostatní tři Rudé paže si vyměnili pohledy. Fergin se škrábal na hlavě, jako by to tak docela nechápal. Možná nechápal. Byl to dobrý voják – ne nejlepší, ale docela dobrý – ale když došlo na ostatní věci, nebyl zrovna nejbystřejší.

„To by nebylo správný,“ připustil Harnan nakonec. „Navíc by nás urozenej pán Talmanes stáhl z kůže, kdybychom se vrátili bez tebe.“ Ostatní tři přizvukovali. Tohle pochopil i Fergin.

„A ty, Vanine?“ zeptal se Mat.

Tlouštík pokrčil rameny. „Odvedu kluka od Riselle a on mě rozpáře jako pstruha, hned jak prvně usnu. Být na jeho místě, taky to udělám. A tady mám aspoň čas na čtení. Když budu dělat podkováře, moc času mi na to nezbyde.“ To bylo jedno z přechodných zaměstnání, která údajně zastával. Patřil mezi ně i stájník. Ve skutečnosti byl zlodějem koní a pytlákem, nejlepším ve dvou státech a možná i ve třetím.

„Všichni jste se zbláznili,“ prskl Mat zamračeně. „To, že chce mě, ještě neznamená, že vás nezabije, když se mu dostanete do cesty. Nabídka platí. Každý, kdo přijde k rozumu, může odejít.“

„Už jsem chlapy jako ty viděl,“ ozval se náhle Noal. Ten shrbený stařík byl obrazem stáří a vyčerpání, ale oči, jež upíral na Mata, měl bystré a jasné. „Někteří mají na ostatní takovej vliv, že je ostatní následují kamkoliv. Někteří je vedou ke zkáze, jiný ke slávě. Myslím, že tvoje jméno se ještě objeví ve spoustě historickej knížek.“

Harnan vypadal stejně zmateně jako Fergin. Vanin si odplivl, zase si lehl a otevřel svou knihu.

„Možná, jestli mi dojde všechno štěstí,“ posteskl si Mat. Věděl, co je třeba, aby člověk vstoupil do dějin. Při tom mohli člověka snadno zabít.

„Bude lepší, když se trochu upravíš, než tě uvidí,“ pípl Fergin náhle. „Tohle bahno by stačilo, aby dostala kudlibabku pod sedlo.“

Mat si rozzlobeně strhl klobouk z hlavy a beze slova vyrazil pryč. No, odešel tak rychle, jak to jen šlo, kulhal s pomocí hole. Než se za ním zavřely dveře, zaslechl Noala, jak začíná vyprávět o tom, jak se kdysi plavil na lodi Mořského národa a naučil se koupat ve studené slané vodě. Alespoň tak to začínalo.

Hodlal se upravit, než ho Tylin uvidí – opravdu ano – ale jak tak kulhal chodbami ověšenými květovanými nástěnnými koberci, jež Ebúdarci nazývali letní závěsy, kvůli roční době, na niž upomínaly, čtyři sloužící v palácové zelenobílé livreji a ne méně než sedm komorných mu naznačili, že by se měl vykoupat a převléknout, než ho uvidí královna, a nabízeli, že mu donesou vodu a čisté šaty, aniž by to zjistila. Díky Světlu nevěděli o něm a o Tylin všechno – to nejhorší kromě něj a Tylin nevěděl nikdo – jenže věděli zatraceně dost. Horší bylo, že to schvalovali, jeden každý prokletý sluha v celém prokletém Tarasinském paláci. Tylin přece byla královna, a pokud se jich týkalo, mohla si dělat, co se jí zlíbí. Také byla od příchodu Seanchanů hodně vzteklá, a pokud Mat Cauthon, umytý a celý v krajkách, zařídí, že na ně přestane ječet kvůli pitomostem, tak ho vydrhnou i za ušima a zabalí do krajek jako letnicový dárek!

„Bláto?“ řekl hezké, usmívající se komorné, roztahující před ním sukně v pukrleti. V tmavých očích se jí blýskalo a v hlubokém výstřihu byl vidět dost velký kus poprsí, až se skoro vyrovnala Riselle. Jindy by se možná s potěšením podíval. „Jaký bláto? Já žádný bláto nevidím!“ Otevřela pusu a zapomněla se narovnat, jen na něj civěla s ohnutými koleny, když odcházel pryč.

Juilin Sandar rychle zahnul za roh a málem do něj vrazil. Tairenský chytač zlodějů odskočil s tlumenou kletbou a tmavá tvář mu zešedivěla, než si uvědomil, kdo to je. Pak se omluvil a chtěl zmizet.

„Zapletl tě Tom nějak do těch svých hloupostí, Juiline?“ zeptal se ho Mat. Juilin a Tom spolu bydleli hluboko v obydlích sloužících, neměl důvod být tady nahoře. V tom tmavém tairenském kabátě, rozšířeném nad boky, byl mezi sluhy nápadný jako kachna v kurníku. Suroth byla na takové věci přísná, přísnější než Tylin. Jediný důvod byl podle Mata ten, že se zapletl s Tomem a Beslanem. „Ne, neříkej mi to. Udělal jsem Harnanovi a ostatním nabídku a můžeš ji využít i ty. Jestli chceš odejít, dám ti peníze.“

Juilin stejně nevypadal, že by mu cokoliv řekl. Zastrčil si palce za opasek a klidně se Matovi podíval do očí. „Co řekli Harnan a ostatní? A co dělá Tom, že je to podle tebe hloupé? Je tu jedna řada střech, na kterých se vyzná líp než ty nebo já.“

„Ten gholam je pořád v Ebú Daru, Juiline.“ Tom věděl, že ve hře rodů se vyzná, a moc rád strkal nos do politiky. „Dneska večer se mě snažil zabít.“

Juilin zavrčel, jako by dostal ránu do břicha, a prohrábl si krátké černé vlasy. „Stejně mám důvod se tu ještě chvíli zdržet,“ prohlásil. Jeho chování se trochu změnilo, začal být poněkud umíněný, bránil se a choval se maličko provinile. Co ho Mat znal, nikdy nepošilhával po děvčatech, ale když se chlap díval takhle, mohlo to znamenat jediné.

„Vezmi ji s sebou,“ navrhl mu Mat. „A jestli nebude chtít jít, no, v Tearu nebudeš ani hodinu a už budeš mít na klíně ženskou. Tak to se ženskýma chodí, Juiline. Když jedna řekne ne, vždycky se najde nějaká, která řekne ano.“

Sluha, spěchající kolem s náručí plnou lněných osušek, na zabláceného Mata užasle hleděl, ale Juilin si myslel, že kouká na něj, a tak vytáhl palce zpoza pásku a pokusil se zaujmout pokornější postoj. Bez většího úspěchu. Tom mohl se služebnictvem spát, ale od začátku se mu dařilo, že to vypadalo, jako by se tak rozhodl sám, z nějakého výstředního popudu, a nikdo nepovažoval za divné, když ho tu uviděl, jak možná míří do Riselliných komnat, jež kdysi patřívaly Matovi. Juilin pořád vykládal, že je chytač zlodějů – nikdy lovec zlodějů – a zíral do očí tolika nedůtklivým panáčkům a samolibým kupcům, aby jim dokázal, že je stejně dobrý, až všichni v paláci věděli, co je zač. A kam patří, což bylo dole.

„Můj pán je moudrý,“ řekl příliš nahlas a škrobeně a trhaně se uklonil. „Můj pán ví všechno o ženách. Jestli můj pán odpustí prostému muži, musím se vrátit na své místo.“ Otočil se, ale ještě prohodil přes rameno, stále tím zvučným hlasem: „Dneska jsem zaslechl, že jestli se můj pán ještě jednou vrátí a bude vypadat, jako by ho tahali ulicemi, hodlá královna mého pána zpráskat proutkem osobně.“

A to byl ten kámen, který zničil vůz.

Mat rozrazil dveře do Tylininých komnat, vrazil dovnitř, hodil klobouk přes celý pokoj – a ztuhl, s pusou otevřenou, a všechno, co hodlal říci, mu zamrzlo v hrdle. Jeho klobouk dopadl na koberec a odkutálel se z dohledu. Závan větru zachřestil vysokými trojdílnými okny vedoucími na dlouhý mřížový balkon nad náměstím Mol Hara.

Tylin se obrátila ve zlaceném křesle vyřezaném do podoby bambusu a zadívala se na něj přes zlatý pohár s vínem. Vlny lesklých černých, na spáncích prokvetlých vlasů lemovaly krásný obličej s dravčíma očima a ne právě potěšeným výrazem. Všímal si nedůležitých věcí. Lehce pohupovala nohou přes nohu, až se jí zelené a bílé spodničky vlnily. Oválný výstřih šatů odhalující plné poprsí a jílec svatebního nože měla lemované světle zelenou krajkou. Nebyla sama. Naproti ní seděla Suroth, mračila se do vína a dlouhými nehty poklepávala o lenoch křesla. Byla docela hezká, i když měla vlasy vyholené tak, že jí zbyl jen hřeben uprostřed, až na to, že vedle ní Tylin vypadala jako králík. Dva nehty na každé ruce měla nalakované namodro. Vedle ní seděla, ze všech věcí, malá dívka, také v květovaném kaftanu přes plisované bílé sukně, ale celou hlavu jí zakrýval řiďounký závoj – a zřejmě měla vlasy oholené úplně! – a na sobě měla hotový poklad v rubínech. I ve stavu naprostého šoku si Mat všiml zlata a rubínů. Za dívčiným křeslem stála se zkříženýma rukama štíhlá žena, černá jako černý háv, který měla na sobě, a vysoká jako Aielanka, a špatně zakrývala netrpělivost. Vlnité černé vlasy měla krátké, ale neoholené, takže nebyla ani urozená, ani só’džin. Byla panovačně krásná a zastínila jak Tylin, tak Suroth. Krásných žen si všímal taky, i když měl zrovna pocit, že dostal po hlavě kladivem.

Ale nezarazila ho přítomnost Suroth a cizinek. Kostky se zastavily, přistály se zaduněním, až mu zazvonilo v uších. To se ještě nikdy nestalo. Stál tam a čekal, až z plamenů v mramorovém krbu vyskočí nějaký Zaprodanec nebo se otevře země a pohltí celý palác.

„Tys mě neposlouchal, holoubku,“ zavrkala Tylin nebezpečným tónem. „Řekla jsem, že máš zajít dolů do kuchyně a dát si paštiku, než na tebe budu mít čas. A taky se vykoupej.“ Tmavé oči se jí leskly. „To bláto probereme později.“

Ohromený Mat si to znovu probíral v hlavě. Vstoupil do místnosti, kostky se zastavily a... Nic se nestalo. Nic!

„Tento muž byl přepaden,“ ozvala se mrňavá žena v závoji a vstala. Hlas měla studený jako vítr vanoucí venku. „Tvrdila jsi, že ulice jsou bezpečné, Suroth! Jsem nespokojena.“

Něco se muselo stát! Už se to mělo stát! Když se kostky zastavily, něco se vždycky stalo.

„Ujišťuji tě, Tuon, že ulice Ebú Daru jsou bezpečné jako ulice samotného Seandaru,“ řekla Suroth a to Mata vytrhlo z omámení. Mluvila... znepokojeně. A Suroth znepokojovala ostatní lidi.

Vedle ní se objevil štíhlý, půvabný mladý muž v téměř průhledném oděvu da’covale s vysokým džbánem z modrého porcelánu, uklonil se a mlčky nabídl, že jí doleje pohár. A z toho Mat znovu nadskočil. Neuvědomil si, že v místnosti je přítomen ještě někdo. Žlutovlasý muž v neslušném oděvu nebyl jediný. Štíhlá, ale hezky tvarovaná rusovláska ve stejném šatu klečela u stolku, kde byly lahvičky s kořením a další vinné džbány z tenkého porcelánu Mořského národa a také malé zlacené mosazné ohřívadlo s pohrabáčem, potřebné k ohřívání vína. A na druhém konci místnosti stála prošedivělá, nervózně vypadající služebná v zelenobílé livreji rodu Mitsobar. A v rohu, tak nehybná, až ji málem přehlédl, stála další Seanchanka, malá žena s vyholenou polovinou zlatých vlasů a poprsím, které by překonalo i to Risellino, pokud by jí šaty z červených a žlutých štítků nesahaly až pod bradu. Ne že by to Mat hodlal zjišťovat. Seanchané byli na své só’džin velmi hákliví. A Tylin byla háklivá na každou ženu. V jejích komnatách se neobjevila služka mladší než bába od chvíle, kdy Mat mohl vstát z postele.

Suroth se na půvabného muže podívala, jako by si říkala, co je asi zač, a pak beze slova zavrtěla hlavou a obrátila pozornost zpět k tomu děcku, k Tuon, jež chlapíka posunkem odvolala. Olivrejovaná panská přiběhla, aby od něj vzala džbán, a pokusila se nalít Tylin, avšak královna ji nepatrným gestem poslala zpátky ke zdi. Tylin seděla a téměř se nehýbala. Nebylo divu, že se chtěla vyhnout pozornosti, pokud tahle Tuon děsila Suroth, jak bylo zřejmé.

„Jsem nespokojena, Suroth,“ zopakovala dívka a přísně se na druhou ženu zamračila. I když stála, příliš se nad sedící vznešenou paní netyčila. Mat usoudil, že to musí být také vznešená paní, jen ještě o něco vznešenější než Suroth. „Vzchopila ses, a to císařovnu, kéž žije věčně, potěší, ale tvůj špatně uvážený útok na východě byl katastrofou, která se nesmí opakovat. A jsou-li ulice tohoto města bezpečné, jak mohl být přepaden?“

Suroth měla bílé klouby, jak silně mačkala lenoch křesla a pohár. Mračila se na Tylin, jako by to kázání byla její vina, a Tylin se omluvně usmála a uklonila se. Ach, krev a popel, za tohle Mat určitě zaplatí!

„Upadl jsem, to je všechno.“ Jeho hlas jako by byl ohňostrojem, jak se po něm všechny otočily. Suroth a Tuon se zatvářily pohoršené, že promluvil. Tylin vypadala jako orel, který chce svého králíka smaženého. „Mé dámy,“ dodal Mat, ale to zřejmě věci moc nevylepšilo.

Vysoká žena se náhle natáhla, sebrala Tuon pohár vína z ruky a hodila ho do krbu. Do komína vyletěly jiskry. Služebná se zavrtěla, jako by chtěla jít pro pohár, než se poškodí ještě víc, ale só’džin se jí dotkla a ona se uklidnila.

„Byla jsi bláhová, Tuon,“ pronesla ta vysoká a vedle jejího hlasu působila dívčina přísnost jako výsměch. Příliš dobře známý seanchanský přízvuk jí téměř chyběl. „Suroth má zdejší situaci plně pod kontrolou. To, co se stalo na východě, se může stát v každé bitvě. Musíš přestat plýtvat časem na směšné maličkosti.“

Suroth na okamžik ohromením spadla brada, než si opět nasadila zamrzlou masku. Mat taky trochu civěl. Pokud člověk použil takový tón na jednoho z urozených, měl štěstí, pokud z toho vyšel jen s návštěvou u bičovacího kůlu!

Tuon, k jeho úžasu, jenom lehce naklonila hlavu. „Máš možná pravdu, Anath,“ řekla klidně a dokonce s náznakem podřízenosti. „Čas a znamení ukážou. Ale tento mladý muž očividně lže. Možná se obává Tylinina hněvu. Jeho zranění jsou však nepochybně vážnější, než by mohl utrpět při pádu, pokud ovšem ve městě nejsou útesy, jež jsem neviděla.“

Takže on se bojí Tylinina hněvu, co? No, když na to přišlo, tak se bál, trošku. Jenom trošičku. Ale nelíbilo se mu, když mu to někdo připomínal. Opřel se o svou hůl a snažil se stát co nejpohodlněji. Nakonec mohly muži dovolit si sednout. „Byl jsem zraněný v den, kdy vaši hoši dobyli město,“ sdělil jim se svým nejdrzejším úsměvem. „Ta vaše odporná banda všude házela blesky a ohnivý koule dost bezohledně. Ale už jsem se skoro uzdravil, děkuji za optání.“ Tylin zabořila obličej do vinného poháru, a přesto se jí podařilo vrhnout po něm přes jeho okraj pohled, slibující pozdější odplatu.

Tuon k němu přistoupila za šustění sukní. Tmavý obličej za závojem by mohl být hezký, nebýt výrazu soudce vydávajícího rozsudek smrti. A se slušnými vlasy místo té holé lebky. Oči měla velké a vlahé, avšak naprosto neosobní. Všiml si, že má nalakované všechny nehty a načerveno. Napadlo ho, jestli to snad má něco znamenat. Světlo, za ty rubíny by si člověk mohl žít v přepychu celá léta.

Tuon zvedla ruku a položila mu prsty pod bradu. Chtěl cuknout, ale Tylin se na něj zamračila nad Tuoninou hlavou, slibujíc mu odplatu tady a teď, pokud něco takového udělá. Mat se tedy zachmuřeně podvolil.

„Ty jsi bojoval proti nám?“ vyjela. „Složil jsi přísahy?“

„Přísahal jsem,“ zamumlal. „A s tím druhým jsem neměl moc na vybranou.“

„To jsi neměl,“ zamumlala. Pomalu ho obešla a dál ho studovala, dotkla se krajky na jeho manžetě i černého hedvábného šátku na krku a nazvedla mu okraj pláště, aby si prohlédla výšivku. Strpěl to, odmítal přešlápnout, a mračil se stejně jako Tylin. Světlo, ani když kupoval koně, tak důkladně je neprohlížel! Ještě se mu bude chtít podívat na zuby!

„Chlapec ti řekl, jak přišel ke svému zranění,“ ozvala se mrazivým, velitelským tónem Anath. „Jestli ho chceš, tak si ho kup. Byl to dlouhý den a ty už bys měla jít do postele.“

Tuon se zarazila a prohlédla si pečetní prsten na jeho prstě. Byl vyřezaný na zkoušku, aby řezbář předvedl, co umí, byla na něm běžící liška a dva letící krkavci, obklopení půlměsíci, a on jej koupil čirou náhodou, třebaže ho pak začal mít v oblibě. Napadlo ho, jestli ho snad nechce. Narovnala se a podívala se mu do obličeje. „Dobrá rada, Anath,“ pravila. „Kolik za něj chceš, Tylin? Jestli je tvůj favorit, řekni cenu a já ji zdvojnásobím.“

Tylin se začala dávit vínem. Mat skoro upadl na svou hůl. Ta holka ho chce koupit? No, podle toho, jak se tvářila, mohla obhlížet koně.

„Je to svobodný muž, vznešená paní,“ vypravila ze sebe Tylin nejistě, když zase mohla mluvit. „Já ho... nemůžu prodat.“ Mat by se byl zasmál, kdyby Tylin nemluvila, jako by měla plno práce, aby jí necvakaly zuby, a kdyby se ta zatracená Tuon právě nezeptala, jakou má cenu. Svobodný muž! Cha!

Dívka se otočila, jako by ho pustila z hlavy. „Ty se bojíš, Tylin, a pod Světlem, to bys neměla.“ Připlula k Tylinině křeslu, oběma rukama si zvedla závoj a odhalila spodní půlku obličeje, naklonila se a zlehka Tylin políbila na oči a na rty. Tylin se tvářila ohromeně. „Jsi má i Surothina sestra,“ pronesla Tuon překvapivě laskavým hlasem. „Já sama zapíšu tvé jméno mezi urozené. Budeš vznešená paní Tylin, jakož i královna Altary a víc, jak ti bylo přislíbeno.“

Anath zafrkala, hlasitě.

„Ano, Anath, já vím,“ povzdechla si dívka, narovnala se a spustila závoj. „Byl to dlouhý a únavný den a jsem unavená. Ale ukážu Tylin, jaké země chci, aby jí patřily, takže to bude vědět a bude klidná. V mých komnatách jsou mapy, Tylin. Poctíš mě a doprovodíš mě tam? Mám výtečné masérky.“

„Bude mi ctí,“ řekla Tylin a nemluvila o moc klidněji než dřív.

Só’džin kývla a žlutovlasý muž se rozběhl ke dveřím, otevřel je a poklekl, ale ženy si ještě musely uhladit a upravit šaty, než se mohly někam vydat, ať byly Seanchanky či Altařanky nebo kdokoliv jiný. I když to pro Tuon a Suroth udělala rusovlasá da’covale. Mat využil příležitosti a odtáhl Tylin trochu stranou, aby ho nebylo slyšet. Só’džin na něho upírala modré oči, avšak aspoň Tuon, přijímající pozornosti štíhlé da’covale, zřejmě zapomněla, že existuje.

„Já jenom neupad,“ sděloval Tylin tiše. „Ani ne před hodinou se mě snažil zabít gholam. Nejlepší asi bude, když odjedu. Ten tvor mě chce a zabije taky každýho, kdo bude se mnou.“ Právě ho to napadlo, ale usoudil, že by ten plán mohl uspět.

Tylin frkla. „On tě nedostane, prasátko.“ Podívala se na Tuon s výrazem, při němž by ta holka mohla zapomenout, že chce být Tylininou sestrou, kdyby ho viděla. „A ona taky ne.“ Měla aspoň dost rozumu, aby šeptala.

„Kdo je to?“ zeptal se. No, byla to jen chabá naděje.

„Vznešená paní Tuon, a víš tolik, co já,“ odpověděla Tylin stejně tiše. „Suroth skočí, když ta promluví, a ona skočí, když promluví Anath, ale já bych skoro přísahala, že Anath je nějaká služka. Jsou to vážně divní lidé, cukrouši.“ Náhle mu prstem odloupla kus bláta z tváře. Neuvědomil si, že má bláto i na obličeji. A náhle se taky tvářila jako orel. „Vzpomínáš na ty růžové stužky, cukrouši? Až se vrátím, zjistíme, jak vypadáš v růžové.“

Odplula z místnosti s Tuon a Suroth, s Anath, só’džin a da’covale v závěsu, takže Mat zůstal jen s babičkovskou služebnou, která začala poklízet džbány a poháry. Mat se svezl do křesla a složil hlavu do dlaní.

Jindy by se z těch růžových stužek mohl zbláznit. Neměl se snažit jí to platit. Nemyslel dokonce ani na gholama. Kostky se zastavily a... Co? Ocitl se tváří v tvář třem lidem, s nimiž se dosud neznal, ale tím to přece být nemohlo. Možná to mělo něco společného s tím, že se Tylin měla stát urozenou. Ale zatím pokaždé, když se kostky zastavily, stalo se něco jemu osobně.

Seděl tam a lámal si s tím hlavu. Služebná zatím zavolala další, aby všechno odnesly. A on tam seděl, dokud se nevrátila Tylin. Na ty růžové stužky nezapomněla a on pak na dost dlouhou dobu zapomněl na všechno ostatní.

18

Nabídka

Dny poté, co se ho gholam snažil zabít, ubíhaly v rytmu, který ho nesmírně rozčiloval. Obloha byla neměnně šedá, akorát občas pršelo a občas ne.

V ulicích se povídalo, že nedaleko města zabil kohosi vlk, rozerval mu hrdlo. Nikdo se nebál, lidé byli jen zvědaví. Vlky tak blízko Ebú Daru nikdo neviděl už celá léta. Mat se bál. Městští lidé možná věřili, že by se vlk vydal tak blízko k městu, on ale věděl svoje. Gholam neodešel. Harnan a ostatní Rudé paže umíněně odmítali odejít, tvrdíce, že mu budou hlídat záda, a Vanin to odmítal bez jakéhokoliv důvodu, jen zamumlal, že Mat má dobrý oko na rychlý koně. A když to řekl, odplivl si. Riselle, s olivovým obličejem dost hezkým, aby muž polkl, a velkýma tmavýma očima dost vědoucíma, aby mu vyschlo v hrdle, se přeptala na Olverovo stáří, a když řekl, že je mu skoro deset, zatvářila se překvapeně a zamyšleně si poklepala na plné rty, ale pokud něco na výuce změnila, on tak jako tak odcházel stejně nadšen jejími ňadry i knihami, z nichž mu předčítala. Mat usoudil, že Olver by se kvůli Riselle a knížkám možná vzdal i každovečerní hry hadi a lišky. A když vybíhal z komnat, které bývaly Matovy, často tam s harfou pod paží vklouzl Tom. Už to samo o sobě stačilo, aby Mat skřípal zuby, jenže to nebyla ani polovina toho všeho.

Tom a Beslan často vycházeli společně a jeho nepozvali. Potom byli pryč půl dne či půl noci. A neřekli mu o svých plánech ani ň, třebaže Tom měl aspoň tolik slušnosti, aby se tvářil rozpačitě. Mat doufal, že nenechají někoho zabít zbytečně, ale oni se o jeho názory příliš nezajímali. Beslan se na něj už od pohledu mračil. Juilin dál mizel nahoře, ale zahlédla ho Suroth, což mu vysloužilo, že ho pověsili za ruce na kůl u stájí a zbičovali. Mat zařídil, aby mu Vanin ošetřil podlitiny – ten chlapík tvrdil, že ošetřovat lidi je stejné jako ošetřovat koně – a varoval ho, že příště by to mohlo být horší, ale ten hlupák byl každou noc zase nahoře, i když se stále ošíval, jak se mu košile lepila na záda. Musela za tím být žena, třebaže se chytač zlodějů odmítal přiznat. Mat usoudil, že asi některá ze seanchanských dam. Palácová služebná by ho mohla navštěvovat v jeho vlastním pokoji, když byl Tom pořád pryč.

Rozhodně to nebyla Suroth ani Tuon, ale nebyly to jediné vysoce urozené Seanchanky v paláci. Většina seanchanských šlechticů si pronajala pokoje či rovnou celé domy ve městě, ale několik jich přišlo se Suroth a hrstka s holkou. Nejedna vypadala docela příjemně zaoblená, i když měly vyholené vlasy a na každého s nevyholenými spánky se dívaly svrchu. Tedy pokud člověka vůbec vzaly na vědomí. Nebylo moc pravděpodobné, že by se některá z těch povýšených žen podívala dvakrát na muže, přespávajícího v obydlí sloužících, ale Světlo ví, že pokud jde o muže, mívají ženy prapodivný vkus. Nemohl vůbec nic dělat, musel nechat Juilina být. Ať už ta žena byla kdokoli, ještě by mohla chytače zlodějů připravit o hlavu, ale taková horečka musela přejít sama, než mohl muž zase začít používat mozek. Ženy mužům dělaly divné věci s hlavou.

Nově dorazivší lodě každý den vyvrhovaly lidi, zvířata a náklad, dost na to, aby mohutné městské hradby praskaly ve švech, kdyby tu všichni zůstali, ale oni jenom propluli městem na venkov, s rodinami, řemeslem a dobytkem, připravení zapustit kořeny. Přicházeli rovněž vojáci, po tisících, skvěle zorganizovaná pěchota i jezdectvo, s elegancí veteránů, v jasně omalované zbroji, postupující k severu a na východ přes řeku. Mat je přestal počítat. Občas zahlédl zvláštní tvory, i když většinu z nich vyložili nad městem, aby se vyhnuli ulicím. Byli tady tormové, připomínající tříoké kočky s bronzovými šupinami, velké jako koně, a většina skutečných koní z nich šílela, jen je uviděla. Dále corlmové, jako chlupatí bezkřídlí ptáci, velcí jako člověk, s dlouhýma ušima, jimiž neustále otáčeli, a s dlouhými zobany, připravenými rvát maso. A obrovští s’reditové, s dlouhými čenichy a ještě delšími kly. Na přístaviště pod Rahadem přilétali rakenové a větší to’raken, obrovští ještěři s netopýřími křídly, nosící na zádech lidi. Jména bylo snadné zachytit. Každý seanchanský voják moc rád rozebíral, jak potřební jsou zvědové na rakenech, schopnosti corlmů při stopování, jestli jsou s’reditové užiteční při přenášení těžkých nákladů a tormové příliš inteligentní, aby se jim dalo věřit. Zjistil toho hodně od mužů, kteří chtěli to, co většina vojáků, pití, ženské a trochu hazardu, a ne nezbytně v tomto pořadí. Tito vojáci byli opravdu veteráni. Seanchan byla říše větší než všechny státy mezi Arythským oceánem a Páteří světa a celé vládla jediná císařovna, ale její historie byla historií téměř neustálých vzpour a povstání, které vojáky udržovaly v pozoru. Sedláky bude těžší vykopat.

Samozřejmě neodešli všichni vojáci. Zůstala silná posádka, ne pouze Seanchané, ale i tarabonští kopiníci zahalení v oceli a amadicijští pikynýři s kyrysy omalovánými seanchanskými barvami. A rovněž Altařané, kromě Tylininých rodových ozbrojenců. Podle Seanchanů patřili Altařané z vnitrozemí, s rudými šerpami křížem přes prsa, Tylin, stejně jako muži hlídající Tarasinský palác, což ji, kupodivu, zrovna netěšilo. A muže z vnitrozemí to také netěšilo. Oni a muži v mitsobarské zelenobílé se po sobě dívali jako cizí kocouři v malé místnosti. Mračení tu bylo hodně, Taraboňané se mračili na Amadičany, Amadičané na Altařany a zase obráceně. Mělo to dávné kořeny, nepřátelství probublávalo na povrch, nezacházeli však dál než k mávání pěstmi a nadávkám. Z lodí vystoupilo pět set mužů gardy smrtonošů a z nějakého důvodu zůstalo v Ebú Daru. Pod seanchanskou nadvládou prudce klesl počet obyčejných zločinů očekávaných ve velkých městech, ale smrtonoši patrolovali v ulicích, jako by čekali, že z chodníku vyskočí zloději, rváči a možná i bandy ozbrojených lupičů. Altařané, Amadičané a Taraboňané drželi své vášně na uzdě. Jen hlupák by se hádal se smrtonoši, tedy ne víc než jednou. A ve městě se usadil ještě další kontingent gardistů, stovka ogierů, ze všech věcí, v černorudé. Občas hlídkovali s ostatními a občas se potulovali sami, dlouhé sekery položené na ramenou. Vůbec se nepodobali Matovu příteli Loialovi. Ach, měli stejné široké nosy, štětičky na uších a dlouhé obočí, spadající na tváře vedle očí velikosti podšálků, ale zahradníci se na člověka dívali, jako by uvažovali, zda snad nepotřebuje ořezat pár končetin. Nikdo nebyl natolik hloupý, aby se se zahradníky pohádal byť jen jednou.

Z Ebú Daru proudili Seanchané a do města proudily novinky. I když museli kupci přespávat v podkroví, naparovali se v šencích, pokuřovali fajfky a vyprávěli, co věděli jen oni a nikdo jiný. Pokud to neohrožovalo jejich zisky. Kupecké stráže se pramálo staraly o zisky, z nichž nic nedostaly, a tak vyprávěly o všem a něco z toho byla dokonce i pravda. Námořníci se rozpovídali před každým, kdo jim koupil pivo nebo, což bylo ještě lepší, svařené kořeněné víno, a když toho vypili dost, mluvili ještě víc, o přístavech, které navštívili, o událostech, jež viděli, a snech, které se jim zdály, když měli hlavu plnou výparů. Přesto bylo zcela jasné, že svět kolem Ebú Daru kypí jako Bouřlivé moře. Odevšad přicházely příběhy o loupících a pálících Aielech a neseanchanských armádách na pochodu, vojscích v Tearu a Murandy, v Arad Domanu, Andoru a Amadicii, tam, kde ještě nebyla pod nadvládou Seanchanů, a desítkách ozbrojených tlup příliš malých, aby se jim dalo říkat vojsko, v srdci samotné Altary. Kromě lidí v Altaře a Amadicii si zřejmě nikdo nebyl tak úplně jistý, kdo hodlá bojovat s kým, a o Altaře vládly jisté pochyby. Altařané měli ve zvyku využít potíží k tomu, aby svým sousedům splatili křivdy.

Ale nejvíc městem otřásla zpráva o Randovi. Mat se snažil na něj ani na Perrina nemyslet, avšak vyhnout se těm vířícím barvám bylo obtížné, když všichni pomalu nemluvili o ničem jiném než o Draku Znovuzrozeném. Někteří tvrdili, že Drak Znovuzrozený je mrtvý, prý ho zavraždily Aes Sedai, v Cairhienu se na něj znenadání vrhla celá Bílá věž, nebo to možná bylo v Illianu či v Tearu. Ne, unesly ho a drží ho v Bílé věži. Ne, on odešel do Bílé věže sám a přísahal věrnost amyrlin. Tato možnost působila docela věrohodně, poněvadž mnoho lidí tvrdilo, že vidělo prohlášení podepsané samotnou Elaidou, v němž to stálo. Mat měl své pochyby, přinejmenším o tom, že je Rand mrtvý či že přísahal věrnost. Z nějakého divného důvodu si byl jistý, že by věděl, pokud by Rand umřel, a o té druhé věci nemohl uvěřit, že by se Rand dobrovolně přiblížil k Bílé věži na sto mil. Drak Znovuzrozený nebo ne, aspoň špetku zdravého rozumu mít musel.

Tahle zpráva – všechny její verze – Seanchany popíchla, jako když člověk rozkopne mraveniště. Ve dne v noci procházeli chodbami Tarasinského paláce vysocí důstojníci s přilbicemi s chocholy v podpaždí, dupali a tvářili se škrobeně. Z Ebú Daru vyráželi kurýři na koních a na to’raken. Sul’dam a damane začaly hlídkovat v ulicích, místo aby jen postávaly na stráži u bran, a znovu honily ženy, které dokázaly usměrňovat. Mat se držel důstojníkům z cesty a zdvořile kýval sul’dam, když na nějakou narazil na ulici. Ať už byl Rand v jakékoliv situaci, v Ebú Daru s tím nemohl nic udělat. Nejdřív se musel dostat z města.

Ráno poté, co se ho pokoušel zabít ten gholam, Mat v krbu spálil všechny dlouhé růžové stužky do jedné, celý chumel, jakmile Tylin vytáhla paty z pokoje. Spálil také růžový kabátec, který mu nechala ušít, růžové spodky a růžový plášť. Místnost naplnil zápach hořící vlny a hedvábí, a tak otevřel okna, aby trochu vyvětral, ale doopravdy mu na tom nezáleželo. Když si oblékl jasně modré spodky a vyšívaný zelený kabát a zdobený modrý plášť, velice se mu ulevilo. Dokonce mu nevadily ani všechny ty krajky. Aspoň že jediná nebyla růžová. Už tu barvu nikdy nechtěl ani vidět!

Narazil si na hlavu klobouk a vyrazil z Tarasinského paláce s obnoveným odhodláním najít tu skrýš, kam by ukryl, co potřeboval k útěku, i kdyby měl navštívit jednu každou krčmu, hospodu a námořnickou palušu ve městě desetkrát. Dokonce i ty v Rahadu. Stokrát! Šedí rackové a černokřídlí buřňáci vířili po olověné obloze, slibující další déšť, a ledový vítr přinášel přes Mol Hara vůni soli a škubal lidem za pláště. Mat dusal po dláždění, jako by hodlal každou dlaždici rozdupnout. Světlo, bude-li třeba, půjde s Lucou i v tom, co měl teď na sobě. Luca by ho možná nechal odpracovat si cestu jako šašek! Nejspíš by na tom trval. Aspoň by tak byl blízko Aludry a jejích tajemství.

Přešel celé náměstí, než si uvědomil, že stojí před velkou bílou budovou, již dobře znal. Znamení nade dveřmi hlásalo U tulačky. Ven vyšel vysoký muž v červenočerné zbroji se třemi tenkými černými chocholy na přilbě, kterou měl strčenou v podpaždí, zastavil se a čekal, až mu přivedou koně. Měl venkoncem příjemný obličej a šedivé vlasy na spáncích. Na Mata se nepodíval a on se nedíval na něj. Jakkoli snad vypadal navenek, pořád to byl smrtonoš, a praporový generál navrch. U Tulačky, tak blízko paláce, měli všechny pokoje pronajaté vysocí seanchanští důstojníci, a právě z toho důvodu sem nezavítal od chvíle, kdy zase mohl mluvit. Obyčejní seanchanští vojáci nebyli zas tak špatní, byli ochotní půl noci hrát a koupit rundu, když na ně přišla řada, ale vysocí důstojníci byli stejní jako šlechtici. Přesto musel někde začít.

Šenk vypadal skoro tak, jak si ho pamatoval, byl vysoký a dobře osvětlený, jak i přes časnou hodinu kolem celé místnosti hořely lampy. Okenice na vysokých obloukových oknech byly kvůli teplu zavřené a v obou dlouhých krbech plápolal oheň. Vzduchem se nesl kouř z tabáku a z kuchyní vycházela vůně dobrého jídla. Dvě ženy s flétnami a muž s bubínkem mezi koleny hráli rychlou, pronikavou ebúdarskou melodii, a muž kýval hlavou do rytmu. Vypadalo to tu docela tak, jako když tu bydlel. Ale na všech židlích nyní seděli Seanchané, někteří ve zbroji, jiní v dlouhých, vyšívaných kabátech, popíjeli, bavili se a studovali mapy rozložené na stolech. Prošedivělá žena s plamenem der sul’dam vyšitým na rameni zřejmě u jednoho stolu podávala hlášení a u dalšího hubená sul’dam s kulatou damane za patami přebírala rozkazy. Hodně Seanchanů mělo vyholené spánky a týl, takže to vypadalo, jako by na hlavě měli hrnec, a zbývající vlasy měli ponechané dlouhé, jako široký ohon, jenž mužům spadal na ramena a ženám často až po pás. To byli obyčejní urození pánové a paní, ne vznešení, ale na tom příliš nezáleželo. Pán byl pán, a krom toho muži a ženy, odcházející za šenkýřkami pro další pití, měli hladké líce a přezíravý výraz důstojníků, což znamenalo, že ti, jimž chodili pro pití, měli hodnost, jež mohla člověku způsobit potíže. Někteří si ho všimli a zamračili se a on málem odešel.

Potom však zahlédl, jak po schodišti bez zábradlí vzadu schází hostinská, sošná žena s oříškovýma očima, velkými zlatými kruhy v uších a trochu prošedivělými vlasy. Setalle Ananová nebyla Ebúdarka, podle Mata dokonce ani Altařanka, ale na stříbrném obojku jí do hlubokého úzkého výstřihu visel svatební nůž, jílcem dolů, a u pasu měla dlouhou zakřivenou čepel. Věděla, že má být urozený pán, ale nebyl si jistý, jak dalece tomu ještě věří nebo k čemu by to mohlo být dobré, jestli ještě pořád dokázala spolknout celého ježdíka bez kousání. V každém případě si ho také ihned všimla a usmála se. Byl to přátelský, srdečný úsměv, díky němuž vypadala ještě hezčí. Nezbývalo mu než jít k ní, přivítat se s ní a poptat se jí na zdraví, ale ne moc vybraně. Její svalnatý manžel byl kapitánem rybářského člunu, jenž měl víc jizev po soubojích, než chtěl Mat spočítat. Rovnou chtěla vědět, co je s Nyneivou a Elain, a k jeho překvapení se také zeptala, zdali neví něco o rodince. Neměl tušení, že o nich vůbec něco slyšela.

„Odešly s Nyneivou a Elain,“ zašeptal a ostražitě se rozhlížel, zda jim snad nějací Seanchané nevěnují pozornost. Nechtěl říci příliš, ale při hovoru o rodince v doslechu Seanchanů se mu ježily vlasy. „Pokud vím, jsou všechny v bezpečí.“

„To je dobře. Bolelo by mě, kdyby některou z nich uvázali na vodítko.“ Ta hloupá ženská dokonce ani neztišila hlas!

„Ano, to je dobře,“ zamumlal a honem vysvětloval, co potřebuje, než mohla začít křičet, jak je ráda, že ženy, které dokážou usměrňovat, unikly Seanchanům ze spárů. On byl taky rád, ale ne dost rád, aby si z radosti sám nasadil řetězy.

Hostinská zavrtěla hlavou, posadila se na schod a ruce složila do klína. Pod nahoru přišitými tmavozelenými suknicemi byly vidět rudé spodničky. Když došlo na výběr barev, Ebúdarky zřejmě skutečně šlapaly na paty cikánům. Bzukot seanchanských hlasů soupeřil s pronikavou muzikou a ona tam seděla a vážně si ho prohlížela. „Neznáš naše způsoby, v tom je ta potíž,“ pravila. „Mazlíčci jsou v Altaře starý a ctěný zvyk. Mnoho mladých mužů a žen si naposledy užije jako mazlíček, kdy se nechají rozmazlovat a zasypávat dárky, než se usadí. Ale víš, mazlíček odejde, když se sám rozhodne. Tylin by s tebou neměla zacházet tak, jak jsem slyšela, že to dělá. Přesto,“ dodala uvážlivě, „musím říct, že tě oblíká dobře.“ Udělala rukou kruh. „Podrž si plášť a otoč se dokola, ať se můžu podívat.“

Mat se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. A potom ještě třikrát. Krev, která se mu nahrnula do tváří, vyvolal vztek. Nečervenal se. To rozhodně ne! Světlo, copak to ví celé město? „Máš místo, který můžu využít, nebo ne?“ chtěl vědět přidušeným hlasem.

Ukázalo se, že má. Mohl použít polici ve sklepě, o níž tvrdila, že je suchá celý rok, a pod podlahou v kuchyni byl malý prostor, kde měl kdysi svou truhličku zlata. Ukázalo se, že místo nájmu chce, aby si podržel plášť a otočil se dokola, aby se mohla podívat. Křenila se jako kočka! Jedna ze Seanchanů, žena s krkounským výrazem v červenomodré zbroji, se tím bavila tolik, že mu hodila tlustý stříbrňák s podivnými značkami, odpudivou ženskou tváří na jedné a jakýmsi těžkým křeslem na druhé straně.

Ale měl místo, kde si mohl schovat šaty a peníze, a když se vrátil do paláce, do Tylininých pokojů, zjistil, že má dokonce i šaty, které si tam může schovat.

„Obávám se, že šatstvo mého pána je ve strašném stavu,“ vykládal žalostně Nerim. Byl to velice hubený, šedivý Cairhieňan, a byl by stejně nešťastný, i kdyby ohlašoval, že Mat dostal darem pytlík ohnivých opálů. Na protáhlém obličeji měl věčně truchlivý výraz. Ale dával pozor, zda se nevrací Tylin. „Všechno je tuze špinavé a obávám se, že několik nejlepších kabátů mého pána zničila plíseň.“

„Byly všechny ve skříni s hračkami prince Beslana, můj pane,“ zasmál se Lopin a zatahal se za klopy tmavého kabátu, podobného tomu Juilinovu. Tento plešatějici chlapík byl opakem Nerima, byl zavalitý, místo kostnatý, tmavý, místo bledý, a kulatý teřich se mu vždycky natřásal smíchem. Jistou dobu po Naleseanově smrti se zřejmě snažil soutěžit s Nerimovým vzdycháním, stejně jako s ním soutěžil ve všem ostatním, avšak v následujících týdnech se opět vzpamatoval. Alespoň pokud se nikdo nezmínil o jeho bývalém pánovi. „Jsou ale zaprášené, můj pane. Pochybuju, že v té skříni někdo byl od chvíle, kdy tam princ odložil své vojáčky.“

S pocitem, že mu konečně přeje štěstí, jim Mat nakázal, ať začnou jeho šaty nosit k Tulačce, vždycky po pár kouscích, a při každé cestě ať vezmou váček zlata. Jeho oštěp s černým ratištěm, opřený v rohu Tylininy ložnice, a jeho nenapjatý dvouříčský luk budou muset počkat až na konec. Dostat je ven možná bude stejně obtížné jako dostat se ven sám. Vždycky si mohl udělat nový luk, ale nehodlal tu nechat ashandarei.

Zaplatil jsem za ten krám příliš vysokou cenu, než abych ho tady jenom tak nechal, pomyslel si a pohladil si jizvu pod šátkem na krku. Byla jednou z prvních, jednou z mnoha. Světlo, bylo by hezké myslet si, že se může těšit na něco lepšího než jizvy a bitvy, které nechtěl. A na ženu, kterou nechtěl a ani neznal. A bylo toho víc. Nejdřív se musel dostat z Ebú Daru s celou kůží. To bylo ze všeho nejdůležitější.

Lopin a Nerim se odporoučeli se dvěma naditými měšci, ukrytými po částech v šatech, aby se jim nedělaly zrádné vybouleniny, ale ještě nebyli pryč a objevila se Tylin a chtěla vědět, proč jeho komorníci běhají po chodbách, jako by se honili. Kdyby byl měl sebevražedné choutky, byl by jí mohl říci, že se snaží zjistit, kdo první doběhne do hostince s jeho zlatem, nebo možná kdo první začne čistit jeho šaty. Místo toho odvracel její pozornost, a to mu brzy vyhnalo všechny podobné myšlenky z hlavy, až na tu jiskřičku naděje, že jeho štěstí konečně funguje i v něčem jiném než v hazardu. K dovršení všeho by stačilo jenom to, aby mu Aludra dala, co chtěl, než odejde. Tylin se soustředila na to, co dělá, a on na chvíli zapomněl na ohňostroje, Aludru a únik. Jen na chvíli.

Po kratším pátrání ve městě konečně našel zvonaře. V Ebú Daru bylo mnoho výrobců gongů, ale jen jediný zvonař, se slévárnou za západní hradbou. Zvonař, vyzáblý, netrpělivý chlapík, se potil v žáru velké železné pece. Místnost s pecí mohla být mučicí komnatou. Z trámů visely posuvné řetězy a z pece občas vyšlehly plameny, vrhaly mihotavé stíny na zeď a Mata oslepovaly. A jenom se s mrkáním zbavil přetrvávajícího obrazu zuřícího ohně, další plamen ho opět oslepil. Zpocení dělníci nalévali roztavený bronz z tavicího kotle do hranaté formy o polovinu vyšší než člověk, která byla umístěna na válcích. Další podobné velké formy stály na kamenné podlaze mezi menšími formami nejrůznějších tvarů.

„Můj pán rád žertuje.“ Mistr Sutoma se nuceně zasmál, pobaveně však nevypadal, jak se mu zpocené černé vlasy lepily na obličej. Jeho smích zněl dutě a on se pořád mračil na své dělníky, jako by měl podezření, že si lehnou a usnou, pokud na ně nebude dohlížet. V tom žáru by neusnul ani mrtvý. Matovi se košile lepila na tělo a na kabátě mu pot dělal tmavé skvrny. „O ohňostrůjcích já nic nevím, můj pane, a ani nic vědět nechci. Jsou to jenom takové laciné tretky, ty ohňostroje. Ne jako zvony. Omluví mě teď můj pán? Mám spoustu práce. Vznešená paní Suroth si objednala třináct zvonů do vítězné sady, největší zvony, jaké kdy byly odlity. A Calwyn Sutoma je odleje!“ To, že to bylo vítězství nad jeho vlastním městem, Sutomovi zřejmě nedělalo sebemenší starosti. Přinejmenším si nad tím mnul kostnaté ruce.

Mat se pokusil Aludru obměkčit, ale ona jako by byla sama odlita z bronzu. No, když mu konečně dovolila, aby jí položil ruku kolem pasu, byla mnohem měkčí než bronz, ale ani polibky, z nichž byla celá rozechvělá, nezmenšily její odhodlání.

„Já věřím na to, že muži se nemá říkat víc, než potřebuje vědět,“ vyhrkla bez dechu, sedíc vedle něj na čalouněné lavici v jeho voze. Další polibky mu nedovolila, ale stejně ji ty předchozí nadchly. Tenké cůpky s vpletenými korálky, jež začala opět nosit, vypadaly jako vrabčí hnízdo. „Muži klevetí, že? Klábosí, klábosí a klábosí a sami ani nevíte, co řeknete vzápětí. Kromě toho jsem ti tu hádanku dala možná jen proto, aby ses vrátil, co?“ A začala si dál cuchat vlasy a jeho taky.

Ale další noční květy už neudělala, ne poté, co jí řekl o kapitule v Tanchiku. Ještě dvakrát zkusil navštívit mistra Sutomu, ale při druhé návštěvě mu zvonař zavřel dveře na závoru. Odléval největší zvony, jaké kdy kdo vyrobil, a žádný hloupý cizinec s hloupými otázkami se do toho nesměl plést.

Tylin si začala lakovat nehty na ukazovácích a prostřednících nazeleno, i když spánky si zatím neholila. Hodlala to však udělat, jak mu řekla, když si odhrnula dlouhé vlasy a prohlížela se v zrcadle ve zlatém rámu na stěně ložnice, jenže nejdřív si na to chtěla zvyknout. Uzavírala se Seanchany dohody a on jí to nedával za vinu, jakkoliv se na ni mračil Beslan.

O Aludře nemohla nic tušit, ale den poté, co ohňostrůjkyni poprvé políbil, zmizely z jejích komnat prošedivělé komorné a nahradily je bělovlasé, vyzáblé babizny. V noci začala zarážet zakřivený nůž do sloupku u postele, aby ho měla stále hezky po ruce, a nahlas před ním přemítala, jak by asi vypadal v průsvitném rouchu da’covale. Vlastně noc nebyla jediná doba, kdy byl nůž zaražený do sloupku. Usmívající se služebné mu začaly doručovat předvolání do Tylininých komnat prostě tak, že mu sdělily, že zabodla nůž do sloupku, a on se začal vyhýbat každé ženské v livreji, kterou uviděl, jak se na něj usmívá. Ne že by s Tylin spal nerad, kromě toho, že byla královna a nafoukaná jako každá jiná šlechtična. A kromě faktu, že ho přiměla se cítit jako myš, kterou si kočka vybrala za svého mazlíčka. Ale den měl jenom pár hodin, i když víc, než nač byl v zimě zvyklý doma, a on si začal říkat, jestli je snad hodlá využít všechny.

Naštěstí začala Tylin trávit víc času se Suroth a Tuon. Její dohody zřejmě zahrnovaly přátelství, alespoň s Tuon. Se Suroth by se nemohl spřátelit nikdo. Vypadalo to, že Tylin to děvče adoptovala, nebo snad to děvče adoptovalo ji. Tylin mu řekla jen málo z toho, o čem se bavily, jen kratičké shrnutí, a často ani to ne, ale ony se zavíraly na celé hodiny a nosily se palácovými chodbami, zabrané do tichého hovoru, a občas se smály. Často se za nimi courala Anath či Selucia, Tuonina zlatovlasá só’džin, a občas i párek tvrdých smrtonošů.

Stále nedokázal přijít na vztah mezi Suroth, Tuon a Anath. Navenek se Suroth a Tuon chovaly jako sobě rovné, oslovovaly se jménem a smály se svým vtipům. Tuon Suroth rozhodně nikdy nedala žádný rozkaz, aspoň ne tam, kde by to slyšel, ale Suroth zřejmě brala její návrhy jako rozkazy. Anath, na druhou stranu, dívku nemilosrdně otravovala ostrou kritikou, nadávala jí do hlupaček a hůř.

„Tohle je ta nejhorší pitomost, holka,“ slyšel ji jednou na chodbě říkat chladně. Tylin mu neposlala své hrubé předvolání – zatím – a on se snažil vyklouznout dřív, než to udělá, takže se plížil podél stěn a vyhlížel za roh. Plánoval návštěvu u Sutomy a další u Aludry. Tři Seanchanky – čtyři, počítaje v to Selucii, ale podle něho to ony takhle neviděly – stály v hloučku na další křižovatce. Mat dával pozor na usmívající se služebné a netrpělivě čekal, až se pohnou. Ať už se bavily o čemkoliv, asi by se jim nelíbilo, kdyby jim do toho vletěl. „Chuť řemenu tě napraví a vyčistí ti hlavu od nesmyslů,“ pokračovala vysoká žena hlasem jako led. „Požádej o to, ať to máš za sebou.“

Mat si zašťoural v uchu a zakroutil hlavou. Musel špatně slyšet. Selucia, stojící klidně s rukama sepjatýma v pase, rozhodně nehnula brvou.

Suroth ale zalapala po dechu. „Za tohle ji určitě necháš potrestat!“ protáhla rozzlobeně a očima do Anath vyvrtávala díry. Nebo se o to alespoň snažila. Klidně mohla být židlí, kolik pozornosti jí vysoká žena věnovala.

„Ty to nechápeš, Suroth.“ Tuon si povzdechla, až se jí závoj, který jí zakrýval obličej, zavlnil. Zakrýval, ne zahaloval. Vypadala... odevzdaně. Byl zděšen, když zjistil, že je jenom o pár let mladší než on. Byl by řekl, že nejméně o deset. No, o šest či o sedm určitě. „Znamení říkají opak, Anath,“ pronesla dívka klidně a vůbec ne v hněvu. Prostě konstatovala fakta. „Buď si jistá, že ti řeknu, pokud se změní.“

Někdo Matovi lehce poklepal na rameno, a když se ohlédl, uviděl služebnou se širokým úsměvem. No, právě teď nechtěl nikam utíkat.

Tuon mu dělala starosti. Ach, když se míjeli na chodbě, vždycky se velmi zdvořile uklonil a ona si ho na oplátku nevšímala stejně dokonale jako Suroth a Anath, ale začínal mít pocit, že se na těch chodbách míjejí trochu moc často.

Jedno odpoledne vešel do Tylininých komnat, rozhlédl se a zjistil, že je Tylin zavřená se Suroth, a v ložnici našel Tuon, jak si prohlíží jeho ashandarei. Při pohledu na ni, jak prstem přejíždí po nápise ve starém jazyce, vyrytém na černém ratišti, ztuhl. Na konci každé čáry byl jakýmsi ještě tmavším kovem vyložený krkavec a další dva byli vyrytí na lehce zakřivené čepeli. Krkavce měla ve znaku seanchanska císařovna. Mat rychle zadržel dech a snažil se nehlučně vycouvat.

Otočila k němu hlavu se závojem. Měla vážně docela hezkou tvář, mohla být dokonce krásná, kdyby se přestala tvářit, jako by měla kousnout do dřeva. Už si nemyslel, že vypadá chlapecky – ty široké opasky, které vždycky nosila, zajišťovaly, že byly vidět příslušné křivky – ale moc vyvinutá taky nebyla. Málokdy potkal dospělou ženu mladší než jeho babička, aby ho aspoň mimoděk nenapadlo, jaké by to bylo zatančit si s ní, možná ji i políbit, dokonce i s těmi nafoukanými seanchanskými urozenými, jenže u Tuon ani náhodou. Žena musela mít něco, co se dalo obejmout, jaký by to jinak mělo smysl?

„Nevídám Tylin vlastnit takové věci,“ protáhla chladně a opřela dlouhý oštěp vedle jeho luku, „takže to musí být tvoje. Co je to? Jak dlouho to vlastníš?“ Z toho, jak chladně požadovala informace, se mu zavřela pusa. Ta zatracená ženská se chovala, jako by byl nějaký slouha. Světlo, pokud věděl, neznala ani jeho jméno! Tylin tvrdila, že se na něj nikdy nezeptala, ani se o něm nezmínila od chvíle, kdy se jí tázala, kolik by stál.

„Říká se tomu oštěp, má paní,“ odvětil, odolávaje touze opřít se o dveře a zastrčit si palce za opasek. Nakonec to byla seanchanska urozená. „Koupil jsem ho.“

„Dám desetkrát tolik, kolik jsi za to zaplatil,“ řekla. „Tak kolik?“

Skoro se zasmál. Ale ne pro radost, to bylo jisté. Ne nechtěl bys to prodat, jen koupím to a tolik za to zaplatím. „Ta cena nebyla ve zlatě, má paní.“ Mimoděk zabloudil rukou k černému šátku, aby se ujistil, že stále zakrývá svraštělou jizvu, již měl kolem krku. „Jenom hlupák by zaplatil jednou, natož desetkrát.“

Chvíli si ho prohlížela s nečitelným výrazem. A potom jako by zmizel. Proplula kolem něj, jako by tam už nebyl, a vyšla z komnat.

A to nebylo jedinkrát, kdy ji potkal samotnou. Anath a Selucia s ní samozřejmě nechodily pořád, ani stráže, ale on měl dojem, že dost často, když se pro něco vracel, našel ji tam, jak se na něj dívá, nebo když náhle vyšel z pokoje, ona byla za dveřmi. Nejednou se při odchodu z paláce ohlédl přes rameno a uviděl v okně její závoj. Pravda, nezírala na něj. Podívala se na něj a odplula pryč, jako by přestal existovat, vyhlédla z okna a otočila se, jakmile ji zahlédl. Byl jako kandelábr na chodbě, dlažební kámen na Mol Hara. Ale začínalo ho to znervózňovat. Ta žena nakonec nabídla, že si ho koupí. Takové věci měly sklony muže vyvádět z míry samy o sobě.

Ale dokonce ani Tuon nedokázala skutečně narušit jeho rostoucí pocit, že věci konečně začínají být v pořádku. Gholam se nevrátil a on si začal myslet, že se možná vydal za snazší „sklizní". Na každý pád se držel dál od tmavých a opuštěných míst, kde by na něj mohl narazit. Jeho medailon byl užitečný, ale dav lidí byl lepší. Když byl naposledy na návštěvě u Aludry, nechala si něco uklouznout – byl si tím jistý – než se vzpamatovala a honem ho vypakovala z vozu. Neexistovalo nic, co by žena neřekla, když ji muž dostkrát políbil. Taky se držel dál od Tulačky, aby u Tylin nevzbudil podezření, ale Nerim a Lopin tam potají přenášeli jeho skutečné šaty. Kousek po kousku se přes Mol Hara přesunula i polovina obsahu jeho železem obité truhličky, kterou měl pod Tylininou postelí.

Ale dutina pod podlahou v kuchyni u Tulačky mu začínala dělat starosti. Byla dost dobrá, aby se tam schovala truhla. Člověk by zlámal dláta, než by se do ní dostal. Taky v tom hostinci kdysi bydlel. Teď se zlato jen sypalo rovnou do díry, když Setalle poklidila v kuchyni. Co když dřív nebo později někoho napadne, proč asi vždycky všechny vyžene z kuchyně, jakmile se objeví Lopin a Nerim? Ten kámen z podlahy mohl zvednout kdokoliv, pokud věděl, kam se dívat. Musel se přesvědčit sám. A pak, ještě dlouho poté, bude přemýšlet, proč ho ty zatracené kostky nevarovaly.

19

Tři ženy

Vál severní vítr a slunce ještě pořádně nevyšlo, což podle místních vždycky znamenalo déšť, a zatažená obloha na to rozhodně vypadala, když šel přes náměstí Mol Hara. Lidé v šenku u Tulačky se změnili, tentokrát zde nebyly žádné sul’dam a damane, ale stejně tady bylo plno Seanchanů a tabákového kouře, třebaže hudebníci se ještě neobjevili. Většina lidí v místnosti snídala, někteří si misky prohlíželi pochybovačně, jako by si nebyli jistí, co se po nich chce, aby snědli – on sám měl při setkání s tou divnou bílou ovesnou kaší, již Ebúdarci tak rádi k snídani, podobný pocit – ale ne všichni se věnovali jídlu. U jednoho stolu hráli tři muži a žena v dlouhých vyšívaných hávech karty a kouřili fajfky a všichni měli vyholené hlavy podle módy nižší šlechty. Zlaťáky na stole upoutaly na chvíli Matovu pozornost. Hráli poměrně vysoko. Největší hromádka mincí ležela před malým černovlasým mužem, tmavým jako Anath, jenž se zuřivě zubil na soupeře přes dlouhou troubel fajfky se stříbrným náustkem. Mat měl však vlastní zlato a štěstí v kartách nikdy neměl tak velké jako v kostkách.

Avšak panímáma Ananová odešla ještě za tmy něco vyřídit, jak tvrdila její dcera Marah, již tu nechala velet. Byla to příjemně kyprá mladá žena s velkýma oříškovýma očima, stejnýma, jako měla matka, a sukně měla přišité až v půlce stehna, což by panímáma Ananová nedovolila, když tu Mat přebýval. Marah ho neviděla ráda, zamračila se, jakmile k ní přistoupil. Jeho rukou v hostinci zemřeli dva muži, když tady bydlel. Byli to zloději, kteří se mu snažili rozrazit lebku, ale takové věci se u Tulačky nestávaly. Když se stěhoval, dala Marah jasně najevo, jak ráda mu vidí záda.

Marah ovšem nezajímalo, co chce, a on jí to vlastně nemohl vysvětlit. Jenom panímáma Ananová věděla, co se skrývá v kuchyni, alespoň v to Mat horoucně doufal, a rozhodně to nehodlal vykládat v šenku. A tak si vymyslel povídačku o tom, jak mu chybí zdejší kuchyně, a s pohledem upřeným na ty nestydatě vyhrnuté sukně naznačil, že mu ještě víc chybí pohled na ni. Nechápal, proč odhalení většího kusu spodniček je skandální, když každá žena v Ebú Daru na veřejnosti odhaluje půl poprsí, ale pokud se Marah cítila odvážná, tak by mu trocha lichocení mohla usnadnit cestu. Předvedl jí svůj nejlepší úsměv.

Ona ho poslouchala jen na půl ucha a popadla procházející šenkýřku, kočku s kouřmýma očima, již moc dobře znal. „Vzdušný kapitán Yulan má už skoro prázdný pohár, Cairo,“ vyjela na ni rozzlobeně. „Máš mu ho dolévat! Jestli nezvládneš svou práci, holka, tak v Ebú Daru je spousta jiných, které to dokážou!“ Caira, o několik let starší než Marah, před ní posměšně udělala pukrle. A zamračila se na Mata. Než se Caira stačila narovnat, Marah popadla kluka, který se snažil udržet podnos naložený špinavým nádobím. „Přestaň se flákat, Rossi!“ štěkla. „Je tu plno práce. Udělej ji, nebo tě vezmu do stájí a to se ti nebude líbit, to ti teda povídám!“

Maražin nejmladší bratr se na ni zlobně zamračil. „Nemůžu se dočkat jara, až budu moct zase pracovat na člunech,“ zamumlal mrzutě. „Co se Frielle vdala, chováš se hrozně, jenom proto, že je mladší než ty a tebe ještě nikdo nepožádal.“

Rozpřáhla se po něm, ale on snadno uhnul, i když hrnky a talíře zarachotily a málem mu spadly. „Proč si prostě nepřišpendlíš spodničky u rybářskýho přístavu?“ zaječel na ni a uhnul, než mu mohla vlepit další pohlavek.

Když se k němu konečně otočila, Mat si povzdechl. Výraz přišpendlit spodničky ještě neznal, ale z Maražina výrazu to snadno uhádl. Málem jí šla z uší pára. „Jestli chceš něco k jídlu, musíš se vrátit později. Nebo můžeš počkat, jestli chceš. Nevím, jak dlouho to ale bude trvat.“

Usmívala se dost jedovatě. V tomto šenku by čekat nechtěl nikdo. Všude seděli Seanchané a ještě víc jich stálo, takže se šenkýřky v zástěrách musely opatrně prodírat davem a podnosy s jídlema pitím držet málem nad hlavou. Caira dolévala pohár tomu malému tmavému muži u karet a předváděla mu všechny ty smyslné úsměvy, jež kdysi měla pro Mata. Nevěděl, proč se na něj zlobí, ale měl v životě tolik žen, kolik právě dokázal zvládnout. A co vůbec je ten vzdušný kapitán? Bude to muset zjistit. Později.

„Počkám v kuchyni,“ sdělil Marah. „Chci říct Enid, jak moc mi její vaření chutná.“

Chtěla něco namítat, ale jedna Seanchanka se začala s křikem dožadovat vína. Zachmuřená, v modrozelené zbroji s přilbicí se dvěma chocholy, chtěla okamžitě svůj pohár vína na rozloučenou. Všechny šenkýřky byly zaměstnané, a tak se Marah na Mata jen zaškaredila a odběhla, přičemž se snažila nasadit milý úsměv. Ale moc jí to nešlo. Mat mávl svou holí a uklonil se k jejím zádům.

Vůně smíšené se sladkým kouřem v šenku prostupovaly i kuchyní, pečená ryba, pečící se chleba, masa škvířící se na rožni. V místnosti bylo horko od železných pecí a ohně v cihlovém ohništi. Pod dohledem vrchní kuchařky tady pobíhalo šest potících se žen a tři číšníci. Enid nosila sněhobílou zástěru, jako by to byl tabart jejího úřadu, a své říši vládla dlouhou dřevěnou lžící. Byla to ta nejkulatější žena, jakou kdy Mat viděl. Myslel si, že by ji nedokázal obejmout, kdyby se o to pokusil. Okamžitě ho poznala a poťouchle se usmála.

„Takže jsi zjistil, že jsem měla pravdu,“ prohlásila a ukázala na něj lžící. „Zmáčkl jsi špatný meloun a ukázalo se, že je to převlečenej perutín a ty vypasenej vepř.“ Zvrátila hlavu dozadu a zařehtala se.

Mat se nuceně usmál. Krev a zatracenej popel! Opravdu to věděl úplně každý! Musím vypadnout z tohohle zatracenýho města, pomyslel si ponuře, jinak se mi budou zatraceně smát po celej zbytek života!

Náhle mu obavy o zlato připadaly hloupé. Šedý dlažební kámen před troubami byl pevně zasazený mezi ostatní a nijak se od nich nelišil. Člověk musel znát ten trik, aby ho mohl zvednout. Lopin a Nerim by mu řekli, kdyby se mezi jejich návštěvami ztratila byť jediná mince. Panímáma Ananová by pachatele nejspíš vystopovala a stáhla z kůže, pokud by se někdo pokusil v jejím hostinci krást. Klidně mohl odejít. Třeba bude Aludřino odhodlání v tuto hodinu slabší. Možná mu dá snídani. Vyklouzl z paláce bez jídla.

Takže aby nevzbudil podezření, řekl Enid, jak moc mu chutnala její ryba v těstíčku, jak byla mnohem lepší než to, co se podává v Tarasinském paláci, aniž by musel sebeméně přehánět. Enid byla zázrak. Ta ženská se celá rozzářila a k jeho překvapení jednu rybu vyndala z trouby a naservírovala mu ji na talíř. Někdo v šenku mohl počkat, jak mu sdělila. Postavila talíř na kraj dlouhého kuchyňského stolu. Mávla lžící a obtloustlý pikolík mu přinesl stoličku.

Mat se zadíval na platýse ve zlatém, křupavém obalu a v ústech se mu začaly sbíhat sliny. Aludra teď nejspíš nebude o nic slabší než jindy. A kdyby ji rozčílil, že přišel tak časně, možná by mu ani žádnou snídani nedala. Hlasitě mu zakručelo v žaludku. Pověsil si plášť na kolíček u dveří na dvůr a hůl opřel o stěnu, klobouk si strčil pod stoličku a ohrnul si krajky, aby si je neumazal v talíři.

Než ze dvora od stájí přišla panímáma Ananová, shodila si plášť a vytřepala z něj kapky deště, z ryby zůstala jen kyselá chuť na jazyku a jemné bílé kostičky na talíři. Od příchodu do Ebú Daru se Mat naučil těšit z mnoha divných věcí, ale vynechával oči, jež na něj zíraly. Ryba je měla na stejné straně hlavy!

Mat si ubrouskem otíral ústa, když za panímámou Ananovou vklouzla další žena. Rychle za sebou zavřela dveře a mokrý plášť s kapuci staženou do čela si nechala na sobě. Jak Mat vstával, zahlédl tvář pod kapuci a málem převrhl stoličku. Usoudil, že to dobře zakryl, když se ženám poklonil, ale točila se mu hlava.

„Je dobře, že jsi tady, můj pane,“ pronesla panímáma Ananová rázně a podala svůj plášť číšníkovi. „Jinak bych pro tebe byla poslala. Enid, ať všichni odejdou z kuchyně, prosím, a hlídej dveře. Musím si s mladým pánem promluvit o samotě.“

Kuchařka všechny kuchtičky a pikolíky rázně vypakovala na dvůr, a třebaže si tlumeně stěžovali na déšť a bědovali nad spáleným jídlem, bylo jasné, že na to jsou stejně zvyklí jako Enid. Ta se na panímámu Ananovou a její společnici ani nepodívala a se lžící zdviženou, jako by třímala meč, vyběhla do šenku.

„Jaké překvapení,“ zahuhlala Joline Maza a shodila si kapuci. Tmavé vlněné šaty s hlubokým výstřihem podle místní módy jí byly velké a vypadaly obnošené a rozedrané. Ale z jejího bezstarostného chovám by to člověk nepoznal. „Když mi panímáma Ananová řekla, že zná muže, který by mě mohl vzít s sebou, až bude odcházet z Ebú Daru, nenapadlo by mě, že to jsi ty.“ Byla hezká, hnědooká, a usmívala se skoro stejně hřejivě jako Caira. A měla bezvěkou tvář, která přímo křičela Aes Sedai. S desítkami Seanchanů za dveřmi, hlídanými kuchařkou se lžící.

Joline si sundala plášť a chtěla ho pověsit na kolíček. Panímáma Ananová podrážděně zafrkala. „Ještě to není bezpečné, Joline,“ napomenula ji a mluvila, jako by mluvila se svou dcerou a ne s Aes Sedai. „Dokud nebudeš bezpečně –“

Náhle se u dveří do šenku ozval hluk, Enid hlasitě namítala, že dovnitř nikdo nesmí, a jiný hlas skoro stejně hlasitý, se seanchanským přízvukem, požadoval, aby ustoupila.

Mat si nevšímal protestů své nohy a pohnul se rychleji, než kdy v životě, popadl Joline kolem pasu, hodil sebou na lavici u dveří do stájí a Aes Sedai si stáhl do klína. Přitáhl si ji k sobě a předstíral, že ji líbá. Byl to hloupý způsob, jak zakrýt její tvář, ale nic jiného kromě toho, že by jí hodil plášť přes hlavu, ho nenapadlo. Ona rozčileně zasupěla, jenže když konečně zaslechla ten seanchansky hlas, strachem vytřeštila oči a bleskurychle ho objala kolem krku. Mat se modlil, aby jeho štěstí vydrželo, a díval se, jak se otevírají dveře.

Enid, stále hlasitě protestující, nacouvala do kuchyně a mávala lžící na só’džin v mokrém plášti, který ji strkal před sebou. Byl to mohutný, zamračený muž s krátkým copem, který mu nesahal ani k rameni, volnou rukou odrážel její lžíci a asi mu nevadilo, když se občas trefila. Byl to první só’džin, jehož Mat viděl s vousem. Díky němu vypadal jaksi pokřiveně, protože ho měl jen na bradě. Za ním přicházela vysoká žena s pronikavýma modrýma očima v bledé, přísné tváři. Odhodila si složitě vyšívaný modrý plášť, který jí u krku přidržovala velká stříbrná spona ve tvaru meče, a odhodila světlejší modré plisované šaty. Krátké tmavé vlasy měla přistřižené podle hrnce a zbytek vyholený vysoko nad ušima. Přesto to bylo lepší než sul’dam a damane. O trošičku lepší. Enid si uvědomila, že je bitva prohraná, a tak ustoupila, ale z toho, jak držela lžíci a zlobně se mračila, bylo jasné, že je připravená po něm okamžitě skočit, pokud by jí panímáma Ananová řekla.

„Jeden člověk vepředu říkal, že viděl hostinskou jít zadem,“ ohlásil só’džin. Díval se na Setalle, ale koutkem oka ostražitě sledoval Enid. „Jestli jsi Setalle Ananová, tedy věz, že toto je kapitán zelených paní Egeanin Tamarath a má příkaz na pokoje podepsané samotnou vznešenou paní Suroth Sabelle Meldarath.“ Jeho tón se změnil, už to nebylo jen oznámení, teď mluvil jako muž, jenž chce ubytování. „Tvoje nejlepší pokoje, jasné, s dobrou postelí a výhledem na náměstí a krbem, který nekouří.“

Mat sebou trhl, když muž promluvil, a Joline se asi lekla, že někdo přichází k nim, a tak mu strachem zasténala do ucha. V očích se jí leskly neprolité slzy a v náručí se mu celá třásla. Paní Egeanin Tamarath se na ně podívala, znechuceně se zašklebila a obrátila se, aby se na ně nemusela dívat. Mata ale zaujal ten muž. Jak, ve Světle, se z Illiánce stal só’džin? A taky mu připadal jaksi povědomý. Nejspíš další z těch tisíců dávno mrtvých lidí, na něž si nemohl vzpomenout.

„Jsem Setalle Ananová a mé nejlepší pokoje obývá vzdušný kapitán pán Abaldar Yulan,“ odvětila panímáma Ananová klidně, ani só’džin, ani urozená na ni nedělali dojem. Jen zkřížila ruce na prsou. „V mých druhých nejlepších pokojích bydlí praporeční generál Furyk Karede. Ze smrtonosné gardy. Nevím, jestli je kapitán zelených vyšší hodnost, ale ať tak nebo tak, budete si to muset vyřídit mezi sebou, kdo tady zůstane a kdo musí jít jinam. Mám přísnou zásadu nevyhánět žádné seanchanské hosty. Dokud platí za nájem.“

Mat se napjal, čekal na výbuch – Suroth by ho nechala zbičovat za polovinu toho, co řekla! – ale Egeanin se usmála. „Je to radost jednat s někým, kdo má krapet odvahy,“ protáhla. „Myslím, že budeme báječně vycházet, panímámo Ananová. Dokud to s tou odvahou nepřeženeš. Kapitán dává rozkazy a posádka poslouchá, ale na své palubě nikoho nenutím se plazit.“ Mat se zamračil. Paluba. Paluba lodi. Proč mu to něco připomíná? Ty staré vzpomínky byly občas dost protivné.

Panímáma Ananová kývla, aniž by odtrhla zrak od Seanchanky. „Jak přikazuješ, má paní. Ale doufám, že nezapomeneš, že Tulačka je moje loď.“ Naštěstí pro ni měla Seanchanka smysl pro humor. Zasmála se.

„Tak ty buď kapitánem své lodi,“ smála se, „a já budu kapitánem zlatých.“ Ať to znamenalo cokoliv. S povzdechem zakroutila hlavou. „Pravda Světla, asi nemám vyšší hodnost než mnoho zdejších, ale Suroth mě chce mít po ruce, takže někdo se přestěhuje a někdo se vystěhuje, pokud nechtějí bydlet po dvou.“ Náhle se zamračila, pohlédla na Mata a Joline a znechuceně ohrnula ret. „Doufám, že takové věci nedovoluješ všude, panímámo Ananová?“

„Ujišťuju tě, že toto pod mou střechou už nikdy neuvidíš,“ ubezpečila ji hostinská klidně.

Só’džin se na Mata a ženu na jeho klíně mračil také a Egeanin ho musela zatahat za rukáv, než sebou trhl a vyšel za ní zpět do šenku. Mat opovržlivě zavrčel. Ten chlapík mohl předstírat, že je stejně rozhořčený jako jeho paní, co hrdlo ráčí. Jenže Mat slyšel o slavnostech v Illianu a ty byly skoro stejně hrozné jako slavnosti v Ebú Daru, když přišlo na polonahé lidi pobíhající na veřejnosti. Nebylo to o nic lepší než da’covale nebo ty tanečnice shea, o nichž vojáci pořád básnili.

Když se za těmi dvěma zavřely dveře, snažil se sundat Joline z klína, ale ona se k němu tiskla, obličej měla zabořený do jeho ramene a tiše vzlykala. Enid si vydechla a sesula se na kuchyňský stůl, jako by jí změkly kosti. Dokonce i panímáma Ananová vypadala otřeseně. Spustila se na stoličku, již prve opustil Mat, a složila hlavu do dlaní. Avšak jen na chviličku, vzápětí už byla zase na nohou.

„Napočítej do padesáti a potom všechny pošli pryč z toho deště, Enid,“ přikazovala rázně. Nikdo by nepoznal, že se před chviličkou třásla. Sebrala Jolinin plášť z kolíku, vyndala z krabičky na krbové římse dlouhou třísku a sklonila se, aby si ji připálila na ohni pod rožněm. „Budu ve sklepě, kdybys mě potřebovala, ale jestli se bude někdo ptát, tak nevíš, kde jsem. Dokud neřeknu jinak, dolů nepůjde nikdo kromě nás dvou.“ Enid kývla, jako by to nebylo nic neobvyklého. „Přiveď ji,“ nakázala pak hostinská Matovi, „a neloudej se. Přines ji, jestli to bude nutný.“

Musel ji nést. Neustále plakala a odmítala se ho pustit, dokonce i zvednout hlavu. Nebyla těžká, díky Světlu, ale přesto ho zase rozbolela noha, když se svým břemenem následoval panímámu Ananovou do sklepa. Mohlo se mu to docela líbit, i přes tu bolest, kdyby si panímáma Ananová nedávala se vším tak načas.

Jako by na sto mil kolem nebyl jediný Seanchan, zapálila lampu na polici vedle těžkých dveří a pečlivě sfoukla třísku, než na lampu vrátila vysoký skleněný kryt, a kouřící třísku odložila do malého cínového popelníku. Beze spěchu vytáhla dlouhý klíč, odemkla železný zámek a konečně mu kývla, ať jde dál. Schodiště za dveřmi bylo dost široké, aby tudy prošel se sudy, ale prudké a mizelo dole ve tmě. Mat poslechl, počkal na druhém schodě, než dveře zase zavřela a zamkla, a potom šla první s lampou. Poslední, co potřeboval, bylo spadnout.

„Děláš tohle často?“ zeptal se a posunul si Joline v náručí. Už přestala brečet, ale pořád se třásla a držela se ho jako klíště. „Chci říct, jestli často schováváš Aes Sedai?“

„Zaslechla jsem, že ve městě ještě zůstala jedna sestra,“ odtušila panímáma Ananová, „a podařilo se mi ji najít dřív než Seanchané. Nemohla jsem jim nechat sestru.“ Zamračila se přes rameno, jako by ho vyzývala, ať se opováží říci něco jiného. Chtěl by, ale nedokázal se přimět to vyslovit. On by asi taky pomohl komukoliv uniknout Seanchanům, kdyby mohl, a Joline Maza byl zavázaný.

Tulačka byla dobře zásobeným hostincem a tmavý sklep byl velký. Mezi sudy s pivem a vínem, naskládanými vysoko, vedly uličky. Byly tady laťkové nádoby s bramborami a dýněmi, řady vysokých polic s pytlíky sušených fazolí, hrachu a paprik a hromady dřevěných beden se Světlo ví čím. Prach tu nebyl, ale ve vzduchu se vznášel pach obvyklý pro skladiště.

Zahlédl své šaty, úhledně složené na polici – pokud si tady dole neskladoval oděvy ještě někdo – ale nemohl si je prohlédnout. Panímáma Ananová šla na druhý konec sklepa, kde Mat posadil Joline na převrácený soudek. Musel jí vypáčit ruce, aby ji ze sebe dostal. S tichým fňukáním Joline vytáhla kapesník z rukávu a otírala si zarudlé oči. S napuchlou tváří se Aes Sedai moc nepodobala, a s těmi šaty už vůbec ne.

„Ztratila hlavu,“ vysvětlovala panímáma Ananová a postavila lampu na sud s odstraněným čepem. Na podlaze stály další prázdné sudy, čekající na návrat do pivovaru. Byl to největší volný prostor ve sklepě. „Schovávala se od chvíle, kdy přišli Seanchané. Posledních pár dní ji její strážci museli několikrát přestěhovat, když se Seanchané rozhodli prohledávat i budovy, ne jenom ulice. To asi stačí, aby hlavu ztratil každý. Ale pochybuju, že budou hledat i tady.“

Mat si vzpomněl na všechny ty důstojníky nahoře a usoudil, že má nejspíš pravdu. Přesto byl rád, že neriskuje on. Dřepl si před Joline a zabručel, jak ho píchlo v noze. „Pomůžu ti, jestli budu moct,“ slíbil. Jak, to netušil, ale pořád jí byl dlužný. „Hlavně buď ráda, žes měla štěstí a pokaždý se jim vyhnula. Teslyn takový štěstí neměla.“

Joline sundala kapesník z očí a zlobně se na něho zamračila. „Štěstí?“ plivla rozzlobeně. Kdyby to nebyla Aes Sedai, byl by řekl, že trucuje, když takhle vystrkovala spodní ret. „Mohla jsem uniknout! V prvních dnech byl všude zmatek, jak jsem slyšela. Ale já byla v bezvědomí. Fen a Blaeric mě jen tak tak odnesli z paláce, než se tam nahrnuli Seanchané, a dva muži nesoucí bezvládnou ženu přitahovali příliš velkou pozornost, aby se pokoušeli dostat až k některé městské bráně, než ji zabezpečili. Jsem ráda, že Teslyn chytili! Ráda! Něco mi dala. Jsem si tím jistá! Proto mě Fen a Blaeric nemohli vzbudit, proto jsem spala ve stájích a schovávala se v uličkách a pořád se bála, že mě ty zrůdy najdou. Patří jí to!“

Mat jenom zamrkal. Pochyboval, že by už někdy slyšel tolik jedu v hlase, dokonce ani v těch starých vzpomínkách ne. Panímáma Ananová se na ni zamračila a zaškubala jí ruka.

„Stejně ale pomůžu, co budu moct,“ vyhrkl Mat a vstal, aby se mohl mezi ženy postavit. Panímáma Ananová by podle něj Joline klidně vrazila pár facek, Aes Sedai nebo ne, a Joline zřejmě nebyla v náladě, kdy by zvážila, že nahoře může být damane, která vycítí to, co by na oplátku ona udělala hostinské. Byla to prostá pravda. Stvořitel stvořil ženy, aby muži neměli příliš lehký život. Jak ve Světle dostane Aes Sedai z Ebú Daru? „Jsem ti dlužný.“

Joline se nepatrně zamračila. „Dlužný?“

„Ta zpráva, kde jsi mě žádala, abych varoval Nyneivu a Elain,“ vysvětloval, olízl si rty a dodal: „Ta, co jsi mi nechala na polštáři.“

Jen mávla rukou, ale upírala na něj oči a ani nemrkla. „Všechny dluhy mezi námi budou splaceny v den, kdy mi pomůžeš dostat se za městskou hradbu, pane Cauthone,“ řekla a tón měla vznešený jako královna na trůně.

Mat ztěžka polkl. Tu zprávu mu někdo strčil do kapsy kabátu, nenechal ji na polštáři. A to znamenalo, že se zmýlil v osobě, jíž je zavázán.

Odešel, aniž by Joline upozornil, že lže – byla to lež, i když ho jen nechala na omylu – a neřekl to ani panímámě Ananové. Byl to jeho problém. A bylo mu z toho špatně. Přál si, aby to nebyl zjistil.

V Tarasinském paláci šel rovnou do Tylininých komnat a rozložil si plášť přes křeslo, aby mu uschl. Za okny šuměl déšť. Položil klobouk na vyřezávaný a zlacený šatník, otřel si obličej a ruce a zvážil, že si převlékne kabát. Déšť mu ten, co měl na sobě, na několika místech promočil. Promočil. Světlo.

Znechuceně zabručel, zmačkal ručník a hodil ho na postel. Doufal – trošičku – že by mohla vejít Tylin a zarazit nůž do sloupku u postele, takže by mohl odložit to, co musel udělat. Co musel udělat. Joline mu nedala na vybranou.

Palác měl docela jednoduché rozložení, pokud to tak chtěl člověk brát. Nejníž bydleli sloužící, byly tam kuchyně a sklepy. Nad tím byly rozlehlé veřejné místnosti a stísněné pracovny úředníků a pak následovaly komnaty méně oblíbených hostů, kde nyní bydleli hlavně seanchanští urození. Na nejvyšším poschodí byly Tylininy komnaty a pokoje pro oblíbenější hosty, jako byly Suroth, Tuon a pár dalších. Ale dokonce i paláce měly podkroví.

Mat se zarazil u paty schodiště skrytého za nenápadným rohem, kde si ho nikdo nevšimne, a zhluboka se nadechl, než se vydal nahoru. Obrovská místnost v podkroví, bez oken, s nízkým stropem a podlahou z drsných prken, byla po příchodu Seanchanů vyprázdněna a nyní tu byly řady maličkých pokojíků s dveřmi. Úzké chodby ozařovaly železné kandelábry. Tady byl déšť, bušící do střechy, slyšet zvlášť hlasitě. Na horním schodě se Mat znovu zastavil, a vydechl až tehdy, když neuslyšel žádné kroky. V jednom pokojíku plakala jakási žena, ale neobjeví se žádná sul’dam, aby se vyptávala, co tu pohledává. Nejspíš všechny zjistí, že tu byl, ale až když zjistí, co potřeboval, pokud si pospíší.

Nevěděl, který pokoj je její, a to byla potíž. Zašel tedy do prvního a pootevřel dveře jen natolik, aby mohl nakouknout dovnitř. Na úzké posteli, s rukama složenýma v klíně, seděla žena Atha’an Miere v šedé. Většinu místnosti zabírala postel, stojan s umyvadlem, džbán a malé zrcadlo. Z kolíčků na zdi viselo několik šedých šatů. Článkované stříbrné vodítko a’damu se obloukem táhlo od stříbrného obojku, jejž měla žena kolem krku, ke stříbrnému náramku, pověšenému na háčku ve zdi. Žena se dostala do všech částí pokoje. Dírky, kde měla náušnice a kroužek v nose, se ještě neměly čas zahojit. Vypadaly jako rány. Když otevřel dveře, ustrašeně zvedla hlavu, ale vzápětí se zatvářila zamyšleně. A možná tu byla i naděje.

Mat beze slova zavřel dveře. Všechny je zachránit nemůžu, říkal si drsně. Nemůžu! Světlo, jak tohle nenáviděl.

Za dalšími dveřmi byly stejné pokoje a další tři ženy Mořského národa. Jedna hlasitě plakala na posteli. Pak přišla spící žlutovlasá žena. Všechny měly a’dam volně pověšený na háčku. Poslední dveře Mat zavíral, jako by se snažil uzmout panímámě al’Vereové koláč přímo pod nosem. Ta žlutovlasá žena možná nebyla Seanchanka, ale nehodlal to riskovat. O tucet dveří dál si těžce vydechl úlevou, vklouzl dovnitř a zavřel dveře.

Teslyn Baradon ležela na posteli s tváří v dlaních. Pohnula jen tmavýma očima, jako by ho bodla. Neřekla nic, jen se na něj dívala, jako by se mu snažila provrat díry do hlavy.

„Dala jsi mi tu zprávu do kabátu,“ řekl tiše. Stěny byly tenké, stále slyšel plakat tu ženu. „Proč?“

„Elaida ty holky chce stejně tolik, jako chtěla hůl a štólu,“ odpověděla Teslyn prostě, aniž se pohnula. Hlas měla stále drsný, ale méně, než se pamatoval. „Zvlášť Elain. Chtěla jsem jí... to znesnadnit... pokud by to šlo. Ať si na ně počká.“ Tiše, hořce se zasmála. „Dokonce jsem napojila Joline ločidlem, aby se do toho nemohla míchat. A podívej, kam mě to dostalo. Joline unikla a já...“ Znovu pohnula očima ke stříbrnému náramku visícímu na háčku.

Mat si povzdechl a opřel se o stěnu vedle pověšených šatů. Věděla, co bylo v té zprávě, varování pro Elain a Nyneivu. Světlo, doufal, že to vědět nebude, že mu tu zatracenou věc do kapsy strčil někdo jiný. Ale stejně to moc nepomohlo. Obě věděly, že po nich Elaida jde. Ta zpráva nic nezměnila! A ona se jim stejně nesnažila pomoci, jenom... to znesnadnit... Elaidě. Mohl odejít s čistým svědomím. Krev a popel! Vůbec se s ní neměl bavit. Když s ní teď opravdu promluvil...

„Pokusím se ti pomoct utýct, jestli to půjde,“ sliboval váhavě.

Zůstávala na posteli. Ani hlas, ani výraz se jí nezměnily. Mohla vysvětlovat něco prostého a nedůležitého. „I kdybys mi dokázal sundat ten obojek, nedostala bych se daleko, nejspíš ani ne ven z paláce. A i kdyby ano, tak městskou bránou neprojde žádná žena, která dokáže usměrňovat, pokud nemá a’dam. Stála jsem tam na stráži sama, tak to vím.“

„Něco vymyslím,“ zamumlal a prohrábl si vlasy. Vymyslet něco? Co? „Světlo, ani nemluvíš, jako bys chtěla utýct.“

„Ty to myslíš vážně,“ zašeptala tak potichu, že ji skoro neslyšel. „Myslela jsem, že ses mi jenom přišel vysmívat.“ Pomalu se posadila. Upřela na něj oči a její hlas zněl naléhavě. „Jestli chci uniknout? Když udělám něco, co je potěší, sul’dam mi dává sladkosti. A já se na odměnu těším.“ Do hlasu se jí vkradl děs. „Ne proto, že bych měla ráda sladkosti, ale proto, že jsem potěšila sul’dam.“ Z oka jí skanula slza. Zhluboka se nadechla. „Jestli mi pomůžeš uniknout, udělám cokoliv, o co mě požádáš, pokud to nebude znamenat zradu Bílé –“ Prudce zavřela pusu, narovnala se a upřela na něj oči. Náhle kývla. „Pomoz mi utéct a udělám cokoliv, oč mě požádáš,“ pravila.

„Udělám, co půjde,“ slíbil. „Musím to promyslet.“

Kývla, jako by jí slíbil, že do večera bude volná. „Tady v paláci drží v zajetí další sestru. Edesinu Azzedin. Musí jít s námi.“

„Ještě jedna?“ opáčil Mat. „Měl jsem dojem, že jsem viděl ještě tři nebo čtyři včetně tebe. A stejně si nejsem jistý, jestli tě dostanu ven, natož –“

„Ty ostatní byly... změněny.“ Teslyn stiskla rty. „Guisin a Mylen – znala jsem ji jako Sheraine Caminelle, ale nyní reaguje jen na Mylen – ty by nás zradily. Edesina je stále sama sebou. Nenechám ji tu, i když je to vzbouřenkyně.“

„Tak hele,“ začal Mat s uklidňujícím úsměvem, „řekl jsem, že se tě odsud pokusím dostat, ale nevím, jak bych zvládl dvě –“

„Už bys měl jít,“ přerušila ho znovu. „Muži sem nesmějí a v každém případě bys vzbudil podezření, kdyby tě tu našly.“ Zamračila se na něj a zafrkala. „Pomohlo by, kdyby ses neoblékal tak okázale. Ani deset opilých cikánů by nepřilákalo tolik pozornosti, co ty. Už běž. Honem. Běž!“

Odešel, jen si rozzlobeně mumlal. Přesně jako Aes Sedai. Nabídnete jí pomoc a vzápětí zjistíte, že vám rozkazuje vylézt v noci po útesu, abyste z vězení osvobodili padesát lidí. To byl jiný muž, už dlouho mrtvý, ale on si na to vzpomněl a sedělo to. Krev a zatracenej popel! Nevěděl, jak zachránit jednu Aes Sedai, a ona ho nutí zachraňovat dvě!

Vyrazil kolem rohu u paty schodiště a málem vrazil do Tuon.

„Do kotců pro damane muži nesmějí,“ řekla a chladně na něj zírala přes závoj. „Mohl bys být potrestán už jenom za to, že jsi tam vstoupil.“

„Hledal jsem jednu hledačku větru, vznešená paní,“ vyhrkl honem, uklonil se a horečnatě uvažoval. „Kdysi mi prokázala laskavost a mě napadlo, že by mohla chtít něco z kuchyně. Koláč nebo tak. Ale nenašel jsem ji. Asi ji nechytili, když...“ Odmlčel se a zíral. Ta přísná, soudcovská maska, kterou ta holka vždycky nosila, se rozpustila v úsměvu. Vážně byla moc krásná.

„To je od tebe velice laskavé,“ poznamenala. „Je dobré vědět, že jsi laskavý k damane. Ale musíš být opatrný. Někteří muži si damane skutečně berou do postele.“ Znechuceně zkřivila rty. „Nechtěl bys, aby tě někdo považoval za zvrhlíka.“ Zase se zatvářila přísně. Všichni zajatci budou okamžitě popraveni.

„Děkuju za varování, vznešená paní,“ řekl poněkud nejistě. Jaký muž by chtěl mít v posteli ženu uvázanou na vodítku?

Pak zmizel, pokud se jí týkalo. Prostě odplula pryč chodbou, jako by nikoho nepotkala. Ale pro jednou mu vznešená paní Tuon nedělala sebemenší starosti. Měl Aes Sedai, která se schovávala ve sklepě u Tulačky, a další dvě s obojky damane, které čekaly, že jim zatracený Mat Cauthon zachrání krk. Byl si dost jistý, že Teslyn té Edesině všechno řekne, jakmile to půjde. Tři ženy, které by mohly začít být netrpělivé, kdyby je nedokázal dostat do bezpečí včas. Ženy rády mluví, a pokud se nechají mluvit dost, uklouznou jim i věci, které je lépe nevyslovovat. A netrpělivé ženy mluví ještě víc než ostatní. Kostky v hlavě už necítil, ale skoro slyšel, jak hodiny odtikávají čas. A hodinu by mohla odzvonit popravčí sekera. Bitvu dokázal naplánovat i ve spánku, ale ty staré vzpomínky mu tady zřejmě nebyly k ničemu. Potřeboval intrikána, někoho, kdo byl zvyklý na pletichaření a pokřivený způsob uvažování. Byl čas sednout si a promluvit s Tomem. A s Juilinem.

Pustil se do hledání a mimoděk si začal tiše pobrukovat: „Dostal jsem se na dno studny.“ No, dostal se tam, stmívalo se a lilo jako z konve. A jak se mu často stávalo, ze starých vzpomínek se vynořilo další jméno, píseň takedského dvora ve Farashelle, zničeného před tisíci lety Artušem Jestřábí křídlo. Léta mezi tím však téměř neovlivnila melodii. Tenkrát se písnička jmenovala: „Poslední boj u Mandenharu.“ Obě jména se hodila dokonale.

20

Otázky zrady

Bethamin lezla do přecpaných kotců na samém vršku Tarasinského paláce a pevně držela psací podložku. Ale občas se kalamář uvolnil a skvrny od inkoustu se ze šatů těžko čistily. Snažila se vypadat stále přijatelně, kdyby ji snad předvolali před někoho z vysoce urozených. Nemluvila na Rennu, která dnes měla na starosti prohlídku a šla nahoru s ní. Měly plnit určený úkol, ne klábosit. To ale byl jen jeden z jejích důvodů. Tam, kde ostatní soupeřily, aby mohly být spojeny se svou oblíbenou damane, vyvalovaly oči na podivnosti této cizí země a přemýšlely o odměně, již by tady mohly získat, ona se soustředila na své povinnosti, žádala o ty nejobtížnější marath’damane ke zkrocení na a’damu a pracovala dvakrát tvrději a déle než ostatní.

Přestalo pršet, konečně, a v kotcích se rozhostilo ticho. Damane dnes aspoň budou moci trochu cvičit – většina začala být mrzutá, když musela zůstat v kotcích příliš dlouho, a tyto provizorní kotce byly rozhodně tísnivé – ale naneštěstí dnes nebyla určena k procházce. To Renna nebyla nikdy, i když kdysi bývala Surothina nejlepší cvičitelka a velmi vážená. Občas trochu drsná, ale zkušená. Kdysi všechny říkaly, že z ní i přes její mládí bude brzy der’sul’dam, ale žádná si nevzpomínala, že by Renna byla od Falme doplněna, ona ani Seta, již Suroth po Falme přijala do osobní služby. Bethamin nad vínem ráda klevetila o urozených a těch, kteří jim sloužili, stejně jako ostatní, ale když se řeč stočila na Rennu a Setu, nikdy nevyjádřila žádný názor. Často na ně však myslela.

„Začneš na druhé straně, Renno,“ rozkázala. „No? Chceš snad, abych tě znovu nahlásila Essonde za lenost?“

Před Falme byla menší žena sebevědomá, ale teď jí na bledé líci zacukal sval a předvedla Bethamin ošklivý, podlézavý úsměv, než odběhla úzkou uličkou kotce a uhlazovala si dlouhé vlasy, jako by se bála, že je rozcuchaná. Všechny kromě Renniných nejbližších kamarádek ji zastrašovaly, alespoň trochu, aby jí oplatily dřívější nadutost a pýchu. Dělat opak by znamenalo odlišit se, čemuž se Bethamin pokud možno vyhýbala. Její tajemství bylo pohřbeno, jak nejhlouběji to šlo, a mlčela o tajemstvích, i když nikdo nevěděl, že je zná, ale chtěla, aby si všechny zapamatovaly, že Bethamin Zeami je obrazem dokonalé sul’dam. Usilovala o naprostou dokonalost v sobě i v damane, jež cvičila.

Rázně se pustila do prohlídky, přesvědčila se, že o sebe damane pečují a jejich kotce jsou poklizené. Našla-li nějaké nedostatky, učinila si poznámku úhledným písmem na stránku připíchnutou na psací podložce a nezdržovala se, jen několika damane, jež si vedly při výcviku zvlášť dobře, dala bonbon. Většina z těch, s nimiž byla spojena, ji při vstupu uvítala úsměvem, i když poklekaly. Ať byly z říše či z této strany Arythského oceánu, věděly, že je přísná, ale spravedlivá. Jiné se neusmívaly. Zvlášť damane Atha’an Miere ji vítaly s kamennými výrazy nebo mrzutým hněvem, o němž si myslely, že ho skrývají.

Nezaznačila jejich hněv kvůli potrestání, jako by to udělaly některé jiné. Stále si myslely, že odolávají, jenomže nemístné požadavky o navrácení svých nevkusných šperků již byly věcí minulosti, a klekaly a mluvily, jak se slušelo a patřilo. Nové jméno bylo u mnoha obtížných případů užitečným nástrojem, vytvořilo zlom mezi tím, co bylo pryč, a ony na ně teď reagovaly, jakkoliv váhavě. Váhavost zmizí, spolu s mračením, a nakonec si už ani nevzpomenou, že snad měly nějaké jiné jméno. Byl to známý vzor, nikdy neselhával. Některé to přijaly okamžitě a jiné upadly do šoku, když zjistily, co se z nich stalo. Vždycky existovala hrstka, která během měsíců neochotně ustupovala, kdežto jiné jeden den vřeštěly, že došlo ke strašnému omylu, že ve zkoušce nemohly neuspět, a příštího dne již přijaly svůj osud a uklidnily se. Na téhle straně oceánu byly podrobnosti jiné, ale ať tady či v říši, konečný výsledek byl tentýž.

U dvou damane si udělala poznámky, které neměly nic společného s čistotou. Zushi, damane Atha’an Miere, ještě vyšší než ona sama, rozhodně ztřískají proutkem. Šaty měla pomačkané, vlasy rozcuchané, postel neustlanou. A obličej měla napuchlý od pláče, a ještě pořádně neklečela, když začala zase vzlykat a po tvářích se jí řinuly slzy. Šedé šaty, které jí pečlivě ušily, na ní teď volně visely, a to od začátku nebyla nijak tlustá. Bethamin si ji zabrala pro sebe a věnovala jí zvláštní péči. Sundala pero s ocelovým hrotem, namočila ho do inkoustu a napsala návrh, aby Zushi přesunuly z paláce někam, kde by mohla přebývat ve dvojkotci s damane pocházející z říše, pokud možno nějakou, která má zkušenosti a dokáže se spřátelit s nově chycenými damane. Dřív nebo později to vždycky slzy usušilo.

Jenže si nebyla jistá, jestli to Suroth povolí. Suroth tyto damane pochopitelně zabrala pro císařovnu – každý, kdo by osobně vlastnil třeba jenom desetinu toho počtu, by byl podezřelý, že plánuje vzpouru, možná by z toho byl i rovnou obviněn – ale chovala se, jako by jí patřily. Nebude-li Suroth souhlasit, bude nutné najít nějaký jiný způsob. Bethamin odmítala ztratit byť jen jedinou damane kvůli sklíčenosti. Odmítala ztratit jedinou damane kvůli čemukoliv! Druhá, jíž se dostalo zvláštní poznámky, byla Tessi, a tady žádné námitky nečekala.

Illiánská damane půvabně poklekla, s rukama sepjatýma v pase, jakmile Bethamin otevřela dveře. Postel měla ustlanou, náhradní šedé šaty úhledně pověšené, kartáč a hřeben přesně položené na stojanu vedle umyvadla a podlahu zametenou. Bethamin nic jiného nečekala. Tessi byla čistotná už od začátku. Když se naučila dojídat zbytky, hezky se zaoblila. Kromě pamlsků byla potrava pro damane přísně hlídána. Nezdravá damane byla plýtváním. Avšak Tessi nikdy neovážou mašlemi a nepřihlásí do soutěže o nejhezčí damane. I když byla klidná, vypadala stále jako rozzlobená. Dnes se ale nepatrně usmívala, a Bethamin si byla jistá, že se usmívala ještě předtím, než vstoupila. A od Tessi by úsměv nečekala, ještě ne.

„Jak se má malá Tessi cítí dnes?“ zeptala se.

„Tessi se daří velmi dobře,“ odvětila damane vyrovnaně. Předtím se vždycky musela snažit, aby mluvila uctivě, a poslední výprask si vysloužila za otevřené odmítnutí teprve včera.

Bethamin si zamyšleně pohladila bradu a prohlížela si klečící damane. Podezírala každou damane, která si kdy říkala Aes Sedai. Historie ji fascinovala a dokonce si přečetla překlady ze spousty jazyků, jež existovaly před začátkem Sloučení. Ti staří vládci si libovali ve své vrtkavé vládě plné vražd, s radostí zapisovali, jak se dostali k moci a jak rozdrtili okolní státy a podrývali autoritu jiných vládců. Většina byla nakonec zavražděna, často rukama vlastních dědiců či stoupenců. Bethamin velmi dobře věděla, jaké Aes Sedai byly.

„Tessi je hodná damane,“ zamumlala přívětivě a z váčku u pasu vyndala bonbon. Tessi se předklonila, aby ho přijala a políbila jí na znamení díků ruku, ale ten úsměv se trochu pokřivil. Než si však nacpala červený bonbon do pusy, úsměv byl zpátky. Aha. Takže takhle to bylo, co? Předstírat pokoru, aby to ukolébalo sul’dam, nebylo neznámé, ale vzhledem k tomu, jaká Tessi byla, nejspíš plánovala útěk.

Na chodbě potom Bethamin zapsala, že Tessiin výcvik je třeba zdvojnásobit, spolu s jejími tresty, a odměňovat ji jen zřídka, aby si nikdy nemohla být jistá, že i za dokonalé provedení se jí dostane něčeho víc než poplácání po hlavě. Byla to tvrdá metoda, jíž se Bethamin obvykle vyhýbala, ale z nějakého důvodu to i nejvzpurnější marath’damane změnilo za pozoruhodně krátkou dobu v pokornou damane. A také tak vznikaly nejmírnější damane. Nerada damane lámala, ale Tessi bylo třeba zlomit pro a’dam, aby mohla zapomenout na minulost. Nakonec tak bude šťastnější.

Bethamin skončila dřív než Renna a počkala na ni pod schodištěm. „Zanes to Essonde, až tam poneseš svoje,“ řekla a strčila psací podložku Renně, než ta udělala poslední krok. Renna to pochopitelně přijala stejně pokorně, jako přijala dřívější rozkaz, a hned spěchala pryč. Jen si druhou podložku prohlížela, jako by uvažovala, není-li tam zapsáno i něco o ní. Od Falme z ní byla úplně jiná žena.

Bethamin si vzala plášť a hodlala se vrátit do hostince, kde se musela dělit o postel se dvěma dalšími sul’dam, ale jenom si tam chtěla vyzvednout peníze. Prohlídka byla její jedinou dnešní prací a zbytek dne měla volno. Pro změnu, místo aby vyhledávala úkoly navíc, stráví čas nakupováním upomínkových předmětů. Možná si koupí jeden z těch nožů, které zdejší ženy nosily na krku, pokud najde nějaký bez té spousty drahokamů, jež se jim zřejmě tolik líbily. A samozřejmě něco z laku, ten tu byl stejně dobrý jako v říši, a vzory byly tak... cizí. Nakupování ji uklidní. A ona se potřebovala uklidnit.

Náměstí Mol Hara se lesklo, jak ráno pršelo, a ve vzduchu byla cítit sůl, což jí připomnělo její rodnou vesnici u moře L’Heye, kde se narodila, i když tady byla větší zima. V Abunai nebyla zima nikdy a ona si na ni nemohla zvyknout, jakkoliv daleko cestovala. Ale vzpomínky na domov jí útěchu neposkytly. Jak tak procházela lidnatými ulicemi, měla hlavu plnou Renny a Sety, až cestou vrážela do lidí a jednou málem vstoupila přímo před kupeckou karavanu, odjíždějící z města. Vozy rachotily na dláždění, kam málem stoupla, a žena s bičem se na ni ani nepodívala. Tihle cizinci neměli potuchu, jakou úctu si sul ’dam zaslouží.

Renna a Seta. Všichni, kdo byli u Falme, na to chtěli zapomenout, o těch událostech mluvili, jenom když byli skutečně hodně opilí. Ona také, ale její vzpomínky se netýkaly šoku z boje se zpola rozpoznatelnými přízraky z pověstí, ani hrůzy z porážky nebo šílených zjevení na obloze. Kolikrát si přála, aby tenkrát nešla nahoru? Kdyby se jen tolik nestarala o to, jak se daří Tuli, damane, která to tak úžasně uměla s kovy. Ale ona se podívala do Tuliina kotce. A uviděla Rennu a Setu, jak se zoufale snaží sundat si a’dam z krků, vřeští bolestí a kývají se na kolenou, jak jim bylo zle od žaludku. Na šatech měly zvratky. Ve svém zoufalství si nevšimly, jak, k smrti vyděšená, couvá.

Nebyla to jenom hrůza z toho, že uviděla dvě sul’dam, z nichž se vyklubaly marath’damane, ale i její vlastní osobní hrůza. Často měla dojem, že skoro vidí tkaniva damane, a vždycky vycítila přítomnost damane a věděla, jak je silná. To dokázalo mnoho sul’dam, každý věděl, že to vychází z bohaté zkušenosti při práci s a’damem. Ale při pohledu na tu zoufalou dvojici se jí v hlavě vynořily nechtěné myšlenky a to, co vždycky přijímala, se ukázalo v jiném a děsivém světle. Viděla tkaniva skoro, nebo je viděla doopravdy? Občas měla dojem, že cítí usměrňování. Sul’dam musely každý rok podstupovat zkoušku až do svých pětadvacátých jmenin, a ona pokaždé prošla jen o fous. Jenomže... Poté co byly objeveny Renna se Setou, přijdou nové zkoušky, odhalující marath’damane, které při první nějak unikly. Pod takovou ránou se mohla otřást i samotná říše. A s obrazem Renny a Sety, vypáleným do mozku, věděla s naprostou jistotou, že po těch zkouškách už Bethamin Zemai nebude váženou občankou. Stane se z ní damane zvaná Bethamin a bude sloužit říši.

Ta hanba ji stále pálila. Postavila osobní strach před potřeby říše, přede všechno, o čem věděla, že je správné, upřímné a dobré. Do Falme přišla bitva a noční můra, ale ona nespěchala, aby se doplnila o damane a připojila se k bitevní linii. Místo toho využila zmatku, aby získala koně a uprchla, jak nejrychleji a nejdál to šlo.

Uvědomila si, že se zastavila a dívá se do výlohy krejčovského krámku, aniž by skutečně vnímala to, co je tam vystaveno. Ne že by to chtěla vidět. Modré šaty s blesky v červených štítcích byly to jediné, co po celá léta na sebe oblékala. A rozhodně by nenosila něco, co by ji tak neslušně obnažovalo. Sukně jí zavířily kolem kotníků, když znovu vykročila, ale nemohla se zbavit myšlenek na Rennu a Setu a také Suroth.

Uvázaný párek sul’dam našla Alwhin a ohlásila to Suroth. A Suroth uchránila říši tím, že ochránila Rennu a Setu, jakkoliv to bylo nebezpečné. Co kdyby najednou začaly usměrňovat? Pro říši by nejspíš bylo nejlepší, kdyby zařídila jejich smrt, i když zabití sul’dam bylo vraždou i pro vysoce urozené. Dvě podezřelá úmrtí mezi sul’dam by určitě přilákala hledače. A tak byly Renna a Seta volné, pokud se tomu tak ovšem dalo říkat, když už jim nikdy nebude dovoleno se spojit. Alwhin vykonala svou povinnost a byla poctěna tím, že se stala hlasem Suroth. Suroth svou povinnost také splnila, jakkoliv to bylo nechutné. Žádné nové zkoušky nebyly. Bethamin utekla pro nic za nic. A kdyby byla zůstala, neskončila by v Tanchiku, což byla další noční můra, na niž chtěla zapomenout ještě víc než na Falme.

Kolem pochodoval oddíl smrtonošů, oslnivých ve své nablýskané zbroji, a Bethamin se zastavila a dívala se, jak procházejí. V davu za nimi zůstávala brázda jako za velkolodí pod plnými plachtami. Až se Tuon konečně prohlásí, ve městě i v zemi nastane radost a bude se slavit, jako by právě dorazila. Myslet takhle na Dceru Devíti měsíců v ní vzbuzovalo provinilé potěšení, stejné, když jako malá udělala něco zakázaného, i když samozřejmě dokud Tuon nesejme závoj, bude pouze vznešenou paní Tuon, o nic výše postavenou než Suroth. Smrtonoši dusali dál, tělem i duší oddaní císařovně a říši, a Bethamin se vydala opačným směrem. Což se jen hodilo, jelikož ona byla tělem i duší oddána záchraně vlastní svobody.

U Zlatých nebeských labutí bylo velkolepé jméno pro maličký hostinec vmáčknutý mezi veřejnou stáj a lakovnu. V lakovně byla spousta důstojníků nakupujících vše, co bylo k mání, stáj byla plná koní získaných v loterii a ještě nepřidělených a Zlaté labutě plné sul’dam. Od včerejší noci vlastně přecpané. Bethamin měla štěstí, že měla pouze dvě spolunocležnice. Hostinská dostala rozkaz ubytovat jich tolik, kolik to půjde, a tak jich na jednu postel nacpala čtyři i pět, když si myslela, že se tam směstnají. Nicméně ložní prádlo bylo čisté a jídlo docela chutné, i když poměrně zvláštní. A vzhledem k tomu, že jinak by jí nejspíš zbýval jen seník, Bethamin se ještě ráda podělila.

V tuto hodinu byly kulaté stolky v šenku prázdné. Některé sul’dam, jež zde nocovaly, měly určitě své povinnosti a zbytek se prostě chtěl vyhnout hostinské. Darnella Shoranová, s rukama zkříženýma na prsou, sledovala několik služebných, jak pilně zametají zelené dlaždice. Byla to hubená žena s prošedivělými vlasy, stočenými na krku do uzlu, a dlouhou bradou, která jí propůjčovala boje chtivý výraz. Přes ten směšný nůž, který nosila, s jílcem obloženým lacinými červenými a bílými kamínky, mohla být der’sul’dam. Služebné byly údajně svobodné ženy, skákaly však jako majetek, kdykoliv hostinská promluvila.

Bethamin sama lehce nadskočila, když se k ní žena otočila. „Znáš má pravidla ohledně mužů, panímámo Zeami?“ chtěla vědět. I po takové době jí pomalý způsob, jakým tito lidé mluvili, připadal divný. „Slyšela jsem o vašich cizokrajných způsobech, a jestli jsi taky taková, je to tvá věc, ale ne pod mou střechou. Jestli se budeš chtít scházet s muži, budeš to dělat jinde!“

„Ujišťuji tě, že se s muži nescházím ani tady, ani nikde jinde, panímámo Shoranová.“

Hostinská se na ni podezíravě zamračila. „No, přišel se na tebe zeptat jménem. Hezký světlovlasý mužský. Ne kluk, ale moc starý taky nebyl. Jeden z vašich, hrozně šišlal, takže mu skoro nebylo rozumět.“

Bethamin se ji snažila přesvědčit, že nezná nikoho, kdo jejímu popisu odpovídá, a že se svými povinnostmi ani na mužské nemá čas. Obojí byla pravda, i když by v případě potřeby zalhala. Zlaté labutě nebyly zrekvírované a tři v posteli byly mnohem lepší než seník. Pokoušela se zjistit, zda by ta žena nepřijala malý dárek, až půjde nakupovat, ale ta se ve skutečnosti tvářila uraženě, když jí navrhla nůž s barevnějšími kameny. Bethamin neměla na mysli nic nákladnějšího, nic jako úplatek – ne doopravdy – jenže panímáma Shoranová to tak zřejmě vzala a rozhořčeně se zamračila a zasupěla. V každém případě si Bethamin nebyla jistá, jestli její názor změnila. Hostinská si z nějakého důvodu myslela, že všechen volný čas tráví zhýralostmi. Stále se mračila, když Bethamin odešla nahoru předstírajíc, že kromě nakupování na nic jiného nemyslí.

Starosti jí však dělalo, kdo byl ten muž. Podle popisu ho rozhodně nepoznala. Z největší pravděpodobnosti přišel kvůli jejímu šetření, ale pokud tomu tak bylo, pokud ji dokázal vystopovat až sem, tak nebyla dostatečně diskrétní. A to mohlo být nebezpečné. Přesto doufala, že se ještě vrátí. Potřebovala to vědět. Musela to vědět!

Otevřela dveře a ztuhla. Její železná pokladnička ležela na posteli a byla otevřená. Byla to velmi pevná pokladnička a jediný klíč měla stále v kapsáři. Zloděj tu ještě byl a kupodivu se probíral jejím deníkem! Jak se, ve Světle, ten muž dostal přes panímámu Shoranovou?

Ochromení trvalo jen chviličku. Vytrhla nůž z pochvy a otevřela ústa, aby zaječela o pomoc.

Mužův výraz se ani na okamžik nezměnil, muž se nepokoušel utéci ani ji napadnout. Jenom vyndal z kapsy něco malého a ukázal jí to. Bethamin se dech v hrdle změnil v olovo. Otupěle vrátila nůž zpátky do pochvy, natáhla k němu ruce, aby mu ukázala, že nemá žádnou zbraň a nepokouší se na něj zaútočit. V prstech držel zlatem vykládanou slonovinovou plaketu s vyřezaným krkavcem a věží. Náhle si ho skutečně všimla, měl světlé vlasy a byl středního věku. Možná byl i hezký, jak říkala panímáma Shoranová, ale jenom úplně šílená žena by tímto způsobem uvažovala o hledači pravdy. Díky Světlu si do svého deníku nezaznačila nic nebezpečného. On to ale musel vědět. Ptal se na ni jménem. Ach Světlo, musel to vědět!

„Zavři dveře,“ vyzval ji klidně a vrátil plaketu do kapsy. Ona poslechla. Chtěla uprchnout. Chtěla prosit o milost. Ale on byl hledač a ona tam stála a třásla se. K jejímu překvapení vrátil její deník zpátky do pokladničky a ukázal na jedinou židli v místnosti. „Sedni si. Není třeba, aby ses cítila nepříjemně.“

Pomalu pověsila plášť na zeď a sedla si. Pro jednou jí nezáleželo na tom, jak nepohodlné to zvláštní šprušlové opěradlo je. A nepokoušela se skrýt třes. I urozený, dokonce i vysoce urozený by se mohl třást, kdyby ho vyslýchal hledač. Měla nepatrnou naději. Nenařídil jí prostě, aby ho doprovodila. Možná to nakonec přece jen nevěděl.

„Kladla jsi otázky o lodním kapitánovi jménem Egeanin Sarna,“ pokračoval. „Proč?“

Naděje ji okamžitě opustila, až se jí stáhlo hrdlo. „Hledala jsem starou přítelkyni,“ vykvíkla. Nejlepší lži se vždycky co možná nejvíc blížily pravdě. „Byly jsme spolu ve Falme. Nevím, zda přežila.“ Lhát hledači byla zrada, ale první zradu spáchala, když zběhla z bitvy u Falme.

„Žije,“ sdělil jí stroze. Sedl si na kraj postele, aniž by od ní odtrhl zrak. Měl modré oči a ona zatoužila po plášti. „Je z ní hrdinka, kapitán zelených a paní Egeanin Tamarath. Takto ji odměnila vznešená paní Suroth. Je také tady v Ebú Daru. Obnovíš své přátelství s ní. A ohlásíš mi, s kým se schází, kam chodí a co říká. Všechno.“

Bethamin zavřela pusu, aby se nezačala hystericky smát. Takže on šel po Egeanin, ne po ní. Světlu budiž chvála! Světlu budiž chvála za všechno jeho nekonečné milosrdenství! Chtěla jenom vědět, jestli je ta žena ještě naživu, jestli provedla příslušná bezpečnostní opatření. Egeanin ji jednou vysvobodila, ale za deset let, co ji Bethamin znala předtím, byla hotovým vzorem plnění povinností. Bylo sice možné, že svého chvilkového poblouznění bude litovat bez ohledu na následky, ale, div divoucí, neudělala to. A hledač šel po ní, ne...! Vynořila se před ní hora možností, jistot, a už jí nebylo do smíchu. Místo toho si olízla rty.

„Jak...? Jak můžu obnovit naše přátelství?“ Stejně to nikdy ani žádné přátelství nebylo, jenom známost, jenže teď už bylo pozdě se opravovat. „Říkal jsi, že byla povýšena mezi urozené. Nabídka musí přijít od ní.“ Strach jí dodal odvahu. A zpanikařila, stejně jako u Falme. „Proč potřebuješ, abych dělala naslouchače? Můžeš ji vzít k výslechu, kdykoliv se ti jen zlíbí.“ Kousla se do tváře, aby se umlčela. Světlo, nic na světě nechtěla méně. Hledači byli tajnou rukou císařovny, kéž žije věčně. Císařovniným jménem mohli vyslýchat dokonce i Suroth nebo samotnou Tuon. Pravda, zemřeli by strašnou smrtí, kdyby se ukázalo, že se zmýlili, ale s Egeanin to bylo jen malé riziko. Byla jen níže urozená. Kdyby vyslechli Egeanin...

K jejímu zděšení, místo aby jí rovnou řekl, ať poslouchá, tam seděl a prohlížel si ji. „Vysvětlím ti pár věcí,“ pravil, a to byl ještě větší šok. Hledači nikdy nic nevysvětlovali, jak slyšela. „Mně ani císařovně nejsi k ničemu, pokud nepřežiješ, a ty nepřežiješ, pokud nepochopíš, čemu budeš čelit. Jestli někomu prozradíš jediné slovo z toho, co ti řeknu, bude se ti zdát o Věži krkavců jako o příjemném místě ve srovnání s tím, kam se dostaneš. Poslouchej a uč se. Egeanin byla poslána do Tanchika před tím, než nám město padlo do rukou, a mezi jiným měla pomáhat hledat sul’dam, které zůstaly ve Falme. Kupodivu žádné nenašla, na rozdíl od ostatních, jako byli ti, kteří pomohli s návratem tobě. Egeanin místo toho zavraždila sul’dam, které našla. Já sám jí to obvinění předložil, a ona ho nepopřela. Dokonce se ani nerozzlobila, nebyla ani pobouřená. Stejně špatné je, že se potají radila s Aes Sedai.“ To jméno vyslovil bezvýrazně, ne s obvyklým znechucením, ale spíš jako obvinění. „Když odjela z Tanchika, cestovala na lodi, jíž velel muž jménem Bayle Domon. Ten se bránil našemu vstupu na palubu a byl z něj učiněn majetek. Ona ho koupila a okamžitě z něj udělala só’džin, takže je jasné, že je pro ni nějak důležitý. Zajímavé je, že právě toho muže ve Falme předvedla před vznešeného pána Turaka. Domon vzbudil zájem vznešeného pána do té míry, že si ho často zval a hovořil s ním.“ Zaškaredil se. „Nemáš víno? Nebo pálenku?“

Bethamin sebou trhla. „Myslím, že Iona má láhev místní pálenky. Je to silné pití...“

Stejně jí přikázal, aby mu nalila, a ona honem poslechla. Chtěla, aby mluvil dál, cokoliv, aby odložila nevyhnutelné. Zcela jistě věděla, že Egeanin sul’dam nezabíjela, ale její důkaz by ji odsoudil k trpkému osudu Renny a Sety. Kdyby měla štěstí. Pokud tento hledač viděl svou službu císařovně ve stejném světle jako Suroth. Zadíval se do cínového pohárku a kroužil tmavou jablkovicí, než se posadí.

„Vznešený pán Turak byl velký muž,“ zamumlal. „Možná jeden z největších, jaké říše viděla. Škoda že se ho jeho só’džin rozhodli následovat i ve smrti. Bylo to od nich úctyhodné, ale teď není možné zjistit, zda byl Domon mezi těmi, kteří vznešeného pána zavraždili.“ Bethamin sebou trhla. Urození samozřejmě občas umírali rukama jiných, ale slovo vražda nebylo nikdy vysloveno. Hledač pokračoval, stále hledě do pohárku, aniž se napil. „Vznešený pán mi přikázal sledovat Suroth. Měl jisté podezření, že znamená nebezpečí pro říši. Jeho vlastní slova. A s jeho smrtí se jí podařilo ujmout se velení Předběžníků. Nemám důkaz, že jeho smrt nařídila, ale hodně věcí na to ukazuje. Suroth přivedla do Falme jednu damane, mladou ženu, která bývala Aes Sedai,“ to jméno opět vyslovil bezvýrazně a tvrdě, „a která nějak unikla právě v den, kdy Turak zemřel. Suroth také měla ve své družině jednu damane, která kdysi bývala Aes Sedai. Nikdy ji neviděli bez obojku, ale...“ Pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. Bethamin vytřeštila oči. Kdo by sundal obojek damane? Dobře vycvičená damane byla potěšením a radostí, ale stejně dobře by mohl někdo vypustit opilého grolma! „Zdá se velmi pravděpodobné, že měla mezi svým majetkem ukrytou i jednu marath’damane,“ pokračoval nevzrušeně, jako by nevykládal seznam zločinů stojících těsně pod zradou. „Jsem přesvědčen, že Suroth vydala rozkaz, aby sul’dam, jimž se podaří dostat do Tanchika, byly zabity, možná proto, aby zakryla Egeaniny schůzky s Aes Sedai. Vy sul’dam vždycky poznáte marath’damane od podívání, že ano?“

Náhle vzhlédl a jí se nějak podařilo do těch jeho mrazivých očí usmát. Tvář měl jako každý druhý, ale ty oči... Byla ráda, že sedí. Kolena se jí tolik třásla, až ji překvapilo, že to není vidět na sukních. „Obávám se, že to není tak snadné.“ Skoro se jí podařilo mluvit klidně. „Určitě víš dost, abys mohl obvinit Suroth z v-v-vraždy vznešeného pána Turaka.“ Kdyby zatkl Suroth, nebylo by třeba do toho zaplést ji nebo Egeanin.

„Turak byl velký muž, ale já sloužím císařovně, kéž žije věčně, a skrze ni říši.“ Jedním douškem vypil pálenku a výraz mu ztvrdl. „Turakova smrt je jako prach vedle nebezpečí, jež hrozí říši. Aes Sedai z těchto zemí chtějí získat v říši moc, chtějí, aby se vrátily časy chaosu a vraždění, kdy žádný člověk nemohl večer zavřít oči s jistotou, že se ráno zase probudí, a napomáhá jim jedovatý had zrady uvnitř. Suroth možná ani není hlavou toho hada. Kvůli císařovně se neodvažuji ji zatknout, dokud nedokážu zabít celého hada. Egeanin je spojením, které teď mohu sledovat k tomu hadovi, a ty jsi spojením na Egeanin. Takže s ní obnovíš přátelství, ať to stojí, co to stojí. Rozumíš?“

„Rozumím a poslechnu.“ Hlas se jí třásl, ale co mohla říci jiného? Světlo ji chraň, co jiného mohla říci?

21

Otázka majetku

Egeanin ležela na zádech v posteli, ruce zvednuté, dlaně otočené ke stropu a prsty roztažené. Světle modré sukně jí tvořily vějíř přes nohy, a ona se snažila ležet nehybně, aby nepomačkala plisování. Podle toho, jak šaty omezovaly pohyb, je musel vymyslet Temný pán. Ležela tu a prohlížela si nehty, příliš dlouhé, aby mohla přiložit ruku k dílu a nezlomit aspoň polovinu nehtů. Ne že by posledních několik let tahala lana osobně, ale vždycky byla připravená, kdyby to bylo potřeba.

„...naprostá hloupost!“ vrčel Bayle a šťoural do polen hořících v cihlovém krbu. „Ať se picnu, Mořský orel dokáže plout rychle jako vítr, je rychlejší než všechny seanchanský lodě. Ale taky budou bouřky a...“ Poslouchala jenom na půl ucha, zjistila jen, že přestal remcat kvůli pokoji a pustil se do starého sporu. Komnata s tmavým deštěním nebyla u Tulačky nejlepší, ani zdaleka ne, ale odpovídala jeho požadavkům s výjimkou výhledu. Obě okna vedla na dvůr u stájí. Kapitán zelených odpovídal hodností praporovému generálovi, ale na tomto místě byla většina těch s nižší hodností pobočníky nebo tajemníky starších důstojníků Vždy vítězného vojska. V armádě, stejně jako na moři, být urozený moc neznamenalo, pokud člověk nebyl vysoce urozený.

Lak na malíčcích v barvě mořské zeleně se třpytil. Vždycky doufala, že povýší, nakonec možná až na kapitána zlatých, velitele flotily, jako kdysi její matka. Jako malá dokonce snila o tom, že bude jmenována rukou císařovny na moři, právě jako její matka, a bude stát po levé ruce Křišťálového trůnu, só’džin samotné císařovny, kéž žije věčně. Mladé dívky mívají hloupé sny. A ona musela přiznat, že jakmile byla vybrána mezi Předběžníky, zvážila možnost, že obdrží nové jméno. Rozhodně v to nedoufala – tím by se příliš vyvyšovala – ale každý věděl, že získání ukradených zemí bude znamenat nové přírůstky mezi urozené. Nyní byla kapitánem zelených, o deset let dřív, než v to doufala, a stála na svazích té příkré hory, která se zvedala skrze mraky k úplnému vrcholu, jímž byla císařovna, kéž žije věčně.

Pochybovala však, že by dostala velení jediné velkolodi, natož eskadry. Suroth tvrdila, že její příběh přijala, ale pokud ano, proč ji nechala sedět v Cantorinu? Proč, když konečně dorazily rozkazy, se měla hlásit tady a ne na lodi? Pochopitelně byl volný jen určitý počet lodí, dokonce i pro kapitána zelených. Mohlo to být tím. Mohla být dokonce vybrána pro postavení poblíž Suroth, i když její rozkazy říkaly, že se má co nejdříve dostavit do Ebú Daru a vyčkat na další rozkazy. Možná. Vysoce urození mohli mluvit k níže postaveným bez zásahu hlasu, ale Egeanin měla dojem, že na ni Suroth zapomněla, jakmile ji propustila poté, co přijala svou odměnu. Což také mohlo znamenat, že Suroth má podezření. Tyto argumenty běhaly v kruzích. V každém případě mohla žít o mořské vodě, kdyby ten hledač někomu sdělil svoje podezření. Víc neměl, jinak by už křičela v žaláři, ale pokud byl také ve městě, určitě ji sledoval a čekal na její uklouznutí. Nyní nesměl prolít ani jedinou kapku její krve, ale hledači měli zkušenosti a takovou drobnost dokázali přejít. Ale dokud zůstane jen u pozorování, mohl ji sledovat, dokud se mu oči nesvraští. Opět měla pod nohama pevnou palubu a odteď si bude dávat moc dobrý pozor, kam šlápne. Kapitán zlatých už možná byl mimo dosah, ale odejít do výslužby jako kapitán zelených bylo čestné.

„No?“ chtěl vědět Bayle. „Tak co s tím?"

Byl velký, flegmatický a silný, přesně ten druh muže, který se jí vždycky líbil, stál u postele jen v košili a s rukama v bok se na ni mračil. Takhle by se só’džin neměl dívat na svou paní. S povzdechem si položila ruce na břicho. Bayle se prostě odmítal naučit, jak se má só’džin chovat. Všechno to bral jako vtip nebo hru, jako by nic z toho nebylo skutečné. Občas dokonce tvrdil, že chce být jejím hlasem, i když mu pořád vysvětlovala, že ona není vysoce urozená. Kdysi ho nechala zpráskat a on pak odmítal spát v její posteli, dokud se neomluvila. Neomluvila!

Rychle si prošla to, o čem mluvil. Ano, pořád tytéž argumenty. Nic nového. Posadila se a odpočítávala mu na prstech. Dělala to tak často, že se na to ani nemusela soustředit. „Kdyby ses pokusil utéct, damane na druhé lodi by ti zpřelámaly stěžně jako třísky. Nezastavili tě náhodou, Bayle, a ty to víš. Už při prvním zavolání chtěli vědět, jestli jsi Mořský orel. Tím, že jsem tě otočila proti větru a ohlásila, že plujeme do Cantorinu s darem pro císařovnu, kéž žije věčně, jsem jejich podezření odvrátila. Cokoliv jiného – cokoliv! – a skončili bychom v řetězech v podpalubí, a jakmile bychom se dostali do Cantorinu, prodali by nás. Pochybuju, že bychom měli takové štěstí, aby nás místo toho předali katovi.“ Zvedla palec. „A nakonec, kdybys zůstal klidný, jak jsem ti říkala, nemusel jsi skončit v dražbě. Stál jsi mě hodně!“ Několik dalších žen v Cantorinu mělo očividně stejný vkus. Přehnaně nabídku vyhnaly.

Jak už byl umíněný, zamračil se a podrážděně se škrábal v krátkém vousu. „Pořád říkám, že jsme to všechno měli hodit přes palubu,“ zamumlal. „Ten hledač neměl žádný důkaz, že jsem to měl na palubě."

„Hledači nepotřebují žádné důkazy,“ řekla a posměšně napodobila jeho přízvuk. „Hledači hledají důkazy a hledání bývá bolestné.“ Jestliže už přicházel s tím, co už sám dávno uznal, možná se konečně blížili ke konci celé věci. „V každém případě, Bayle, už jsi sám přiznal, že nijak neuškodí, když Suroth dostane ten obojek a náramky. Nedají se mu nasadit, dokud se někdo nedostane dost blízko, a já neslyšela, že by to někdo dokázal.“ Nedodala, že by na tom nezáleželo, i kdyby to někdo dokázal. Bayle moc neznal ani ty verze Proroctví, které měli na této straně Světového moře, ale umíněně trval na tom, že ani v jedné nestojí, že by měl Drak Znovuzrozený pokleknout před Křišťálovým trůnem. Možná bude nutné vybavit ho tímto mužským a’damem, ale Bayle to neuvidí. „Co se stalo, stalo se, Bayle. Bude-li na nás svítit Světlo, budeme ve službě říši žít dlouho. A teď, říkal jsi, že tohle město znáš. Co je tu k vidění, co se tu dá dělat?“

„Pořád se tu něco slaví,“ přiznával neochotně. Nerad se vzdával svých argumentů, jakkoliv to bylo marné. „Některý oslavy by se ti mohly líbit. Některý asi ne, řekl bych. Jsi dost... vybíravá.“ Co tím myslel? Náhle se zazubil. „Mohli bychom najít nějakou moudrou ženu. Ty tady poslouchají manželské přísahy.“ Přejel si po vyholené polovině lebky a vyvrátil oči nahoru, jako kdyby se snažil na to místo dohlédnout. „Ovšem pokud si vzpomínám na lekci o ‚právech a výsadách‘ mýho postavení, kterou jsi mi dala, tak só’džin se můžou brát jen mezi sebou, takže mě nejdřív musíš osvobodit. Ať se picnu, zatím nemáš ani kousek z toho slíbenýho panství. Mohl bych se znovu pustit do svýho starýho obchodování a panství budeš mít hned.“

Spadla jí brada. Tohle bylo něco nového. Velice velmi nového. Vždycky se pyšnila tím, že je chladnokrevná. K velení se pozvedla skrze své schopnosti a odvahu, byla veteránem z mnoha námořních bitev, bouří a ztroskotání. A právě v této chvíli se cítila jako pulec na své první plavbě, shlížející z vrcholku stěžně, vyděšený a se závratí, kdy se kolem něj točí celý svět a pád do moře mu připadá nevyhnutelný.

„Není to tak snadné,“ namítla a vyskočila, takže musel couvnout. Pravda Světla, jak nesnášela, když jí došel dech! „Propuštění na svobodu vyžaduje, abych ti jako svobodnému muži opatřila živobytí, abych zařídila, že se dokážeš o sebe postarat.“ Světlo! Slova se z ní jenom hrnula, což bylo stejně zlé, jako když mluvila udýchaně. Představila si, jak stojí na palubě. Pomohlo to, trochu. „V tvém případě by to asi znamenalo koupit ti loď,“ pokračovala a konečně mluvila klidněji, „a jak jsi mi připomněl, zatím nemám žádné statky. Kromě toho ti nemůžu dovolit vrátit se k pašování a ty to víš.“ To byla prostá pravda a zbytek vlastně nebyl lež. Za léta na moři dost vydělávala, a i když zlato, jež vlastnila, bylo pro jednoho z urozených jen paběrkem, mohla by za ně koupit loď, pokud by nechtěl přímo velkoloď, a ve skutečnosti nepopřela, že by si ji nemohla dovolit.

Rozpřáhl ruce, další věc, již neměl dělat, a ona se mu po chvíli opřela o rameno a nechala se obejmout. „Bude to v pořádku, holka,“ zamumlal laskavě. „Určitě se to spraví.“

„Nesmíš mi říkat ‚holka‘, Bayle,“ napomenula ho a přes jeho rameno se dívala do ohně. Nějak nemohla zaostřit zrak. Než opustila Tanchiko, rozhodla se za něj vdát. Bylo to jedno z těch bleskových rozhodnutí, jež jí vysloužila její pověst. Možná byl pašerák, ale to mu mohla zarazit, a byl odhodlaný, silný a inteligentní a námořník k tomu. To poslední pro ni vždycky bylo důležité. Akorát že neznala jeho zvyky. Na některých místech v říši žádali o sňatek muži a byli ve skutečnosti uraženi, pokud žena něco jen naznačila. A ona ani nevěděla, jak muže upoutat. Těch několik jejích milenců mělo stejnou hodnost, byli to muži, k nimž mohla přistoupit otevřeně a pak se s nimi v klidu rozloučit, když byl jeden nebo druhý odvelen na jinou loď či povýšen. A teď to byl só’džin. Na spaní s vlastním só’džin nebylo pochopitelně nic špatného, pokud se tím člověk neholedbal. V nohách postele si jako obvykle rozložil rohož, i když na ní nikdy nespal. Ale osvobodit só’džin, zbavit ho jeho práv a výsad, nad nimiž Bayle tolik ohrnoval nost, bylo vrcholem krutosti. Ne, lhala, když se tomu vyhýbala, a ještě horší bylo, že lhala sama sobě. Z celého srdce se chtěla vdát za Bayleho Domona. A byla si hořce nejistá, jestli se dokáže vdát za na svobodu propuštěný majetek.

„Jak má paní přikazuje, tak se stane,“ pronesl v bezstarostném výsměchu formálnosti.

Praštila ho do žeber. Ne tvrdě. Jen natolik, aby zachrčel. Musel se poučit! Už se nechtěla kochat Ebú Darem. Jenom chtěla zůstat, kde je, v Bayleho náručí, aniž by musela o něčem rozhodovat, zůstat tam, kde byli, navěky.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře a ona ho odstrčila. Věděl aspoň to, že se nemá vzpírat. Zatímco si oblékal kabát, ona si roztřásla plisování a pokusila se šaty uhladit, jak si je pomačkala, když si v nich lehla. A zřejmě si je pomačkala dost, i když ležela úplně nehybně. To zaklepání mohlo znamenat předvolání před Suroth nebo komornou, jež se přicházela přesvědčit, zda něco nepotřebuje, ale ať to byl kdokoliv, nechtěla, aby ji viděl ve stavu, jako by se válela po palubě.

Vzdala se zbytečné námahy a čekala, dokud se Bayle nedopne. Pak zaujal polohu, již považoval za vhodnou pro só’džin – jako kapitán na zadní nástavbě, připravený křičet rozkazy, pomyslela si a povzdechla si – a pak štěkla: „Dále!“ Ženu, která otevřela dveře, očekávala ze všeho nejméně.

Bethamin si ji váhavě prohlédla, než vběhla dovnitř a tiše za sebou zavřela dveře, zhluboka se nadechla, klekla si a škrobeně se narovnala. Její tmavomodré šaty s blesky v červených štítcích vypadaly čerstvě vyprané a vyžehlené. Ostrý protiklad k jejímu vlastnímu pomačkanému vzhledu Egeanin podráždil. „Má paní,“ začala Bethamin nejistě a polkla. „Má paní, prosím, abych si s tebou směla promluvit.“ Pohlédla na Bayleho a olízla si rty. „V soukromí, zlíbí-li se ti, má paní.“

Když Egeanin viděla tuto ženu naposledy, byla v jednom sklepě v Tanchiku a ona jí sundala a’dam z krku a řekla jí, ať si jde. To by stačilo na vydírání, i kdyby byla vysoce urozená! Bezpochyby by obvinění znělo stejně jako osvobození damane. Zrada. Až na to, že to Bethamin nemohla vyjevit, aniž by zároveň neodsoudila sebe.

„Může slyšet všechno, co řekneš, Bethamin,“ opáčila klidně. Pohybovala se v mělkých vodách a nebylo tu místo na nic jiného než klid. „Co chceš?“

Bethamin se přesunula na kolenou a znovu si olízla rty. Pak se z ní začala slova jen hrnout. „Přišel za mnou jeden hledač a přikázal mi pokračovat v našem... v naší známosti a hlásit mu, co děláš.“ Snad aby přestala blekotat, kousla se do spodního rtu a zírala na Egeanin. V tmavých očích měla zoufalý a prosebný výraz, stejně jako v tom sklepě tenkrát.

Egeanin její pohled chladně opětovala. Mělké vody a nečekaný závan větru. Ty podivné rozkazy ohledně Ebú Daru se najednou vysvětlily. Nepotřebovala popis, aby věděla, že to byl stejný muž. Nemusela se ptát, aby věděla, proč Bethamin páchá zradu, když zrazuje hledače. Kdyby došel k závěru, že jeho podezření je dost opodstatněné, aby ji předvedl k výslechu, Egeanin by mu nakonec řekla všechno, co věděla, včetně toho o jistém sklepě, a Bethamin by měla brzy znovu na krku a’dam. Její jedinou nadějí bylo, že Egeanin pomůže se mu vyhnout.

„Vstaň,“ vyzvala ji. „Posaď se.“ Naštěstí tady byla dvě křesla, i když ani jedno nevypadalo příliš pohodlně. „Bayle, myslím, že v té láhvi na příborníku je pálenka.“

Bethamin byla tak roztřesená, že jí Egeanin musela do křesla pomoci. Bayle přinesl dva tepané stříbrné poháry s trochou pálenky a vzpomněl si, že se má uklonit a první podat Egeanin, ale když se vracel k příborníku, všimla si, že si nalil také. Stál tam, s pohárem v ruce, a pozoroval je, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Bethamin na něj jen kulila oči.

„Myslíš si, že ses ocitla nad narážecím kůlem,“ řekla Egeanin a sul’dam sebou trhla a poděšeným pohledem se k Egeanin vrátila. „Mýlíš se, Bethamin. Jediný skutečný zločin, který jsem spáchala, byl ten, že jsem tě osvobodila.“ Nebyla to tak docela pravda, ale nakonec vložila mužský a’dam Suroth do rukou sama. A mluvit s Aes Sedai nebyl zločin. Hledač mohl mít podezření – v Tanchiku se snažil poslouchat za dveřmi – ale ona nebyla sul’dam, pověřená chytáním marath’damane. Přinejhorším to znamenalo napomenutí. „Dokud se nedozví o tomhle, nemá důvod mě zatýkat. Jestli chce vědět, co říkám, nebo cokoliv, co se mě týká, řekni mu to. Jenom si pamatuj, že jestli se rozhodne mě zatknout, předhodím mu tebe.“ Ta připomínka ji mohla uchránit jen před tím, kdyby si Bethamin najednou začala myslet, že pro sebe vidí bezpečnou cestu ven, když obětuje ji. „A nebude mě ani muset nutit.“

K jejímu překvapení se sul’dam hystericky rozchechtala. Až se Egeanin předklonila a vrazila jí facku.

Bethamin si mrzutě třela tvář, když říkala: „On ví skoro všechno kromě toho, co se stalo v tom sklepě, má paní.“ A začala popisovat fantastickou síť zrady, spojující Egeanin, Bayleho a Suroth a možná i samotnou Tuon s Aes Sedai a marath’damane a damane, jež bývaly Aes Sedai.

Bethamin brzy v panice přeskakovala od jednoho neuvěřitelného obvinění k druhému, a Egeanin brzy začala popíjet pálenku. Jen upíjela. Byla klidná. Ovládala se. Byla... Tohle bylo ještě horší než mělčina. Plula u závětrného břehu a sám Oslepitel se vezl v té vichřici a přicházel jí ukrást oči. Bayle chvíli poslouchal a vyvaloval oči stále víc a pak jedním douškem vypil celý pohár tmavé tekutiny. Ulevilo se jí, když ho viděla tak vyděšeného, a cítila se provinile, že se jí ulevilo. Nevěřila, že je vrah. Kromě toho uměl používat ruce, ale s mečem to zvládal jenom průměrně. Se zbraní nebo s holýma rukama, vznešený pán Turak by Bayleho vykuchal jako kapra. Jediným důvodem, proč to vůbec zvažovala, bylo, že v Tanchiku byl se dvěma Aes Sedai. Celá ta věc byl holý nesmysl. Musel být! Ty dvě Aes Sedai nebyly součástí žádného spiknutí, byla to jen náhoda. Pravda Světla, byly to ještě skoro holky a skoro nevinné, příliš měkkosrdcaté, aby daly na její radu, že mají hledači podříznout krk, pokud to půjde. Škoda. Ony jí ten mužský a’dam předaly. Na páteři se jí začal tvořit led. Kdyby hledač zjistil, že se a’damu chtěla zbavit tak, jak ty Aes Sedai navrhovaly, kdyby to někdo zjistil, byla by odsouzena za zradu, jako kdyby se jí podařilo ho hodit do hlubiny. A nejsi vinná? tázala se sama sebe. Temný jí přicházel ukrást oči.

Bethamin se po tvářích koulely slzy a pohár si tiskla k prsům. Třásla se jako osika a zírala na Egeanin, nebo možná na něco za ní. Něco strašného. Oheň místnost ještě příliš nevyhřál, ale Bethamin se na čele perlil pot. „...a jestli zjistí to o Renně a Setě,“ blekotala, „bude to vědět jistě! Přijde si pro mě a pro ostatní sul’dam! Musíš ho zarazit! Jestli mě zatkne, sdělím mu tvoje jméno! Udělám to!“ Náhle do sebe obrátila pohár a hltala obsah, až se málem dávila, a pak ho natáhla k Baylemu, aby jí dolil. Ten se nepohnul. Vypadal jako praštěný palicí.

„Kdo jsou Renna a Seta?“ zeptala se Egeanin. Byla stejně vyděšená jako sul’dam, ale jako vždycky si udržovala jako útes tvrdý výraz. „Co o nich může hledač zjistit?“ Bethamin odvrátila oči, odmítala se na ni podívat, a Egeanin to náhle došlo. „Ony jsou sul’dam, že, Bethamin? A taky skončily v obojku, jako ty.“

„Slouží Suroth,“ fňukala ta žena. „Ale nikdy jim nebude dovoleno se spojit. Suroth to ví.“

Egeanin si unaveně přetřela oči. Nakonec to možná opravdu bylo spiknutí. Nebo možná Suroth skrývala ty dvě, aby chránila říši. Zpráva, že sul’dam jsou ženy, jež se mohou naučit usměrňovat, by mohla říší pořádně otřást. Rozhodně otřásla jí. Bethamin neosvobodila z povinnosti. V Tanchiku se změnilo tolik věcí. Už nevěřila, že každá žena, která dokáže usměrňovat, si zaslouží být na obojku. Zločinkyně určitě, a možná ty, které odmítnou složit přísahu Křišťálovému trůnu, a... Nevěděla. Kdysi byl její život tvořen jako skála pevnými jistotami, jako kdyby jej vedly hvězdy, které nikdy nezklamou. Chtěla svůj starý život zpátky. Chtěla aspoň pár jistot.

„Myslela jsem,“ začala Bethamin. Jestli si nepřestane pořád lízat rty, žádné jí nezbydou. „Má paní, kdyby ten hledač... měl nehodu... to nebezpečí by možná pominulo s ním.“ Světlo, ta ženská věřila, že existuje spiknutí proti Křišťálovému trůnu, a byla ochotná to nechat plavat, aby si zachránila kůži!

Egeanin vstala a sul’dam neměla jinou volbu než ji následovat. „Promyslím si to, Bethamin. Budeš mne navštěvovat každý den, kdy budeš mít volno. Rozumíš? Nebudeš dělat nic než své povinnosti a to, co ti řeknu.“ Bethamin pochopila. Tolik se jí ulevilo, že nebezpečí vyřídí někdo jiný, že znovu poklekla a políbila Egeanin ruku.

Egeanin ji málem doslova vypakovala z místnosti, zavřela za ní dveře a hodila pohár do krbu. Ten narazil do cihel, odrazil se a skulil na kobereček před krbem. Udělal se na něm zub. Jako kdyby ji opustily síly. Hledač spletl měsíční paprsky a náhodné okolnosti do dusivé oprátky. Pokud z ní neudělají majetek. Při té představě se zachvěla. Ať udělala cokoliv, ten hledač ji měl v hrsti.

„Můžu ho zabít.“ Bayle zaťal ruce v pěst. „Jak si vzpomínám, je to takovej hubeňour. Je zvyklej, že ho každej na slovo poslechne. Nebude čekat, že mu někdo zlomí vaz.“

„Nenajdeš ho, Bayle. Nesejde se s ní dvakrát na stejném místě, a i kdybys ji dnem i nocí sledoval, mohl by být v převleku. A nemůžeš zabít každého muže, který s ní promluví.“

Narovnala se, došla ke stolu, kde měla psací soupravu, a otevřela víko. Byly na ní vyřezávané vlny a uvnitř skleněný a stříbrný kalamář a stříbrná nádobka na písek. Věnovala jí ji matka, když dostala první velení. Úhledně naskládané listy kvalitního papíru byly ozdobeny její nově propůjčenou pečetí, mečem a opletenou kotvou. „Napíšu ti propouštěcí papíry,“ prohlásila a namočila stříbrné pero, „a dám ti dost peněz, aby sis mohl zaplatit cestu.“ Pero klouzalo po papíru. Vždycky uměla dobře psát. Zápisy v lodním deníku musely být čitelné. „Obávám se, že na koupi lodě to stačit nebude, ale víc ti dát nemůžu. Odjedeš na první vhodné lodi. Ohol si i zbytek vlasů, pak bys neměl mít problémy. Pořád je to šok, vidět holohlavé muže bez paruky, ale zatím nikdo –“ Vykulila očí, když jí Bayle vytrhl papír zpod pera.

„Když mě osvobodíš, tak mi nebudeš moct dávat rozkazy,“ podotkl. „Kromě toho musíš zajistit, že se o sebe dokážu postarat, až mě osvobodíš.“ Strčil list do ohně a díval se, jak černá a kroutí se. „Loď, říkala jsi, a já chci, abys slovo dodržela.“

„Poslouchej dobře,“ pronesla svým nejlepším velitelským hlasem, avšak na něj to žádný dojem neudělalo. Muselo to být těmi prokletými šaty.

„Potřebuješ posádku,“ skočil jí do řeči, „a já ti ji můžu najít, i tady.“

„A k čemu mi bude posádka? Nemám loď. A i kdybych ji měla, kam bych mohla odplout, aby mě ten hledač nenašel?"

Bayle pokrčil rameny, jako by to nebylo důležité. „Nejdřív posádku. Poznal jsem toho mládence v kuchyni, toho s holkou na klíně. Přestaň se šklebit. Trocha líbání ještě nikomu neuškodila.“

Narovnala se, připravena ho rázně odkázat do patřičných mezí. Přece se mračila, nešklebila se, a ti dva se na veřejnosti osahávali jako zvířata, a on byl její majetek! Nesměl s ní takhle mluvit!

„Jmenuje se Mat Cauthon,“ pokračoval Bayle, třebaže ona otevřela pusu. „Podle šatů se dostal do světa a hodně toho viděl. Když jsem ho viděl poprvý, měl na sobě venkovskej kabátek, co mu z něj ještě čouhala sláma, a utekl trollokům na místě, kterýho se bojej dokonce i trolloci. Naposledy hořela polovina Bílýho Mostu a jeho a jeho kamarády se snažil zabít jeden myrddraal. Já sám to neviděl, ale klidně tomu věřím. Každej, kdo dokáže přežít trolloky a myrddraala, podle mě za něco stojí. Zvlášť teď.“

„Jednou,“ zavrčela, „se budu muset na ty trolloky a myrddraaly, o kterých pořád mluvíš, podívat.“ Ti tvorové nemohli být ani z poloviny tak děsiví, jak je popisoval.

Zazubil se a potřásl hlavou. Věděl, co si o těch takzvaných zplozencích Stínu myslí. „A ještě lepší je, že mladej pán Cauthon měl na mý lodi společníky. Taky dobrý chlapy. Jednoho určitě znáš. Toma Merrilina.“

Egeanin zadržela dech. Merrilin byl velice chytrý stařík. Nebezpečný stařík. A byl s těmi dvěma Aes Sedai, když poznala Bayleho. „Bayle, je tady nějaké spiknutí? Řekni mi to. Prosím.“ Nikdo neprosil majetek, dokonce ani só’džin. Ne, pokud něco nutně nepotřeboval.

Znovu potřásl hlavou, opřel se o krbovou římsu a zamračil se do plamenů. „Aes Sedai pletichaří tak, jako ryby plavou. Dokážou něco upytlíkovat se Suroth, ale otázka je, jestli ona dokáže to něco upytlíkovat s nima. Viděl jsem, jak se dívá na damane, jako by to byli vořeši plný blech a nakažlivejch chorob. Dokázala by vůbec promluvit s Aes Sedai?“ Vzhlédl a v očích měl upřímný výraz, nic neskrýval. „Tohle je pravda. Na hrob mý báby, o žádným spiknutí nic nevím. Ale i kdybych věděl o deseti, nedovolil bych, aby ti ten hledač nebo kdokoliv jinej ublížil, ať to stojí, co to stojí.“ Něco takového mohl věrný só’džin říct. No, žádný só’džin, o kterém kdy slyšela, by nebyl tak otevřený, ale pocity byly stejné. Jenže ona věděla, že to tak nemyslel, že by takhle nikdy neuvažoval.

„Děkuju, Bayle.“ Vyrovnaný tón byl pro velení nutný, ale ona byla hrdá, že se i tváři vyrovnaně. „Najdi toho pana Cauthona a Toma Merrilina, jestli to půjde. Třeba se dá něco podniknout.“

Než odešel, zapomněl se poklonit, ale ji ani nenapadlo mu za to vynadat. A nechtěla ani, aby ji dostal hledač. Bylo třeba ho za každou cenu zastavit. K tomuto rozhodnutí došla, než osvobodila Bethamin. Nalila si prohnutý pohár po okraj. Hodlala se opít do němoty, ale místo toho tam jen seděla a hleděla do tmavé tekutiny. Za každou cenu. Světlo, není o nic lepší než Bethamin! Ale to na věci nic nezměnilo. Za každou cenu.

22

Z čista jasna

Amhařin trh byl jedním ze tří jarmarků ve Far Maddingu, kde směli obchodovat cizinci, ale přes své jméno obrovské náměstí nevypadalo na tržnici, nebyly tu žádné stánky, nikde nebylo vyložené zboží. Řídkým davem, jaký byl vidět v každém větším městě, projíždělo pár jezdců a hrstka uzavřených nosítek, nesených nosiči v jasně barevné livreji. Většina lidí byla zabalená do plášťů, protože od jezera, jež obklopovalo město, vál studený vítr a byla taková zima, že spěchali kvůli ní, ne že by měli na práci něco zvlášť naléhavého. Kolem náměstí, stejně jako na druhých dvou Cizineckých trzích ve městě, se tlačily vysoké kamenné domy bankéřů vedle kamenných hostinců s břidlicovými střechami, kde přebývali cizí kupci, a kamennými sklady, kde uskladňovali všechno své zboží, a mezi tím byly kamenné stáje a kamenné zídky dvorů, kde stály povozy. Far Madding byl městem kamenných zdí a břidlicových střech. V této roční době byly hostince jen ze čtvrtiny plné, pokud vůbec, a skladiště a dvory ještě prázdnější. Na jaře se obchod oživí a kupci budou platit trojnásobek za každé volné místečko.

Na kulatém mramorovém podstavci uprostřed náměstí stála socha Savion Amhary, dva sáhy vysoká a pyšná, v mramorovém, kožišinou podšitém rouše, se složitými mramorovými řetězy úřadu kolem krku. Mramorovou tvář měla přísnou, na hlavě mramorový diadém první radní a v ruce pevně svírala jílec mramorového meče, špičkou opřeného mezi špičkami střevíců, a levou ruku měla zdviženou a mramorovým prstem varovně ukazovala na Tearskou bránu asi tři čtvrtě míle daleko. Far Madding byl závislý na kupcích z Tearu, Illianu a Caemlynu, ale velkorada se měla vždy na pozoru před cizinci a jejich zkaženými cizokrajnými způsoby. Jeden člen uliční gardy, s ocelovou přilbou a v koženém kabátě pošitém překrývajícími se kovovými destičkami, se zlatou rukou na levém rameni, stál pod sochou a dlouhým bidlem plašil šedé, černokřídlé holuby. Savion Amhara byla jednou ze tří nejuctívanějších žen v historii Far Maddingu, i když žádná z nich nebyla známá za jezerem kolem města. O dvou mužích z tohoto města byla zmínka v každé historii na světě, třebaže když se jeden z nich narodil, jmenovalo se to tu Aren Mador, a Fel Moreina, když se narodil druhý, jenomže Far Madding dělal, co uměl, aby na Raolina Zhoubce Temného a Yuriana Kamenný luk zapomněl. Ve skutečnosti byli tito dva muži důvodem, proč byl teď ve Far Maddingu Rand.

Když procházel přes Amharu, několik lidí se po něm podívalo, ale jen zběžně. Na první pohled bylo jasné, že je z daleka, jak měl modré oči a vlasy až po ramena. Zdejší muži je nosili až do pasu a stažené do culíku nebo sepjaté sponou. Ale jeho prosté hnědé šaty byly celkem obyčejné, něco takového by si na sebe vzal středně úspěšný obchodník, a nebyl tady jediný bez pláště, i když vál vítr. Většina ostatních byli Kandořané s rozdělenou bradkou či Afarellané s copánky a zvonečky či Saldejci s orlími nosy, muži i ženy, jimž toto počasí připadalo mírné ve srovnání s hraniční zimou, ale nic na něm nehlásalo, že by také nemohl být z Hraničních států. On prostě odmítal nechat se ovlivnit zimou, nevšímal si jí jako bzučící mouchy. Plášť by mu mohl překážet, kdyby našel příležitost jednat.

Pro jednou dokonce ani jeho výška nepřitahovala pozornost. Ve Far Maddingu bylo hodně vysokých mužů, pár z nich i domorodců. Manel Rochaid sám byl jen o dlaň menší než Rand, pokud vůbec. Rand se držel kus za ním, pouštěl před sebe lidi i nosítka a občas svou kořist i ztrácel z dohledu. S vlasy obarvenými načerno bylinkami, které mu poskytla Nyneiva, pochyboval, že by si ho odpadlý asha’man všiml, i kdyby se otočil. A on si zase nedělal starosti s tím, že by Rochaida ztratil. Většina místních nosila matné barvy s jasnější výšivkou na prsou a na ramenech a ti bohatší případně sponu ve vlasech s drahokamy, a cizí kupci dávali přednost střízlivějšímu oděvu, aby nevypadali příliš majetně, a jejich stráže a vozkové se balili v drsných vlňácích. Rochaidův jasně rudý hedvábný kabátec se nedal přehlédnout. Nesl se přes náměstí jako král, s jednou rukou položenou na jílci meče, a krzno za ním ve větru vlálo. Byl to pitomec. Ten povlávající plášť i meč přitahovaly pozornost. Jeho navoskované a zakroucené kníry ukazovaly na Muranďana, který by se měl třást jako každý normální člověk, a ten meč... Pitomec až na půdu.

To ty jsi hlupák, chodit sem, funěl mu v hlavě Luis Therin. Šílenství! Šílenství! Musíme zmizet! Musíme!

Rand si ho ani nevšímal, uhladil si těsné rukavice a pokračoval v cestě za Rochaidem. Hodně členů uliční gardy ho pozorovalo. Cizince tu považovali za potížisty a prchlivce, a Muranďané byli vyhlášení zbrklíci. A cizinec s mečem přitahoval pozornost gardistů vždycky. Rand byl rád, že ten svůj nechal v hostinci s Min. Seděla mu vzadu v hlavě výrazněji než Elain či Aviendha nebo Alanna. Ostatní si uvědomoval jenom nejasně. Min jako by v něm byla živá.

Když Rochaid opustil náměstí, zamířil trochu hlouběji do města. Ze střech vzlétala hejna holubů, ale místo aby ptáci jako obvykle zakroužili po obloze, vráželi do sebe a někteří dokonce padali na zem. Lidé na to zírali, včetně uličních gardistů, kteří ještě před chvílí tak napjatě sledovali Rochaida. Ten se neohlédl, ale stejně by na tom nezáleželo, pokud by to uviděl. Věděl, že je Rand ve městě, i bez účinku ta’veren, jinak by tu nebyl.

Rand ho sledoval do Radostné ulice, vlastně dvou širokých rovných ulic oddělených řadou šedokorých stromů bez listí, a usmál se. Rochaid a jeho přátelé se nejspíš považovali za velmi chytré. Nejspíš našli mapu severní části Maredské pláně, umístěnou vzhůru nohama v držáku v Tearském Kameni, nebo knihu o městech na jihu, špatně založenou v knihovně v Aes’daišarském paláci v Chachinu, nebo některý z dalších náznaků, které za sebou zanechával. Vypadalo to jako drobné chybičky, jež mohl člověk ve spěchu udělat, ale dvě tři dohromady ukazovaly přímo na Far Madding. Rochaid a ostatní to odhalili hezky rychle, rychleji, než čekal, nebo jim někdo pomohl. Ať tak nebo tak, stejně na tom nezáleželo.

Nebyl si jistý, proč sem Muranďan přijel před ostatními, ale věděl, že dorazí i oni, Torval, Dashiva, Gedwyn a Kisman, aby se pokusili zjistit, co zvrtali v Cairhienu. Škoda že nikdo ze Zaprodanců nebude tak hloupý, aby sem za ním přišel taky. Ti jenom někoho pošlou za sebe. Chtěl Rochaida zabít, než dorazí ostatní, pokud to půjde. Dokonce i tu, kde si byli všichni rovni, bude lepší trochu si vylepšit šance. Rochaid byl ve Far Maddingu už dva dny a otevřeně se vyptával na rusovlasého čahouna, který se jen nafukuje, jako by mu na ničem nezáleželo. Šel se podívat na každého, kdo aspoň trochu odpovídal popisu, ale stále si o sobě myslel, že je lovec a ne kořist.

Přivedl jsi nás sem na smrt! fňukal Luis Therin. Být tady je stejně hrozné jako smrt!

Rand se znepokojeně ošil. V tom posledním s tím hlasem souhlasil. Odejde odsud stejně rád jako Luis Therin. Ale občas si člověk mohl vybrat mezi tím špatným a ještě horším. Rochaid byl už jen kousek před ním. Na ničem jiném teď nezáleželo.

Šedé kamenné krámky a hostince na Radostné ulici se dál od Amhařina trhu měnily. Nožíře nahradili stříbrotepci a ty zas o kus dál zlatníci. Švadleny a krejčí vystavovali vyšívané hedvábí a brokát místo sukna. Kočáry rachotící po dláždění teď měly na dvířkách erby a čtyř či šestispřeží tvořili koně stejné barvy a velikosti. A víc a víc jezdců jezdilo na skvělých tairenských plnokrevnících či zvířatech stejně dobrých. Nosítek s nosiči tu bylo stejně tolik co pěších, obchodníci v kabátech či šatech hustě vyšívaných na prsou a na ramenou byli v menšině proti lidem v jasně barevných livrejích. Spony, které muži nosili ve vlasech, teď byly často ozdobené barevnými sklíčky a občas dokonce i perlami či dražšími kameny, i když jen málokterá manželka si mohla dovolit drahokamy. Jenom studený vítr byl stejný, a rovněž uliční gardisté, hlídkující po trojicích, dávající pozor na dění ve městě. Nebylo jich zde tolik jako na Cizineckých trzích, ale jakmile se jedna hlídka ztratila z dohledu, objevila se další, a kdekoliv do Radostné ulice ústila širší ulice boční, byla tu kamenná strážnice a pod ní čekali dva gardisté pro případ, že by muž nahoře zahlédl nějaké potíže. Ve Far Maddingu byl mír přísně udržován.

Rand se zamračil, když Rochaid šel dál. Mohl snad mířit na Radniční náměstí uprostřed ostrova? Tam byla jen Radnice, památníky z doby před více než pěti sty lety, když byl Far Madding hlavním městem Mareda, a kanceláře nejbohatších žen města. Ve Far Maddingu byl bohatý muž ten, jemuž manželka dávala velkorysou apanáž, či zabezpečený vdovec. Možná Rochaid mířil na schůzku s temnými druhy. Pokud ano, proč tedy čekal?

Náhle ho zasáhla vlna závrati a před očima se mu na chvíli objevil zamlžený obličej. Vrazil do kolemjdoucího. Muž byl vyšší než Rand, v jasně zelené livreji, měl žluté vlasy a přesunul si velký koš, který nesl, a lehce Randa odstrčil. Po sluncem osmahlé tváři se mu táhla dlouhá, svraštělá jizva. Muž sklonil hlavu, tlumeně se omluvil a spěchal dál.

Rand se narovnal a tiše zanadával.

Už jsi je zničil, šeptal mu v hlavě Luis Therin. Teď musíš zničit někoho jiného, a nebude to pozdě. Rád bych věděl, kolik jich my tři ještě zabijeme, než to skončí.

Drž hubu! vybuchl Rand, ale odpověděl mu jenom opovržlivý smích. Nerozčílilo ho setkání s Aielem. Od svého příchodu do Far Maddingu jich viděl plno. Z nějakého důvodu stovky Aielů, kteří uprchli, když zjistili pravdu o své historii, skončily tady, kde se pokoušely žít podle Cesty listu, i když neměly tušení, co to znamená, jen že by měly být do smrti gai’šainy. Závrať Randovi ani nedělala hlavu, ani to, čí obličej spatřil, když ho zasáhla. Před ním proudem nosítek a spěchajících lidí v livreji hrkotal kočár tažený šestispřežím běloušů. Lidé chodili do krámků a ven, ale po červeném kabátě nebylo nikde ani vidu. Rand se podrážděně udeřil pěstí do dlaně.

Jít dál naslepo byla hloupost. Mohl by do svého muže vrazit, nebo by ho ten alespoň mohl zahlédnout. Rochaid si zatím myslel, že Rand neví, že je ve městě, což byla příliš velká výhoda, aby ji chtěl ztratit. Věděl, kde má Rochaid pokoje, v hostinci, kde ubytovávali cizince. Zítra by mohl okounět kolem a počkat na další příležitost. Ostatní by mohli také dorazit v noci. Myslel si, že dva naráz zabije, možná dokonce všech pět, ale nedokázal by to potichu. V boji proti pěti by určitě utržil nějaké zranění a přinejlepším by se musel vzdát svého meče, což se mu pranic nechtělo. Byl to dárek od Aviendhy. A přinejhorším...

Koutkem oka zahlédl cíp vlajícího pláště, mizející za rohem před ním, a rozběhl se za ním. Gardisté pod strážním podstavcem se narovnali a muž nahoře vyndal od pasu řehtačku. Jeden z těch dole potěžkával obušek a druhý zvedl chytací hůl, kterou měl opřenou o schůdky na strážní podstavec. Vidlice na konci byla utvořena tak, aby zachytila a udržela ruku, nohu či krk, a hůl sama byla obitá železem, odolná vůči meči i sekeře. Pozorně se na něj dívali.

Rand jim kývl a usmál se a pak se okatě zadíval do boční ulice a pátral tam v davu. Nebyl zloděj, jenom člověk, který se snaží někoho dohonit. Obušek se vrátil zpátky na háček u pasu a chytací hůl na schůdky. Na gardisty se už znovu nepodíval. V ulici zahlédl plášť a možná také rudý kabát, když jejich majitel zabočil do další ulice.

Rand zvedl ruku, jako kdyby někoho zdravil, a rychle vyrazil za tím mužem, vyhýbaje se lidem a vozíkům pouličních prodavačů. Další prodavači vystavovali špendlíky, jehly a hřebeny na podnosech a snažili se upoutat pozornost svým křikem. Tady nosilo výšivky jen několik málo lidí a muži měli culíky stažené jen šňůrkou spíš než i prostou sponou. Tyto ulice byly úzké, křivolaké, hotové bludiště, kde se nad krámky řezníků, svíčkařů, lazebníků, klempířů, hrnčířů a bednářů tyčily laciné hostince a úzké činžovní domy, tři i čtyři poschodí vysoké. Sem by se kočár nevešel a nebyla tu ani žádná nosítka, ani jezdci, jenom hrstka sluhů v livreji, nesoucích koše nebo vyřizujících něco pro svoje pány, a ti se na ostatní kromě gardistů dívali svrchu. Hlídky a strážní podstavce gardistů byly i tady.

Alespoň se dostal dost blízko, aby se pořádně podíval na muže, jehož sledoval. Rochaid konečně ukázal trochu zdravého rozumu, přitáhl si plášť k tělu a zakryl tak rudý kabát i meč, jenž mu stejně byl k ničemu, jenže nebylo pochyb, kdo to je. Vlastně to vypadalo, že se teď snaží vyhnout pozornosti úplně, sunul se po kraji ulice a málem se ramenem otíral o výkladní skříně. Náhle se kradmo rozhlédl kolem sebe a vrazil do uličky mezi maličkým košíkářstvím a hostincem se znamením tak špinavým, že se jméno vůbec nedalo přečíst. Rand se skoro zazubil a hned za ním spěchal. Tady žádné uliční gardy ani strážní podstavce nebyly.

Zdejší uličky byly ještě točitější než ulice, jež Rand právě opustil, tvořily hotovou změť průchodů skrze každý městský blok, a Rochaid už se ztratil z dohledu, avšak Rand slyšel, jak dupe na vlhké hlíně plné kamení. Ten zvuk se mezi kamennými zdmi bez oken mnohonásobně odrážel, až se dalo stěží poznat, odkud přichází, ale Rand šel za ním, spěchal prostorami, kde by se dva lidé vedle sebe vešli jen tak tak. Kdyby byli přátelé. Proč Rochaid zamířil sem? Ať už šel kamkoliv, chtěl tam být rychle. Ale nemohl se tu vyznat, aby věděl, kudy jít.

Náhle si Rand uvědomil, že jediné kroky, které slyší, jsou jeho, a okamžitě se zastavil. Ticho. Z místa, kde stál, viděl další tři uzounké uličky, odbočující z té, v níž stál. Zlehka dýchal a napínal sluch. Ticho. Už se skoro rozhodl, že se vrátí, a pak z ústí nejbližší uličky zaslechl zachřestění, jako by někdo cestou kolem náhodou kopl kámen do kamenné zdi. Nejlepší bude ho zabít a skoncovat s tím.

Rand zabočil za roh. Tam na něj čekal Rochaid.

Muranďan měl plášť odhrnutý a obě ruce položené na jílci meče. Farmaddinské mírové pouto ovíjelo jílec a pochvu sítí jemného drátku. Rochaid se vědoucně usmíval. „Bylo snadný nalákat tě jako holuba,“ prohodil a začal vytahovat meč z pochvy. Drátky byly přeříznuté a poté upravené tak, aby při zběžném pohledu stále vypadaly celé. „Utíkej, jestli chceš.“

Rand neutekl. Místo toho popošel blíž a levou rukou zachytil Rochaidův meč, dokud byl ještě v pochvě. Muž překvapeně vykulil oči, ale stále si neuvědomoval, že ho jeho škodolibost už zabila. Couvl a snažil se získat prostor, aby mohl tasit, ale Rand kráčel za ním, stále držel jílec, pootočil se v kyčlích a klouby ruky vrazil Rochaidovi do hrdla. Chrupavky hlasitě praskly a odpadlík docela zapomněl, že se někoho pokouší zabít. Zapotácel se, oči vykulené, obě ruce si přitiskl na krk a zoufale se snažil dostat zničenou průdušnicí nějaký vzduch do plic.

Rand ho už chtěl dorazit ranou pod prsní kost, když za sebou zaslechl tichounké šustnutí a Rochaidovy posměšky najednou získaly zcela nový význam. Odstrčil Rochaida a padl na jeho tělo. O kamennou zeď cinkl tvrdě vržený kov. Někdo zaklel. Rand popadl Rochaidův meč, pád dokončil kotoulem, a jak se zvedal, vytáhl meč z pochvy. Rochaid pronikavě, chrčivě zaječel, když se Rand přikrčil čelem k místu, odkud přišel.

Raefar Kisman tam stál a civěl na Rochaida. Čepel, kterou hodlal probodnout Randa, skončila v Rochaidově hrudi. Muranďanovi bublala na rtech krev, kopal do země a rozdíral si ruce o ostrou ocel, jak se ji snažil vytáhnout. Kisman byl jenom průměrně vysoký a na Tairena dost bledý, a kromě opasku s mečem byl oblečený stejně prostě jako Rand. Meč však schovával pod pláštěm a mohl si po Far Maddingu chodit, kam se mu zlíbilo, aniž by si ho někdo všiml.

Zklamání mu vydrželo jenom chvíli. Když se Rand, již s mečem v rukou, zvedl, Kisman také tasil a na svého zmítajícího se komplice se již znovu nepodíval. Pozoroval Randa a nervózně svíral dlouhý jílec svého meče. Nepochybně patřil k těm, kteří byli tak pyšní, že dokážou používat jedinou sílu jako zbraň, že šermem opovrhoval. Rand nikoliv. Rochaid sebou naposledy škubl a znehybněl, nevidoucí oči upřené k obloze.

„Čas umřít,“ pronesl Rand tiše, ale když udělal krok, kdesi za Tairenem se ozvalo chřestění, a pak další. Uliční garda.

„Zatknou nás oba,“ vydechl Kisman a mluvil zoufale. „Jestli nás najdou stát nad mrtvolou, oba nás oběsí! Víš, že to udělají!“

Měl pravdu, aspoň v něčem. Kdyby je tu gardisté našli, oba by je odvlekli do kobek pod Radnicí. Ozvaly se další řehtačky a blížily se. Gardisté si museli všimnout, že do stejné uličky vběhli tři muži. Možná dokonce zahlédli Kismanův meč. Rand váhavě kývl.

Tairen ostražitě couval, a když viděl, že se Rand nehýbá, vrátil meč do pochvy a vyrazil jako o závod, až za ním tmavý plášť vlál.

Rand odhodil vypůjčený meč na Rochaidovo tělo a rozběhl se na opačnou stranu. Odtamtud se zatím žádné řehtačky neozývaly. S trochou štěstí se dostane do ulic a splyne s davem dřív, než ho hlídky uvidí. Bál se jiných věcí než oprátky. Kdyby mu sundali rukavice, objevili by se draci, které měl na pažích, a to by docela stačilo, aby ho neoběsili, tím si byl jistý. Ale radní vyhlásily, že přijímají ten divný výnos, který vydala Elaida. Jakmile by se dostal do kobky, zůstal by tam, dokud by si pro něj Bílá věž neposlala. A tak utíkal, jak nejrychleji mohl.

Kisman se vmísil do davu na ulici a vydechl si úlevou. Do uličky, z níž právě vyšel, vběhli tři uliční gardisté. Držel si plášť tak, aby mu zakrýval meč, a vydal se s proudem. Šel stejně rychle jako ostatní, hlavně aby nepřitáhl pozornost gardistů. Minuli ho dva se svázaným zajatcem strčeným do pytle pověšeného na tyči, kterou nesli na ramenou. Z pytle muži trčela jen hlava, třeštil oči a divoce se rozhlížel. Kisman se zachvěl. Světlo spal jeho oči, mohl to být on! On!

Byl hlupák, když se k tomu nechal od Rochaida přemluvit. Měli počkat, až dorazí ostatní, nenápadně, aby se vyhnuli pozornosti. Rochaid chtěl všechnu slávu, chtěl být tím, kdo al’Thora zabije. Muranďan jen hořel touhou dokázat, že je lepší než al’Thor. Teď na to umřel a Raefar Kisman skoro taky, což ho rozzuřilo. Víc než po slávě toužil po moci, možná po vládě nad Tearem z Kamene. Možná něco víc. Chtěl žít navěky. To mu bylo slíbeno, to si taky zasloužil. Částečně se zlobil proto, že si nebyl jistý, jestli mají al’Thora vůbec zabít. Veliký pán věděl, že on by to chtěl – nebude klidně spát, dokud ten muž nebude mrtvý a pohřbený! – a přece...

„Zabij ho,“ přikázal jim M’Hael, než je poslal do Cairhienu, ale když byli odhaleni, rozhořčilo ho to stejně jako to, že neuspěli. Far Madding měl být jejich poslední nadějí, to dal najevo tak jasně jako leštěná mosaz. Dashiva prostě zmizel. Kisman nevěděl, jestli utekl, nebo ho M’Hael zabil, a nezáleželo mu na tom.

„Zabij ho,“ rozkázal mu později Demandred, ale dodal, že pro ně bude lepší, když zemřou, než když se nechají znovu odhalit. Kýmkoliv, dokonce i M’Haelem, jako by nevěděl o Taimově rozkazu.

A ještě později řekl Moridin: „Zabij ho, budeš-li muset, ale nade vše mi přines všechno, co bude mít u sebe. Tím napravíš všechny své předchozí přehmaty.“ Tvrdil o sobě, že je jedním z Vyvolených, a nikdo nebyl tak šílený, aby to o sobě prohlašoval, pokud to nebyla pravda, ale zřejmě považoval al’Thorův majetek za důležitější než jeho smrt, zabít ho nebylo vůbec nezbytné.

Ti dva byli jediní Vyvolení, s kterými se Kisman setkal, avšak i z nich dostával bolení hlavy. Byli horší než Cairhieňané. Tušil, že to, co mu neřekli, dokáže člověka zabít rychleji než rozkaz podepsaný vznešeným pánem. No, jakmile dorazí Torval a Gedwyn, budou moci udělat –

Najednou ho cosi píchlo do ruky. Užasle se zadíval na krvavou skvrnu, která se mu šířila po plášti. Nebyla to hluboká rána a žádný zloděj by ho nepořezal na ruce.

„On patří mně,“ zašeptal za ním nějaký muž, ale když se otočil, viděl jen dav lidí jdoucích si za svými záležitostmi. Těch několik, kteří si všimli krvavé skvrny na jeho plášti, se rychle podívalo stranou. Na tomto místě nechtěl být nikdo spojován ani se sebemenším násilím. Uměli moc dobře ignorovat to, co nechtěli vidět.

V ráně mu tepalo, pálila ho víc než zpočátku. Pustil plášť a přitiskl si na krvavou trhlinu v rukávě ruku. Paži měl na dotek nateklou a horkou. Náhle se ohromeně zadíval na zraněnou ruku, která byla zčernalá a nafouklá jako u týden staré mrtvoly.

Zoufale se rozběhl a odstrkoval lidi z cesty. Nevěděl, co se to s ním děje ani jak to bylo uděláno, výsledkem si však byl jistý. Pokud se nedostane z města, za jezero, do kopců. Tehdy bude mít šanci. Kůň. Potřeboval koně! Musel mít šanci. Byl mu přislíben život věčný! Kolem sebe viděl jen pěší a ti se před ním rozprchávali. Měl dojem, že slyší řehtačky gardistů, ale mohla to být i krev, jež mu bušila v uších. Všechno začínalo tmavnout. Obličejem udeřil do čehosi tvrdého a věděl, že upadl. Jeho poslední myšlenkou bylo, že se ho jeden z Vyvolených rozhodl potrestat, ale za co, to netušil.

Když Rand vstoupil, v šenku u Maredské koruny sedělo u kulatých stolů jen pár lidí. Přes své velkolepé jméno byl hostinec dost obyčejný, ve dvou poschodích měl asi dva tucty pokojů. Omítnuté stěny šenku měly žlutou barvu a muži posluhující u stolů nosili dlouhé žluté zástěry. V kamenných krbech hořel oheň a v místnosti bylo příjemné teplo. Okenice byly zavřené, avšak lampy pověšené na stěnách zaháněly šero. Vůně nesoucí se z kuchyně slibovaly chutné jídlo z ryb ze zdejšího jezera. Rand by si ho nechal ujít jen nerad. Kuchaři u Maredské koruny byli velmi dobří.

Lan seděl u stolu u zdi. Byl sám. Spletená kožená šňůra, jež mu přidržovala vlasy, přitahovala kradmé pohledy ostatních mužů, ale on se odmítl hadori vzdát byť jenom na chvilku. Podíval se Randovi do očí, a když ten kývl na schody vzadu, neplýtval časem na tázavé pohledy. Prostě odložil sklenici s vínem, vstal a vydal se ke schodům. I s malým nožem u pasu vypadal nebezpečně, ale s tím se taky nedalo nic dělat. Několik mužů u stolů se kouklo Randovým směrem, ale z nějakého důvodu hned pohlédli jinam, když se jim podíval do očí.

U kuchyně, u dveří do ženského pokoje, se Rand zastavil. Tam muži nesměli. Kromě několika kvítků namalovaných na stěně nebyl ženský pokoj o moc vybavenější než šenk, i když tu kandelábry byly také žluté a stály před krbem. Žluté zástěry žen posluhujících u stolů tady byly stejné, jaké měli muži v šenku. Panímáma Nalherová, štíhlá šedovlasá hostinská, seděla u stolu s Min, Nyneivou a Alivií a všechny poměrně hlasitě žvanily a smály se nad čajem.

Rand při pohledu na bývalou damane zaťal zuby. Nyneiva tvrdila, že ta ženská trvala na tom, že půjde s nimi, ale on nevěřil, že by někdo u Nyneivy mohl na čemkoliv „trvat". Z nějakého důvodu tady chtěla Alivii mít. Od chvíle, kdy za ní přišel, poté co odešel od Elain, se chovala tajuplně, jako by ze všech sil pracovala na tom, být Aes Sedai. Všechny tři ženy měly farmaddinské šaty s vysokým límcem, s hustě vyšívanými kvítky a ptáčky na živůtku, ramenech a rovnou až pod bradu, i když Nyneiva kvůli nim občas vrčela. Nepochybně by byla dala přednost pevnému dvouříčskému suknu před jemnějšími látkami, které tu našla. Na druhou stranu, pokud červená kisain na čele nestačila přitáhnout pozornost, ověšela se tolika šperky, jako kdyby se chystala ke královskému dvoru. Měla tenký zlatý pás a dlouhý náhrdelník a spoustu náramků, všechny až na jeden osázené jasně modrými safíry a leštěnými zelenými kameny, které neznal, a na každém prstě pravé ruky měla odpovídající prsten. Prsten s Velkým hadem měla někde schovaný, aby nepřitáhla pozornost, ale zbytek přitahoval pozornost desetkrát větší. Mnoho lidí by prsten Aes Sedai od pohledu nepoznalo, v těch drahokamech však každý viděl spoustu peněz.

Rand si odkašlal a sklonil hlavu. „Ženo, musím si s tebou promluvit nahoře,“ řekl a v poslední chvíli si vzpomněl a dodal: „Zlíbí-li se ti.“ Naléhavěji se vyjádřit nemohl, aniž by ještě dodržel společenské normy, doufal však, že tady nebudou otálet. To by mohly udělat, jen aby hostinské ukázaly, že nevyskočí na jeho zavolání. Lidé ve Far Maddingu z nějakého důvodu zřejmě skutečně věřili, že ženy odjinud vyskočí, když jim to muži přikážou!

Min se otočila a usmála se na něj, jako to dělala pokaždé, když ji oslovil ženo. V hlavě z ní cítil teplo a radost a náhle tu zajiskřilo i pobavení. Jejich situaci ve Far Maddingu shledávala velmi zábavnou. Aniž by od něj odtrhla oči, naklonila se k panímámě Nalherové a tiše jí cosi sdělila. Starší žena se zachechtala a vrhla po Nyneivě bolestný výraz.

Alivia vstala a rozhodně nevypadala jako ta zaražená žena, již, jak si matně vzpomínal, předával Taimovi. Všechny ty pochytané sul’dam a damane byly břemenem, jehož se rád zbavil, nic víc. Ve zlatých vlasech měla bílé prameny a v koutcích očí jemné vrásky, ale v očích nyní měla oheň. „No?“ protáhla a podívala se na Nyneivu a nějak se jí podařilo do toho jediného slova vložit kritiku i rozkaz.

Nyneiva se na ni zamračila a dávala si pěkně načas, než vstala a uhladila si sukně, ale vstala.

Rand na nic víc nečekal a spěchal nahoru. Lan čekal na schodech těsně mimo dohled z šenku. Rand mu tiše podal shrnutí toho, co se stalo. Lanův výraz se sebeméně nezměnil.

„Aspoň jeden z nich je vyřízený,“ prohodil a zamířil do pokoje, který sdílel s Nyneivou. „Připravím naše věci.“

Když se Min konečně ráčila dostavit, Rand už byl v místnosti, kde spolu s ní přebýval, vytahoval jejich šaty jedny přes druhé z vysoké skříně a cpal je do proutěných košů. Za ní přicházely Nyneiva s Alivií.

„Světlo, takhle všechno zničíš,“ vybuchla Min a odstrčila ho od koše. Začala šaty vyndávat a úhledně je skládala na postel vedle jeho meče s mírovým poutem. „Proč balíme?“ zeptala se, ale nedala mu možnost odpovědět. „Panímáma Nalherová říkala, že bys nebyl tak mrzutý, kdybych tě každý ráno vypráskala proutkem,“ zasmála se a roztřepala jeden z kabátků, které tady nenosila. Navrhl jí, že jí koupí nové, ale ona odmítla své vyšívané kabáty a spodky opustit. „Řekla jsem jí, že to zvážím. Lan se jí moc líbí.“ Náhle nasadila hlas výš, jak napodobovala hostinskou. „Já vždycky říkám, že spořádaný, mírný muž je mnohem lepší než hezká tvářička.“

Nyneiva frkla. „Kterápak by chtěla muže, kterýho by mohla donutit skákat skrz obruč, kdykoliv se jí zlíbí?“ Rand na ni zůstal zírat a Min spadla brada. Přesně toto Nyneiva Lanovi dělala, a Rand naprosto nechápal, jak to ten chudák snáší.

„Moc myslíš na muže, Nyneivo,“ protáhla Alivia. Nyneiva se zamračila, ale místo aby něco řekla, jenom tam stála a hladila si jeden náramek, zvláštní kousek s plochými zlatými řetízky, které se jí po hřbetě levé ruky táhly k prstenům na všech čtyřech prstech. Starší žena potřásla hlavou, jako by byla zklamaná, že to nevyvolalo odezvu.

„Balím, neboť musíme odjet, a to hezky rychle,“ prohlásil Rand. Nyneiva možná prozatím mlčela, jakkoliv to bylo divné, ale kdyby se zamračila ještě víc, začala by si určitě škubat za cop a ječet, že by se nikdo celé hodiny nevzmohl na slovo.

Než dopověděl to, co sdělil i Lanovi, Min přestala skládat šaty a začala dávat do druhého koše své knížky, a tentokrát je ani nebalila do látek, jak spěchala. Druhé dvě ženy na něj jen civěly, jako by ho viděly poprvé. Pro případ, že to nepochopily stejně rychle jako Min, dodal: „Rochaid a Kisman mě vlákali do léčky. Věděli, že je sleduju. Kisman z toho vyvázl. Jestli ví o tomhle hostinci, tak by se tu mohl objevit s Dashivou, Gedwynem a Torvalem, možná až za pár dní, ale možná už za hodinu.“

„Nejsem blbá,“ sdělila mu Nyneiva a dál na něj upírala oči. Ale mluvila klidně. Protestovala jenom kvůli samotnému protestování? „Jestli chceš spěchat, tak pomoz Min, místo abys tu stál jako tupec.“ Ještě chvíli na něj koukala, a než odešla, potřásla hlavou.

Alivia chtěla jít za ní, ale ještě se zastavila a zamračila se na Randa. Ne, ona už rozhodně nebyla zakřiknutá. „Mohl ses klidně nechat zabít,“ podotkla kriticky. „A ty máš moc práce, aby ses nechal zabít už teď. Musíš nám dovolit, abychom ti pomohly.“

Zamračil se na dveře, které za sebou zavřela. „Měla jsi u ní nějaká vidění, Min?“

„Mám je pořád, ale ne ten druh, co myslíš, nic, čemu bych rozuměla.“ Nakrčila nos a odložila jednu knihu stranou. Nebyla moc velká naděje, že by se vzdala byť jediného svazku ze své ne zrovna malé knihovny. Tenhle si nepochybně chtěla vzít s sebou a při první vhodné příležitosti si ho přečíst. S nosem v těch knížkách trávila celé hodiny. „Rande,“ začala pomalu, „udělal jsi to všechno, zabil jednoho muže a čelil dalšímu, a já... Rande, já nic necítila. Totiž přes to pouto. Ani strach, ani hněv. Dokonce ani starosti ne! Nic.“

„Já se na něj nezlobil.“ Zakroutil hlavou a zase začal cpát šaty do koše. „Jenom ho bylo třeba zabít, to je všechno. A proč bych se měl bát?“

„Aha,“ vydechla tiše. „Chápu.“ Zase se sklonila ke knihám. Pouto bylo velmi klidné, jako by byla hluboce zamyšlená, ale tím klidem se kroutil červíček pochybností.

„Min, slibuju, že nedovolím, aby se ti něco stalo.“ Nevěděl, jestli ten slib dokáže dodržet, ale hodlal se o to pokusit.

Usmála se na něj, skoro se zasmála. Světlo, byla krásná. „To já vím, Rande. A já nedovolím, aby se něco stalo tobě.“ Poutem projela láska jako žár poledního slunce. „Ale Alivia má úplnou pravdu. Musíš nám dovolit, abychom ti nějak pomohly. Když nám ty muže dost podrobně popíšeš, mohly bychom se poptat. Rozhodně nemůžeš prohledávat celý město sám.“

Jsme mrtví, zamumlal Luis Therin. Mrtví by měli tiše ležet v hrobech, ale to oni nikdy nedělají.

Rand ten hlas skoro nevnímal. Náhle věděl, že Kismana a ostatní nemusí popisovat. Mohl by je nakreslit tak dobře, že by jejich tváře poznal každý. Až na to, že on v životě kreslit neuměl. Ale Luis Therin ano. To by ho mělo vyděsit. Mělo.

Isam přecházel sem tam po místnosti ve všudypřítomném světle Tel’aran’rhiodu. Pokrývky na posteli se změnily z pomačkaných v úhledně ustlané. Přehoz přešel z květinového do tmavě červeného a skončil jako prošívaný. Pomíjivé věci se tu měnily neustále, už si toho skoro nevšímal. Nemohl Tel’aran’rhiod využívat tak jako Vyvolení, ale tady se cítil nejvíc svobodný. Tady mohl být, čím chtěl. Při tom pomyšlení se zasmál.

Zastavil se u postele, opatrně vytáhl z pochvy dvě otrávené dýky a vystoupil z Neviditelného světa do bdělého. A tím se z něj stal Luc. Připadalo mu to vhodné.

V bdělém světě bylo v místnosti příšeří, ale jediným oknem sem dopadalo dost měsíčního světla, aby rozeznal dva spící lidi. Bez váhání do každého vrazil dýku. Probudili se s tichým výkřikem, ale on čepele vytáhl a vrážel je do nich znovu a znovu. Kvůli jedu nebylo příliš pravděpodobné, že by měli sílu křičet dost hlasitě, aby je zaslechl i někdo mimo místnost, ale on chtěl, aby tato kořist byla jeho způsobem, jaký jed zajistit nemohl. Když jim vrazil dýky mezi žebra, brzy se přestali kroutit.

Otřel dýky do pokrývky a velmi opatrně je zase vrátil do pochev. Byl obdařen mnoha schopnostmi, ale odolnost vůči jedu či jakékoliv jiné zbrani mezi nimi nebyla. Potom z kapsy vyndal malou svíčku a z uhlíků v krbu odfoukal popel, aby mohl zapálit knot. Vždycky si rád prohlédl lidi, které zabil, aspoň poté, pokud to nešlo při činu. Zvlášť se mu líbily ty dvě Aes Sedai v Tearském Kameni. Ten užaslý výraz v jejich tvářích, když se zjevil z čista jasna, hrůza, když si uvědomily, že je nepřišel zachránit, byly drahocennými vzpomínkami. To byl Isam, ne on, ale vzpomínky pro to nebyly o nic méně drahocenné. Ani jeden z nich se k zabíjení Aes Sedai nedostal příliš často.

Chvíli si prohlížel tváře muže a ženy v posteli, potom plamínek zhasil a vrátil svíčku do kapsy. Poté vstoupil zpátky do Tel’aran’rhiodu.

Jeho patron této chvíle na něj čekal. Byl to muž, tím si byl jistý, ale Luc se na něj nedokázal podívat. Nebyl to jeden z těch slizkých šedých mužů, jichž si člověk prostě nevšimne. Jednoho z nich kdysi zabil, v samotné Bílé věži. Na dotek byli studení a prázdní. Bylo to jako zabít mrtvolu. Ne, tento muž udělal něco s jedinou silou, takže z něj Lucovy oči sklouzly jako voda ze skla. I když ho zahlédl koutkem oka, vypadal rozmazaně.

„Ti dva, kteří spí v tomto pokoji, budou spát navěky,“ hlásil Luc, „ale ten muž je plešatý a žena šedivá.“

„Škoda,“ prohodil muž a jeho hlas v Lucových uších jako by tál. Nepoznal by ho, kdyby ho slyšel bez převleku. Ten muž musel být jeden z Vyvolených. Jen málokdo kromě Vyvolených věděl, jak se s ním spojit, a žádný z těch několika mužů, kteří dokázali usměrňovat, a ti by se mu navíc neodvážili rozkazovat. O jeho služby všichni prosili, kromě Velikého pána samotného, a nedávno Vyvolení, ale žádný z Vyvolených, s nimiž se Luc setkal, si nedával takový pozor.

„Chceš, abych to zkusil znovu?“ zeptal se Luc.

„Možná. Až ti řeknu. Dřív ne. Pamatuj, nikomu ani slovo.“

„Jak přikazuješ,“ odvětil Luc a uklonil se, ale ten muž si již dělal průchod a díra se otevřela na zasněžený lesní palouk. Byl pryč dřív, než se Luc narovnal.

Opravdu to byla škoda. Na zabití svého synovce a té holky se docela těšil. Ale měl-li času nazbyt, lov mu vždycky udělal radost. Stal se Isamem. Isam zabíjel vlky ještě raději než Luc.

23

Ztratit slunce

Shalon se snažila udržet nezvyklý vlněný plášť jednou rukou u těla a zároveň se snažila nespadnout z ještě nezvyklejšího sedla a neohrabaně pobídla koně za Harine a jejím mistrem meče a projela dírou ve vzduchu, vedoucí z nádvoří Slunečního paláce do... Nebyla si jistá kam, jen že je to velký otevřený prostor – mýtina tomu říkali? Usoudila, že to bude ono – mýtina větší než paluba brigy mezi nízkými stromy na kopcích. Borovice, jediné stromy, které tu poznala, byly také malé a pokroucené, takže by se daly použít jen na výrobu dehtu a terpentýnu. Většina ostatních stromů měla holé šedé větve, které jí připomínaly kosti. Ranní slunce bylo těsně nad vršky stromů, a pokud něco, byla tu ještě větší zima než ve městě, které právě opustila. Doufala, že kůň neklopýtne a neshodí ji na kamení, trčící všude tam, kde sníh nezakrýval tlející listí. Shalon koním nedůvěřovala. Na rozdíl od lodí měla zvířata vlastní rozum. Byli to zrádní tvorové, na které se člověk musel vyšplhat. A koně navíc měli zuby. Kdykoliv její oř ukázal ty své, tak blízko jejích nohou, trhla sebou, poplácávala ho po krku a vrkala na uklidněnou. Aspoň doufala, že to koně uklidňuje.

Cadsuane, v jednotvárné tmavozelené, seděla klidně na vysokém koni s černou hřívou a ocasem a udržovala tkanivo průchodu. Jí koně starosti nedělali. Jí nedělalo starosti nic. Náhlý závan větru zvedl tmavošedý plášť, přehozený přes zadek jejího koně, ale ona nedávala najevo, že by zimu nějak cítila. Zlaté ozdoby, které jí visely kolem šedého drdolu, se zhouply, když otočila hlavu k Shalon a jejím společníkům. Byla to hezká žena, ale ne toho druhu, na který se v davu podíváte dvakrát, až na to, že její hladká tvář neodpovídala jejím vlasům. Jakmile ji člověk jednou poznal, bylo už pozdě.

Shalon by dala hodně, aby viděla, jak se to tkanivo dělá, i kdyby to znamenalo být poblíž Cadsuane, jenže na nádvoří nesměla, dokud nebyl průchod hotov, a uvidět plachtu napnutou na ráhně ještě člověka nenaučilo, jak ji nastavit, natož vyrobit. Znala jenom jméno. Když projela skrz, vyhnula se pohledu Aes Sedai, ale cítila na sobě její oči. Z jejího pohledu se jí zkroutily prsty u nohou, jak hledala pevné místo, které jí třmen nemohl poskytnout. Neviděla cestu k úniku, a přesto doufala, že ji najde skrze studium Aes Sedai. Byla ochotná přiznat, že o Aes Sedai ví velmi málo – před přistáním v Cairhienu nikdy žádnou nepotkala a jenom děkovala Světlu, že nebyla vybrána, aby se stala jednou z nich – ale mezi Cadsuaninými společnicemi se hluboko pod povrchem objevovaly skryté proudy. Silné proudy, které mohly změnit to, co se dělo na hladině.

Čtyři Aes Sedai, které projely hned za Cadsuane, čekaly stranou na... mýtině... se třemi strážci. Tedy, Shalon si byla docela jistá, že Ihvon je strážce ohnivé Alanny a Tomas zavalité malé Verin, ale také si byla jistá, že toho mladého muže, jenž se držel vedle baculaté Daigian v asha’manském černém kabátě, už někde viděla. Určitě to nemohl být strážce. Nebo ano? Eben byl jenom kluk. Ale když se na něj ta žena podívala, její obvykle nafouknutá pýcha se nafoukla ještě víc. Kumira, na pohled příjemná žena s modrýma očima, které se mohly změnit v nože, když ji něco zaujalo, seděla kousek stranou a mladého Ebena pozorovala tak upřeně, až byl div, že už neleží na zemi stažený z kůže.

„Tohle už moc dlouho snášet nebudu,“ zavrčela Harine a kopla kobylu, aby se pohnula. Její žlutý hedvábný brokát jí nepomáhal při sezení v sedle o nic víc než Shalon ten její modrý. Kymácela se a klouzala s pohybem zvířete a při každém kroku hrozilo, že spadne. Znovu se zvedl vítr, zaškubal volnými konci její šerpy a zdvihl jí plášť, avšak ona chytáním oblečení opovrhla. Pláště se na lodích moc nepoužívaly, překážely a mohly se člověku zaplést mezi ruce a nohy, když je nejvíc potřeboval. Moad si ho odmítl vzít, důvěřoval prošívanému modrému kabátu, který nosil na nejstudenějších mořích. Nesune Bihara, celá v bronzovém suknu, projela průchodem a rozhlédla se, jako by chtěla všechno vidět naráz, a pak Elza Penfel, která se z nějakého důvodu tvářila mrzutě a svůj kožišinou podšitý zelený plášť si držela pevně u sebe. Ostatní Aes Sedai se zřejmě před chladem chránit nenamáhaly.

„Prý možná uvidím Coramoora, říkala,“ mumlala Harine a škubala za otěže, až se její kobyla stočila na opačný konec mýtiny, než kde se sešly Aes Sedai. „Možná! A tahle příležitost mi nabídne, jako by mi poskytovala výsadu.“ Bylo jasné, koho má na mysli. Když mluvila o „ní", jako když ji žahne medúza, mohla mít na mysli jenom jedinou ženu. „Mám na to právo, dohoda platí! Ona mi odmítá zaručený doprovod! Musím opustit svou paní plavby a družky!“ V průchodu se objevila Erian Boroleos, jako by čekala, že vrazí do bitvy, a za ní jela Beldeine Nyram, která ani nevypadala jako Aes Sedai. Obě byly v zelené, Erian úplně, Beldeine měla zeleně prostřihávané rukávce a sukně. Znamenalo to něco? Nejspíš ne. „Mám přistoupit ke Coramoorovi jako plavčice dotýkající se srdce před paní plavby?“ Když bylo pohromadě několik Aes Sedai, byla jejich bezvěkost jasně vidět, takže se nedalo poznat, jestli je jim dvacet nebo dvakrát tolik, i když měly bílé vlasy, a Beldeine prostě vypadala na dvacet. A to neříkalo o nic víc než její sukně. „Mám si snad sama větrat pokrývky a prát povlečení? Obrací protokol přímo proti větru! To nedovolím! Už ne!“ Stížnosti to byly staré, od včerejší noci, kdy jí Cadsuane předložila podmínky, za nichž ji smí doprovázet, už je vyplivla desetkrát. Podmínky byly striktní, ale ona je mohla jenom přijmout, což ještě přidávalo k její hořkosti.

Shalon ji poslouchala na půl ucha, kývala a přihazovala vhodné odpovědi. Samozřejmě souhlasila. Sestra čekala, že bude souhlasit. Ale Shalon se soustředila na Aes Sedai. Nenápadně. Moad ani nepředstíral, že poslouchá, ale on byl Harininým mistrem meče. Harine možná všechny držela pevně jako utažený uzel, ale Moadovi dávala takovou volnost, až si mohli lidé myslet, že ten šedovlasý muž s tvrdým pohledem je její milenec, zvlášť když oba ovdověli. Tedy mohl by si to myslet, pokud by neznal Harine. Harine by si nikdy nevzala milence, jenž by stál níž než ona, a to teď pochopitelně znamenalo, že nemohla mít žádného. V každém případě, jakmile zastavili koně u stromů, Moad se opřel o vysokou sedlovou hrušku, ruku položil na dlouhý slonovinový jílec meče, zastrčený za zelenou šerpou, a otevřeně si prohlížel Aes Sedai a muže s nimi. Kde se naučil jezdit na koni? Vypadal úplně... vyrovnaně. Z osmi náušnic té nejtěžší sorty a uzlů na šerpě by každý poznal jeho hodnost, i kdyby neměl meč a stejnou dýku. Copak Aes Sedai nemají něco podobného? Mohou být skutečně tak dezorganizované? Bílá věž měla údajně být jako nějaký mechanický přístroj, který drtí trůny a tvaruje je podle své vůle. Ale ten stroj teď byl nepochybně polámaný.

„Říkala jsem, kam nás to přivedla, Shalon?“

Harinin hlas – jako ledová břitva – vytáhl Shalon všechnu krev z obličeje. Sloužit pod mladším sourozencem bylo vždycky složité, ale Harine to ještě zhoršovala. V soukromí byla víc než chladná a na veřejnosti byla schopná nechat svou paní plavby pověsit za kotníky, nemluvě o hledačce větru. A od chvíle, kdy jí ta mladá suchozemská žena Min řekla, že se jednoho dne stane paní lodí, byla ještě ostřejší. Upřeně zírala na Shalon a zvedla svou zlatou vonicí krabičku, jako by chtěla zakrýt nepříjemný pach, i když zima vůně tlumila.

Shalon se honem podívala na oblohu a snažila se to odhadnout podle slunce. Byla by moc ráda, kdyby její sextant nebyl zamčený na Bílé pěně – suchozemci nesměli sextant ani okem spatřit, natož aby viděli, jak se používá – nebyla si však jistá, jestli by jí to tady prospělo. Stromy sice byly nízké, ale stejně neviděla na obzor. Na severu se kopce zvedaly v pohoří táhnoucí se od severovýchodu k jihozápadu. Nepoznala, jak je vysoké. Tahle krajina byla samý kopec, vůbec se jí to nelíbilo. Přesto každá hledačka větru dokázala udělat hrubý odhad. A když Harine chtěla nějakou informaci, očekávala, že ji dostane.

„Můžu jenom hádat, paní vln,“ přiznala Shalon. Harine zaťala zuby, ale žádná hledačka větru by nevydávala odhad za pevnou pozici. „Myslím, že jsme tři nebo čtyři sta leguí jižně od Cairhienu. Víc, to nepoznám.“ Každou čerstvou učednici používající tyčku s provázkem, která by udala tak volný odhad, by ohnuli jako předkrm pro správce paluby, ale když Shalon slyšela, co říká, slova ji zamrazila na jazyku. Sto leguí za celý den by byla pro brigu dobrá vzdálenost. Moad zamyšleně našpulil rty.

Harine pomalu kývla a dívala se skrz Shalon, jako by viděla brigu pod plnými plachtami, proplouvající děrami spletenými ve vzduchu s pomocí jediné síly. Tehdy by bylo moře skutečně jejich. Pak se otřásla, naklonila se k Shalon a zachytila její pohled očima jako háky. „Tohle se musíš naučit za jakoukoliv cenu. Slib jí, že mě pro ni budeš špehovat, jestli tě to naučí. Když ji přesvědčíš, mohla by to udělat, zlíbí-li se Světlu. Nebo by ses alespoň mohla dostat dost blízko k některé z ostatních a naučit se to od ní.“

Shalon si olízla rty. Doufala, že si Harine nevšimla, jak sebou trhla. „Už jsem ji odmítla, paní vln.“ Potřebovala nějaké vysvětlení, proč ji Aes Sedai týden držely zavřenou, a jistá verze pravdy jí připadala nejbezpečnější. Harine věděla všechno. Kromě toho tajemství, které z ní Verin vypáčila. Kromě toho, že Shalon souhlasila s Cadsuaninými požadavky, aby to tajemstvím zůstalo i nadále. Milost Světla jí provázej, litovala Ailil, ale byla tak osamělá, že doplula příliš daleko, než si to uvědomila. S Harine nebyly žádné večerní rozpravy nad medovým vínem, jež by zmírnily dlouhé měsíce odloučení od manžela Mishaela. Přinejlepším uběhnou další měsíce, než mu opět ulehne v náručí. „Se vší úctou, proč by mi měla teď uvěřit?“

„Poněvadž se to chceš dozvědět.“ Harine švihla rukou. „Suchozemci vždycky věří na hamižnost. Budeš jí samozřejmě muset pár věcí prozradit, aby ti uvěřila. Já každý den rozhodnu co. Třeba ji dokormidluju tam, kam chci.“

Shalon jako by se do lebky zaryly tvrdé prsty. Hodlala Cadsuane prozradit, co nejméně by jí ještě prošlo a co nejméně často, dokud nepřijde na způsob, jak se jí zbavit. Bude-li muset mluvit s Aes Sedai každý den a hůř, otevřeně jí lhát, ta ženská z ní vypáčí víc, než by Shalon chtěla. Víc, než by chtěla Harine. Mnohem víc. To bylo jisté jako východ slunce. „Odpusť, paní vln,“ řekla se vší poddajností, jakou sebrala, „ale smím-li to říct –“

Odmlčela se, když před nimi zastavila koně Sarene Nemdahl. Poslední Aes Sedai a strážci projeli a Cadsuane nechala tkanivo zmizet. Corele, hubená, i když hezká žena, se smála a pohazovala černou hřívou, když mluvila s Kumirou. Merise, vysoká žena s očima modřejšíma než Kumira a víc než hezkou tváří, která byla dost přísná, aby to zarazilo i Harine, ostrými gesty dirigovala čtyři muže se soumary. Všichni ostatní se chápali otěží. Zřejmě se chystali odjet z mýtiny.

Sarene byla hezoučká, i když pochopitelně bez šperků a v prostých bílých šatech vypadala méně pozoruhodně. Suchozemci zřejmě vůbec neměli rádi barvy. Dokonce i tmavý plášť měla podšitý bílou kožišinou. „Cadsuane požádala... nařídila mi... abych byla tvou družkou, paní vln,“ pravila a uctivě sklonila hlavu. „Odpovím ti na otázky do té míry, do jaké to půjde, a pomůžu ti se zvyky, nakolik je znám. Je mi jasné, že ti má přítomnost může připadat nepříjemná, jenomže když Cadsuane přikáže, my musíme poslouchat.“

Shalon se usmála. Pochybovala, že Aes Sedai ví, že družka je to, čemu suchozemci říkají služebná. Harine se nejspíš zasměje a bude chtít vědět, jestli Aes Sedai umí pořádně vyprat povlečení. Bylo by dobré, kdyby se jí spravila nálada.

Ale Harine, místo aby se zasmála, ztuhla, jako kdyby se jí páteř změnila v hlavní stěžeň, a oči jí málem vypadly z důlků. „Mně to není nepříjemné!“ vyštěkla. „Prostě bych raději... dávala otázky někomu jinému... Cadsuane. Ano. Cadsuane. A já rozhodně nemusím poslouchat ji ani nikoho jiného! Nikoho! Kromě paní lodí!“ Shalon se zamračila. Sestře se nepodobalo, že by se nechala vyděsit. Harine se zhluboka nadechla a pokračovala pevnějším hlasem, i když to, jistým způsobem, bylo stejně divné jako předtím. „Mluvím za paní lodí Atha’an Miere a požaduji příslušnou úctu! Požaduji, rozumíš? Ano?“

„Můžu ji požádat, aby určila někoho jiného,“ navrhla Sarene pochybovačně, jako by nečekala, že by to na celé věci něco změnilo. „Musíš pochopit, že mi ten den dala velmi jasné příkazy. Ale neměla jsem se přestat ovládat. To je moje vada. Vztek ničí logiku.“

„Chápu poslouchání rozkazů,“ zavrčela tiše Harine a přikrčila se v sedle. Tvářila se, jako by chtěla Sarine skočit po krku. „Schvaluju poslouchání rozkazů!“ skoro prskala. „Ale na rozkazy, které byly splněny, je možné zapomenout. Není třeba o nich dál mluvit. Rozumíš ty mně?“ Shalon po ní koukala úkosem. O čem to mluví? Jaké rozkazy Sarene splnila a proč Harine chce, aby se na ně zapomnělo? Moad ani nepředstíral, že zvedá obočí. Harine si toho všimla a zatvářila se jako bouřkový mrak.

Sarene to zjevně ušlo. „Nevím, jak by někdo mohl schválně zapomenout,“ připustila pomalu a svraštila obočí, „ale asi tím myslíš, že bychom to měly předstírat. Je to tak?“ Korálky na copáncích, které jí visely zpod kapuce, zacinkaly, jak nad takovou hloupostí kroutila hlavou. „Dobrá. Zodpovím tvé otázky, jak nejlépe to půjde. Co chceš vědět?“ Harine si hlasitě vzdychla. Shalon by to možná mohla považovat za netrpělivost, ale ona to považovala za úlevu. Úlevu!

Harine však byla vzápětí zase sama sebou, sebevědomá a velitelská, a dívala se Aes Sedai do očí, jako by ji chtěla přimět sklopit zrak. „Můžeš mi říct, kde jsme a kam máme namířeno,“ dožadovala se.

„Jsme v Kintarských vršcích,“ odpověděla Cadsuane, která se náhle objevila vedle nich. Její kůň se vzepjal, zahrabal kopyty ve vzduchu a odhazoval sníh, „a míříme do Far Maddingu.“ Nejenže se udržela v sedle, ale zřejmě si ani nevšimla, jak sebou zvíře zmítá!

„Je Coramoor v tom Far Maddingu?“

„Trpělivost je ctnost, jak jsem slyšela, paní vln.“ Přestože použila její správný titul, v jejím chování nebyla ani trocha uctivosti. Ani zdaleka ne. „Pojedeš se mnou. Drž krok a snaž se nespadnout. Nebylo by zrovna příjemné, kdybych tě musela vézt jako pytel zrní. Jakmile dorazíme do města, mlč, pokud ti neřeknu, že můžeš mluvit. Nedovolím, abys svou nevědomostí vyvolávala potíže. Dovolíš Sarene, aby tě vedla. Má své rozkazy.“

Shalon čekala výbuch vzteku, ale Harine udržela jazyk za zuby, i když jí to dalo dost práce. Když se Cadsuane otočila, Harine cosi vztekle zavrčela, ale když se Sarenin kůň pohnul, pusu zavřela. Její slova očividně nebyla určena pro uši Aes Sedai.

Jak se ukázalo, jet s Cadsuane znamenalo jet za ní, na jih, mezi stromy. Alanna a Verin jely vedle ní, ale když se k nim pokusila připojit Harine, jediný pohled stačil, aby bylo jasné, že nikdo jiný vítaný není. Očekávaný výbuch se opět nedostavil. Harine se místo toho z nějakého důvodu zamračila na Sarene a pak trhnutím otočila koně a zařadila se mezi Shalon a Moada. Dalšími otázkami na Sarene, jedoucí z druhé strany Shalon, se neobtěžovala, jen se mračila na záda žen před sebou. Kdyby ji Shalon neznala, byla by řekla, že se mračí spíš mrzutě než rozzlobeně.

Shalon byla ráda, že může jet mlčky. Jízda na koni byla obtížná i bez nutnosti zároveň hovořit. Kromě toho náhle věděla, proč se Harine chová tak prapodivně. Musí se snažit uklidnit vody s Aes Sedai. Muselo to být ono. Harine se nikdy neovládala, pokud to nebylo skutečně nutné. A z té námahy to v ní teď muselo dost vřít. A pokud její úsilí nesplní kýžený cíl, uvaří Shalon. Z toho pomyšlení Shalon rozbolela hlava. Světlo jí pomoz a veď ji, musel existovat způsob, jak se vyhnout špehování sestry, aniž by jí z lícního řetízku nestrhali pocty a nepřeveleli ji na pramici pod paní plavby, hloubající, proč nikdy nepovýšila, a připravenou vylít si vztek na každém okolo. A stejně špatné bylo, že Mishael mohl prohlásit jejich svatební přísahy za porušené. Nějaký způsob prostě musel existovat.

Občas se zkroutila v sedle, aby se podívala na Aes Sedai jedoucí vzadu. Od žen vepředu se rozhodně nedalo nic zjistit. Cadsuane a Verin si každou chvíli vyměnily pár slov, ale vždycky se naklonily blíž a mluvily tak tiše, že je nebylo slyšet. Alanna se zřejmě soustředila na to, co leželo před nimi, a stále hleděla k jihu. Několikrát trochu zrychlila koně, ale Cadsuane ji pokaždé tichým slovem zarazila a ona váhavě poslechla a buď se tvářila ohnivě, nebo se mrzutě škaredila. Cadsuane a Verin se k ní chovaly starostlivě, Cadsuane ji poplácávala po ruce skoro stejně, jako Shalon poplácávala svého koně po krku, a Verin se na ni zářivě usmívala, jako by se Alanna vzpamatovávala z nemoci. Což Shalon nic neprozradilo. A tak uvažovala o ostatních.

Na lodi se nikdy nedočkáte povýšení jenom díky své schopnosti tkát vítr nebo předvídat počasí nebo určit pozici. Musíte odkrýt úmysly mezi slovy rozkazů, vyložit si nepatrné posunky a výrazy tváře. Musíte si všimnout, kdo se sklání před kým, byť nepatrně, protože vaše odvaha a schopnosti samotné vás dostanou jen do určitého postavení.

Čtyři z nich, Nesune, Erian, Beldeine a Elza, jely v hloučku jen kousek za nimi, ačkoliv nejely doslova společně, nýbrž jen zaujímaly stejný prostor. Mezi sebou nemluvily, ani se po sobě nedívaly. Zřejmě se neměly moc rády. Shalon si je v duchu přiřadila na stejný člun se Sarene. Aes Sedai předstíraly, že jsou všechny pod Cadsuane, ale očividně to nebyla pravda. Merise, Corele, Kumira a Daigian tvořily posádku jiného člunu, jemuž velela Cadsuane. Alanna jako by občas byla na jednom člunu a občas na druhém, kdežto Verin jako by jistým způsobem patřila na Cadsuanin člun, ale nebyla na něm. Možná plula vedle a Cadsuane ji držela za ruku. A jako by to už nebylo dost zvláštní, byla tady otázka podřízenosti.

Kupodivu to vypadalo, že Aes Sedai si cení síly v jedné síle nad zkušenosti či schopnosti. Hodnosti u nich určovala síla, jako když se správci paluby hašteří v suchozemských krčmách. Všechny byly samozřejmě podřízené Cadsuane, ale mezi ostatními byly podivnosti. Podle jejich vlastní hierarchie některé na Nesunině člunu byly v postavení, že mohly očekávat podřízenost od některých z Cadsuanina člunu, ale i když to ty v Cadsuanině člunu, které měly být podřízené, dělaly, chovaly se jako k nadřízené, jež spáchala nějaký strašlivý zločin, o němž všichni vědí. Podle této hierarchie stála Nesune jen pod Cadsuane a Merise, a přesto čelila Daigian, která byla úplně nejníž, jako by byla záměrně vzdorovitá kvůli tomu, že ten zločin spáchala, a ostatní na jejím člunu se chovaly stejně. Všechno to bylo velice nenápadné, lehce zdvižená brada, nazvednuté obočí, ohrnutý ret, ale oku cvičenému v postupování na lodích to neuniklo. Možná v tom nebylo nic, co by jí pomohlo, ale jestli měla česat koudel, tak jediný způsob byl najít vlákno a zatáhnout.

Začal se zvedat vítr, závany jí tiskly plášť k zádům. Skoro si to neuvědomovala.

Strážci by mohli být dalším vláknem. Všichni byli úplně vzadu, za Aes Sedai, jedoucími za Nesune a ostatními třemi. Shalon vlastně čekala, že dvanáct Aes Sedai bude mít víc než sedm strážců. Každá Aes Sedai měla mít jednoho, ne-li víc. Podrážděně potřásla hlavou. Samozřejmě kromě červených adžah. O Aes Sedai věděla aspoň něco.

Nicméně otázka nezněla, kolik strážců, ale jestli to všechno jsou strážci. Byla si jistá, že prošedivělého starého Damera a hezoučkého Jahara už rovněž viděla v černých kabátech, než se najednou objevili u Aes Sedai. Tenkrát se po černokabátnících nechtěla dívat moc pozorně, a pravdou bylo, že byla oslněná něžnou Ailil, ale byla si tím jistá. A ať už to bylo s Ebenem jakkoliv, byla si skoro jistá, že z těch dvou se strážci stali. Skoro jistá. Jahar vyskočil stejně rychle jako Nethan a Bassane, když Merise ukázala, a z toho, jak se Corele usmívala na Damera, byl buď jejím strážcem, nebo jí zahříval postel, a Shalon si ani neuměla představit, že by si žena jako Corele vzala do postele skoro plešatého kulhavce. Možná toho o Aes Sedai nevěděla moc, ale byla si jistá, že pouto s mužem, který dokáže usměrňovat, není obvyklou praxí. Kdyby mohla dokázat, že to udělaly, mohl by to být velice ostrý nůž, aby ji odřízl od Cadsuane.

„Ti muži už nemůžou usměrňovat,“ zamumlala Sarene.

Shalon se narovnala tak rychle, že se musela oběma rukama chytit za hřívu, aby nespadla. Vítr jí zvedl plášť nad hlavu a ona ho musela stáhnout dolů, než se mohla posadit. Vyjížděli z lesa nad širokou silnicí, která se stáčela k jihu k jezeru asi tak míli daleko, na kraji rovné země pokryté zhnědlou trávou. To moře hnědi se táhlo až k obzoru. Jezero, na západě ohraničené úzkým pásem rákosí, bylo ubohou náhražkou vodní plochy, mělo nejvýš deset mil na délku a méně na šířku. Uprostřed se krčil celkem slušně velký ostrov obklopený vysokými hradbami a věžemi. Za nimi bylo město. To vše přelétla pohledem a pak upřela oči na Sarene. Skoro jako by jí ta žena četla myšlenky. „Proč nemůžou usměrňovat?“ zeptala se. „Vy jste...? Vy jste je... zkrotily?“ Myslela si, že je to správný výraz, ale to mělo muže zabít. Vždycky předpokládala, že je to jen nějaký divný způsob, jak z nějakého neznámého důvodu zmírnit popravu.

Sarene zamrkala a Shalon si uvědomila, že Aes Sedai mluvila sama se sebou. Chvíli se na Shalon dívala, když sjížděly za Cadsuane z kopce, a pak se zase podívala na město na ostrově. „Všímáš si, Shalon. Lepší bude, když si necháš to, čeho sis na těch mužích všimla, pro sebe.“

„Jako že to jsou strážci?“ otázala se Shalon tiše. „Proto jste se s nimi mohly spojit? Protože jste je zkrotily?“ Doufala, že získá nějaké přiznání, ale Aes Sedai se na ni jenom podívala. Znovu nepromluvila, dokud nebyly dole pod kopcem a za Cadsuane nezahnuly na silnici. Cesta byla široká, z udusané hlíny a frekventovaná, ale měli ji pro sebe.

„Není to tak docela tajemství,“ pravila konečně Sarene a na to, že to nebylo tajemství, nemluvila zvlášť ochotně, „ale není to ani všeobecně známé. O Far Maddingu nemluvíme často, jen se sestrami, které se tam narodily, a i ty sem zavítají zřídkakdy. Přesto byste to měli vědět, než vstoupíte. Město vlastní ter’angrial. Nebo to možná jsou tři ter’angrialy. To nikdo neví. Nelze je – nebo jej – studovat ani odstranit. Musely být vytvořeny během Rozbití, když byl strach ze šílenců usměrňujících jedinou sílu na denním pořádku. Ale taková byla cena za bezpečí.“ Korálky jí sklouzly na prsa a zacinkaly, když zavrtěla nevěřícně hlavou. „Tyto ter’angrialy kopírují državu. Alespoň v těch podstatných věcech, i když se obávám, že ogier by to tak možná nebral.“ Zarmouceně si povzdechla.

Shalon zírala s otevřenou pusou a vyměnila si zmatený pohled s Harine a Moadem. Proč by měly báchorky děsit Aes Sedai? Harine otevřela ústa a potom kývla na Shalon, aby tu otázku položila ona. Možná se měla se Sarene spřátelit, aby jí usnadnila kurs? Shalon už vážně bolela hlava. Ale také byla zvědavá.

„Jaké to jsou věci?“ zeptala se opatrně. Opravdu ta žena věří na pět sáhů vysoké lidi zpívající stromům? Taky tam bylo něco o sekerách. Teď přijde Aelfinn a ukradne ti mouku. Teď přijde ogier a usekne ti hlavu. Světlo, tohle neslyšela od doby, když ještě byla Harine ve vodicích popruzích. Jak jejich matka povyšovala, byla pověřena výchovou Harine spolu se svým prvním dítětem.

Sarene překvapeně vykulila oči. „Vy to opravdu nevíte?“ Pohledem opět zalétla k ostrovnímu městu. Podle jejího výrazu se chystala vstoupit do žumpy. „V državě nemůžete usměrňovat, dokonce ani neucítíte pravý zdroj. Žádné tkanivo zvenčí neovlivní to, co je uvnitř, tedy ne že by na tom záleželo. Vlastně tu jsou dvě državy, jedna uvnitř druhé. Ta větší ovlivňuje muže, ale až dorazíme k mostu, vstoupíme do té menší.“

„Vy tam nedokážete usměrňovat?“ chtěla vědět Harine. Když Aes Sedai kývla, aniž odtrhla zrak od města, objevil se Harine na rtech mrazivý úsměv. „Až se ubytujeme, možná bychom si my dvě mohly promluvit o příkazech.“

„Ty čteš filozofii?“ Sarene se zatvářila dost polekaně. „Teorii příkazů se dnes nepřikládá velká váha, ale já byla vždycky přesvědčená, že se v ní dá hodně objevit. Debata bude příjemná, alespoň nebudu myslet na ty ostatní záležitosti. Pokud nám dá Cadsuane čas.“

Harine otevřela pusu. Civěla na Aes Sedai a zapomněla se držet sedla. Od pádu ji uchránil jen Moad, který ji chytil za ruku.

Před Shalon se Harine o filozofii nikdy nezmínila, ale nezáleželo na tom, co sestra povídá. Shalon se zadívala na Far Madding a ztěžka polkla. Samozřejmě se naučila uzavřít někoho před jedinou silou a během výcviku byla sama uzavřena, ale i když byla uzavřena, stále cítila pravý zdroj. Jaké to bude, necítit ho, jako by to bylo slunce těsně za okrajem zorného pole? Jaké to bude, ztratit slunce?

Když dojeli blíž k jezeru, uvědomovala si pravý zdroj silněji než od chvíle, kdy se ho dotkla poprvé. Měla co dělat, aby se z něj nenapila, ale Aes Sedai by uviděly světlo a poznaly by to, nejspíš by také poznaly proč. Takhle sebe ani Harine nezahanbí. Na vodě plula malá, masivní plavidla, žádné delší než šest, sedm sáhů. Na některých vytahovali sítě, jiná se ploužila s pomocí dlouhých opačin. Soudě podle větrem hnaných vln, které se občas srážely ve spršce pěny jako příboj, plachty tu mohly stejně zdržovat jako pomáhat. Přesto jí čluny připadaly téměř známé, i když se nepodobaly štíhlým čtyř, osmi či dvanáctiveslicím, přepravovaným na lodích. Malá útěcha uprostřed cizoty.

Silnice zamířila na úzký výběžek, vyčnívající asi půl míle do jezera, a pravý zdroj náhle zmizel. Sarene si povzdechla, avšak jinak nedala najevo, že si toho všimla. Shalon si olízla rty. Nebylo to tak zlé, jak se obávala. Cítila se... prázdná... ale to dokáže snést. Dokud to nebude muset snášet příliš dlouho. Nárazový vítr jí náhle připadal mnohem studenější.

Na konci výběžku byla vesnice, po jedné straně silnice stály až k vodě šedé kamenné domy s tmavšími břidlicovými střechami. Vesnické ženy, spěchající s velkými koši, se při pohledu na oddíl na koních zastavovaly. Nejedna si při tom sáhla na nos. Shalon si na ty pohledy začínala v Cairhienu pomalu zvykat. A navíc její pozornost přitahovalo opevnění naproti vesnici, hromada těsně sesazených kamenů pět sáhů vysokých, s vojáky vyhlížejícími mřížovým hledím přileb z vrcholku věží v rozích. Pokud viděla, drželi někteří natažené kuše. Z velkých, železem obitých dveří na konci nejblíž k mostu se vyhrnuli další vojáci v přilbách, muži ve zbroji z překrývajících se kovových čtverců a se zlatým mečem vyvedeným na levém rameni. Někteří nosili meče u pasu a jiní nesli dlouhé oštěpy či kuše. Shalon napadlo, jestli snad čekají, že se Aes Sedai pokusí přes ně dostat. Důstojník se žlutým chocholem na přilbě ukázal Cadsuane, že má zastavit, a pak k ní přistoupil a sundal si přilbu. Dlouhé, prošedivělé vlasy mu sklouzly až k pasu. Byl nabručený.

Cadsuane se mírně předklonila v sedle a vyměnila si s ním několik slov, pak ze sedlové brašny vytáhla naditý měšec. On si ho vzal, ustoupil a mávl na jednoho vojáka, vysokého a kostnatého, který neměl přilbu. Ten držel psací tabulku a vlasy, stažené z čela, jako je nosil i důstojník, mu také visely do pasu. Uctivě ohnul krk, než se Alanny zeptal na jméno a pečlivě si ho zapsal, jazyk vystrčený mezi zuby, a často namáčel pero. Nespokojený důstojník, s přilbou u pasu, stál a bezvýrazně si prohlížel ostatní za Cadsuane. Měšec držel v ruce, jako by na něj zapomněl. Zřejmě si neuvědomoval, že mluví s Aes Sedai. Nebo mu to možná bylo jedno. Tady se Aes Sedai nelišily od ostatních žen. Shalon se zachvěla. Tady se ona nelišila od ostatních žen, zbavena po dobu svého pobytu svého nadání. Zbavena.

„Zapisují si jména všech cizinců,“ vysvětlovala Sarene. „Radní rády vědí, koho mají ve městě.“

„Možná dovnitř pustí paní vln bez úplatku,“ podotkla Harine suše. Kostnatý voják se otočil od Alanny a při pohledu na šperky Shalon a Harine nadskočil jako každý suchozemec, než se k nim vydal.

„Tvoje jméno, paní, zlíbí-li se ti?“ požádal zdvořile Sarene a opět sklonil hlavu. Ta mu ho sdělila, aniž by se zmínila, že je Aes Sedai. Shalon své řekla co nejjednodušeji, ale Harine přidala i své tituly, Harine din Togara Dva větry, paní vln klanu Shodein, mimořádná velvyslankyně paní lodí Atha’an Miere. Chlapík zamrkal, znovu se kousl do jazyka a sklonil se nad psací deskou. Harine se zamračila. Když chtěla na někoho udělat dojem, očekávala, že ho udělá.

Zatímco hubeňour psal, mezi Harinina a Moadova koně se protlačil podsaditý voják v přilbě s koženým tlumokem na rameni. Za mříží svého hledí mu napuchlá jizva opovržlivě zvedala koutek úst, ale Harine se uklonil dost uctivě. A potom se pokusil vzít Moadovi meč.

„Musíš mu to dovolit nebo své čepele nechat tady do svého odjezdu,“ pospíšila si Sarine, když mistr meče vyškubl pochvu muži z ruky. „Za tuhle službu Cadsuane zaplatila, paní vln. Ve Far Maddingu nesmí žádný muž nosit víc než nůž u pasu, pokud nemá mírové pouto, aby ho nebylo možné vytasit. Dokonce i hradební garda, jako tito muži, nemůže odnést své meče z místa služby. Není to tak?“ optala se hubeňoura, a on přitakal, a taky řekl, že je to dobrá věc.

Moad pokrčil rameny, vytáhl meč zpoza šerpy, a když se chlapík s věčným úšklebkem dožadoval i jeho dýky se slonovinovým jílcem, vydal také tu. Muž si strčil dlouhou dýku za opasek, vyndal z tlumoku cívku tenkého drátku a začal obratně ovíjet meč jemnou sítí. Každou chvíli se zastavil, aby od pasu vyndal pečetící kleště a ovinul kolem drátků malé olověné kolečko. Pracoval však rychle a zkušeně.

„Seznam jmen bude předán na ostatní dva mosty,“ pokračovala Sarene, „a muži budou muset ukázat, že jsou drátky neporušené, nebo je zadrží, dokud soud nerozhodne, že nebyl spáchán žádný jiný zločin. A i kdyby nebyl, trestem je vysoká pokuta a bičování. Většina cizinců zbraně odloží, než vstoupí do města, aby ušetřili, ale to by znamenalo, že musíme odjet po tomto mostě. A jen Světlo ví, kterým směrem odsud budeme chtít jet.“ Podívala se na Cadsuane, jež zřejmě bránila Alanně přejet most sama, a Sarene tiše dodala: „Aspoň doufám, že to je její důvod.“

Harine frkla. „Tohle je směšné. A jak se má bránit?“

„Ve Far Maddingu se žádný muž nemusí bránit, paní.“ Podsaditý muž měl drsný hlas, ale nevysmíval se, říkal, co bylo zřejmé. „O to se stará uliční garda. Necháte nějakého muže nosit meč, jak se mu zlíbí, a brzy to tu bude stejně špatné jako jinde. Slyšel jsem, jaké to je ve světě, paní, a my to tu takové nechceme.“ Uklonil se Harine a s mužem s psací tabulkou se vydal dál.

Moad si krátce prohlédl svůj meč a dýku, obojí s úhledně ovinutým jílcem a pochvou, a pak je vrátil na místo a snažil se přitom nezachytit pečetěmi za šerpu. „Meče jsou užitečné jenom tam, kde selže důvtip,“ podotkl. Harine znovu frkla. Shalon napadlo, jak si ten chlapík asi vysloužil svou jizvu, když bylo ve Far Maddingu bezpečno.

Zezadu se ozvaly protesty ostatních mužů, ale byly rychle utišeny. Merise, to by se Shalon vsadila. Občas vedle ní vypadala Cadsuane nedbalá. Její strážci byli jako cvičení hlídací psi, které používali Amayarové, připravení na písknutí skočit, a Merise nijak neváhala seřvat i strážce ostatních Aes Sedai. Brzy dostaly všechny meče mírové pouto a vojáci prohledali i náklad kvůli ukrytým zbraním. Pak konečně vyjeli na most. Kopyta koní zvonila na kameni. Shalon se snažila všechno vidět, ani ne tak ze zájmu, jako proto, aby nemusela myslet na to, co jí schází.

Most byl rovný a stejně široký jako silnice za ním, s nízkým kamenným hrazením, aby nemohl přepadnout vůz, ale zároveň aby neposkytovalo úkryt útočníkům, a byl dlouhý dobře tři čtvrtě míle a rovný jako střela. Pod ním podplouvaly čluny, což by nešlo, kdyby měly stěžně. Po stranách železem obité městské brány stály vysoké věže – podle Sarene to byla Caemlynská brána – kde se strážní se zlatými meči na ramenou uklonili ženám a vrhli podezíravý pohled na muže. Ulice za bránou...

Být všímavá nestačilo. Ulice byla široká a rovná, plná lidí a vozů, lemovaná kamennými domy se dvěma nebo třemi poschodími, a všechno vypadalo rozmazaně. Pravý zdroj byl pryč! Věděla, že se vrátí, až tohle místo opustí, a Světlo, chtěla ho opustit okamžitě. Ale jak dlouho tady bude muset být? Ve městě byl možná Coramoor a Harine se k němu hodlala přimknout. Možná proto, kým byl, možná si myslela, že jí to pomůže stát se paní lodí. Dokud Harine neodjede, dokud ji Cadsuane neosvobodí od jejich dohody, byla tu Shalon ukotvená. Tady, kde nebyl pravý zdroj.

Sarene bez ustání žvanila, Shalon ji však příliš nevnímala. Přejeli velké náměstí s obrovskou sochou ženy uprostřed, ale Shalon zachytila jen její jmého, Einion Avharin, i když věděla, že jí Sarene vykládá, proč je ta žena ve Far Maddingu slavná a proč její socha ukazuje ke Caemlynské bráně. Ulici za náměstím rozdělovala řada bezlistých stromů. Mezi lidmi se tu proplétala nosítka, kočáry a muži ve zbroji z hranatých šupin, ale ona si je neuvědomovala. Chvěla se a choulila. Město zmizelo. Čas zmizel. Všechno zmizelo kromě jejího strachu, že už nikdy neucítí pravý zdroj. Ještě nikdy si neuvědomila, jakou útěchu jí jeho přítomnost poskytuje. Byl stále tu, příslib nesmírné radosti, života plného bohatých barev, které vybledly, když se z ní jediná síla vytratila. A nyní byl pryč i pravý zdroj. Víc toho nevnímala, nemohla vnímat. Byl pryč.

24

Mezi radními

Někdo Shalon prudce zatřásl rukou. Byla to Sarene a mluvila na ni. „Je to tady,“ říkala, „na Radnici. Přímo pod kupolí.“ Odtáhla ruku, zhluboka se nadechla a zvedla otěže. „Je směšné si myslet, že to účinkuje víc, protože jsme tak blízko,“ mumlala, „jenomže je to tak.“

Shalon se s námahou probrala. Prázdnota nezmizela, ale ona se přiměla nevnímat ji. Ve skutečnosti se cítila jako jablko, z něhož odstranili jádřinec.

Byli na obrovském náměstí vydlážděném bílými kameny. Uprostřed stál velký palác, kulatá stavba, celá bílá až na vysokou modrou kupoli nahoře, která vypadala jako půlka míče. Horní dvě poschodí pod kupolí obklopovaly masivní kanelované sloupy a po širokých schodištích z bílého kamene, vedoucích po obou stranách na poschodí, proudily nahoru a dolů davy lidí. Až na vysokou dvoukřídlou bronzovou bránu, otevřenou přímo před nimi, tvořil přízemí bílý kámen s vytesanými ženami s diadémy ve dvojnásobné životní velikosti a mezi nimi byly v bílém kameni vyvedené snopy obilí, štůčky látky, jejichž konce jako by volně vlály, hřivny snad zlata, stříbra nebo železa, nebo možná všeho, a pytle, z kterých se zřejmě sypaly mince a drahokamy. Pod nohama žen byly mnohem menší kamenné postavy vozků, kovářů a tkalců, tvořících nepřerušovaný pás. Zdejší lidé vytvořili pomník svým obchodním úspěchům. To byla hloupost. Když lidé usoudí, že jste v obchodě lepší než oni, nejenomže začnou závidět, ale začnou být také umínění a snaží se prosadit směšné dohody. A vy občas nemáte na vybranou a musíte přijmout.

Shalon si uvědomila, že se na ni Harine mračí, a narovnala se v sedle. „Odpusť, paní vln,“ pravila. Pravý zdroj byl pryč, ale vrátí se – určitě se vrátí! – a ona měla své povinnosti. Styděla se, že se tak poddala svému strachu, ale ta prázdnota zůstala. Ach Světlo, ta prázdnota! „Už je mi líp. Odteď na tom budu líp.“ Harine jen kývla, stále se mračila a Shalon zasvědila hlava. Když Harine nespustila svou tirádu, jak se čekalo, bylo to proto, že se chystala k něčemu horšímu.

Cadsuane jela rovnou přes náměstí a otevřenou bránou do Radnice. Za bránou byla velká místnost s vysokým stropem, zřejmě zastřešený dvůr u stájí. Dvanáct mužů v modrých kabátech, dřepících u nosítek se zlatým mečem a rukou namalovanými na dvířcích, překvapeně vzhlédlo, když vjeli dovnitř. Stejně tak muži v modrých vestách, kteří vypřahali spřežení z kočáru s erbem meče a ruky, i ti zametající kamennou podlahu. Další dva štolbové odváděli koně širokou chodbou, z níž bylo cítit seno a hnůj.

Přiběhl k nim obtloustlý oholený muž ve středních letech, neustále se klaněl a mnul si ruce. Na rozdíl od ostatních mužů měl vlasy sepnuté malou stříbrnou sponou a modrý kabát měl z dobrého sukna, se zlatým mečem a rukou vyšitými na levé straně prsou. „Odpusť,“ vyhrkl s úlisným úsměvem, „nechtěl bych tě urazit, ale obávám se, že sis spletla směr. Toto je Radnice a –“

„Vyřiď první radní Barsalle, že za ní přijela Cadsuane Melaidhrin,“ přerušila ho Cadsuane a sesedla.

Muž se hned přestal usmívat a vyvalil oči. „Cadsuane Melaidhrin? Myslel jsem, že jsi –!“ Zarazil se před jejím náhle tvrdým pohledem, zakašlal do dlaně a znovu se podlézavě usmál. „Odpusť, Cadsuane Sedai. Dovol, doprovodím tě a tvé společníky do čekárny, kde vás přivítají, a já zatím pošlu zprávu první radní.“ Když si všiml, kdo ji doprovází, vyvalil oči ještě víc. Bylo zjevné, že pozná Aes Sedai, přinejmenším ve skupině. Shalon a Harine ho překvapily, ale na suchozemce se docela dobře ovládal. Neotevřel pusu.

„Dovolím ti, abys zaběhl za Aleis a pověděl jí, že jsem tady, tak rychle, jak tě nohy ponesou, chlapče,“ opáčila Cadsuane, odepjala si plášť a přehodila si ho přes sedlo. „Řekni jí, že budu v dómu, a taky jí řekni, že nemám celý den. No tak! Hop, hop!“ Tentokrát se muž nepřestal jen usmívat, zatvářil se přímo nemocně, ale váhal jen chvilku a pak ozlomkrk vyrazil a ječel na štolby, aby převzali koně.

Cadsuane mu přestala věnovat pozornost, hned jak domluvila. „Verin, Kumiro, vy dvě půjdete se mnou,“ ohlásila rázně. „Merise, ať se všichni drží pohromadě a jsou připravení, dokud – Alanno, vrať se a sesedni. Alanno!“ Alanna váhavě otočila koně od brány a s trucovitým mračením sesedla. Její štíhlý strážce Ihyon ji nervózně pozoroval. Cadsuane si povzdechla, jako by jí docházela trpělivost. „Sedni si na ni, jestli budeš muset, abys ji tu udržela, Merise,“ dodala a hodila otěže malému šlachovitému štolbovi. „Chci, aby byli všichni připravení vyrazit, až skončím s Aleis.“ Merise kývla a Cadsuane se obrátila ke štolbovi. „Potřebuje jen trochu vody,“ prohlásila a láskyplně koně poplácala. „Dneska jsem ho moc nehonila.“

Shalon byla víc než šťastná, že může svého koně předat štolbovi bez příkazů. Vůbec by jí nevadilo, kdyby to zvíře zabil. Nevěděla, jak daleko v omámení jela, ale měla pocit, že v sedle urazila každou míli z těch kdoví kolika leguí od Cairhienu. Cítila se pomačkaná na těle stejně jako na šatech. Náhle si uvědomila, že Jaharova hezká tvářička mezi ostatními muži schází. Verinin Tomas, stejně tvrdý jako ostatní, vedl bílého grošovaného soumara, který patřil Jaharovi. Kam se ten mládenec poděl? Merise jeho nepřítomnost rozhodně nedělala starosti.

„Tahle první radní,“ zavrčela Harine a nechala si od Moada pomoci na zem. Pohybovala se stejně ztuhle jako Shalon. Moad z koně prostě seskočil. „Je to tady důležitá žena, Sarene?“

„Dalo by se říct, že vládne Far Maddingu, i když ostatní radní o ní tvrdí, že je první mezi rovnými, ať už to znamená cokoliv.“ Předala svého koně štolbovi a tvářila se docela klidně. Ten ter’angrial, který ukradl pravý zdroj, ji možná rozčiloval, ale vypadala chladně odtažitá, jako vytesaná z ledu. Štolba si při pohledu na ni zakopával o nohy. „Kdysi první radní radila maredským královnám, ale od té doby, co se Maredo... rozpustilo... většina prvních radních se považuje za přirozené dědičky maredských vládkyň.“

Shalon věděla, že toho o suchozemské historii moc neví, stejně jako nevěděla moc o zeměpise dál od pobřeží, ale o nějakém státě jménem Maredo jaktěživa neslyšela. Harine to však stačilo. Jestli tu ta první radní vládne, musí se s ní paní vln klanu Shodein sejít. Vyžadovala to její důstojnost. Odhodlaně kulhala za Cadsuane.

„Aha ano,“ řekla ta nesnesitelná Aes Sedai, než Harine stačila aspoň otevřít pusu. „Ty se mnou půjdeš taky. I tvá sestra. Ale tvůj mistr meče, myslím, že ne. Muž v kupoli by byl dost špatný, ale z muže s mečem by radní mohla ranit mrtvice. Máš nějaké otázky, paní vln?“ Harine s hlasitým cvaknutím zubů zavřela pusu. „Dobře,“ zamumlala Cadsuane. Shalon zaúpěla. Tohle náladu její sestry nezlepší ani o pírko.

Cadsuane je vedla širokými chodbami s modrými dlaždicemi na podlaze, ověšenými barevnými nástěnnými koberci a osvětlenými zlacenými kandelábry se zrcátky. Služebné v modrém na ně užasle civěly a pak honem předvedly suchozemská pukrlata. Cadsuane je dál vedla po schodech z bílého kamene, které nic nepodpíralo, jenom se dotýkaly světlé zdi, a to ještě ne vždycky. Cadsuane se nesla jako labuť, ale tak rychle, až Shalon začala pálit lýtka. Harine měla tvář jako dřevěnou masku, jak zakrývala námahu z klusání do schodů. Dokonce i Kumira vypadala poněkud překvapeně, i když jí Cadsuanino tempo žádné viditelné potíže nedělalo. Kulatá malá Verin brázdila schody vedle Cadsuane a občas se přes rameno usmála na Harine a Shalon. Shalon měla občas dojem, že ji nenávidí, ale v jejím úsměvu nikdy nebyla zloba ani pobavení, jen povzbuzení.

Cadsuane je dovedla přes poslední otočku schodiště, uzavřenou stěnami, a náhle se ocitly na balkoně se složitým zlaceným kovovým zábradlím, které vedlo kolem celé... Shalon spadla brada. Nad ní se zvedala modrá kupole do výše pětadvaceti sáhů, možná víc. Nic ji nepodpíralo. Kromě zeměpisu a historie – a Aes Sedai – také nevěděla skoro nic o suchozemské architektuře, vlastně věděla jen něco málo o té cairhienské. Věděla, jak nakreslit plány pro brigu a dohlédnout na její výstavbu, ale neuměla si ani představit, jak postavit tohle.

Schodiště na dalších třech místech kolem balkonu ústila do klenutých průchodů z bílého kamene, jako byl ten, kterým vstoupily. Byly tu samy, což Cadsuane očividně potěšilo, i když si jenom pro sebe kývla. „Kumiro, ukaž paní vln a její sestře farmaddinského ochránce.“ Její hlas vytvářel pod rozlehlou kupolí ozvěnu. Odtáhla Verin kousek stranou a tam daly hlavy dohromady. Když si šeptaly, žádná ozvěna nebyla.

„Musíte jim odpustit,“ sdělovala Kumira Harine a Shalon tiše. A dokonce i to mělo slabý dozvuk, i když ne ozvěnu. „Mír, ale tohle musí být nešikovné i pro Cadsuane.“ Prohrábla si krátké hnědé vlasy a zatřepala hlavou, aby se jí usadily. „Radní málokdy vidí rády Aes Sedai, zvláště sestry, které se tu narodily. Myslím, že by nejraději předstíraly, že jediná síla neexistuje. No, jejich historie je k tomu opravňuje, a poslední dva tisíce let měly prostředky, které to předstírání podporovaly. Na každý pád Cadsuane je Cadsuane. Málokdy uvidí nějakého nafoukance, aby mu tu jeho pýchu nesplaskla, i když náhodou nosí korunu. Nebo diadém radní. Naposledy tu byla před dvaceti lety, to bylo za aielské války, ale někteří z těch, kdo si na to pamatují, se budou chtít schovat pod postelí, až zjistí, že se vrátila.“ Pobaveně se zasmála. Shalon na tom neviděla nic k smíchu. Harine zkřivila rty, ale vypadala spíš, jako by jí bylo zle od žaludku.

„Chcete vidět... ochránce?“ pokračovala Kumira. „To je stejně vhodné jméno jako každé jiné, řekla bych. Není toho moc k vidění.“ Opatrně přistoupila k zábradlí a nahlédla přes ně, jako by se bála, že by mohla spadnout. V modrých očích měla opět ostrý výraz. „Dala bych cokoliv, abych ho mohla studovat, jenže to samozřejmě nejde. Kdoví co jiného ještě dokáže, kromě toho, co již víme?“ Mluvila s bázní i lítostí zároveň.

Shalon se výšek nebála, a tak se opřela o složitou kovovou mříž vedle Aes Sedai. Chtěla vidět tu věc, která sebrala pravý zdroj. Po chvíli se k nim připojila i Harine. K Shaloninu překvapení to dolů nebylo ani pět sáhů, třebaže Kumira z toho byla celá nesvá. Hladká podlaha z modrých a bílých dlaždic vytvářela bludiště se středem v rudém oválu, na koncích do špičky, se žlutým lemem. Pod balkonem seděly v rovnoměrných rozestupech tři ženy v bílém na stolcích, hned u stěny kupole, a vedle každé byl do podlahy zapuštěný kotouč plný sáh v průměru, který vypadal jako ze zamlženého křišťálu, s vloženým tenkým klínem čistého křišťálu, ukazujícím do středu místnosti. Kalné kotouče byly zasazené v kovové objímce se značkami jako na kompase, ale se stále se zmenšujícími značkami mezi většími. Shalon si nebyla jistá, ale objímka nejblíž k ní byla podle ní označena čísly. To bylo všechno. Žádné obludné tvary. Představovala si něco obrovského a černého, co pohlcuje slunce. Zatínala ruce do zábradlí, aby se jí netřásly, a kolena přitiskla k sobě. Ať už tam dole bylo cokoliv, ukradlo to Světlo.

Vtom tiché kroky ohlásily nové příchozí. Týmiž dveřmi jako ony vstoupil asi tucet usmívajících se žen s vlasy sepjatými na temeni a v rozevlátém modrém hedvábí přehozeném přes šaty. Svrchní roucho vypadalo jako kabát bez rukávů, bylo bohatě vyšívané zlatem a táhlo se za nimi jako vlečka. Tihle lidé věděli, jak označit hodnost. Každá žena měla na těžkém zlatém řetěze velký přívěsek ve tvaru toho zlatem lemovaného rudého oválu a úplně stejný vzor se opakoval na úzkém zlatém diadému. Jedna žena měla rudé ovály z rubínů, ne smaltované, a safíry a měsíční kameny téměř zcela zakrývaly zlatou obroučku na jejím čele. Na pravém ukazováku také měla těžký zlatý pečetní prsten. Byla vysoká a majestátní, černé vlasy s bílými prameny měla sepjaté do velké koule, tvář však měla bez vrásek. Ostatní byly vysoké, malé, tlusté, hubené, hezké i obyčejné, žádná ale nebyla mladá a všechny působily autoritativně, ona se však od nich lišila něčím víc než drahokamy. Z velkých tmavých očí jí čišel soucit a moudrost a vyzařovala z ní velitelskost, ne jenom autorita. Shalon nikdo nemusel říkat, že tohle je první radní, ta žena to však ohlásila stejně.

„Jsem Aleis Barsalla, první radní Far Maddingu.“ Hlas měla velice sladký, na ženu hluboký, a mluvila, jako by vydávala prohlášení a čekala jásot. Její hlas se odrážel pod kupolí a vytvářel něco jako ovace. „Far Madding vítá Harine din Togara Dva větry, paní vln klanu Shodein a mimořádnou velvyslankyni paní lodí Atha’an Miere. Kéž na tě Světlo svítí a poskytne ti blahobyt. Tvůj příchod těší každé srdce ve Far Maddingu. Raduji se z příležitosti zjistit víc o Atha’an Miere, ale musíš být unavená po tak dlouhé cestě. Uchystala jsem pro tebe příjemné komnaty ve svém paláci. Až si odpočineš a posilníš se, promluvíme si. K oboustrannému prospěchu, zlíbí-li se Světlu.“ Ostatní ženy roztáhly suknice a jen nepatrně se uklonily.

Harine také lehce sklonila hlavu s náznakem spokojeného úsměvu. Tady aspoň byl někdo, kdo jí prokazoval příslušnou úctu. A nejspíš také pomohlo, že necivěla na její a Shaloniny šperky.

„Poslové od bran zřejmě byli rychlí jako obvykle, Aleis,“ ozvala se Cadsuane. „Mě nepřivítáš?“ Aleisin úsměv na okamžik pohasl a některé ženy se přestaly usmívat docela, když se Cadsuane postavila vedle Harine. Zbývající se usmívaly dost nevesele. Jedna pohledná žena s vážným výrazem se dokonce zamračila.

„Jsme ti vděčné, že jsi sem přivedla paní vln, Cadsuane Sedai.“ První radní nemluvila zrovna vděčně. Narovnala se do své plné výšky a dívala se přímo před sebe, nad Cadsuaninu hlavu místo na ni. „Jsem si jistá, že najdeme nějaký způsob, jak ti před odchodem prokázat svou vděčnost.“

Nemohla ji propustit jasněji, pokud by jí to přímo nenařídila, ale Aes Sedai se na ni usmála. Nebyl to tak úplně příjemný úsměv, ale nebyl ani sebeméně pobavený. „Možná tu nějakou dobu zůstanu, Aleis. Děkuju ti za nabídku ubytování a přijímám. Palác na Výšinách je vždycky lepší než nejlepší hostinec.“ První radní polekaně vykulila oči a pak je odhodlaně přimhouřila.

„Cadsuane musí zůstat se mnou,“ prohlásila Harine a podařilo se jí mluvit jen zpola přidušeně, dřív než Aleis otevřela pusu. „Kde není vítaná ona, tam já nejsem taky.“ To byla součást dohody, která jí byla vnucena, pokud měly doprovázet Cadsuane. Mezi jinými musela jít, kam jí Cadsuane řekne a kdy, dokud se nespojí s Coramoorem, a zahrnout ji do všech pozvání, která obdrží.

„Není třeba být sklíčená, Aleis.“ Cadsuane se k ní důvěrně naklonila, ale hlas neztišila. A ozvěna v kupoli její slova ještě zesílila. „Určitě už nemáš žádné špatné návyky, které bych musela napravovat.“

První radní zrudla jako rak a ostatní radní si za ní vyměňovaly zadumané pohledy. Některé se na ni dívaly novýma očima. Jak získávaly hodnost a jak ji ztrácely? Kromě Aleis jich bylo dvanáct, což byla jistě náhoda, ale prvních dvanáct mezi paními plavby klanu volilo paní vln, obvykle jednu ze svého středu, stejně jako prvních dvanáct mezi paními vln volilo paní lodí. Proto Harine přijala slova té divné holky, protože patřila mezi prvních dvanáct. A také proto, že dvě Aes Sedai potvrdily, že ta holka má opravdu vidění. Paní vln nebo dokonce paní lodí bylo možné sesadit, i když jenom v přesně vymezených případech, jako byla naprostá neschopnost či ztráta rozumu, a prvních dvanáct muselo promluvit jednohlasně. U suchozemců to zřejmě chodilo jinak a často ledabyle. Aleis upírala oči na Cadsuane a tvářila se jak naštvaně, tak uštvaně. Možná i v zádech cítila těch dvanáct párů očí. Ostatní radní ji zvažovaly na vážkách. Ale jestli se Cadsuane rozhodla plést do politiky na tomto místě, tak proč? A proč tak hrubě?

„Nějaký muž právě usměrnil,“ řekla náhle Verin. Nepřipojila se k ostatním a opodál nahlížela přes zábradlí. Pod kupolí se její hlas nesl. „Usměrňuje tu v poslední době hodně mužů, první radní?“

Shalon se podívala dolů a zamrkala. Původně čiré klíny byly nyní černé, a místo aby ukazovaly do středu komnaty, nějak se otočily a ukazovaly zhruba stejným směrem. Jedna z žen dole vyskočila a pozorně se dívala, kam na označené objímce černý klín ukazuje. Druhé dvě ženy už utíkaly ke dveřím. Náhle to Shalon pochopila. Triangulace byla pro hledačku větru jednoduchá záležitost. Někde za těmi dveřmi byla mapa a ony brzy určí místo, kde ten muž usměrnil.

„U ženy by to bylo červené, ne černé,“ vysvětlovala téměř šeptem Kumira. Stála kousek od zábradlí, jež svírala oběma rukama, a nahlížela, co se děje dole. „Varuje to, určuje místo a brání. A co ještě? Ženy, které to vytvořily, určitě chtěly něco víc, možná potřebovaly víc. Nevědět, co to ještě dělá, by mohlo být neuvěřitelně nebezpečné.“ Ale nemluvila vyděšeně. Spíš vzrušeně.

„Asi asha’man, řekla bych,“ poznamenala Aleis klidně a odtrhla zrak od Cadsuane. „To nám nemusí dělat starosti. Můžou klidně vstoupit do města, pokud dodržují zákony.“ I když byla klidná, několik žen za ní se zahihňalo jako nové plavčíce poprvé mezi suchozemci. „Odpusť, Aes Sedai. Far Madding tě vítá. Obávám se však, že neznám tvoje jméno.“

Verin se stále dívala dolů na podlahu. Shalon znovu nahlédla přes zábradlí a zamrkala, jak se černé klíny... změnily. Nejdřív byly černé a ukazovaly k severu, vzápětí byly opět čiré a ukazovaly do středu bludiště. Neotočily se. Prostě jednu chvíli byly tam a vzápětí jinde.

„Všechny mi můžete říkat Eadwina,“ ohlásila Verin. Shalon jen tak tak nenadskočila. Kumira ani nemrkla. „Myslíš někdy na historii, první radní?“ pokračovala Verin, aniž by vzhlédla. „Guaire Amalasan obléhal Far Madding tři týdny. Ke konci to bylo dost drsné.“

„Pochybuju, že chtějí slyšet o něm,“ vyjela ostře Cadsuane a některé radní se opravdu tvářily znepokojeně. Kdo ve Světle byl ten Guaire Amalasan? To jméno jí znělo povědomě, ale nedokázala ho zařadit. Nepochybně nějaký suchozemský dobyvatel.

Aleis se podívala na Cadsuane a stiskla rty. „Historie Guaira Amalasana označuje za pozoruhodného generála, Eadwino Sedai, možná hned za Artušem Jestřábí křídlo. Proč sis vzpomněla právě na něj?“

Shalon ještě nikdy neviděla, že by některá z Aes Sedai, putující s Cadsuane, nevěnovala pozornost i nejledabylejšímu varování stejně rychle, jako poslouchaly její rozkazy, ale tentokrát si jí Verin nevšímala. Ani nevzhlédla. „Jenom mě napadlo, že nedokázal použít jedinou sílu, a přesto Far Madding rozmáčkl jako přezrálou švestku.“ Obtloustlá malá Aes Sedai se zarazila, jako by ji právě něco napadlo. „Víte, Drak Znovuzrozený má vojska v Illianu, Tearu, Andoru a Cairhienu. Nemluvě o desítkách tisíc Aielů. Jsou hodně divocí, tihle Aielové. Moc by mě zajímalo, proč jste tak samolibé, když vás právě zkoumal jeho asha’man.“

„Myslím, že už jsi je vyděsila dost,“ vyjela Cadsuane ostře.

Verin se konečně otočila a vykulila oči, jako polekaný suchozemský pták. Tlustýma rukama dokonce zamávala jako křídly. „Aha. Nechtěla jsem... Ach ne. Podle mě by proti vám Drak Znovuzrozený už vytáhl, kdyby chtěl. Ne, myslím, že spíš Seanchané... Slyšely jste o nich? To, co se dozvídáme z Altary a dál na západ, je vážně dost hrozné. Zřejmě smetou všechno, co se jim postaví do cesty. Ne, oni jsou pro něj asi důležitější než získání Far Maddingu. Pokud ovšem neuděláte něco, co by ho rozzlobilo nebo rozčílilo jeho stoupence. Ale jsem si jistá, že na něco takového jste příliš inteligentní.“ Tvářila se velice nevinně. Radní se zavrtěly, vlnka, jakou na hladině udělají malé rybky, když dole pluje perutín.

Cadsuane si povzdechla, očividně jí došla trpělivost. „Jestliže se chceš bavit o Draku Znovuzrozeném, Eadwino, tak musíš beze mě. Já se chci opláchnout a dát si horký čaj.“

První radní sebou trhla, jako by na ni úplně zapomněla, jakkoliv to vypadalo neuvěřitelně. „Ano. Ano, zajisté. Cumere, Narvais, doprovoďte, prosím, paní vln a Cadsuane Sedai do... do mého paláce a uvítejte je tam.“ Malé zaškobrtnutí byl jediný náznak, jak jí vadí, že bude mít Cadsuane na bytě. „Chci si ještě promluvit s Eadwinou Sedai, zlíbí-li se jí.“ Aelis spolu s většinou radních odplula. Verin se náhle zatvářila poplašeně a nejistě. Shalon jí to nevěřila o nic víc než dřívější nevinnost. Myslela si, že ví, kde je Jahar. Jenom nevěděla proč.

Ženy, které Aleis určila, ta hezká, jež se mračila na Cadsuane, a štíhlá šedovlasá žena, vzaly žádost první radní jako rozkaz, což asi také byl. Roztáhly roucha, předvedly ty mírné úklony a zeptaly se Harine, zlíbí-li se jí doprovodit je, a květnatě jí sdělily, jak je těší, že ji smějí doprovodit. Harine je poslouchala s kyselým výrazem. Mohly by jí do cesty házet růžové lístky, kdyby chtěly, ale první radní ji zanechala svým podřízeným. Shalon napadlo, jestli se tak nesnaží vyhnout její sestře, dokud nevychladne.

Cadsuane se nedívala, jak Verin odchází s Aleis, ne otevřeně, ale nepatrně zkřivila rty v úsměvu, když zmizely z dohledu. „Cumere a Narvais,“ řekla náhle. „To bude Cumere Powys a Narvais Maslin, co? Něco jsem o vás zaslechla.“ To odpoutalo jejich pozornost od Harine. „Jistou úroveň si musí zachovat každá radní,“ pokračovala Cadsuane přísně, popadla je za rukáv a otočila je ke schodům. Radní si vyměnily ustarané pohledy a nechaly ji, na Harine zřejmě zapomněly. Ve dveřích se Cadsuane zastavila a ohlédla se, ale ne na Harine a Shalon. „Kumiro? Kumiro!“

Druhá Aes Sedai sebou trhla, ještě naposledy se podívala na zábradlí a vydala se za Cadsuane. Tudíž Harine a Shalon nezbylo nic jiného než jít taky, nebo tu zůstat a snažit se najít cestu samy. Shalon vyrazila za ostatními a Harine nebyla o nic pomalejší. Cadsuane si pořád držela obě radní, scházela po točitých schodech a tiše něco vykládala. Kumira byla za nimi a Shalon přes ni nic neslyšela. Cumere a Narvais se snažily promluvit, ale Cadsuane je nepustila ke slovu. Vypadala klidná a věcná. Ty dvě se začaly tvářit nejistě. Co, ve Světle, má ta Cadsuane za lubem?

„Tohle místo ti dělá starosti?“ promluvila náhle Harine.

„Je to, jako bych ztratila oči.“ Shalon se zachvěla. „Bojím se, paní vln, ale Světlo dej, dokážu svůj strach ovládnout.“ Světlo, doufala, že ano. Zoufale to potřebovala.

Harine kývla a zamračila se na ženy dole na schodech. „Nevím, zda v tom Aleisině paláci mají vanu dost velkou, abychom se mohly vykoupat společně, a pochybuju, že znají medové víno, ale něco najdeme.“ Nešikovně Shalon položila ruku na paži. „Jako malá jsem se bála tmy, a tys mě nikdy nenechala samotnou, dokud ten strach nepominul. Já tě taky nenechám samotnou, Shalon.“

Shalon minula schod a málem upadla. Harine její jméno používala pouze v soukromí od chvíle, co se stala paní plavby. A ještě nikdy nebyla v soukromí tak milá. „Děkuju,“ řekla a s námahou dodala: „Harine.“ Sestra ji znovu poplácala po ruce a usmála se. Usmívat se moc neuměla, ale z té neohrabané snahy byla cítit náklonnost.

Nicméně v pohledu, který vrhla na ženy před nimi, žádná náklonnost nebyla. „Možná tu skutečně můžu uzavřít dohodu. Cadsuane už přesunula jejich zátěž, takže plují v náklonu. Musíš se pokusit zjistit proč, Shalon, až se k ní dostaneš blíž. Ráda bych si pověsila Aleisiny špičáky na provázek – odejít ode mě úplně beze slova! – ale ne za tu cenu, že dovolím Cadsuane zaplést tady Coramoora do nějakých potíží. Musíš to zjistit, Shalon.“

„Myslím, že Cadsuane se do všeho plete, tak jako jiní lidé dýchají,“ opáčila Shalon s povzdechem, „ale pokusím se, Harine. Udělám, co půjde.“

„To jsi dělala vždycky, sestro. A budeš dělat. To vím.“

Shalon si povzdechla znovu. Bylo příliš brzy zkoušet hloubku sestřiny nově nalezené náklonnosti. Přiznání by mohlo přinést rozhřešení, nebo taky ne, a ona by nedokázala žít, kdyby naráz ztratila manželství a hodnost. Ale poprvé od chvíle, kdy jí Verin hrubě předhodila Cadsuaniny podmínky pro zachování jejího tajemství, začala Shalon uvažovat o přiznání.

25

Pouta

Ve svém pokoji u Hlavy radní seděl Rand na posteli se zkříženýma nohama a zády opřený o zeď a hrál na flétnu se stříbrným náustkem, již mu kdysi dal Tom Merrilin. Byl to snad už celý věk. Tento pokoj, s vyřezávaným dřevěným obložením a výhledem na Nethvinin trh, byl lepší než ten, který opustili u Maredské koruny. Polštáře byly nacpané husím peřím a nad postelí se klenul vyšívaný baldachýn a závěsy a na zrcadle nad stolkem s umyvadlem nebyla jediná bublinka. A na krbové římse byla dokonce prostá řezba. Byla to místnost pro úspěšného obchodníka. Byl moc rád, že ho napadlo vzít si při odchodu z Cairhienu dost zlata. Přestal mít ve zvyku nosit u sebe víc peněz. Drak Znovuzrozený dostal všechno. Přesto by si s flétnou nějakou postel vysloužil. Písnička se jmenovala „Nářek pro dlouhou noc“ a Rand ji v životě neslyšel. Luis Therin však ano. Bylo to jako s tím kreslením. Rand usoudil, že by ho to mělo děsit nebo zlobit, ale jen tu seděl a hrál, zatímco Luis Therin plakal.

„Světlo, Rande,“ ozvala se Min, „to tu budeš jen tak posedávat a foukat do toho?“ Sukně jí vířily, jak přecházela sem a tam. Na podlaze byl koberec s květinovým vzorem. Pouto s ní, Elain a Aviendhou bylo cítit, jako by nikdy nic jiného nepoznal a ani nechtěl poznat. Dýchal a byl s nimi spojený. Jedno bylo stejně přirozené jako druhé. „Když řekne jediný špatný slovo tam, kde ji někdo uslyší, jestli to už řekla... Nedovolím nikomu, aby tě odtáhl do kobky pro Elaidu!“ Alannino pouto takhle nebylo nikdy cítit. Nezměnilo se, ne samo o sobě, ale od toho dne v Caemlynu mu Alannino pouto připadalo jako dotěrnost, jako by se mu cizinec díval přes rameno, jako by měl v botě bodlák. „Musíš hrát tohle? Je mi z toho do breku a zároveň mi z toho naskakuje husí kůže. Jestli tě ohrozí...!“ Vytáhla z rukávu nůž a zamávala jím.

Rand odložil flétnu a mlčky se na ni díval. Zrudla, náhle prskla a hodila nůž, až se zarazil do dveří.

„Je tam,“ řekl tiše a ukázal flétnou. Mimoděk ji posunul a přesně sledoval Alannu. „Brzy bude tady.“ Byla ve Far Maddingu od včerejška a on nechápal, proč čekala tak dlouho. Alanna byla uzlíček emocí, nervózní, ostražitá, ustaraná a odhodlaná, ale ze všeho nejvíc rozzlobená. Stěží svůj vztek ovládala. „Jestli tady nechceš být, můžeš počkat...“ Min zuřivě zavrtěla hlavou. Vedle Alanny mu v hlavě ležel uzlíček, který byl jí. Také v ní bublaly starosti a vztek, ale kdykoliv se na něho podívala, jako maják v tom zazářila láska, a dost často, i když se nedívala. A také strach, i když to se snažila skrýt.

Znovu přiložil flétnu k ústům a začal s „Opilým formanem". Tahle písnička byla dost veselá, aby zvedla náladu i mrtvému. Luis Therin zaprskal.

Min tam stála, ruce zkřížené na prsou, a pozorovala ho. Potom si škubla za šaty, aby se jí usadily na bocích. Rand flétnu s povzdechem odložil a čekal. Když si žena bezdůvodně upravuje oděv, je to, jako když si muž dotahuje řemení na zbroji a kontroluje podpinku u sedla. Hodlá zaútočit, a pokud muž uteče, rozseká ho na kusy jako psa. Teď bylo z Min cítit stejně silné odhodlání jako z Alanny, jako by mu v mozku svítila dvě slunce.

„O Alanně už nebudeme mluvit, dokud se sem nedostane,“ prohlásila rázně, jako by na tom trval on. Odhodlání a strach, silnější než předtím, který vždycky udusila a on opět vzplál.

„No ovšem, ženo, zlíbí-li se ti,“ odvětil a ohnul krk podle správného farmaddinského způsobu. Hlasitě zafrkala.

„Rande, mám Alivii ráda. Mám, i když z ní Nyneiva rodí ježky.“ S pěstí v bok se předklonila a prstem mu ukázala na nos. „Ale nakonec tě zabije.“

„Říkala jsi, že mi pomůže umřít,“ podotkl klidně. „To jsou tvoje slova.“ Co bude cítit při umírání? Smutek, že ji opouští, že opouští Elain a Aviendhu. Smutek kvůli bolesti, kterou jim tím způsobí. Rád by ještě jednou viděl svého otce. Jinak si myslel, že smrt bude úlevou.

Smrt je úlevou, vyhrkl důrazně Luis Therin. Já chci zemřít. My si zasloužíme zemřít!

„Pomoct mi umřít není totéž jako mě zabít,“ pokračoval Rand. Teď už ten hlas uměl moc dobře ignorovat. „Leda bys změnila názor na to, cos viděla.“

Min rozčileně rozhodila rukama. „Viděla jsem, co jsem viděla, a to jsem ti taky řekla, ale ať mě pohltí Jáma smrti, jestli v tom vidím nějaký rozdíl. A nechápu, proč si ty myslíš, že tam nějaký je.“

„Dřív či později musím umřít, Min,“ poznamenal trpělivě. Řekli mu to ti, kterým věřil. Abys žil, musíš zemřít. Sice mu to pořád nedávalo smysl, ale zůstával jeden nezvratitelný fakt. Stejně tak to stálo v Dračích proroctvích, musel umřít. „Doufám, že ne dřív. Nechci, aby to bylo dřív. Promiň, Min. Nikdy jsem vám neměl dovolit se se mnou spojit.“ Jenže nebyl dost silný, aby to odmítl, stejně jako nebyl dost silný, aby ji zahnal. Byl příliš slabý na to, co se muselo udělat. Potřeboval se napít zimy, až bude vedle něj srdce zimy vypadat jako poledne o Letnicích.

„Kdyby ne, byly bychom tě svázaly a udělaly to stejně.“ Usoudil, že bude nejlepší neptat se, jaký by potom byl rozdíl mezi tím, co mu udělala Alanna. Ona v tom rozhodně nějaký rozdíl viděla. Klekla si na postel a vzala mu hlavu do dlaní. „Poslouchej mě, Rande al’Thore. Nenechám tě umřít. A jestli se ti to podaří, jenom abys mě naštval, půjdu za tebou a přivedu tě nazpátek.“ Vážností, již v hlavě cítil, náhle pronikla tlustá žíla pobavení. Do hlasu se jí vloudila hraná přísnost. „A pak tě přivedu zpátky sem, abys žil. Nechám ti narůst vlasy až po pás a budeš nosit sponu s opálama.“

Usmál se na ni. Stále ho dokázala rozesmát. „Nikdy jsem neslyšel o osudu horším než smrt, ale asi to odpovídá.“

Někdo zaklepal na dveře a Min ztuhla. Tázavě vydechla Alanna a Rand kývl. K jeho úžasu ho Min strčila do polštářů a vrhla se mu na prsa, pootočila se a zvedla hlavou. Uvědomil si, že se snaží zahlédnout se v zrcadle. Konečně našla pozici, která se jí líbila, zpola ležela na něm, s jednou rukou za jeho krkem a druhou na jeho prsou. „Dále,“ zavolala.

Do místnosti vstoupila Cadsuane a zaraženě se zamračila na nůž zabodnutý do dveří. V šatech z jemného tmavozeleného sukna se mohla vydávat za úspěšnou obchodnici nebo bankéřku, i když zlatí ptáčci, rybičky, hvězdičky a měsíčky, pověšené v šedém drdolu, by na to byly trochu moc nápadné. Neměla prsten s Velkým hadem, takže se zřejmě snažila vyhnout příliš velké pozornosti. „Snad jste se, děti, nepohádaly?“ zeptala se mírně.

Rand skoro cítil, jak Luis Therin ztuhl, jako rys krčící se ve stínech. Luis Therin se té ženy obával skoro stejně jako on.

Min, celá rudá, se vyškrábala na nohy a zuřivě si uhlazovala šaty. „Říkals, že je to ona!“ vyjela vyčítavě v okamžiku, kdy Alanna vstoupila. Cadsuane zavřela dveře.

Alanna se podívala na Min a přestala si jí všímat, cele se soustředila na Randa. Aniž by od něj odtrhla zrak, shodila si z ramen plášť a přehodila ho přes křeslo. Ruce zaťala do tmavošedých sukní. Ani ona neměla svůj prsten s Velkým hadem. Od chvíle, kdy se na něj podívala, nesla se poutem radost. Bylo tu i všechno ostatní, nervozita, vztek, ale radost od ní nikdy nečekal!

Aniž by změnil polohu, zvedl Rand flétnu a pohrával si s ní. „Měl bych být překvapený, že tě vidím, Cadsuane? Objevuješ se, když tě nechci vidět, příliš často, aby se mi to líbilo. Kdo tě naučil cestovat?“ Muselo to být ono. Jednu chvíli byla Alanna jen nejasným pocitem a vzápětí mu v hlavě vyskočila plná života. Zprvu si myslel, že se cestovat nějak naučila sama, když však uviděl Cadsuane, věděl, jak to bylo.

Alanna stiskla rty a dokonce i Min se tvářila nesouhlasně. City plynoucí z jednoho strážcovského pouta skákaly, z druhého se nesl jen hněv prodchnutý potěšením. Proč má Alanna radost?

„Pořád máš vychování jako kozel, jak vidím,“ pronesla Cadsuane suše. „Chlapče, nemyslím, že potřebuju tvoje svolení, abych mohla navštívit své rodiště. A co se cestování týče, není ti nic do toho, kde a kdy se něco naučím.“ Odepjala si plášť a nacpala sponu za pás, aby ji měla hezky po ruce. Plášť si složila přes ruku, jako by úhledně složený plášť byl mnohem důležitější než on. Do hlasu se jí vloudil náznak podráždění. „Zatížil jsi mě spoustou společníků. Alanna se nemohla dočkat, aby tě zase viděla, a jenom kamenné srdce by ji odmítlo vzít s sebou, a Sorilea říkala, že některé z těch, co ti přísahaly věrnost, nebudou k ničemu, pokud nebudou smět jít s Alannou, tak jsem nakonec vzala i Nesune, Sarene, Erian, Beldeine a Elzu. Nemluvě o Harine, s její sestrou a tím jejím mistrem meče. Nevěděla, jestli má omdlít, ječet nebo někoho pokousat, když zjistila, že tě jde Alanna hledat. A pak tu jsou tři tví kamarádi v černých kabátech. Nevím, jak moc se na tebe těší oni, ale jsou tu taky. No, když jsme tě teď našli, můžu za tebou poslat ten Mořský národ a sestry, ať si to s nimi vyřídíš sám.“

Rand vyskočil a tiše zaklel. „Ne! Drž je ode mě dál!“

Cadsuane přimhouřila tmavé oči. „Už jsem tě varovala, aby sis dával pozor na jazyk. Znovu tě varovat nebudu.“ Ještě chvíli se na něj mračila a pak kývla, jako by usoudila, že si vzal její poučení k srdci. „A teď, proč si myslíš, že mi můžeš říkat, co mám dělat, chlapče?“

Rand vedl vnitřní boj. Tady nemohl vydávat rozkazy. Vlastně Cadsuane nemohl rozkazovat nikde. Min tvrdila, že ji potřebuje, že ho naučí něco, co se musí naučit, ale pokud něco, byl z ní kvůli tomu ještě nervóznější. „Chci tu dokončit svou práci a tiše odjet,“ řekl nakonec. „Jestli jim to řekneš, tak alespoň zařiď, aby pochopili, že si nemůžu dovolit pustit si je k tělu, ne, dokud nebudu připravený odjet.“ Cadsuane zvedla obočí a čekala. Rand se zhluboka nadechl. Proč pořád musela všechno ztěžovat? „Velice bych ocenil, kdybys jim neříkala, kde jsem.“ Váhavě, velmi váhavě dodal: „Prosím.“ Min vydechla, jako by doteď zadržovala dech.

„Dobře,“ pravila Cadsuane po chvilce. „Když se snažíš, chováš se docela slušně, i když u toho vypadáš, jako kdyby tě bolely zuby. Asi to tvoje tajemství můžu zachovat, prozatím. Ne všichni vědí, že jsi ve městě. Aha, ano, měla bych ti to říct. Merise se spojila s Narishmou, Corele má Damera a mladý Hopwil patří Daigian.“ Řekla to, jako by to byla jen nedůležitá informace, která jí mohla snadno vypadnout z hlavy.

Tentokrát nadávku jen nezamumlal a Cadsuane mu málem vykloubila čelist. Před očima mu vyskočily černé skvrny. Jedna z žen v místnosti zasupěla.

„Říkala jsem ti to,“ podotkla Cadsuane mírně. „Už žádné další varování.“

Min k němu popošla a on lehce zavrtěl hlavou. Pomohlo mu to pročistit zrak. Rád by si bradu přetřel, ale držel ruce u boků. Musel se přimět pustit flétnu. Cadsuane se tvářila, jako by se nic nestalo.

„Proč by Flinn a ostatní přijali pouto?“ chtěl vědět.

„Zeptej se jich, až je uvidíš,“ odvětila. „Min, tuším, že Alanna s ním chce být chvíli sama.“ Otočila se ke dveřím, aniž by počkala na Mininu odpověď, a dodala: „Alanno, budu čekat dole v ženském pokoji. Nezdrž se dlouho. Chci se vrátit zpátky na Výšiny. Min?“

Min se na Alannu zlobně mračila. Na Randa taky. Pak rozhodila rukama a s mrmláním vyrazila za Cadsuane, jen za sebou práskla dveřmi.

„Líbil ses mi víc s vlastními vlasy.“ Alanna zkřížila ruce na prsou a prohlížela si ho. V poutu se svářely hněv a radost. „Doufala jsem, že když budu u tebe, bude to lepší, ale pořád mi ležíš v hlavě jako kámen. I když tu stojím, skoro nepoznám, jestli jsi, nebo nejsi rozčílený. Ale stejně je to lepší, když jsem tady. Nemám ráda, když jsem tak dlouho pryč od svého strážce.“

Rand si jí ani radosti v poutu nevšímal. „Nezeptala se, proč jsem přišel do Far Maddingu,“ podotkl Rand tiše a hleděl na dveře, jako by Cadsuane viděl i skrz dřevo. Určitě ji to muselo zajímat. „Řeklas jí, že jsem tady, Alanno. Musela jsi to být ty. Co se stalo s tvou přísahou?“

Alanna se zhluboka nadechla a odpověděla až po chvíli. „Nejsem si jistá, jestli Cadsuane na tobě vůbec záleží,“ štěkla. „Dodržuju tu přísahu, jak to jen jde, ale ty mi to ztěžuješ.“ Hlas jí ztvrdl, poutem se více nesl hněv. „Dlužím věrnost muži, který si odejde a opustí mě. Jak ti mám asi sloužit? A důležitější je, co jsi to udělal?“ Přistoupila k němu a v očích jí žhnul vztek. Rand byl víc než o půl lokte vyšší, jenže ona si toho nevšímala. „Něco jsi udělal, to vím. Byla jsem v bezvědomí tři dny! Co jsi to udělal?“

„Rozhodl jsem se, že když už mám být spojený, tak by to klidně mohlo být s někým, kdo se mě zeptá.“ Jenom tak tak ji chytil za ruku, než mu přistála na tváři. „Na jeden den už jsem facek dostal dost.“

Mračila se na něj, zuby vyceněné, jako by se mu chtěla zakousnout do krku. Z pouta se nesl jenom nepříčetný vztek, vydestilovaný do ostrých hrotů. „Tys dovolil nějaké jiné, aby se s tebou spojila?“ prskla. „Jak se opovažuješ! Ať je to kdokoliv, poženu ji před soud! Nechám ji zmrskat metlou! Ty jsi můj!“

„Protože sis mě vzala, Alanno,“ pravil chladně. „Kdyby se o tom dozvědělo víc sester, zmrskaly by tebe.“ Min mu kdysi řekla, že Alanně může věřit, že viděla zelenou a čtyři další sestry „v jeho ruce". A on jí věřil, jistým zvláštním způsobem, a přesto byl i on v její ruce, a to nechtěl. „Propusť mě a já popřu, že se to kdy stalo.“ Ani nevěděl, že je to možné, dokud mu Lan neřekl o sobě a o Myrelle. „Propusť mě a já tě zbavím tvé přísahy.“

Hněv proplouvající poutem se zmenšil, ale nezmizel, ona se však zatvářila klidně a mluvila ovládaně. „Mačkáš mi ruku.“

Věděl, že to dělá. Cítil tu bolest přes pouto. Pustil ji a ona si masírovala zápěstí, příliš okatě na to, jak moc ji tiskl. Posadila se do křesla a dala nohu přes nohu. Zřejmě přemýšlela.

„Uvažovala jsem o tom, jaké by to bylo, kdybych se tě zbavila,“ řekla nakonec. „Snila jsem o tom.“ Lítostivě se zasmála. „Dokonce jsem požádala Cadsuane, aby mi dovolila přenést tvoje pouto na ni. To ukazuje, jak jsem byla zoufalá, žádat o něco takového. Ale jestli tě někdo zvládne, tak ona. Jenomže ona odmítla. Byla hrozně vzteklá, že jsem to navrhla, aniž bych se tě nejdřív zeptala, ale neudělala by to, ani kdybys souhlasil.“ Rozhodila rukama. „Takže jsi můj.“ Její výraz se nezměnil, ale jak mluvila, v poutu se opět objevila radost. „Prostě jsem tě získala a ty jsi můj strážce a já jsem za tebe zodpovědná. Tohle cítím stejně silně jako přísahu, kterou jsem složila, že tě budu poslouchat. Stejně silně. Takže tě nepřepustím žádné, dokud nebudu vědět, že tě správně zvládne. Kdo se s tebou spojil? Jestli je schopná, tak jí tě nechám.“

Už jenom z možnosti, že by Cadsuane mohla získat jeho pouto, mu po zádech přejížděly rampouchy. Alanna ho přes pouto nikdy nedokázala ovládat a on si nemyslel, že by to některá sestra zvládla, ale s Cadsuane by to nikdy neriskoval. Světlo!

„Proč si myslíš, že jí na mně nezáleží?“ chtěl vědět místo odpovědi na Alanninu otázku. Důvěra nedůvěra, tuhle věc nikdo nezjistí, pokud tomu bude moci zabránit. To, co Elain, Min a Aviendha udělaly, věžový zákon možná povoloval, ale kdyby se ukázalo, že se s ním takto propojily, hrozilo by jim něco horšího než jen trest od Aes Sedai. Posadil se na krajíček postele a obracel flétnu v rukou. „Jenom proto, že odmítla moje pouto? Možná nebere následky na tak lehkou váhu jako ty. Přišla za mnou do Cairhienu a zůstala tam ještě dlouho poté, než aby k tomu měla jiný důvod než mě. Opravdu mám věřit, že jenom přijela navštívit přátele, když tu náhodou jsem já? Přivedla tě do Far Maddingu, aby mě našla."

„Rande, každý den chtěla vědět, kde jsi,“ namítla Alanna pohrdavě, „ale velice pochybuju, že v Seleisinu je jediný ovčák, který by si neříkal, kde asi jsi. Celý svět to chce vědět. Věděla jsem, že jsi daleko na jihu, že ses už celé dny nepohnul. Nic víc. Když jsem zjistila, že s Verin jedou sem, musela jsem žebrat – na kolenou! – než mě s sebou vzala. Ale já sama jsem nevěděla, že jsi tady, než jsem projela tím průchodem v kopcích nad městem. Předtím jsem si myslela, že možná budu muset cestovat až skoro do Tearu, než tě najdu. Cadsuane mě to moc dobře naučila, když jsme jely sem, takže si nemysli, že se mi v budoucnu dokážeš tak snadno vyhýbat.“

Cadsuane že Alannu naučila cestovat? Nicméně to pořád nevysvětlovalo, kdo to naučil Cadsuane. Tedy ne že by na tom záleželo. „A Damer a ti další dva se nechali spojit dobrovolně? Nebo si je sestry prostě vzaly tak, jako ty sis vzala mě?“

Lehce zruměněla, hlas však měla klidný. „Slyšela jsem, jak Merise žádá Jahara. Trvalo mu dva dny, než to přijal, a pokud jsem viděla, tak na něj rozhodně netlačila. Za ostatní mluvit nemůžu, ale jak říkala Cadsuane, můžeš se jich vždy zeptat sám. Rande, musíš pochopit, že ti muži se báli vrátit do té vaší ‚Černé věže‘.“ Kysele zkřivila rty. „Báli se, že je budou vinit z toho útoku na tebe. Kdyby prostě utekli, honili by je jako zběhy. Slyšela jsem, že takový je tvůj platný rozkaz. Kam jinam by teda mohli jít než za Aes Sedai? A bylo dobře, že to udělali.“ Usmála se, jako kdyby právě spatřila něco nádherného, a začala mluvit vzrušeně. „Rande, Damer objevil způsob, jak vyléčit utišení! Světlo, můžu to vyslovit, aniž by mi to zamrzlo na jazyku. Vyléčil Irgain, Ronaille a Sashalle. Ty ti taky přísahaly věrnost, stejně jako všechny ostatní.“

„Co tím myslíš, všechny ostatní?“

„Myslím tím všechny sestry, které drží Aielové. Dokonce i červené.“ Říkala to zpola nevěřícně, což bylo docela v pořádku, ale když položila obě nohy na podlahu a naklonila se k němu, zatvářila se napjatě. „Jedna každá z nich přísahala a přijala trest, jaký jsi uložil Nesune a ostatním, prvním pěti, jež přísahaly. Cadsuane jim nevěří. Nedovolila by jim vzít si své strážce. Připouštím, že zprvu jsem si nebyla jistá, ale věřím, že jim můžeš věřit. Přísahaly tobě. Víš, co to pro sestru znamená. Nemůžeme porušit přísahu, Rande. Prostě to není možné.“

Dokonce i červené. Překvapilo ho, když mu těch prvních pět zajatkyň nabídlo svou věrnost. Elaida je poslala, aby ho unesly, a ony to udělaly. Byl si jistý, že přísahu složily jen proto, že je ta’veren, ale to jenom změnilo šance, změnilo to, co by se mohlo stát jedenkrát z milionu případů, v jistotu. Bylo velice těžké uvěřit, že by červená za jakýchkoliv okolností přísahala muži, jenž dokáže usměrňovat.

„Potřebuješ nás, Rande.“ Vstala a nakročila, jako by chtěla začít přecházet, ale zůstala stát a jen na něj upřeně civěla. Uhlazovala si sukně, ale jako by si to ani neuvědomovala. „Potřebuješ podporu Aes Sedai. Bez ní budeš muset každý stát dobýt, a v tom sis zatím příliš dobře nevedl. Povstání v Cairhienu ti může připadat ukončené, ale ne všem se líbí, že byl Dobraine jmenovaný správcem ve tvém jméně. Hodně lidí by mohlo přejít k Toramu Riatinovi, pokud se znovu objeví. Vznešený pán Darlin je v pohodlí v Kameni, jak jsme se doslechli, a prohlásil se tvým správcem v Tearu, ale vzbouřenci neopustili Haddon Mirk, aby ho podpořili. A v Andoru sice Elain z rodu Trakandů možná tvrdí, že tě bude podporovat, jakmile získá trůn, ale vymanévrovala tvé vojáky z Caemlynu, a já budu nosit zvony do Morny, jestli je nechá v Andoru, až uspěje. Sestry ti můžou pomoct. Elain nás vyslechne. Vzbouřenci v Cairhienu a Tearu je vyslechnou. Bílá věž zastavuje války a končí povstání už tři tisíce let. Smlouva, kterou Rafela a Merana vyjednaly s Harine, se ti nemusí líbit, ale dostaly všechno, oč jsi žádal. Světlo, člověče, dovol nám ti pomoci!“

Rand pomalu kývl. Mohl by to být způsob, jak na lidi udělat dojem svou mocí, když mu Aes Sedai slíbí věrnost. Strach, že by s ním mohly manipulovat s nějakými vlastními záměry, ho zaslepil před vším ostatním. Nerad to přiznával. Byl hlupák.

Člověk, jenž věří všem, je hlupák, ozval se Luis Therin, a člověk, který nevěří nikomu, je taky hlupák. Všichni jsme hlupáci, když žijeme dost dlouho. Mluvil skoro jako duševně zdravý.

„Vrať se do Cairhienu,“ nakázal Alanně Rand. „Vyřiď Rafele a Meraně, že chci, aby zašly za těmi vzbouřenci v Haddon Mirku. Ať si s sebou vezmou taky Beru a Kirunu.“ O těch čtyřech kromě Alanny Min říkala, že jim může věřit. Co to říkala o těch pěti, které s sebou přivedla Cadsuane? Že mu každá bude jistým způsobem sloužit. Jenže to nestačilo. „Chci Darlina Sisneru za svého správce a zákony, které jsem vydal, budou platit dál. Můžou dohodnout cokoliv jiného, pokud to ukončí povstání. Pak... Co se děje?“

Alannin výraz se změnil a ona se sesula zpět do křesla. „Já jen, že jsem jela celou tu cestu, a ty mě hned zase posíláš pryč. Asi je to nejlepší, když je ta holka tady.“ Povzdechla si. „Ani nevíš, čím jsem v Cairhienu prošla, když jsem pouto maskovala jen natolik, aby mě to, co vy dva provádíte, celou noc nebudilo. Je to těžší než ho zamaskovat úplně, ale já nerada úplně ztrácím spojení se svými strážci. Jenže vrátit se do Cairhienu bude skoro stejně špatné.“

Rand si odkašlal. „Proto chci, abys to udělala.“ Ženy, jak zjistil, mluvily o některých věcech mnohem otevřeněji než muži, ale stále ho šokovalo, když to dělaly. Doufal, že Elain a Aviendha pouto maskují, když se miluje s Min. Když byli spolu v posteli, kromě ní žádná neexistovala, a totéž platilo, když byl s Elain. O tom se ale s Alannou rozhodně bavit nechtěl. „Možná to tu vyřídím, než skončíš v Cairhienu. Kdyby ne... Kdybych to nezvládl, můžeš se sem vrátit. Ale budeš se ode mě držet dál, dokud neřeknu opak.“ I s tím omezením poutem znovu proplula radost.

„Takže ty mi neřekneš, kdo se s tebou spojil, co?“ Rand zavrtěl hlavou a ona si povzdechla. „Měla bych jít.“ Vstala, vzala si plášť a přehodila si ho přes ruku. „Cadsuane je dost netrpělivá. Sorilea jí vynadala, že nás hlídá jako matka, a to ona dělá. Jistým způsobem.“ U dveří se zastavila na poslední otázku. „Proč tu jsi, Rande? Cadsuane je to možná jedno, ale mně ne. Zachovám to tajemství, jestli chceš. Já nikdy v državě nedokázala zůstat déle než pár dní. Proč tu chceš zůstávat ty, když tu ani necítíš pravý zdroj?“

„Pro mě to možná není tak zlé,“ zalhal. Uvědomil si, že by jí to mohl říci. Věřil jí, že tajemství zachová. Ale ona ho považovala za svého strážce a byla zelená. Žádné vysvětlení by ji nedonutilo nechat ho, aby tomu čelil sám, jenomže ve Far Maddingu se nedokázala sama bránit o nic lépe než Min, možná hůř. „Běž, Alanno. Už jsem ztratil dost času.“

Když byla pryč, znovu se opřel zády o stěnu a pohladil flétnu. Místo hraní však přemýšlel. Min říkala, že potřebuje Cadsuane, ale Cadsuane se o něj zajímala jen ze zvědavosti. Nevychované zvědavosti. Musel ji nějak zaujmout. Jak by to, ve Světle, měl udělat?

Verin se s nepatrnými obtížemi vysoukala z nosítek na nádvoří Aleisina paláce. Na takové věci prostě nebyla stavěná, ale ve Far Maddingu to byl nejrychlejší způsob dopravy. Kočáry každou chvíli uvázly mezi lidmi a na některá místa se vůbec nedostaly. Jak se smrákalo, vlhký vítr od jezera byl stále studenější. Verin vylovila dvě stříbrné pence z měšce a dala je nosičům. Neměla to dělat, neboť to byli Aleisini chlapci, to ale Eadwina nemohla vědět. Oni neměli přijmout, ale stříbro jim bleskově zmizelo v kabátech a mladší z nich, pohledný chlapík ve středních letech, se jí dokonce uklonil, než zas oba zvedli nosítka a odklusali do stájí, což byla nízká budova v rohu u přední hradby. Verin si povzdechla. Chlapec ve středních letech. Netrvalo dlouho a začala mít dojem, že Far Madding nikdy neopustila. Musela si na to dávat pozor. Mohlo by to být nebezpečné, a nejen kdyby Aleis nebo někdo jiný odhalil její klam. Tušila, že rozkaz odsuzující Verin Mathwin do vyhnanství nebyl nikdy zrušen. Far Madding mlčel, když Aes Sedai porušila zákon, ale radní neměly důvod se Aes Sedai bát, a Věž, ze svých vlastních důvodů, na oplátku mlčela, když tu občas sestru připoutali k soudnímu bičování. A Verin nehodlala být posledním důvodem k mlčení Věže.

Aleisin palác se pochopitelně nemohl ani zdaleka rovnat Slunečnímu paláci nebo královskému paláci v Andoru ani jiným palácům, ze kterých vládli králové a královny. Byl to majetek Aleis, nesouvisel s její hodností první radní. Všude kolem stály další paláce, menší i větší, obklopené vysokými hradbami ze všech stran kromě té otočené k Výšinám. Jediné místo, kudy se dalo dostat ke kopci, byl prudký útes spadající do vody. Přesto palác nebyl zrovna malý. Barsallské ženy se věnovaly obchodu a politice již od doby, kdy se město ještě jmenovalo Fel Moreina. Barsallský palác na obou poschodích obklopovala velice vysoká sloupořadí a krychle z nádherného bílého mramoru pokrývala většinu prostranství uvnitř hradeb.

Cadsuane našla v obývacím pokoji, který by poskytoval pěkný výhled na jezero, nebýt zatažených závěsů, aby se tu uchovalo teplo stoupající z velkého mramorového krbu. Cadsuane tu seděla, košík se šitím položený na intarzovaném stolku vedle křesla, a klidně vyšívala. Ale nebyla sama. Verin přehodila plášť přes čalouněné opěradlo křesla a posadila se.

Elza se na ni skoro nepodívala. Obvykle příjemně se tvářící zelená stála před Cadsuane, tvářila se dost divoce, tvář měla rudou a oči jí plály. Elza si vždycky dávala pozor na to, aby sestrám prokazovala patřičnou úctu, možná až příliš. K tomu, aby ignorovala Verin, natož aby se postavila Cadsuane, musela být dost rozrušená. „Jak jsi ji mohla nechat jít?“ ptala se Cadsuane. „Jak ho bez ní máme najít?“ Aha, takže o to šlo.

Cadsuane se dál skláněla nad vyšívacím kruhem a dělala malé stehy. „Můžeš počkat, až se vrátí,“ pronesla klidně.

Elza zaťala ruce v pěst. „Jak můžeš být tak chladná?“ vyjela. „Je to Drak Znovuzrozený! Toto místo pro něj může být smrtelná past! Musíš –!“ Zuby jí cvakly, když Cadsuane zvedla prst. Víc neudělala, ale od ní to stačilo.

„Už jsem ten tvůj výlev snášela hodně dlouho, Elzo. Můžeš jít. Hned!“

Elza zaváhala, ale vlastně neměla na vybranou. Stále celá rudá udělala pukrle, pěsti zaťaté do sukní, a vyrazila z místnosti bez dalšího otálení.

Cadsuane si položila výšivku do klína a opřela se. „Uděláš mi čaj, Verin?“

Verin sebou proti své vůli trochu trhla. Druhá sestra se na ni ani jednou nepodívala. „Jistě, Cadsuane.“ Na čtyřnohém podstavci na servírovacím stolku stál stříbrný čajník a čaj byl naštěstí ještě teplý. „Bylo moudré nechat Alannu jít?“

„Těžko jsem jí mohla zabránit, aniž bych dovolila, aby kluk zjistil víc, než by měl, ne?“ optala se.

Verin si dávala načas, když čaj nalévala do šálku z tenkého modrého porcelánu. Nebyl to porcelán Mořského národa, ale byl velmi jemný. „Máš tušení, proč ze všech míst přišel zrovna do Far Maddingu? Málem jsem si spolkla jazyk, když jsem si uvědomila, že důvodem, proč přestal skákat sem a tam, by mohlo být to, že je tady. Jestli má v plánu něco nebezpečného, možná bychom se měly pokusit ho zarazit.“

„Verin, může si dělat, cokoliv se mu zlíbí, naprosto cokoliv, pokud se dožije Tarmon Gai’donu. A dokud můžu být po jeho boku dost dlouho, abych ho zase naučila smát se a plakat.“ Zavřela oči, přetřela si spánky a povzdechla si. „Mění se v kámen, Verin, a jestli znovu nezjistí, že je člověk, tak vyhrát Poslední bitvu by nemuselo být o moc lepší než ji prohrát. Mladá Min mu řekla, že mě potřebuje. Tolik jsem z ní dostala, aniž bych vzbudila její podezření. Ale musím počkat, až on přijde za mnou. Viděla jsi, jak se s Alannou a ostatními nemazlí. Bude dost tvrdé ho učit, pokud o to požádá. Bojuje s radami, myslí si, že musí všechno udělat a naučit se sám, a jestli ho nedonutím o to usilovat, tak se to nenaučí vůbec.“ Spustila ruce na výšivku v klíně. „Dneska mám zřejmě svěřovací náladu. To se mi obvykle nestává. Jestli někdy skončíš s tím čajem, mohla bych se ti svěřit ještě s něčím.“

„Aha ano, ovšem.“ Verin rychle naplnila druhý šálek a malou fíólu vrátila do kapsáře neotevřenou. Bylo dobré být si Cadsuane konečně jistá. „Dáš si med?“ zeptala se popleteně. „Nikdy si to nepamatuju."

26

Očekávání

Elain, kráčející s Egwain přes zahnědlý Trávník v Emondově Roli, změny rozesmutnily. Egwain jimi zřejmě byla zcela ohromena. Když se poprvé objevila v Tel’aran’rhiodu, visel jí na zádech dlouhý cop, měla prosté vlněné šaty, ze všech věcí, a zpod sukní jí vykukovaly pevné boty. Elain usoudila, že takové šaty nosívala, když ještě žila ve Dvouříčí. Nyní měla tmavé vlasy k ramenům a sepjaté čepečkem z jemné krajky, oděv měla stejně nákladný jako Elain, modré šaty vyšívané na živůtku, vysokém límci, manžetách a lemu sukně stříbrem. A pevné boty nahradily stříbrem vyšívané aksamitové střevíčky. Elain se nemusela soustředit na to, aby se její jezdecké šaty ze zeleného hedvábí neměnily, snad dokonce do trapné módy, avšak její přítelkyně tu změnu určitě provedla schválně.

Doufala, že Rand Emondovu Roli stále miluje, ale již to nebyla ta vesnice, kde s Egwain vyrůstali. Nebyli zde žádní lidé, tady ve světě snů, ale nebylo pochyb, že z vesnice se zatím stalo slušně velké a bohaté město, kde nejméně jeden ze tří domů byl z omítnutého kamene, některé měly dokonce dvě poschodí a víc střech kryly tašky všech možných odstínů než došky. Některé ulice byly dlážděné, dlažební kámen byl hladký a nový, ještě neošlapaný, a kolem celého města stála silná kamenná hradba s věžemi a železem zpevněnou bránou, jaká by se hodila i pro hraniční město. Za hradbami byly mlýny, pily, slévárna a veliké tkalcovské dílny na sukno i koberce a uvnitř hradeb pak dílny výrobců nábytku, hrnčířů, švadlen, bednářů, zlatníků a stříbrotepců a vystavené zboží bylo často stejně kvalitní jako v Caemlynu, třebaže vzory občas pocházely z Arad Domanu či Tarabonu.

Vzduch byl svěží, ale ne chladný, a prozatím tu nebylo po sněhu ani památky. Slunce zde stálo v nadhlavníku, i když Elain doufala, že v bdělém světě je stále ještě noc. Chtěla se trochu prospat, než bude muset ráno vstát. Posledních pár dní byla stále unavená. Bylo třeba vykonat tolik věcí a měla na to tak málo hodin. S Egwain chodily sem, poněvadž nebylo příliš pravděpodobné, že by je tady našel nějaký špeh, ale Egwain se zdržela a prohlížela si změny, jež se udály s jejím rodištěm. A Elain měla vlastní důvody, kromě Randa, proč chtěla Emondovu Roli vidět. Potíž, jedna z potíží, byla v tom, že v bdělém světě mohla uplynout hodina, zatímco ve světě snů to bylo pět či deset, ale stejně dobře to mohlo být obráceně. V Caemlynu již mohlo být ráno.

Egwain se zastavila na kraji návsi a zadívala se na široký kamenný most, klenoucí se přes rychle se rozšiřující potok vytékající zpod kamenné skály a dost prudký, aby člověku podrazil nohy. Uprostřed návsi stál mohutný mramorový sloup, na němž byla vytesaná jména, a dvě vysoké žerdi s kamennými podstavci. „Památník na bitvu,“ zamumlala – „Kdo by si něco takovýho představil v Emondově Roli? I když Moirain kdysi povídala, že na tomhle místě došlo k velký bitvě, za trollockých válek, když padl Manetheren.“

„Bylo to v historii, kterou jsem studovala,“ poznamenala Elain tiše a zadívala se na žerdi. Teď byly prázdné. Tady Randa necítila. Stále ho měla v hlavě, stejně jako Birgitte, pevný uzlík emocí a tělesných pocitů, které bylo teď ještě těžší vyložit, když byl tak daleko, ale tady v Tel’aran’rhiodu nepoznala, kterým směrem je. A to jí vadilo, i když to byla drobnost. Scházel jí.

Na žerdích se objevily praporce a zůstaly jen na tak dlouho, aby se jednou líně zavlnily. Na dost dlouho, aby na jednom rozeznala rudého orla v letu na modrém poli. Ne jen tak nějakého rudého orla. Toho Rudého orla. Kdysi, když toto místo v Tel’aran’rhiodu navštívila s Nyneivou, měla dojem, že ho zahlédla, ale usoudila, že se musela zmýlit. Pan Norry ji nutil chovat se správně. Milovala Randa, ale jestli někdo na místě, kde vyrůstal, začal vytahovat Manetheren z jeho starého hrobu, bude to muset vzít na vědomí, jakkoliv ho to bude bolet. Ten prapor a jméno měly stále dost velkou moc, aby ohrozily Andor.

„Slyšela jsem o změnách od Bode Cauthonové a ostatních novicek z domova,“ pokračovala Egwain a mračila se na domy kolem návsi, „ale o něčem takovým se nezmiňovala.“ Většina domů byla z kamene. Vedle rozlehlých kamenných základů nějaké mnohem větší budovy, kde uprostřed vyrůstal mohutný dub, stál docela maličký hostinec, ale na druhé straně těch základů byla téměř dokončena budova, jež vypadala na mnohem větší hostinec, a nade dveřmi již byl umístěn vývěsní štít se jménem U LUČIŠTNÍKŮ. „Ráda bych věděla, jestli je táta ještě starostou. Je máma v pořádku? A co moje sestry?“

„Vím, že zítra přesouváš vojsko,“ řekla Elain „jestli už není zítra, ale určitě by sis mohla najít pár hodin a navštívit to tady, až se dostaneš k Tar Valonu.“ Cestování takové věci usnadňovalo. Možná by sem sama mohla někoho poslat. Kdyby znala někoho, komu by to mohla svěřit. Kdyby mohla postrádat někoho, komu mohla věřit.

Egwain jenom zavrtěla hlavou. „Elain, musela jsem nechat ženy, se kterýma jsem vyrůstala, zpráskat proutkem, protože nevěřily, že jsem amyrlin, nebo, pokud tomu uvěřily, tak proto, že si myslely, že můžou porušovat pravidla, poněvadž mě znají.“ Náhle se jí na ramenou objevila sedmipruhá štóla. Dokud si jí s úšklebkem nevšimla a nenechala ji zase zmizet. „Asi bych se nedokázala postavit někomu z Emondovy Role jako amyrlin,“ dodala smutně. „Zatím ne.“ Otřásla se a zesílila hlas. „Kolo se otáčí, Elain, a všechno se mění. Musím si na to zvyknout. Zvyknu si na to.“ Mluvila skoro jako Siuan Sanche, jako Siuan v Tar Valonu, než se všechno změnilo. Štóla neštóla, Egwain mluvila jako amyrlin. „Určitě ti nemám poslat pár vojáků Garetha Brynea? Aspoň tolik, aby ti pomohli zabezpečit Caemlyn.“

Náhle je obklopil třpytný sníh a sahal jim po kolena. Vytvářel i bílé hromádky na střechách, jako by pořádně nasněžilo. Nebylo to poprvé, co se něco takového stalo, a ony prostě nedovolily, aby se jich zima dotkla, místo aby si představily pláště a teplejší šaty.

„Do jara proti mně nikdo nevytáhne,“ namítla Elain. V zimě aspoň vojska nepostupovala, pokud tedy některé nemělo výhodu cestování jako to Egwainino. Sníh zakryl všechno a tam, kde roztál, bylo bláto. Hraničáři nejspíš vytáhli na jih, protože si mysleli, že letos zima vůbec nepřijde. „Kromě toho, až dorazíš k Tar Valonu, budeš potřebovat všechny muže.“

Egwain jen kývla, aniž by nabídku zopakovala. I když za sebou měli měsíc plný verbování, Gareth Bryne měl stále jen asi polovinu vojáků, o nichž jí řekl, že potřebuje k dobytí Tar Valonu. Podle Egwain byl připravený začít s tím, co měl, ale jí to očividně dělalo starosti. „Musím rozhodnout pár těžkých věcí, Elain. Kolo tká, jak si kolo přeje, ale stejně to musím rozhodnout sama.“

Elain z náhlého popudu došla blíž a prudce ji objala. Jakmile se jí dotkla, sníh zmizel. Zůstaly po něm jen vlhké skvrny na šatech. Obě se zapotácely, jako by tancovaly, a málem upadly.

„Vím, že se rozhodneš správně,“ prohlásila Elain a proti své vůli se zasmála. Egwain se k ní nepřipojila.

„Taky doufám,“ pronesla vážně, „protože ať už se rozhodnu jakkoliv, lidi kvůli tomu budou umírat.“ Poplácala Elain po ruce. „No, ty to alespoň chápeš, viď? Obě bychom se měly vrátit do postele.“ Zaváhala, než pokračovala. „Elain, jestli za tebou Rand zase přijde, musíš mi dát vědět, co říkal, jestli ti nějak nenaznačil, co hodlá dělat nebo kam hodlá jít.“

„Povím ti všechno, co budu moct, Egwain.“ Elain pocítila píchnutí viny. Řekla Egwain všechno – skoro všechno – jenom ne to, že se s Min a Aviendhou s Randem spojily. Věžový zákon nezakazoval to, co udělaly. Když se jí opatrně vyptala, Vandene to potvrdila. Akorát nebylo tak úplně jasné, jestli by jim to bylo povoleno. Přesto zaslechla jednoho arafellského žoldnéře, kterého naverbovala Birgitte, jak říká: „Co není zakázaný, je dovolený.“ To připomínalo jedno z Liniiných starých rčení, třebaže Elain pochybovala, že by její chůva kdy byla tak povolná. „Dělá ti starosti, Egwain. Teda víc než obvykle. To poznám. Proč?“

„Mám k tomu důvod, Elain. Špehové hlásí velmi znepokojivé řeči. Jsou to jenom řeči, teda doufám, ale pokud ne...“ Teď byla hotová amyrlin, malá štíhlá žena, která vypadala silná jako ocel a vysoká jako hora. Z tmavých očí jí svítilo odhodlání. „Vím, že ho miluješ. Já ho miluju taky. Ale nesnažím se vyléčit Bílou věž jen proto, aby mohl uvázat Aes Sedai na řetěz jako damane. Spi sladce a hezké sny, Elain. Příjemné sny jsou mnohem cennější, než si lidi uvědomují.“ A s tím byla pryč, zpátky v bdělém světě.

Elain tam chvíli jen stála a dívala se na místo, kde před chvílí byla Egwain. O čem to mluvila? Rand by něco takového nikdy neudělal! I kdyby jen z lásky k ní, neudělal by to! Zapátrala v tom tvrdém uzlíčku v hlavě. Když byl tak daleko, ty zlaté žíly zářily jen v jejích vzpomínkách. Určitě by to neudělal. Ustaraně vystoupila ze sna zpátky do svého spícího těla.

Potřebovala se vyspat, ale jakmile se vrátila do těla, padly jí na víčka sluneční paprsky. Kolik bylo hodin? Musela jít na schůzky, plnit povinnosti. Chtěla by spát měsíce. Chvíli s povinností zápasila, ale povinnost vyhrála. Měla spoustu práce. Každý den. Otevřela oči a měla pocit, jako by měla pod víčky prach, jako kdyby vůbec nespala. Jenže podle sklonu paprsků již slunce vyšlo před hodnou chvílí. Mohla zůstat ležet. Povinnost. Aviendha se zavrtěla a Elain ji prudce šťouchla do žeber. Když musí být vzhůru ona, tak se tu Aviendha rozhodně nebude povalovat.

Aviendha se probudila s trhnutím a hmátla po noži, který měla položený na stolku u postele. Ale než se dotkla jílce, ruku spustila. „Něco mě probudilo,“ zamumlala. „Myslela jsem, že je to Shaido – Podívej se na slunce! Proč jsi mě nechala spát tak dlouho?“ chtěla vědět a lezla z postele. „To, že můžu zůstat s tebou –“ Chvíli mluvila tlumeně, jak si přetahovala přes hlavu pomačkanou noční košili, „– ještě neznamená, že mě Monaelle nezpráská proutkem, pokud si bude myslet, že jsem líná. To tady hodláš proležet celý den?“

Elain se zaúpěním slezla z postele. Essande už čekala u dveří do oblékárny. Nikdy Elain nevzbudila, pokud si Elain nevzpomněla, že jí to má dát příkazem. Elain se podvolila tiché péči bělovlasé služebné. Aviendha se zatím oblékala sama, avšak mlčení Essandy bohatě nahrazovala posměšnými poznámkami o tom, že když si na sebe někdo nechává natahovat šaty, musí si opět připadat jako dítě, a jak by Elain nakonec mohla zapomenout, jak se sama obléknout, a mohla by potřebovat někoho, kdo by ji oblékl. Totéž dělala každé ráno od chvíle, kdy spolu začaly spát v posteli. Připadalo jí to tuze legrační. Elain neříkala nic, jen odpověděla své oblékačce na její návrh, co by si měla vzít, až měla nakonec zapnutý i poslední perleťový knoflíček a prohlížela se v zrcadle.

„Essande,“ řekla pak nedbale, „má Aviendha připravené šaty?“ Jemné modré sukno se stříbrnou výšivkou bude stačit na všechno, co ji dneska čekalo.

Essande se rozzářila. „Všechny ty hezké hedvábné a krajkové šaty urozené paní Aviendhy, má paní? No ano. Jsou všechny vykartáčované, vyčištěné, vyžehlené a uklizené.“ Ukázala na šatníky u zdi.

Elain se přes rameno usmála na Aviendhu. Ta na šatníky zírala, jako by v nich byly zmije, pak polkla a honem si dotočila tmavý složený šátek kolem hlavy.

Když Elain propustila Essande, poznamenala: „Čistě pro případ, že bys je potřebovala.“

„No dobře,“ zamumlala Aviendha a připnula si stříbrný náhrdelník. „Už žádné vtipy o té ženě, která tě oblíká.“

„Dobře. Jinak jí nařídím, aby začala oblékat tebe. Tak to by bylo teprve zábavné.“

Aviendha tiše bručela něco o lidech, kteří nedokážou vzít vtip, a očividně nesouhlasila. Elain zpola čekala, že se bude dožadovat, aby se všechny ty šaty vyhodily. Trochu ji překvapilo, že na to Aviendha už dávno nedohlédla sama.

Snídani měly nachystanou v obývacím pokoji. Aviendha dostala šunku s rozinkami, vajíčka vařená se sušenými švestkami, sušenou rybu připravenou s piniovými jádry, čerstvý chleba s máslem a čaj zahuštěný medem. No, nebyl úplně zahuštěný, ale skoro to tak vypadalo. Elain nedostala žádné máslo na chleba, do čaje jen trochu medu a místo ostatního horkou ovesnou kaši s bylinami, které měly být zvlášť zdravé. Necítila se těhotná, ať už Min řekla Aviendze cokoliv, akorát že to řekla i Birgitte, když spolu všechny tři popíjely. Její strážce, Dyelin a Reene Harforová ji odsoudili k dietě „vhodné pro čekající se ženu". Když si poslala do kuchyně pro nějaký pamlsek, jaksi nikdy nedorazil, a když tam proklouzla sama, kuchařky po ní vrhaly tak přísné pohledy, že raději zase vyklouzla s prázdnýma rukama.

Svařeného vína, sladkostí a dalších věcí, které již nesměla, vlastně ani nelitovala – alespoň ne moc, jenom když Aviendha polykala dortíky a pudinky – ale každý v paláci věděl, že je těhotná. A to pochopitelně znamenalo, že věděli, jak k tomu došlo, když už ne s kým. Muži se nechovali tak hrozně, kromě toho, že to věděli, a ona věděla, že to oni vědí, ale ženy se to ani nenamáhaly skrývat. Ať už to přijaly, nebo byly proti, polovina se na ni dívala, jako by byla uličnice, a druhá polovina se tvářila přemýšlivě. Elain se donutila spolykat kaši – nebyla tak hrozná, vážně, ale moc ráda by si dala kousek té šunky, již si Aviendha krájela, nebo trochu vajíček se švestkami – cpala si hrudkovitou kaši do úst a skoro se těšila, až jí začne být ráno špatně a bude se moci o nevolnosti podělit s Birgitte.

Dnešním prvním návštěvníkem kromě Essande byl podle palácových žen hlavní kandidát na otcovství stěží počatého dítěte.

„Má královno,“ pozdravil kapitán Mellar a rozmáchle zamával kloboukem. „První úředník očekává radost Tvé Milosti.“ Jeho tmavé oči říkaly, že jemu se nikdy nebude zdát o lidech, které zabil, a krajkou lemovaná šerpa přes prsa a krajky u krku a na zápěstích ten tvrdý dojem jen zdůrazňovaly. Aviendha si lněným ubrouskem otřela mastnou bradu a bezvýrazně ho pozorovala. Dvě gardistky stojící u dveří se slabě zaškaredily. Mellar už měl pověst, že štípe gardistky do zadku, přinejmenším ty hezčí, nemluvě o pohrdlivých řečech, které o nich šířil po hospodách. To druhé bylo v očích gardistek mnohem horší.

„Ještě nejsem královna, kapitáne,“ pravila Elain rázně. Vždycky se s ním snažila mluvit co nejvíc k věci. „Jak pokračuje verbování do mé osobní stráže?“

„Zatím jen dvaatřicet, má paní.“ Stále držel klobouk, když si položil obě ruce na meč, a jeho nedbalý postoj se moc nehodil do přítomnosti ženy, jíž říkal královno. A jeho úsměv taky ne. „Urozená paní Birgitte má přísné zásady. Jen málo žen jim odpovídá. Dej mi deset dní a najdu ti sto mužů, kteří budou lepší než ony a ty jim budeš stejně drahá jako mně.“

„Myslím, že ne, kapitáne Mellare.“ Dalo jí práci skrýt led v hlase. Musel slyšet řeči týkající se jich dvou. Myslel si snad, že jen proto, že je nepopřela, by ho mohla považovat za... přitažlivého? Odstrčila poloprázdnou misku s kaší a potlačila zachvění. Zatím dvaatřicet? Počty poměrně rychle narůstaly. Některé z hledaček rohu, jež se dožadovaly své hodnosti, usoudily, že sloužit v Elainině osobní stráži je jistá pocta. Přiznávala, že ženy nemohou být všechny dnem i nocí ve službě, ale ať už Birgitte říkala cokoliv, stovka skutečně vypadala přehnaně. Avšak přesto se zabejčila pokaždé, když Elain navrhla, že jich bude méně. „Prosím, vyřiď prvnímu úředníkovi, že může jít dál,“ sdělila mu. Předvedl další rozmáchlou úklonu.

Vstala a vydala se za ním. Když otevíral křídlo dveří s vyřezávanými lvy, položila mu ruku na rámě a usmála se. „Ještě jednou ti děkuji za záchranu života, kapitáne,“ pravila, a tentokrát dost hřejivě.

A ten muž se na ni drze uculil! Gardistky zíraly přímo před sebe, ztuhlé, ty, jež viděla na chodbě, než se za ním dveře zavřely, stejně jako ty uvnitř, a když se Elain otočila, Aviendha ji pozorovala téměř stejně bezvýrazně jako předtím Mellara. Ale to málo výrazu u ní vyjadřovalo čirý úžas. Elain si povzdechla.

Došla ke své sestře, objala ji a tišeji promluvila do ucha. Ženám ze své osobní stráže svěřovala i věci, které neřekla skoro nikomu jinému, avšak s jistými záležitostmi se jim svěřit nemohla. „Viděla jsem tam procházet komornou, Aviendho. Komorné klevetí víc než muži. A čím víc lidí si bude myslet, že to dítě je Doilina Mellara, tím bude ve větším bezpečí. Bude-li to nutné, nechám ho, aby mě třebas i štípal do zadku.“

„Chápu,“ pravila Aviendha pomalu a zamračila se do talíře, jako by tam viděla něco víc než jen vajíčka a švestky, a začala se v jídle vrtat lžící.

Pan Norry přednesl svou obvyklou směsici obyčejných záležitostí týkajících se chodu paláce a města, kousíčků ze své korespondence s hlavními městy v cizině a informací získaných od kupců, bankéřů a dalších lidí, kteří měli jednání v zahraničí, ale první zpráva pro ni byla zdaleka nejdůležitější, když už ne nejzajímavější.

„Dva nejvýznačnější bankéři ve městě jsou... přístupní, má paní,“ hlásil tím suchým hlasem. Držel si koženou slohu na úzkých prsou a úkosem sledoval Aviendhu. Stále si nemohl zvyknout na její přítomnost, když podával hlášení. Ani na gardistky. Aviendha na něho vycenila zuby a on zamrkal a odkašlal si do dlaně. „Pan Hoffley a paní Andscaleová zprvu poněkud... váhali, ale znají trh s kamencem stejně dobře jako já. Nebylo by bezpečné říkat, že jejich truhlice nyní patří tobě, ale zařídil jsem, že do palácové pokladnice bude převedeno dvacet tisíc zlatých korun a v případě potřeby přijdou další.“

„Sděl to urozené paní Birgitte,“ nakázala mu Elain skrývajíc úlevu. Birgitte ještě nezískala dost nových gardistů, aby udrželi město velké jako Caemlyn, natož cokoliv jiného, ale Elain nemohla čekat, že do jara uvidí důchody ze svých statků, a žoldnéři byli nákladní. Teď o ně nepřijde kvůli nedostatku zlata, dokud za ně Birgitte nenajde náhradu. „Dále, pane Norry?“

„Obávám se, že je třeba věnovat přednostní pozornost stokám, má paní. Krysy se v nich množí, jako kdyby bylo jaro, a...“

Smotal to všechno dohromady, podle toho, co považoval za nejnaléhavější. Norry zřejmě považoval za osobní selhání, že ještě nezjistil, kdo osvobodil Elenii a Naean, i když od té události neuběhl ani týden. Cena obilí nehorázně stoupla, stejně jako všechny ostatní potraviny, a začínalo být zřejmé, že opravy palácové střechy potrvají déle a budou stát víc, než zedníci zprvu odhadovali, ale jídlo v zimě vždycky podražilo a zedníci vždycky stáli víc, než na začátku tvrdili. Norry přiznal, že jeho poslední zprávy z Nových Brém jsou několik dní staré, ale Hraničáři se zjevně rozhodli zůstat, kde byli, čemuž nerozuměl. Každé vojsko, natož tak velké, jak bylo údajně to jejich, už muselo vyjídat krajinu dohola. Elain také netušila proč, ale byla ráda, že to tak je. Prozatím. Povídačky, že Aes Sedai v Cairhienu odpřisáhly věrnost Randovi, alespoň odůvodňovaly Egwaininy starosti, i když vypadalo vysoce nepravděpodobně, že by nějaká sestra něco takového udělala. To byla podle Norryho nejméně důležitá zpráva, ona však měla jiný názor. Rand si nemohl dovolit znepřátelit sestry, které šly za Egwain. Nemohl si dovolit znepřátelit si kteroukoliv Aes Sedai. Ale zřejmě si vždycky našel způsob, jak to udělat.

Halwina Norryho brzy nahradila Reene Harforová. Kývla na gardistky u dveří a na Aviendhu se usmála. Pokud si ta obtloustlá prošedivělá žena někdy nebyla jistá, proč Elain Aviendhu oslovuje sestro, nedala to najevo. A teď se zdálo, že to upřímně schvaluje. Ale úsměvy neúsměvy, její hlášení bylo mnohem ponuřejší než hlavního úředníka.

„Jon Skellit je v žoldu rodu Arawnů, má paní,“ začala s výrazem dost přísným i na kata. „Už dvakrát ho viděli, jak přijímá měšec od lidí, o nichž je známo, že podporují Arawny. A není pochyb, že Ester Norhamová je v něčím žoldu. Nekrade, ale má pod volným prknem v podlaze schovaných přes padesát korun ve zlatě a včera v noci přidala dalších deset.“

„Vyřiď to s nimi jako s ostatními,“ přikázala Elain smutně. První panská zatím zcela jistě odhalila devět špehů a čtyři z nich zaměstnávali lidé, jež zatím nedokázala odhalit. To, že Reene vůbec nějaké našla, stačilo, aby se Elain rozzlobila, ale lazebník a kadeřnice byli něco víc. Oba byli ve službách její matky. Škoda že nepovažovali za vhodné přenést svou věrnost i na Morgasinu dceru.

Aviendha se zaškaredila, když paní Harforová slíbila, že to udělá, jenže vyhazovat špehy ani je zabíjet, jak navrhovala Aviendha, prostě nemělo smysl. Jenom by je nahradili špehové, které neznala. Špeh je nástrojem tvého nepřítele, dokud ho neodhalíš, říkala máti, ale pak je tvým nástrojem. Když odhalíš špeha, radil jí Tom, zabal ho do plínek a krm lžičkou. Lidem, kteří ji zradili, bylo „dovoleno“ odhalit, co Elain chtěla, aby odhalili, ale ne všechno byla pravda, jako třeba počet lidí, které Birgitte zverbovala.

„A ty další věci, paní Harforová?“

„Zatím nic, má paní, ale nevzdávám se naděje,“ odvětila Reene ještě ponuřeji. „Nevzdávám se naděje.“

Po jejím odchodu přišly dvě delegace kupců. Nejdříve se objevila početná skupina Kandořanů s náušnicemi s drahými kameny a stříbrnými cechovními řetězy přes prsa a hned po nich půl tuctu Illiánců jen s kouskem výšivky na jinak střízlivých kabátech a šatech. Použila jeden z menších přijímacích pokojů. Na nástěnných kobercích vedle mramorového krbu byly lovecké výjevy, ne stříbrný lev, a leštěné deštění nebylo vyřezávané. Byli to kupci, ne diplomaté, i když několika se zřejmě poněkud dotklo, že jim jen nabídla víno a nenapila se s nimi. A všichni se také dívali úkosem na dvě gardistky, jež za nimi přišly do místnosti a postavily se vedle dveří, ale pokud touto dobou ještě neslyšeli nic o úkladech o její život, tak museli být hluší jako poleno. Za dveřmi čekalo dalších šest gardistek.

Kandořané si potají prohlíželi Aviendhu, když zrovna pozorně neposlouchali Elain, a Illiánci se pohledu na ni docela vyhýbali. Přítomnost Aielanky určitě považovali za významnou, i když jenom seděla v rohu na podlaze a mlčela, ale všichni kupci, ať Kandořané či Illiánci, chtěli jediné: ujištění, že Elain nerozzlobí Draka Znovuzrozeného natolik, aby se pletl do obchodu a poslal svá vojska a své Aiely sužovat Andor, třebaže to neřekli nahlas. Ani se nezmínili o tom, že jak Aielové, tak Dračí legie mají velké tábory jen pár mil od Caemlynu. Jejich zdvořilé dotazy na její další plány, když teď z Caemlynu odstranila Dračí praporec a Praporec Světla, stačily. Řekla jim, co říkala každému, že Andor se spojí s Drakem Znovuzrozeným, ale není jeho dobytým územím. Na oplátku jí mlhavě popřáli všechno nejlepší a navrhli, že budou z celého srdce podporovat její nároky na Lví trůn, aniž by něco takového skutečně vyslovili. Nakonec chtěli, aby je v Andoru přijímali, ať už bude korunu nosit kdokoliv, kdyby ona neuspěla.

Když se Illiánci odpoklonkovali, Elain zavřela oči a lehce si třela spánky. Do oběda se ještě musela setkat s delegací sklářů a pěti dalšími delegacemi kupců či řemeslníků později. Měla velmi rušný den, plný nejasných otřepaných frází a obojakosti. A když byly Nyneiva a Merilille pryč, musela dnes večer opět učit hledačky větru, což byla přinejlepším méně příjemná zkušenost než nejhorší setkání s kupci. Mohla by mít trochu času prostudovat ter’angrialy, které přivezly z Ebú Daru, než bude tak unavená, že už neudrží oči otevřené. Bylo trapné, když ji musela Aviendha málem nosit do postele, ale nemohla s tím přestat. Bylo třeba toho tolik udělat a za celý den nebylo dost času.

Do návštěvy sklářů zbývala ještě hodina, jenomže Aviendha nelítostně odmítla její návrh, že by se mohla podívat na věci z Ebú Daru.

„To tě na to umluvila Birgitte?“ chtěla vědět Elain, když ji její sestra málem odvlekla po úzkém kamenném schodišti. Před nimi šly čtyři gardistky a další se couraly za nimi a okatě si nevšímaly toho, co se mezi oběma ženami děje. I když měla Elain dojem, že Rasoria Domanche, podsaditá hledačka rohu s modrýma očima a žlutými vlasy, jaké se občas mezi Taireny objevovaly, se usmívá.

„Copak ji potřebuju, aby mi říkala, že trávíš moc času v domě a málo spíš?“ odsekla Aviendha opovržlivě. „Potřebuješ na čerstvý vzduch.“

Vzduch tady na vysoko položeném sloupořadí byl rozhodně svěží. A studený, i když slunce ještě stálo dost vysoko na šedivé obloze. Mezi hladkými sloupy vál chladný vítr, takže gardistky, jež tu stály připravené bránit ji před holuby, si musely pevně držet klobouky. Elain zvráceně odmítla zimu cítit.

„Dyelin s tebou mluvila,“ zavrčela a otřásla se. Dyelin tvrdila, že žena čekající dítě potřebuje každý den dlouhou procházku. A taky Elain hned připomínala, že dědička nedědička, je prozatím skutečně jen hlavou rodu Trakandů, a když si hlava rodu Trakandů bude chtít promluvit s hlavou rodu Taravinů, může při tom dusat po palácových chodbách, nebo vůbec ne.

„Monaelle porodila sedm dětí,“ opáčila Aviendha. „Říká, že musíš chodit na čerstvý vzduch.“ Přestože měla jen loktuši přes ramena, nedávala najevo, že by vítr cítila. Ale Aielové v tom byli stejně dobří jako sestry, když přišlo na to nevšímat si živlů. Elain si položila ruce na ramena a zamračila se.

„Přestaň trucovat, sestro,“ napomenula ji Aviendha a ukázala dolů na dvůr před stájemi, který byl vidět přes střechy s bílými taškami. „Hele, Reanne Corlyová už kontroluje, jestli se vrátila Merilille Ceandevin.“ Na nádvoří se objevila známá kolmá světelná čára a otočila se do díry ve vzduchu půldruhého sáhu vysoké a stejně tak široké.

Elain se zamračila na Reanninu hlavu. Ona přece netrucovala. Možná neměla Reanne naučit cestovat, protože rodinka ještě nebyly Aes Sedai, ale žádná z ostatních sester nebyla dost silná, aby tkanivo zvládla sama, a když se to směly naučit hledačky větru, tak těch pár žen z rodinky na to podle ní mělo právo taky. Kromě toho nemohla dělat všechno sama. Světlo, bývaly zimy takhle studené, než se naučila nevnímat horko a zimu?

K jejímu překvapení projela průchodem Merilille a setřásala si sníh z tmavého krzna, a za ní následovali gardisté v přilbách, kteří s ní před sedmi dny odjeli. Zaida a hledačky větru byly kvůli jejímu zmizení velmi protivné, mírně řečeno, ale šedá skočila po příležitosti uniknout jim alespoň na chvíli. Bylo nutné se po ní každý den podívat a otevírat průchod na stejném místě, přesto ji Elain nečekala ještě nejméně týden. Když na nádvoří vjel poslední z deseti gardistů v červených pláštích, štíhlá šedá sestra slezla na zem, předala otěže štolbovi a spěchala do paláce tak rychle, že jí žena na nádvoří jen stačila uhnout z cesty.

„Já se těším z čerstvého vzduchu,“ prohlásila Elain a měla co dělat, aby jí necvakaly zuby, „ale jestli už je Merilille zpátky, musím dolů.“ Aviendha zvedla obočí, jako by nějaký úhybný manévr čekala celou dobu, ale ke schodům zamířila jako první. Návrat Merilille byl důležitý a podle jejího spěchu Aes Sedai přinášela buď velmi dobré, nebo naopak velmi špatné zprávy.

Než Elain se svou sestrou dorazila do obývacího pokoje – se dvěma gardistkami, samozřejmě, které se postavily vedle dveří – Merilille již byla tam. Provlhlý plášť přehodila přes opěradlo křesla, světle šedé jezdecké rukavičky měla strčené za pásem a černé vlasy potřebovaly učesat. S tmavými kruhy pod očima vypadala stejně unaveně, jako se Elain cítila.

I když nahoru přišla hodně rychle, nebyla Merilille sama. Birgitte, zadumaně se mračící, se opírala o krbovou římsu. A mačkala si zlatý cop skoro jako Nyneiva. Dneska měla pytlovité tmavozelené kalhoty a krátký červený kabát, což byla dost strašná kombinace. A kapitán Mellar se Elain rozmáchle uklonil a mávl kloboukem s bílým chocholem. Neměl tu co dělat, ale ona ho tu nechala a dokonce mu věnovala velmi hřejivý úsměv. Velmi hřejivý.

Baculatá mladá komorná, jež právě položila velký stříbrný podnos na servírovací stolek, zamrkala a vykulila oči na Mellara, než se vzpamatovala a s pukrletem odešla. Elain se usmívala, dokud se dveře nezavřely. Byla ochotná udělat cokoliv, co ochrání její dítě. Na podnose stálo pro každého horké víno a slabý čaj pro ni. No, aspoň byl horký.

„Měla jsem štěstí,“ povzdechla si Merilille, jakmile se posadila, a vrhla po Mellarovi nejistý pohled. Znala příběh o tom, jak Elain zachránil život, ale odešla dřív, než začaly ty klevety. „Ukázalo se, že Reanne svůj průchod otevřela jen pět mil od Hraničářů. Ti se za celou dobu, co tam dorazili, nepohnuli.“ Nakrčila nos. „Nebýt počasí, tak by byl ten zápach latrin a koňského hnoje hrozný. Měla jsi pravdu, Elain. Jsou tam všichni čtyři vládci, ve čtyřech táborech pár mil od sebe. A v každém táboří vojsko. První den jsem našla Shienarce a po většinu času jsem mluvila s Easarem Shienarským a ostatními třemi. Každý den jsme se sešli v jiném táboře.“

„Doufám, že ses taky koukala,“ podotkla Birgitte uctivě od krbu. Ke každé Aes Sedai se chovala uctivě kromě k té, s níž byla spojena. „Kolik jich je?“

„Přesné číslo těžko dostaneš,“ vložil se do hovoru Mellar a mluvil, jako kdyby ani nic jiného nečekal. Pro jednou se neusmíval. Zadíval se do svého vína a pokrčil rameny. „Ale ať řekneš cokoliv, asi by to mohlo mít nějakou cenu. Jestli jich tam je dost, tak možná začnou sami hladovět, než dokážou ohrozit Caemlyn. I to největší vojsko na světě je bez jídla a píce jenom tolik a tolik chodících mrtvol.“ Zasmál se. Birgitte se na něho mračila jako ďas, ale Elain lehce zvedla ruku a dala jí znamení, aby byla zticha.

„Jídla nemají nadbytek, kapitáne,“ řekla Merilille chladně a narovnala se i přes to, jak byla očividně unavená, „ale zatím ani nehladovějí. Já bych nespoléhala na to, že je porazí hlad, když na to přijde.“ Chvíli nebyla ve společnosti Mořského národa a už nevypadala neustále polekaná, a přes aessedaiovské sebeovládání bylo zřejmé, že došla k názoru, že se jí Doilin Mellar nelíbí bez ohledu na to, komu zachránil život. „A co se počtů týče, řekla bych, že jich je něco přes dvě stě tisíc, a silně pochybuji, že by někdo kromě jejich důstojníků mohl být přesnější. A i když jsou hladoví, stejně je to hodně mečů.“ Mellar pokrčil rameny, upřené pohledy Aes Sedai ho nijak nerozrušily.

Merilille se na něj už znovu nepodívala, ale ani ho příliš okatě neignorovala. Jenom jako by se pro ni stal kusem nábytku, když pokračovala. „Je s nimi nejméně deset sester, Elain, i když si dali hodně práce, aby to přede mnou skryli. Řekla bych, že to nebudou přívrženkyně Egwain, i když to ještě neznamená, že patří k Elaidě. Obávám se, že hodně sester zřejmě sedí stranou, dokud potíže ve Věži neskončí.“ Znovu si povzdechla, a tentokrát to možná nebylo únavou.

Elain s úšklebkem odložila šálek. Z kuchyně neposlali žádný med a ona neměla čaj ráda hořký. „Co chtějí, Merilille? Tedy ti vládci, ne sestry.“ Deset sester znamenalo, že vojsko je desetkrát nebezpečnější, zvlášť pro Randa. Ne, pro každého. „Určitě tam v tom sněhu nesedí jen tak pro radost.“

Šedá rozhodila rukama. „Z dlouhodobého hlediska můžu jen hádat. Z krátkodobého se chtějí setkat s tebou, a to co nejdříve. Když dorazili do Nových Brém, vyslali jezdce do Caemlynu, ale v této roční době to může trvat ještě nejméně týden, než sem dorazí. Tenobia Saldejská si nechala uklouznout, nebo to aspoň předstírala, že vědí, že máš nějaké spojení nebo alespoň dobře znáš jistou osobu, o kterou se očividně zajímají. Nějak vědí o tom, že jsi byla ve Falme, když tam došlo k jistým událostem.“ Mellar se zmateně zamračil, ale nikdo mu to neosvětlil. „Kvůli těm sestrám jsem jim neodhalila cestování, ale řekla jsem, že se můžu s odpovědí vrátit hodně rychle.“

Elain si vyměnila pohled s Birgitte, jež pokrčila rameny, i když v jejím případě to nebylo ani z nestrannosti, ani z opovržení. Největší díra v Elaininých nadějích na to, že Hraničáře využije, aby zapůsobili na její soupeřky, byla v tom, jak k těm vládcům přistupovat, když byla stále jen hlava rodu Trakandů a dědička zesnulé královny. Birgitte možná krčila rameny z vděčnosti za to, že se díra zavřela, ale Elain se divila, kde ti lidé z Hraničních států zjistili, co věděl jen velmi omezený kruh lidí. A když to věděli oni, tak kolik dalších ještě? Bude chránit své nenarozené dítě.

„Byla bys ochotná se tam okamžitě vrátit, Merilille?“ zeptala se. Druhá sestra to přijala ochotně, jen trochu vykulila oči, což ukazovalo, že snese jakýkoliv zápach, pokud se bude moci ještě chvíli vyhýbat hledačkám větru. „Tak půjdeme spolu. Jestli se se mnou chtějí brzy sejít, tak to nemůže být dřív než dneska.“ Na to, aby setkání odkládala, věděli příliš mnoho. Nic nesmělo ohrozit její dítě. Nic!

27

Překvapení pro královny a krále

Samozřejmě to nebylo tak jednoduché, jako říci, že půjde.

„Tohle ale není moudré, sestro,“ poznamenala temně Aviendha, když se Merilille odplížila občerstvit. Opravdu se plížila. Než vyšla ze dveří, rozhlédla se po Mořském národě. Když sestra silná jako Elain řekla jdi, Merilille šla. Aviendha, s rukama zkříženýma na prsou a loktuší ovinutou tak, že silně připomínala moudrou, stála nad Elain u jejího psacího stolu. „Je to velice nemoudré.“

„Moudrý?“ zavrčela Birgitte; stála rozkročená a s rukama v bok. „Moudrý? Ta holka by nepoznala, co je ‚moudrý‘, ani kdyby ji to kouslo do nosu! K čemu ten spěch? Ať Merilille udělá, co dělají šedý vždycky, a za pár dní zařídí jednání. Královny se nenechávají překvapovat rády a králové to vyloženě nesnášejí. Věř mi, poznala jsem to na vlastní kůži. Najdou si způsob, jak tě donutit, abys litovala.“ Ze strážcovského pouta se nesl hněv a rozčilení.

„Já je chci přistihnout nepřipravené, Birgitte. Mohlo by mi to pomoct zjistit, kolik toho o mně vědí.“ S úšklebkem odstrčila stránku plnou kaněk a z intarzované krabičky na papíry z růžového dřeva si vzala nový list. Únava ji s Merilillinými novinkami přešla, jenže psaní vyžadovalo pevnou ruku, a to jí dělalo potíže. A také bylo třeba napsat ta správná slova. Tohle nebyl dopis od dědičky Andoru, ale od Elain Trakandovny, Aes Sedai ze zeleného adžah. Museli vidět to, co chtěla, aby viděli.

„Snaž se do ní, zatraceně, vemluvit trochu zdravýho rozumu,“ zabručela Birgitte. „Pro případ, že to nedokážeš, měla bych dát dohromady prokletej doprovod."

„Žádný doprovod, Birgitte. Kromě tebe. Aes Sedai a její strážce. A samozřejmě taky Aviendha.“ Elain se při psaní zarazila a usmála se na svou sestru, která se ale neusmála na ni.

„Znám tvou odvahu, Elain,“ podotkla Aviendha. „Obdivuju tvou odvahu. Avšak i Sha’mad Conde ví, kdy má být opatrný!“ Ona že mluví o opatrnosti? Aviendha by opatrnost nepoznala, ani kdyby... no... kdyby ji kousla do nosu!

„Aes Sedai a její strážce?“ vykřikla Birgitte. „Říkala jsem ti, už nemůžeš pobíhat po světě za dobrodružstvím!“

„Žádný doprovod,“ prohlásila Elain přísně a namočila brk pro další pokus. „Tohle není dobrodružství. Jinak se to prostě zařídit nedá.“ Birgitte rozhodila rukama, zavrčela několik kleteb, ale nic, co by už Elain neslyšela.

K jejímu úžasu Mellar nic nenamítal proti tomu, že má zůstat ve městě. Setkání se čtyřmi vládci bude stěží tak nudné jako setkání s kupci, ale on prosil, aby tady mohl zůstat a plnit své povinnosti, když ho s sebou nepotřebuje. Elain byla spokojená. Kdyby se tam objevil kapitán královské gardy, mohli by si Hraničáři myslet, že je dědičkou, dřív než chtěla. Nemluvě o tom, že by se na ni mohl culit.

Nezájem kapitána Mellara ale nesdílel zbytek její osobní stráže. Jedna z gardistek zřejmě běžela hned zatepla za Caseille, protože vysoká Afarellanka vrazila do obývacího pokoje, když Elain ještě psala, a dožadovala se toho, aby mohla Elain doprovodit s celou stráží. Birgitte ji nakonec musela vyhodit, aby ji umlčela.

Birgitte zjevně pro jednou poznala, že se Elain zviklat nenechá, a tak odešla s Caseille, aby se mohla převléknout. No, tedy vyrazila, mumlajíc kletby, a práskla za sebou dveřmi, ale aspoň že odešla. Člověk by si myslel, že si ráda sundá ten generálský kabát, ale pouto bylo ozvěnou jejích kleteb. Aviendha neklela, ale pokračovala ve výtkách. Všechno ale bylo třeba udělat tak narychlo, že měla Elain dobrý důvod si jí nevšímat.

Byla povolána Essande a začala rozkládat vhodné šatstvo, zatímco Elain do sebe předčasně cpala oběd. Neposlala si pro něj, udělala to Aviendha. Monaelle zřejmě tvrdila, že vynechávat jídla je stejně špatné jako jíst příliš. Paní Harforové bylo sděleno, že skláře bude muset zvládnout sama, stejně jako ostatní delegace, a tak se trochu škaredila, když se klaněla. Před odchodem ohlásila, že pro palác získala kozy. Elain potřebuje pít kozí mléko a hodně. Careane zasténala, když slyšela, že dnes večer bude hledačky větru učit ona, ale aspoň neříkala nic o Elainině dietě. Elain vlastně doufala, že se do večera vrátí, ale také čekala, že bude tak unavená, jako by tu lekci již odučila. Vandene jí také neradila. Elain studovala státy na hranici s Mornou stejně jako všechny ostatní země, to patřilo k jejímu vzdělání, a svůj záměr s bělovlasou zelenou, která Hraniční státy také dobře znala, probírala, ale byla by ji moc ráda vzala s sebou. Někdo, kdo v Hraničních státech skutečně žil, by si mohl všimnout drobností, které jí uniknou. Neodvažovala se však udělat víc než položit pár otázek na poslední chvíli, když ji Essande oblékala, jen aby se ujistila ve věcech, které jí Vandene již řekla. Uvědomila si, že se ani ujišťovat nepotřebuje. Soustředila se stejně, jako když Birgitte napínala luk.

Konečně bylo třeba přivést Reanne, která se opět snažila přesvědčit bývalou sul’dam, že i ona dokáže usměrňovat. Reanne to tkanivo na dvoře splétala ode dne, kdy Merilille odjela, a tak dokázala průchod snadno otevřít na stejném místě v Brémském lese. V paláci nebyly žádné mapy té oblasti, které by byly dost dobré, aby na nich mohla Merilille označit rozmístění táborů, a kdyby průchod spletla Elain či Aviendha, mohl se otevřít deset i víc mil dál od tábora, místo na malé mýtině, již znala Reanne. V Brémském lese přestalo sněžit, než se šedá vrátila, ale stejně by deset mil ve sněhu znamenalo nejméně další dvě hodiny na cestě. Elain to chtěla vyřídit co nejrychleji. Rychlost. Všechno muselo být velice rychle.

Mořský národ musel zjistit, že se v paláci něco děje, když gardistky pobíhaly po chodbách se zprávami a sháněly tu či onu osobu, avšak Elain zajistila, aby se nic nedozvěděly. Kdyby se Zaida rozhodla jít taky, byla schopná nechat některou ze svých hledaček větru udělat vlastní průchod, kdyby ji Elain odmítla, a paní vln byla komplikací, jíž by se ráda vyhnula. Ta ženská se již chovala, jako by v paláci měla stejná práva jako Elain. Její snaha chovat se zpupně by mohla všechno zničit stejně jistě, jako kdyby se na ni Mellar uculoval.

Spěchat zřejmě nebylo v Essandině moci, jenže všechno ostatní běželo jako po másle, a když bylo slunce přímo v nadhlavníku, vjížděla Elain na Ohnivákovi do sněhu v Brémském lese. Pokud by to letěla divoká husa, bylo by to skoro padesát leguí na sever od Caemlynu, ale průchodem jen krok. Hvozd byl hustý, samá vysoká borovice, kalina a dub, a také stromy se šedými větvemi, které shodily listí. Místy se objevovaly velké palouky, na kterých ležel bílý koberec sněhu zcela neposkvrněný, kromě stop Merilillina běžícího koně. Merilille jela napřed s dopisem a Elain, Aviendha a Birgitte ji po hodině následovaly, aby jí daly čas dorazit k Hraničářům před nimi. Silnice z Caemlynu do Nových Brém ležela několik mil na západ. Tady mohly být tisíc leguí od nejbližšího lidského obydlí.

Pro Elain bylo oblékání stejně důležité jako výběr zbroje. Plášť měla lemovaný kuninou kvůli teplu, z tmavozeleného sukna, měkkého, ale silného, a jezdecké šaty měla ze zeleného hedvábí a bez ozdob. Pokud nedojde na tasené zbraně, tak tohle byla zbroj, v níž Aes Sedai čelily vládcům. Jediným viditelným šperkem byla malá jantarová brož ve tvaru želvy, a pokud to někdo považoval za výstřední, tak ať. Vojsko Hraničářů jako past sahalo mimo možnosti jejích sokyň, dokonce i mimo možnosti Elaidy, ale těch deset sester – deset nebo víc – by mohlo být Elaidiných. Nehodlala se nechat svázat do rance a odvézt do Bílé věže.

„Ještě se můžeme vrátit bez vyvolání toh, Elain.“ Aviendha, celá zamračená, stále nosila aielský oděv a jediný stříbrný náhrdelník a těžký slonovinový náramek. Její podsaditý ryzák byl o dlaň nižší než Ohnivák čí Birgittin hubený bělouš Šíp a mnohem mírnější, i když jezdila mnohem lépe než kdysi. V sedle měla nohy v tmavých punčochách od kolen dolů holé, ale vypadala, že je jí teplo, nebýt loktuše omotané kolem hlavy. Na rozdíl od Birgitte nepřestávala v pokusech Elain od jejího záměru odradit. „Překvapení je moc hezké, ale budou si tě vážit víc, když budou muset vyjít na půl cesty.“

„Těžko můžu Merilille opustit,“ namítla Elain trpělivěji, než se cítila. Možná už nebyla unavená, ale necítila se ani zvlášť svěží, a rozhodně nebyla připravená snášet nějaké otravování. Nechtěla ale na Aviendhu štěkat. „Mohla by se cítit trochu hloupě, stát tam a ohlašovat, že přicházím, a já bych nepřišla. Horší, já bych se cítila hloupě.“

„Lepší cítit se hloupě než se chovat jako hlupák,“ zamumlala Birgitte zpola pro sebe. Tmavý plášť měla za sebou roztažený a složitě pletený cop jí visel zpod kapuce skoro až k pasu. Chlad a nárazový vítr, který občas rozvířil čerstvě napadaný prašan, vzala na vědomí jen natolik, že si natáhla kapuci, takže jí rámovala obličej. Nechtěla, aby jí něco bránilo ve výhledu. Kryt na pouzdře na luk mělo udržet tětivu v suchu a pouzdro měla pověšené hezky na dosah. Návrh, že by si mohla vzít meč, se setkal s takovým rozčilením, jako kdyby Elain o totéž požádala Aviendhu. Birgitte uměla zacházet s lukem, ale tvrdila, že kdyby se pokusila vytáhnout meč, mohla by se pobodat. Přesto by její krátký zelený kabát v kteroukoliv jinou roční dobu splynul s lesem, a kupodivu měla i široké kalhoty stejné barvy. Byla teď strážcem, ne hlavním kapitánem královniny gardy, ale ten titul jí nečinil takovou radost, jak se dalo čekat. Z pouta se neslo rozčilení i ostražitost.

Elain si povzdechla, dech se jí srážel před ústy. „Vy dvě víte, čeho tu chci dosáhnout. Víte to od chvíle, kdy jsem se rozhodla. Tak proč se mnou najednou zacházíte, jako bych byla vyfouknutá ze skla?"

Obě ženy si vyměnily pohledy, čekaly, až promluví ta druhá, a potom se zase podívaly před sebe. Elain to došlo.

„Až se moje dítě narodí,“ pronesla suše, „můžete se jí obě přihlásit za kojnou.“ Pokud to bude „ona". Pokud jim to Min řekla, tak se jim to oběma ztratilo ve vínem opojených vzpomínkách na tu noc. Možná by bylo lepší mít nejdřív syna, aby mohl začít s výcvikem, než přijde na svět sestra. Ale dcera by jí mohla zabezpečit nástupnictví, kdežto syn jedináček by byl odstrčen, a jakkoliv by jich chtěla mít víc, nic neříkalo, že další přijde. Světlo jí dej víc Randových dětí, ale musela být praktická. „Já sama kojnou nepotřebuju.“

Aviendze sluncem osmahlé líce potemněly ještě více rozpaky. Birgittin výraz se nezměnil, ale poutem se soukal stejný pocit.

Jely pomalu a skoro dvě hodiny sledovaly Merililliny stopy. Elain už si říkala, že nejbližší tábor musí být blízko, když Birgitte náhle ukázala dopředu a řekla: „Shienarci,“ a pak uvolnila luk v pouzdře. Ostražitost v poutu spolkla rozčilení i všechno ostatní. Aviendha sáhla na svůj nůž, jako by se chtěla ujistit, že ho stále má.

Pod stromy vedle Merililliny stopy čekali muži na koních, tak nehybní, až je Elain málem považovala za nějaká přírodní skaliska, dokud nerozeznala zvláštní hřebeny na jejich přilbicích. Jejich koně neměli zbroj, jakou shienarská těžší zvířata často nosívala, ale muži sami byli v plátové a kroužkové zbroji, s dlouhými meči na zádech, a další meče a palcáty jim visely u pasů a na sedlech. Pozorovali je tmavýma očima a ani nemrkli. Jeden kůň švihl ocasem a ten pohyb působil překvapivě.

Když trojice žen dojela blíž a zastavila, promluvil muž s ostře řezanými rysy a drsným hlasem. Hřeben na jeho přilbici vypadal jako úzká křídla. „Král Easar tě ujišťuje o tvém bezpečí, Elain Sedai, a já také. Jsem Kayen Yokata, pán Fal Eisen, a kéž mě opustí mír a Morna spolkne moji duši, ublíží-li v našem táboře něco tobě či komukoliv, kdo je s tebou.“

To nebylo tak povzbudivé, jak by si byla Elain přála. Všechny záruky jejího bezpečí dávaly jen jasně najevo, že o tom byly jisté pochyby, a ještě být mohly. „Potřebuje snad Aes Sedai ujištění od Shienarců?“ zeptala se. Začala provádět cvičení novicky, vedoucí ke klidu, a uvědomila si, že to ani nepotřebuje. Zvláštní. „Smíš nás vést, urozený pane Kayene.“ On jen kývl a otočil koně.

Někteří Shienarci se podívali po Aviendze, poznali Aielanku, ale většina se prostě jen mlčky zařadila za ně. Ticho během jejich krátké jízdy narušovalo jen křupání vrstvy tvrdšího sněhu pod čerstvě napadaným. Elain měla pravdu. Shienarský tábor byl blízko. Už zahlédla hlídky, na koních a v plné zbroji, a brzy poté dorazili do tábora samotného.

Byl umístěný mezi stromy a vypadal větší, než si myslela. Všude stály stany a hořely ohně, byly zde řady uvázaných koní a vozů, kam až oko dohlédlo. Když se svým doprovodem projížděla kolem, vojáci zvědavě vzhlédli. Byli to tvrdí muži s vyholenými hlavami, měli jen pramen vlasů na temeni, občas jim spadal až k ramenům. Jen málokterý měl na sobě zbroj, ale zbroj i zbraně měli vždycky položené hezky po ruce. Nepáchlo to tady tolik, jak popisovala Merilille, i když pod odérem toho, co se vařilo v kotlích, rozeznávala slabý zápach latrín a koňského hnoje. Nikdo nevypadal hladově, mnozí však byli hubení. Nebyla to ale hubenost způsobená hladověním, prostě to byli muži, kteří na sobě nikdy neměli příliš mnoho tuku. Všimla si, že nad ohněm se neotáčejí žádné rožně. Maso bylo určitě těžší získat než obilí, i když koncem zimy bylo i obilí hůř k sehnání. A kroupová polévka člověka neposílila tolik co masový vývar. Museli brzy vyrazit. Nikde nebylo možné na dlouho uživit čtyři takhle velká vojska. Musela jen zajistit, aby se pohnuli správným směrem.

Ne všichni tady byli vojáci s vyholenou hlavou, i když i ostatní muži vypadali dost tvrdě. Šípaři vyráběli šípy, koláři pracovali na vozech, kováři okovávali koně, práči míchali obsahem velkých kotlů, ženy, jež se oháněly jehlami, mohly být švadleny nebo manželky. Za vojskem šla vždycky velká síla lidí, občas jich bylo tolik co samotných vojáků. Elain ale neviděla nikoho, kdo by vypadal na Aes Sedai. Sestry by si těžko vyhrnuly rukávy a míchaly dřevěnými plácačkami prádlem nebo že by si natáhly záplatované vlňáky a štupovaly prodřené spodky. Proč se schovávají? Odolala touze uchopit pravý zdroj a natáhnout saidar skrze želví angrial, připíchnutý na prsou. Jednu bitvu po druhé, a nejdřív musela bojovat za Andor.

Před větším stanem než ostatní v dohledu, ze světlého plátna, Kayen sesedl a sundal ji na zem. Zaváhal, má-li totéž udělat pro Birgitte a Aviendhu, ale Birgitte jeho nesnáze vyřešila tak, že plavně sesedla a předala otěže čekajícímu vojákovi, a Aviendha zase ze sedla málem spadla. V jízdě se zlepšila, ale nasedání a sesedání jí stále dělalo potíže. Mračíc se kolem, zda se jí někdo nesměje, uhladila si bachraté sukně a pak si odvinula loktuši z hlavy a hodila si ji přes ramena. Birgitte se dívala, jak odvádějí jejího koně, jako by litovala, že si předtím nevzala od sedla luk a toulec. Kayen odhrnul stanovou chlopeň a uklonil se.

Elain se ještě naposledy nadechla, aby se uklidnila, a jako první vstoupila. Nesměla jim dovolit, aby v ní viděli prosebnici. Nebyla tu, aby prosila nebo se bránila. Občas, řekl jí Gareth Bryne, když byla ještě malá, budeš stát proti přesile a nebudeš mít cestu ven. Vždycky udělej to, co bude tvůj nepřítel očekávat nejméně, Elain. V takovém případě musíš zaútočit. Od začátku musela zaútočit.

Uvnitř k ní po kobercích připlula Merilille. Malá šedá se neusmívala přímo úlevou, ale nebylo pochyb, že Elain vidí velmi ráda. Kromě ní zde bylo ještě pět osob, dvě ženy a tři muži, a z těch byl jeden sluha, podle ohnutých nohou a zjizvené tváře to byl starý kavalerista, jenž přišel pro pláště a rukavice – a při pohledu na Aviendhu zamrkal – a potom odešel k dřevěnému stolu, na kterém byl stříbrný podnost s vysokým džbánem a poháry. Ostatní čtyři lidé vládli zemím v Hraničních státech. Stálo tu několik táborových křesílek bez opěradel a čtyři velká ohřívadla s řeřavými uhlíky. Tohle nebylo přijetí, jaké by mohla čekat dědička Andoru, s dvořany a mnoha sloužícími a jalovými hovory, než začnou vážnější diskuse, kdy by měli vládci u ramene své rádce. Našla tu to, v co doufala.

Léčení Merilille zbavilo kruhů pod očima, ještě než opustila palác, a ona nyní Elain představila s prostou důstojností. „Tohle je Elain z rodu Trakandů ze zeleného adžah, jak jsem vám říkala.“ To a nic víc. Elain od Vandene věděla dost, aby jednotlivé vládce před sebou poznala.

„Vítám tě, Elain Sedai,“ pravil Easar Shienarský. „Mír a Světlo tě provázej.“ Byl malý, vysoký jako ona, štíhlý, v kabátě bronzové barvy, a bez vrásek, třebaže mu po straně hlavy visel pramen úplně bílých vlasů. Elain se mu podívala do smutných očí a připomněla si, že je považován za moudrého vládce a zkušeného diplomata a také skvělého vojáka. Na nic z toho ale nevypadal. „Smím ti nabídnout víno? Koření není čerstvé, ale s věkem získává větší říz.“

„Přiznávám, že když nám Merilille sdělila, že dnes přijdeš až z Caemlynu, pochybovala bych o ní, nebýt Aes Sedai.“ Ethenielle z Kandoru byla o dlaň vyšší než Merilille, obtloustlá, a černé vlasy měla prošedivělé. Přes její úsměv na ní však nebylo nic mateřského. Halila ji královská důstojnost stejně jako modré sukno. Oči měla také modré, jasné a otevřené.

„Jsme rádi, že jsi přišla,“ dodával Paitar Arafelský překvapivě hlubokým a zvučným hlasem, což Elain kupodivu udělalo radost. „Musíme s tebou probrat hodně věcí.“ Vandene tvrdila, že je to nejpohlednější muž v Hraničních státech, a možná jím kdysi dávno i byl, ale věk mu obličej zbrázdil hlubokými vráskami a na hlavě mu zůstal jenom věneček krátkých šedých vlasů. Byl však vysoký a širokoplecí, v zeleném odění, a vypadal silný. A ne jako hlupák.

Ostatní nesli svůj věk s půvabem, Tenobia Saldejská se potom chlubila svým mládím, když už ne svou krásou, protože měla orlí nos a široká ústa. Šikmé, téměř purpurové oči měla ve stejné úrovni jako Elain a byly její největší ozdobou. Možná jedinou. Ostatní, i když vládli státům, se oblékali prostě, ona však měla světle modré šaty pošité perlami a safíry a další safíry měla ve vlasech. To se hodilo ke dvoru, ale ne do tábora. A kde se ostatní chovali zdvořile... „Pod Světlem, Merilille Sedai,“ vyhrkla Tenobia vysokým hlasem a zamračila se, „vím, že mluvíš pravdu, ale tohle vypadá spíš jako dítě než jako Aes Sedai. A nezmínila ses, že si přivede černookého Aiela.“

Easarův výraz se nezměnil, ale Paitar stiskl rty a Ethenielle dokonce zašla tak daleko, že po Tenobii vrhla pohled, jenž by se hodil k matce. Velmi rozčilené a nespokojené matce.

„Černooký?“ zamumlala zmateně Aviendha. „Já nemám černé oči. Než jsem překročila Dračí stěnu, viděla jsem černé oči jenom u jednoho formana.“

„Víš, že mluvím pouze pravdu, Tenobie, a máš mé slovo,“ prosila Merilille.

Elain ji umlčela posunkem. „Stačí, že víš, že jsem Aes Sedai, Tenobie. Toto je má sestra Aviendha z klanu Devět údolí Taardad Aielů.“ Aviendha se na ně usmála, tedy vycenila zuby. „Tohle je můj strážce, urozená paní Birgitte Trahelion.“ Birgitte předvedla krátkou úklonu, až se jí cop zhoupl.

Jedno představení vyvolalo stejně tolik polekaných pohledů jako druhé – Aielanka že je její sestra? její strážce že je žena? – ale Tenobia a ostatní vládli zemím na kraji Morny, kde mohly noční můry skutečně kráčet za denního světla a každý, kdo se jimi nechal příliš polekat, jako by byl mrtvý. Elain jim však nedala příležitost se plně vzpamatovat. Zaútoč, než zjistí, co děláš, říkal Gareth Bryne, a útoč, dokud je nezaženeš na útěk nebo neprorazíš.

„Můžeme tedy považovat zdvořilosti za dokončené?“ zeptala se a z podnosu, jejž jí podal onen starý voják, si vzala pohár, z něhož se neslo aroma svařeného vína. Z pouta strážce se vyhrnula opatrnost a Aviendha se na pohár také podívala úkosem, ona však nehodlala pít. Byla jenom ráda, že nic neřekly. „Jenom hlupák by si myslel, že jste urazili takovou cestu, abyste napadli Andor,“ pokračovala, došla ke křeslům a posadila se. Vládci nevládci, neměli jinou možnost než jít za ní či jí hledět na záda. Na Birgittina záda, protože ta se postavila za ni. Aviendha se jako obvykle poskládala na podlahu a sukně rozložila do úhledného vějíře. Šli za ní. „Přivádí vás Drak Znovuzrozený,“ pravila. „Tuto audienci u mne jste si vyžádali, protože jsem byla ve Falme. Otázkou je, proč je to pro vás tak důležité? Myslíte si, že vám povím víc o tom, co se stalo, než vědí ostatní? Valerský roh zazněl, mrtví hrdinové z pověstí vyjeli proti seanchanským vetřelcům a Drak Znovuzrozený bojoval se Stínem na obloze, kde je každý viděl. Víte-li tohle, víte tolik co já.“

„Návštěvu?“ vyhrkla Tenobia nevěřícně a zarazila se při sedání. Křesílko zavrzalo, když dosedla. „Nikdo nežádal audienci! I kdybys už seděla na andorském trůně –!“

„Držme se věci, Tenobie,“ přerušil ji mírně Paitar. On zůstal stát a upíjel víno. Elain byla ráda, že vidí vrásky na jeho tváři, jeho hlas by jinak ženě pěkně mátl myšlení, Ethenielle po Tenobii vrhla další pohled, než se posadila, a cosi si zamumlala. Elain měla dojem, že slyší slovo „svatba“ vyslovené s lítostí, ale to nedávalo smysl. V každém případě hned obrátila pozornost k Elain. „Jindy by se mi tvá dravost líbila, Elain Sedai, ale padnout do léčky, kterou pomáhal uchystat jeden z tvých vlastních spojenců, není zrovna radost.“ Tenobia se zamračila, třebaže se na ni Ethenielle tentokrát nepodívala. „To, co se stalo ve Falme,“ sdělila královna Kandoru Elain, „není tak důležité jako to, co z toho vzešlo. Ne, Paitare, musíme jí říct, co je třeba. Už stejně ví příliš, aby se dalo dělat něco jiného. Víme, že jsi ve Falme byla společnicí Draka Znovuzrozeného, Elain. Snad přítelkyní. Máš pravdu, nepřišli jsme sem dobývat. Přišli jsme najít Draka Znovuzrozeného. A celou tu cestu jsme urazili, jen abychom zjistili, že nikdo neví, kde se nalézá. Víš ty, kde je?“

Elain skryla úlevu nad neomalenou otázkou. Nikdy by se jí na to nezeptali, kdyby si mysleli, že je něčím víc než společnicí či přítelkyní. Mohla být stejně neomalená. Zaútoč a útoč dál. „Proč ho chcete najít? Vyslanci nebo poslové mohou dopravit každou zprávu, kterou byste mu chtěli poslat.“ Což bylo stejně dobré jako otázka, proč přivedli tak velká vojska.

Easar si víno nevzal a stál tu s rukama v bok. „Kolem Morny se bojuje válka se Stínem,“ pronesl zachmuřeně. „K Poslední bitvě dojde v Morně, pokud ne v samotném Shayol Ghulu. A on si Hraničních států nevšímá a místo toho se soustředí na země, kde myrddraala neviděli od trollockých válek.“

„Car’a’carn sám rozhodne, kde tančit s oštěpy, mokřiňane,“ ohrnula pysk Aviendha. „Jestli jdete za ním, tak budete bojovat, kde vám řekne.“ Nikdo se na ni ani nepodíval, všichni sledovali Elain. A nikdo nevyužil otevření, jež jim Aviendha nabídla.

Elain se donutila klidně dýchat a bez mrkání se jim dívala do očí. Vojsko Hraničních států byla příliš velká past, aby ji Elaida uchystala pro Elain z rodu Trakandů, ale Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený, mohl být něco jiného. Merilille si poposedla, ale držela se příkazů. Bez ohledu na to, kolik smluv šedá sestra dohodla, jakmile Elain začne, má být zticha. Z pouta od Birgitte se nesla důvěra. Rand byl jako kámen, nečitelný a vzdálený. „Víte o vyhlášení, které ohledně něj vydala Bílá věž?“ zeptala se tiše. Touto dobou už to museli vědět.

„Věž odsuzuje každého, kdo se přiblíží k Draku Znovuzrozenému jinak než skrze Věž,“ odpověděl Paitar stejně klidně. Konečně se posadil a upřel na ni vážný pohled. „Jsi Aes Sedai. To přece jistě znamená totéž.“

„Věž se plete do všeho,“ zamručela Tenobia. „Ne, Ethenielle, tohle řeknu! Celý svět ví, že je Věž rozdělená. Jdeš za Elaidou, nebo za vzbouřenkyněmi, Elain?“

„Svět málokdy ví to, co si myslí, že ví,“ podotkla Merilille hlasem, který jako by snížil teplotu ve stanu. Drobná žena, která se rozběhla, když jí to Elain nařídila, a kvičela, když se na ni podívaly hledačky větru, se narovnala a čelila Tenobii jako Aes Sedai, hladkou tvář stejně mrazivou jako tón. „Záležitosti Věže jsou jen pro zasvěcené Věže, Tenobie. Jestli se chceš něco dozvědět, požádej, aby tvé jméno zapsaly do knihy novicek, a za dvacet let se můžeš něco málo dozvědět.“

Její osvícené Veličenstvo, Tenobia si Bashere Kazadi, štít severu a meč Mornské hranice, hlava rodu Kazadi, urozená paní ze Shahayni, Asnelle, Kunwaru a Ganai, se na Merilille mračila se zuřivostí vánice. A neřekla nic. Elainina úcta k ní nepatrně stoupla.

Merilillina neposlušnost jí nevadila. Zachránila ji před snahou se vykrucovat tak, aby to vypadalo, že mluví jen pravdu. Egwain říkala, že se musejí snažit žít tak, jako by již složily tři přísahy, a teď a tady Elain cítila jejich váhu. Tady nebyla dědičkou Andoru, zápolící o nárok na matčin trůn, ne jenom to. Byla Aes Sedai ze zeleného adžah, jež má víc důvodů dávat si pozor na pusu než jen to, že by chtěla něco skrýt.

„Nemůžu vám říct, kde přesně je.“ To byla pravda, protože by jim mohla udat jen hrubý směr, zhruba směrem k Tearu, a netušila, jak daleko je. Byla to pravda, protože jim nedůvěřovala ani natolik, aby jim sdělila aspoň tohle. Musela se mít na pozoru, co jim řekne a jak. „Vím, že tam zřejmě hodlá nějakou dobu zůstat.“ Nepohnul se již celé dny, poprvé od chvíle, kdy od ní odešel, zůstal na jednom místě déle než půl dne. „Povím vám, co můžu, ale jen pokud budete souhlasit, že do týdne vytáhnete na jih. Jestli tu zůstanete o moc déle, dojde vám kromě masa i ječmen. Slibuji, že budete pochodovat za Drakem Znovuzrozeným.“ Aspoň pro začátek.

Paitar potřásl holou hlavou. „Ty chceš, abychom vstoupili do Andoru? Elain Sedai – nebo tě mám teď oslovovat urozená paní Elain? – přeji ti požehnání Světla pro tvé usilování o andorskou korunu, ale ne tolik, abych poslal své muže, aby za ni bojovali.“

„Elain Sedai a urozená paní Elain jsou jedno a totéž,“ sdělila jim. „Nežádám vás, abyste za mě bojovali. Vlastně z celého srdce doufám, že Andorem protáhnete, aniž byste vůbec museli vytáhnout zbraň.“ Zvedla stříbrný pohár a zvlhčila si rty, aniž by se napila. Od strážce pocítila záblesk opatrnosti a proti své vůli se zasmála. Aviendha ji sledovala koutkem oka a mračila se. I teď hodlaly dohlížet na budoucí matku.

„Jsem ráda, že to někomu připadá zábavné,“ pronesla Ethenielle trpce. „Snaž se uvažovat jako jižan, Paitare. Tady hrají hru rodů a podle mě je v tom ona tuze dobrá. Asi by měla být, já slyšela, že daes dae’mar vynalezly Aes Sedai.“

„Uvažuj strategicky, Paitare.“ Easar si Elain pozorně prohlížel a usmíval se. „Vytáhneme ke Caemlynu jako vetřelci, takže to uvidí každý Andořan. Zima je tu možná mírná, ale stejně budeme na cestu potřebovat celé týdny. A až tam dorazíme, ona již proti nám spojí dost andorských rodů, aby získala Lví trůn. Přinejmenším bude mít dost velkou sílu, aby se proti ní už nikdo nedokázal postavit.“ Tenobia si poposedla a s mračením si urovnávala suknice, ale když se podívala na Elain, konečně se tvářila uctivě.

„A až dorazíme ke Caemlynu, Elain Sedai,“ přidala se Ethenielle, „ty... vyjednáš... že opustíme Andor bez boje.“ To nebyla otázka. „Skutečně velmi chytré.“

„Jestli půjde všechno podle plánu,“ doplnil Easar a úsměv ho přešel. Aniž by se podíval, natáhl ruku a starý voják mu do ní vložil pohár s vínem. „Bitvy tak ale vycházejí málokdy, i tyhle bez krveprolévání, myslím.“

„Já bych moc ráda, kdyby k žádnému krveprolití nedošlo,“ ujistila jej Elain. Světlo, nesmělo, jinak místo aby zachránila svou zemi před občanskou válkou, uvrhla by ji do něčeho horšího. „Budu pracovat na tom, aby to tak dopadlo. A od vás očekávám totéž.“

„Čirou náhodou nevíš, kde je můj strýc Davram, Elain Sedai?“ zeptala se najedou Tenobia. „Davram Bashere? Ráda bych s ním mluvila, stejně jako s Drakem Znovuzrozeným.“

„Urozený pán Davram je kousek od Caemlynu, Tenobie. Nemůžu ti ale slíbit, že tam ještě bude, až dorazíte. Totiž, pokud souhlasíte?“ Elain se donutila zase dýchat, aby zakryla svou úzkost. Teď už se nemohla vrátit. Byla si jistá, že oni na jih vyrazí, ale bez té dohody by krev nakonec tekla.

Dlouho bylo ve stanu jen ticho. Ethenielle si vyměnila pohled s oběma králi.

„Pokud uvidím svého strýce,“ vyhrkla Tenobia ohnivě, „tak souhlasím.“

„Na mou čest, že souhlasím,“ přidal se rozhodně Easar a Paitar hned dodával, byť mírnějším tónem: „Pod Světlem, souhlasím.“

„Takže jsme se dohodli,“ vydechla Ethenielle. „A teď tvoje část, Elain Sedai. Kde najdeme Draka Znovuzrozeného?“

Elain pocítila vzrušení a nepoznala, je-li to radost, či strach. Dokázala, pro co sem přišla, podstoupila nebezpečí pro sebe i pro Andor, a jen čas ukáže, zda se rozhodla správně. Odpověděla bez váhání. „Jak už jsem vám říkala, nemůžu povědět, kde přesně je. Ale pátrání v Murandy bude úspěšné.“ Pravda, i když pokud z toho nějaký úspěch vzejde, bude její, ne jejich. Egwain dnes vytáhla z Murandy a vzala s sebou vojsko, které udržovalo Arathelle Renshar a ostatní šlechtice na jihu. Když Hraničáři vytáhnou na jih, možná přinutí Arathelle, Luana a Pelivara rozhodnout se tak, jak Dyelin věřila, že se rozhodnou, a podpoří ji. Světlo dej.

Kromě Tenobie se Hraničáři netvářili kdoví jak nadšeně, když zjistili, kde hledat Randa. Ethenielle si dlouze vydechla, znělo to skoro jako povzdech, a Easar jen prostě kývl a zamyšleně našpulil rty. Paitar vypil polovinu vína, poprvé se skutečně napil. Skutečně to vypadalo, že i když chtěli Draka Znovuzrozeného najít, na setkání s ním se právě netěšili. Tenobia, na druhou stranou, zavolala na vojáka, aby jí přinesl víno, a dál mlela o tom, jak chce vidět svého strýce. Elain by nenapadlo, že ta žena chová rodinné city.

V tuto roční dobu přicházela noc brzy a zbývalo jen pár hodin světla, jak poukázal Easar, když jim nabízel nocleh. Ethenielle navrhla, že její stan bude pohodlnější, ale netvářili se zrovna zklamaně, když Elain prohlásila, že musí okamžitě odjet.

„Pozoruhodné, že dokážeš urazit tak velkou vzdálenost tak rychle,“ zamumlala Ethenielle. „Slyšela jsem, jak Aes Sedai mluví o něčem, čemu se říká cestování. Ztracené nadání?“

„Setkali jste se na své cestě s mnoha sestrami?“ opáčila Elain.

„S několika,“ přiznala Ethenielle. „Aes Sedai jsou, zdá se, všude.“ Dokonce i Tenobia se náhle tvářila bezvýrazně.

Elain si od Birgitte nechala obléknout plášť a kývla. „To jsou. Necháte nám přivést koně?“

Žádná žena nepromluvila, dokud nebyly zase hluboko v lese. Pach koní a latrín v táboře byl slabý, ale v jeho nepřítomnosti působil vzduch v lese velmi svěže a sníh vypadal běleji.

„Jsi zamlklá, Birgitte Trahelion,“ podotkla Aviendha a pobídla ryzáka do žeber. Byla přesvědčená, že se zvíře zastaví, pokud do něj přestane kopat.

„Strážce nemluví za svou Aes Sedai, on jen zatraceně poslouchá a hlídá jí záda,“ zavrčela Birgitte suše. Nebylo pravděpodobné, že by v lese takhle blízko shienarského tábora byl někdo, kdo by je mohl ohrozit, ale ona měla luk připravený a prohlížela okolí.

„Byl to mnohem uspěchanější způsob vyjednávání, než nač jsem zvyklá, Elain,“ ozvala se Merilille. „Obvykle tyto záležitosti trvají několik týdnů, pokud ne měsíců, než se dojde k dohodě. Měla jsi štěstí, že to nejsou Domanci. Nebo Cairhieňané,“ přiznala uvážlivě. „Hraničáři jsou roztomile otevření a přímočaří. S nimi se jedná snadno.“

Otevření a přímočaří? Elain kroutila hlavou. Chtěli najít Randa, ale skrývali proč. A také tajili přítomnost sester. Aspoň půjdou pryč od něj, jakmile je dostane až do Murandy. To by prozatím mělo stačit, ale ona ho chtěla varovat, jakmile přijde na to, jak to provést, aniž by ho ohrozila. Dávej na něho pozor, Min, pomyslela si. Dávej na něho pozor kvůli nám.

Několik mil od tábora zastavila koně a pozorně si prohlížela les. Zvlášť za nimi. Slunce se dotýkalo vrcholků stromů. Kolem proběhla bílá liška a zmizela. Něco se mihlo na holé šedé větvi, pták nebo veverka. Z oblohy se najednou snesl tmavý orel a vzápětí se ozvalo tiché vykvíknutí, jež náhle skončilo. Nikdo je nesledoval. Starosti jí nedělali Shienarci, nýbrž ty utajené sestry. Únava, která ji rychle přešla s Merilillinými zprávami, se teď, když byla schůzka s Hraničáři vyřízena, vrátila. Chtěla se co nejdřív dostat do postele, ale nechtěla to natolik, aby sestrám, jež neznala, prozradila cestování.

Mohla splést průchod na palácové nádvoří, ale jenom s rizikem, že zabije někoho, kdo tamtudy bude procházet, až se bude otevírat, a tak ho spletla na jiné místo, které znala stejně dobře. Byla tak unavená, že jí dalo dost práce vytvořit tkanivo, tak unavená, že si na angrial připnutý na šatech vzpomněla, teprve když se ve vzduchu objevila stříbrná čára a otevřela se na pláň porostlou zhnědlou trávou, utlučenou nedávnými sněhy. Pláň byla jižně od Caemlynu, kam ji Gareth Bryne brával na přehlídky královniny gardy.

„To tady budeš jen tak zírat?“ ozvala se Birgitte.

Elain zamrkala. Aviendha a Merilille ji ustaraně pozorovaly. Birgitte z tváře nic nevyčetla, ale z pouta se nesla i starost.

„Jen jsem se zamyslela,“ namítla Elain a pobídla Ohniváka průchodem. Postel bude nádherná.

Ze starého cvičiště k vysoké klenuté bráně ve světlé městské hradbě to byl jenom kousek cesty. Dlouhé tržnice, lemující cestu k bráně, byly v tuto hodinu prázdné, ale bystré stráže tady hlídaly stále. Dívaly se na ni a ostatní, aniž by ji poznaly. Nejspíš to byli žoldnéři. Ti ji nepoznají, dokud ji neuvidí na Lvím trůně. S pomocí Světla a se štěstím ji tam uvidí.

Rychle se smrákalo, obloha tmavla a stíny na ulicích se dloužily. Venku bylo jen pár lidí, kteří spěchali dokončit své povinnosti, než budou moci jít domů na večeři a k teplému ohni. Po ulici před nimi klusali nosiči s kupeckými nosítky natřenými tmavým lakem a po chvíli se na druhé straně objevil velký hasicí vůz, tažený osmispřežím, a jeho železem obitá kola na dlažbě hlasitě rachotila. Zase někde hořelo. To se nejčastěji stávalo v noci. Kolem projela na koních hlídka čtyři gardistů, aniž by se na ni muži dvakrát podívali. Nepoznali ji, stejně jako muži u brány.

Při jízdě se potácela v sedle a myslela na postel.

Ohromeně si uvědomila, že ji zvedají ze sedla. Otevřela oči, aniž by si vzpomínala, že je zavřela, a zjistila, že ji Birgitte drží v náručí. „Dej mě dolů,“ řekla unaveně. „Chodit ještě můžu.“

„Ty se ani nepostavíš,“ zavrčela Birgitte. „Buď zticha a drž."

„Nemůžeš s ní mluvit!“ křičela Aviendha.

„Opravdu se musí vyspat, pane Norry,“ prohlásila Merilille přísně. „Musí ti to stačit zítra.“

„Odpusť, ale zítra to nestačí,“ opáčil Norry a kupodivu mluvil sám velmi rázně. „Musím s ní naléhavě mluvit hned!“

Elain se kymácela hlava, když ji zvedla. Halwin Norry si jako obvykle držel na prsou koženou složku, ale ten suchý mužík, jenž mluvil o korunovaných hlavách stejně suchým tónem jako o opravách střechy, málem poskakoval, aby se dostal přes Aviendhu a Merilille, jež ho držely za ruce.

„Postav mě, Birgitte,“ zopakovala Elain, a jako druhý div, Birgitte poslechla. Ale dál ji podpírala, za což jí byla Elain vděčná. „Co se děje, pane Norry? Pusť ho, Aviendho. Merilille?“

Hlavní úředník vyrazil, jakmile ho pustily. „Brzy po tvém odchodu dorazila zpráva, má paní,“ hlásil a vůbec to neznělo suše. Ustaraně vraštil obočí. „Jsou tu čtyři vojska... Malá, měl bych teď asi říct. Světlo, vzpomínám si, když pět tisíc mužů bylo vojsko.“ Pohladil si holou hlavu, takže si rozcuchal chomáčky bílých vlasů za ušima. „Ke Caemlynu se od východu blíží čtyři malá vojska,“ pokračoval obvyklejším tónem. Skoro. „Obávám se, že tady budou tak do týdne. Dvacet tisíc mužů. Možná třicet. Nevím to jistě.“ Zpola k ní natáhl složku, jako by jí chtěl ukázat papíry uvnitř. Byl rozčilený.

„Kdo?“ zeptala se. Na východě měla panství a síly Elenia a také Naean. Ale ani jedna by nedokázala zvednout dvacet tisíc mužů. A sníh a bláto je měly zadržet až do jara. „Mělo by“ ještě most nepostaví, jako by slyšela Liniin slabý hlásek.

„To nevím, má paní,“ přiznal Norry. „Zatím ne.“

Na tom však nezáleželo, usoudila Elain. Ať to byl kdokoliv, přicházel teď. „Chci, abys hned za rozbřesku začal nakupovat potraviny, které najdeš v okolí, a přivezl je do města. Birgitte, ať praporečník vyhlásí, že každý žoldnéř, který se zapíše do čtyř dnů ke gardě, dostane odměnu, všichni ostatní pak musejí opustit město. A nech také vydat prohlášení lidu, pane Norry. Ať každý, kdo bude chtít odejít před začátkem obležení, odejde. Sníží to také počet hladových úst a mohlo by to získat pár mužů ke gardě navíc.“ Odstrčila Birgitte a vyrazila ke svým komnatám. Ostatní museli jít za ní. „Merilille, ať se to dozví rodinka a Atha’an Miere. Možná budou taky chtít odejít, než to začne. Mapy, Birgitte. Nech do mých komnat poslat dobré mapy. A ještě něco, pane Norry...“

Na spánek ani únavu nebyl čas. Musela bránit město.

28

Dárek v plátěném pytli

Ráno poté, co Mat slíbil pomoc Teslyn, pokud to půjde – a Joline a té Edesině, kterou ještě ani okem nespatřil! – ohlásila Tylin, že odjíždí z města.

„Suroth mi ukáže, kolik Altary ovládám teď, holoubku,“ řekla. Její nůž byl zaražený do sloupku u postele a oba ještě leželi v pomačkaných pokrývkách, Mat jen se šátkem zakrývajícím jizvu na krku, ona tak, jak přišla na svět. A pleť měla hladkou jako satén. Dlouhým, nazeleno nalakovaným nehtem mimoděk sledovala jeho ostatní jizvy. Různými způsoby jich získal pěknou sbírku, i když ne proto, že by se tomu snad nesnažil vyhnout. Jeho kůže by na dražbě moc nepřinesla, to bylo jisté, jenže Tylin jizvy fascinovaly. „Vlastně to nebyl nápad. Tuon si myslí, že mi to... pomůže... když to uvidím na vlastní oči a ne jenom na mapě, a co ta holka navrhne, to Suroth udělá. Ale ráda by to byla udělala už včera. Povezeme se na to’raken, takže to zvládneme rychle. Zřejmě urazí až sto mil za den. Ach, netvař se tak nešťastně, selátko. Nebudu tě nutit lézt na ty tvory.“

Mat si oddechl úlevou. Ale nevadila mu vyhlídka na let. Ten by se mu vlastně mohl docela líbit. Jenomže když opustí Ebú Dar na delší dobu, jen Světlo ví, jestli Teslyn nebo Joline nebo dokonce ta Edesina nezačnou být netrpělivé a neudělají nějakou hloupost, nebo s jakou pitomostí přijde Beslan. Beslan mu dělal stejné starosti jako ty ženské. Tylin, vzrušená představou, že poletí na jednom ze seanchanských zvířat, připomínala orla ještě víc než obvykle.

„Budu pryč jenom týden, cukroušku. Hmmm.“ Zeleným nehtem sledovala půl lokte dlouhou a svraštělou jizvu, jež se mu táhla přes žebra. „Mám tě uvázat k posteli, abych věděla, že budeš v pořádku, než se vrátím?“

Mat její šibalský úsměv opětoval jedním ze svých nejpodmanivějších, ale dalo mu to práci. Byl si celkem jistý, že žertuje, ale ne úplně. Dneska mu vybrala šaty tak jasně rudé, až z nich bolely oči. Jenom na kabátě a na plášti byly kytičky, pak měl svůj černý kabát a šátek. A vedle bílé krajky u krku a na zápěstí vypadal zbytek ještě rudější. Přesto si je oblékl, jak se nemohl dočkat, až vypadne z komnat. S Tylin bylo moudré nebýt si ničím jistý. Nakonec by nemusela žertovat.

Jak se ukázalo, Tylin Surothinu netrpělivost v nejmenším nepřeháněla. Za dvě hodiny podle drahocenných hodin v Tylinině obývacím pokoji, daru od Suroth, už doprovázel královnu do přístavu. No, Suroth a Tylin jely v čele asi dvacítky urozených, kteří je měli doprovázet, a sbírky só’džin s polovinou hlavy vyholenou, klanících se urozeným a na všechny ostatní koukajících svrchu, a on jel za nimi na Okovi. „Mazlíček“ altarské královny nemohl jet s urozenými, k nimž nyní patřila i Tylin. Ne že by byl dědičným sluhou nebo někým na stejné úrovni.

Urození a většina só’džin se vezla na skvělých zvířatech, štíhlých klisnách s klenutými šíjemi a drobným krokem a mohutných valaších s ohnivýma očima a silnými kohoutky. Jeho štěstí zřejmě nemělo na koňské dostihy naprosto žádný vliv, přesto by byl vsadil Oka proti kterémukoliv z nich. Klabonosý ryzák nevypadal nic moc, ale Mat si byl jistý, že by dokázal předběhnout skoro všechna ta ukázková zvířata na krátkou vzdálenost a na dlouhou by je předhonil všechna. Po tak dlouhé době ve stájích byl Oko hravý, když už nemohl běhat, a vyžadovalo to veškerou Matovu obratnost – no, obratnost, k níž nějak přišel s těmi vzpomínkami jiných mužů – aby ho zvládl. Ale v polovině cesty k přístavu už ho poměrně dost bolela zraněná noha v kyčli. Jestli měl Ebú Dar brzy opustit, bude to muset být po moři nebo s Lucovým cirkusem. Měl dobrou představu, jak toho chlapa donutit odjet před příchodem jara, kdyby na to přišlo. Sice to byla nejspíš dost nebezpečná představa, ale neměl moc na vybranou. Druhá možnost byla ještě o něco nebezpečnější.

Vzadu nebyl sám. Za ním ve dvoustupu pochodovalo přes padesát lidí. Naštěstí měli přes průsvitné šaty, které obvykle nosívali, silnou vlnu. Někteří vedli soumary s proutěnými koši plnými lahůdek; urození se bez svých sluhů prostě neobešli. Vlastně si zřejmě mysleli, že s tak malým počtem budou špatně spát. Da’covale málokdy zvedli oči od dlažby a tvářili se pokorně. Kdysi viděl, jak jednoho da’covale, žlutovlasého muže asi v jeho věku, poslali na bičování, a ten si ozlomkrk běžel pro nástroj vlastního trestu. Nesnažil se to odkládat ani se někde schovat, natož se tomu vyhnout. Mat takovým lidem nerozuměl ani za mák.

Před ním jelo šest sul’dam, v krátkých rozdělených sukních jim byly vidět kotníky. U jedné dvou to byly moc hezké kotníky, ale seděly v sedlech, jako by taky patřily k urozeným. Kapuce plášťů se štítky s blesky jim visely na záda a pláště se vlnily ve větru, jako by jim zima nevadila, nebo se je neodvažovala obtěžovat. Dvě si vedle koně vedly na vodítku damane.

Mat si ty ženy nenápadně prohlížel. Jedna damane, malá, se světle modrýma očima, byla stříbrným a’damem spojena s obtloustlou sul’dam s olivovou pletí, kterou viděl, jak vede na procházku Teslyn. Tmavovlasá damane odpovídala na jméno Pura. Na její hladké tváři byla jasně patrná aessedaiovska bezvěkost. Mat Teslyn tak úplně nevěřil, když tvrdila, že se z ní stala skutečná damane, ale když se prošedivělá sul’dam sklonila v sedle a něco pověděla ženě, která bývala Rymou Galfrey, Pura se zasmála a nadšeně zatleskala.

Mat se zachvěl. Kdyby se jí pokusil sundat a’dam z krku, zatraceně jistě by volala o pomoc. Světlo, o čem to uvažuje? Už tak bylo dost zlé, že má na krku tři Aes Sedai, za něž musí vytahovat slaninu z ohně – Světlo ho spal, zřejmě do toho spadl pokaždé, kdykoliv se otočil! – už to bylo dost zlé, aniž by uvažoval o tom, že jich z Ebú Daru dostane víc.

Ebú Dar byl velkým námořním přístavem, bylo tady možná největší přístaviště ve známém světě, a mola vypadala jako dlouhé šedé kamenné prsty, jež ukazovaly z nábřeží vedoucího podél celého města. Skoro všechna kotviště zabrala seanchanská plavidla všech velikostí. Posádky v ráhnoví nadšeně jásaly, když kolem projížděla Suroth, hromobití hlasů volalo její jméno. Muži na ostatních lodích mávali rukama a taky křičeli, i když mnozí asi nevěděli, koho vlastně zdraví. Nepochybně si mysleli, že se to od nich čeká. Na těch plavidlech vítr vanoucí přístavem zvedal zlaté včely Illianu, půlměsíc Tearu a zlatého jestřába Mayeneru. Rand zřejmě kupcům nenařídil, že mají přestat obchodovat se Seanchany drženými přístavy, nebo se sem ti kupci dostali za jeho zády. Matovi se zablýskly barvy před očima, až musel zatřást hlavou. Většina kupců by obchodovala i s vrahem své matky, pokud by jim to přineslo zisk.

Nejjižnější molo bylo prázdné a seanchanští důstojníci s tenkými chocholy na lakovaných přilbách čekali, aby mohli Suroth a Tylin předat na velkou veslici, jež tu na ně čekala. Tylin ještě Mata naposledy políbila a skoro mu vyrvala vlasy, jak mu stahovala hlavu dolů poté, co ho štípla do zadku, jako by se nikdo nedíval! Suroth se netrpělivě mračila, dokud se Tylin neusadila v lodici, a nepřestala se mračit i potom. Ukazovala prstem Alwhin, své só’džin, a ta neustále přelézala lavice, jak jí podávala to či ono.

Důstojníci se zbylým urozeným hluboko poklonili, ale ti si museli dolů po žebřících slézt sami jen s pomocí svých só’džin. Sul’dam pomohly do člunů damane a bíle oděným lidem nepomohl nikdo naložit koše a sebe. Brzy už čluny mířily přes přístav k místu, kde byli, jižně od Rahadu, drženi rakeni a to’raken, proplétaly se mezi rozlezlou zakotvenou flotilou seanchanských lodí a desítkami zajatých plavidel Mořského národa. Hodně z nich zřejmě bylo předěláno a mělo žebrované seanchanské plachty a jiné lanoví. I na nich byly seanchanské posádky. Kromě hledaček větru, na něž se snažil nemyslet, a několika těch, kteří byli prodáni, byli všichni přeživší Atha’an Miere v Rahadu a s ostatními da’covale čistili zanesené kanály. A s tím on nemohl nic dělat. Nic jim nedlužil, měl toho již tak na talíři víc, než mohl zvládnout, a stejně nemohl nic udělat. A tím to končilo!

Chtěl okamžitě odjet, aby už měl lodě Mořského národa za sebou. Nikdo v přístavu mu nevěnoval sebemenší pozornost. Důstojníci odešli, jakmile čluny odrazily. Někdo, nevěděl kdo, odvedl nákladní koně. Námořníci vyšplhali do ráhnoví a vraceli se ke své práci a příslušníci cechu nakladačů už tlačili dlouhá těžká kolečka naložená žoky, bednami a sudy. Kdyby ale odjel příliš brzy, Tylin by mohlo napadnout, že chce vyjet z města, a poslala by pro něj, a tak Oka postavil na konec mola a mával jako naprostý idiot, dokud nebyla tak daleko, že ho bez dalekohledu nemohla vidět.

Přes bolest v noze jel pomalu podél celého nábřeží. Pohledu na přístav se vyhýbal. Střízlivě odění kupci se dívali, jak nakládají či vykládají jejich náklad, a občas podstrčili měšec někomu v zelené kožené vestě, aby se s jejich zbožím zacházelo opatrněji, či ho doručili rychleji, i když dělníci pracovali ze všech sil. Jižané se zřejmě vždy pohybovali poklusem, dokud slunce nestálo v nadhlavníku, kdy se tady dala na slunci smažit vajíčka, a jak teď byla obloha šedá a od moře vál prudký vítr, bude zima, ať už bude slunce stát kdekoliv.

Když se Mat dostal na úroveň Mol Hara, napočítal víc než dvacet sul’dam hlídkujících v přístavu s damane. Strkaly nos do člunů odplouvajících k zakotveným lodím, jež nebyly seanchanské, a lezly na připlouvající plavidla, připravená zakotvit, i na ta, jež vytahovala kotvy. Byl si docela jistý, že tu budou. Takže zbýval Valan Luca. Jediná další možnost byla příliš riskantní, aby se dala použít jinak než v nouzi nejvyšší. Luca také nebyl žádná jistota, ale byla to jediná skutečná možnost, která mu zbývala.

V Tarasinském paláci slezl z Oka a zpod sedla vytáhl svou hůl. Nechal štolbu koně odvést a odkulhal dovnitř. Noha ho skoro neunesla. Možná by ho bolesti zbavila horká lázeň. Potom snad bude moci myslet. Lucu bylo třeba překvapit, ale než dojde na Lucu, musel překonat ještě pár malých problémů.

„Aha, tady jsi,“ řekl Noal a zjevil se přímo před ním. Mat staříka jen párkrát zahlédl od chvíle, kdy ho dostal do postele, ale teď vypadal odpočatě a měl vykartáčovaný šedý kabát, což byl div, když člověk vzal v úvahu, že každý den zmizel ve městě a vracel se do paláce až v noci. Upravil si kousek krajky na manžetách a důvěrně se usmál, čímž odhalil mezery mezi zuby. „Něco plánuješ, urozený pane Mate, a já bych ti rád nabídl své služby.“

„Zrovínka hodlám přestat zatěžovat svou nohu,“ prohlásil Mat co nejlhostejněji. Noal vypadal docela neškodně. Podle Harnana vyprávěl před spaním příběhy, které Harnan a ostatní Rudé paže přímo hltali, dokonce i ten o místě zvaném Shibouya, údajně až za Aielskou pustinou, kde ženy, které můžou usměrňovat, mají tetované obličeje, za víc než tři sta zločinů je trest smrti a pod horami žijí obři větší než ogierové, s tvářemi pod břichem. Tvrdil, že tam byl. Nikdo, kdo vykládal takové pohádky, nemohl být nebezpečný. Na druhou stranu, když ho Mat jedinkrát viděl zacházet s těmi dlouhými dýkami, které nosil pod kabátem, rozhodně vypadal nebezpečně. Podle toho, jak s nimi zacházel, bylo zřejmé, že je na ně zvyklý. „Jestli naplánuju něco jinýho, vzpomenu si na tebe.“

Noal, stále s úsměvem, si poklepal ze strany na nos. „Ještě mi nevěříš. To je pochopitelný. Ale kdybych ti chtěl nějak ublížit, stačilo by zůstat tu noc stranou. Máš to v očích. Už jsem viděl velký muže, co mají něco za lubem, a zločince černý jako Jáma smrti. Pak se jim v očích objeví ten výraz, když plánují něco nebezpečnýho, o čem nechtějí nic vědět.“

„Mám jenom unavený oči,“ zasmál se Mat a opřel se o hůl. Tak velcí muži mají něco za lubem? Ten stařík je nejspíš viděl v té své Shibouye s obry. „Za tu noc ti jsem vděčný, to víš. Kdybych pro tebe mohl ještě něco udělat, tak si řekni. Ale teď si jdu dát horkou koupel."

„Pije ten gholam krev?“ zeptal se Noal a chytil za ruku Mata, jenž již kulhal pryč.

Světlo, přál si, aby se o tom nezmínil tam, kde ho stařík slyšel. Přál si, aby mu o tom tvorovi Birgitte nikdy nebyla řekla. „Proč se ptáš?“ Gholamové se živili krví. Nic jiného nejedli.

„Včera v noci našli dalšího muže s rozervaným hrdlem, akorát že tentokrát na něm ani na povlečení nebyla krev. Neříkal jsem ti o tom? Byl v hostinci u Moldinské brány. Jestliže ten tvor opustil město, tak je zpět.“ Podíval se za Mata a někomu se hluboko uklonil. „Kdybys změnil názor, jsem ti vždycky k dispozici,“ pronesl tišeji, když se narovnával.

Mat se ohlédl přes rameno. Pod zlaceným kandelábrem tu stála Tuon a pozorovala ho přes závoj. Tedy aspoň se na něj dívala. Letmo na něj pohlédla? Jako vždycky se ve chvíli, kdy si jí všiml, otočila a odplula, jen jí plisované sukně tiše šustily. Dnes s sebou nikoho neměla.

Podruhé toho dne se Mat zachvěl. Škoda že ta holka neodjela se Suroth a Tylin. Když muž dostane bochník chleba, nemá si stěžovat, že schází pár drobků, ale Aes Sedai a Seanchané, gholam, který mu jde po krku, starci, kteří všude strkají nos, a hubené holky, jež na něj civí, z toho by dostal psotník snad každý. Možná by neměl plýtvat časem, ale nahřívat si nohu.

Když si poslal Lopina pro zbytek svých šatů v Beslanově skříni na hračky, cítil se mnohem lépe. A Nerim šel najít Juilina. Noha ho bolela jako ďas a při chůzi kulhal, ale pokud nechtěl plýtvat časem, tak by se měl dát do práce. Chtěl z Ebú Daru zmizet dřív, než se Tylin vrátí, a tím získá deset dní. Méně, čistě pro jistotu.

Když se ve dveřích do ložnice udeřil chytač zlodějů do čela, Mat se právě v té chvíli prohlížel v Tylinině vysokém stojacím zrcadle. Rudý... oděv... byl nacpaný v šatníku s ostatními hábity, které mu dala. Třeba je využije její příští mazlíček. Oblékl si ten nejprostší kabátec, jaký vlastnil, z kvalitního modrého sukna bez jediného stehu výšivky. Na takový kabát mohl být muž hrdý, aniž by na něj všichni civěli. Slušný kabát.

„Možná kousek krajky,“ zamumlal a přejel si prstem po límci košile. „Jen kousíček.“ Když na to přišlo, tak to byl vážně tuze obyčejný kabát. Skoro střízlivý.

„Já o krajkách nic nevím,“ podotkl Juilin. „Proto sis mě zavolal?“

„Ne, jasně že ne. Čemu se tak křeníš?“ On se jen nekřenil, usmíval se doslova od ucha k uchu.

„Jsem šťastný, to je všechno. Suroth je pryč a já jsem šťastný. Jestli ses mě nechtěl ptát na krajky, tak na co teda?“

Krev a zatracený popel! Ta žena, o kterou se zajímal, musela být jedna ze Surothiných da’covale! Jedna z těch, které zůstaly tady. Žádný jiný důvod k tomu, aby se staral, jestli tu Suroth je nebo není, mít nemohl, natož aby byl kvůli tomu šťastný. A on jí chtěl sebrat jednu z jejího majetku! No, ve srovnání s párkem damane to nakonec možná nebylo tak hrozné.

Dokulhal k Juilinovi, položil mu ruku kolem ramen a odvedl ho do obývacího pokoje. „Potřebuju šaty pro damane na ženu asi takhle velkou,“ ukázal si zhruba k rameni, „a hubenou.“ Předvedl Juilinovi svůj nejvážnější úsměv, ale jeho veselí znatelně přešlo. „Taky potřebuju troje šaty sul’dam a a’dam. A napadlo mě, že chlap, kterej ví nejlíp, jak něco ukrást, aby ho při tom nechytili, bude chytač zlodějů.“

„Já jsem chytač zlodějů,“ zavrčel Juilin a setřásl Matovu ruku, „ne zloděj!“

Mat se přestal usmívat. „Juiline, víš, že jedinej způsob, jak dostat ty sestry z města, je, když si stráže budou myslet, že jsou pořád damane. Teslyn a Edesina na sobě mají, co je zapotřebí, musíme však převlíknout Joline. Suroth se vrátí za deset dní. Jestli do tý doby nezmizíme, tak až odejdem, ta tvoje krasavice zůstane z největší pravděpodobnosti jejím majetkem.“ Nemohl se zbavit pocitu, že pokud nebudou pryč do té doby, neodejde nikdo z nich. Světlo, v tomhle městě by se mohl člověk v domě utřást k smrti.

Juilin vrazil pěsti do kapes svého tmavého tairenského kabátu a zlobně se na něj mračil. Vlastně se mračil skrze něj na něco, co se mu rozhodně nelíbilo. Nakonec udělal obličej a zabručel: „Nebude to snadné.“

V následujících dnech nebylo nic snadné. Služebné se jeho novým šatům smály. Vlastně jeho starým šatům. Křenily se a v jeho doslechu se sázely, jak rychle se dokáže převlíknout, až se Tylin vrátí – většina si zřejmě myslela, že poběží chodbami a bude ze sebe všechno strhávat, jakmile uslyší, že přichází – ale on jim nevěnoval pozornost. Kromě té části o Tylinině návratu. Když se o něm zmínila první služka, málem vyskočil z kůže, protože se polekal, že se opravdu vrací.

Většina žen a skoro všichni muži usoudili, že když změnil šaty, hodlá odejít. Utéci, říkali nesouhlasně, a dělali, co mohli, aby mu překáželi. V jejich očích byl on mastí na Tylinin bolavý zub a nechtěli, aby se vrátila a pokousala je za to, že je pryč. Kdyby nezajistil, že Lopin nebo Nerim budou pořád v Tylininých komnatách hlídat jeho věci, šaty by byly zmizely znovu, a Oko setrval ve stájích jen díky Vaninovi a Rudým pažím.

Mat je v jejich přesvědčení ještě utvrzoval. Až odejde a zároveň zmizí dvě damane, lidé si to určitě budou spojovat, ale když byla Tylin pryč a jeho záměr uprchnout před jejím návratem jasný, aspoň z toho nebude nikdo vinit ji. Každý den, ať pršelo anebo svítilo slunce, projížděl Oka kolem stájí, každý den o něco déle, jako by se mu snažil zlepšit kondici. Což také byla pravda, jak si uvědomil. Noha i bok ho stále bolely, ale usoudil, že by zvládl až deset mil, než bude muset sesednout. No, osm mil určitě.

Když bylo hezky, sul’dam často braly damane na procházku tam, kde cvičil. Seanchanky věděly, že není Tylininým majetkem, ale na druhou stranu slyšel, jak ho některé nazývají její hračkou! Tylinina tretka, tak mu říkaly, jako by to bylo jméno! Nebyl pro ně dost důležitý, aby zjišťovaly, zda má jiné. Pro ně člověk buď byl da’covale, nebo ne, a tahle polovičatost je nekonečně bavila. Projížděl se za smíchu sul’dam a snažil se sám sobě namluvit, že je to prospěšné. Čím víc lidí bude moci říct, že pracoval na svém útěku před Tylininým návratem, tím lépe pro ni. Jenom to nebylo příliš příjemné pro něj.

Občas mezi prováděnými damane zahlédl tváře Aes Sedai, kromě Teslyn tu byly tři, ale netušil, jak vypadá ta Edesina. Mohla to být ta malá bledá žena, která mu připomínala Moirain, nebo ta vysoká se stříbřitě plavými vlasy nebo ta štíhlá černovláska. Jak tak pluly vedle sul’dam, mohly se procházet o své vůli, nebýt lesklého obojku kolem jejich krku a vodítka vedoucího k zápěstí sul’dam. Teslyn se tvářila stále zachmuřeněji a zírala upřeně před sebe. Pokaždé se také tvářila odhodlaněji. A taky možná vylekaně. Začal si kvůli ní a její netrpělivosti dělat starosti.

Rád by ji byl uklidnil – nepotřeboval, aby mu ty staré vzpomínky připomínaly, že odhodlání ve spojení se strachem může lidi zabít, jenomže ony to potvrzovaly – chtěl ji uklidnit, ale neodvažoval se znovu přiblížit ke kotcům v podkroví. Tuon dál stávala za ním, když se otočil, a zírala na něj nebo po něm letmo koukla nebo co to dělala, a mnohem častěji, než aby mu to nevadilo. Ale ne zas tak často, aby si začal myslet, že ho sleduje. Proč by to dělala? Ale bylo to poměrně často. Občas s ní byla její só’džin Selucia a tu a tam i Anath, i když ta divná vysoká žena zřejmě z paláce po nějaké době zmizela, přinejmenším nebyla vidět na chodbách. Zaslechl, že je v „ústraní", ať už to znamenalo cokoliv, a on si jen přál, aby tam byla vzala i Tuon. Pochyboval, že by ta holka podruhé uvěřila, že nese cukroví hledačkám větru. Možná ho chtěla pořád koupit. Pokud ano, tak stále nechápal proč. Nikdy nepochopil, co přitahuje ženu k muži – zjevně měly oči navrch hlavy kvůli těm nejobyčejnějším chlapíkům – ale věděl, že ať už říká Tylin cokoliv, on sám není žádný krasavec. Ženy lhaly, aby dostaly muže do postele, a lhaly ještě víc, když už ho tam měly.

V každém případě byla Tuon jen protivná, jako moucha v uchu. Nic víc. Na to, aby se začal potit, by to chtělo víc než kvákající báby nebo civící holky. Avšak Tylin, ač byla pryč, na to stačila. Kdyby se vrátila a chytila ho, jak se připravuje zmizet, mohla by změnit názor na jeho prodej. Nakonec nyní byla sama vznešenou paní a on si byl zcela jistý, že si brzy vyholí vlasy do úzkého pruhu, jako správná seanchanská vysoce urozená. A kdo ví, co udělá pak? Z Tylin se trochu potil, ale z toho ostatního byl potem přímo zlitý.

Dál poslouchal, když mu Noal a občas i Tom vykládali o gholamových vraždách. Každou noc došlo k nové, i když nikdo kromě těch dvou a jej si to zřejmě nespojil. Mat se co nejvíc držel na otevřeném prostranství a pokud možno mezi lidmi. Přestal spát v Tylinině posteli a nikdy nespal dvě noci po sobě na stejném místě. Když to znamenalo strávit noc na seníku u stájí, aťsi, nespal na seníku poprvé, i když si nevzpomínal, že by ho kdy seno tolik píchalo přes šaty. Přesto bylo lepší spát v seně než si nechat podříznout krk.

Toma vyhledal hned poté, co se rozhodl osvobodit Teslyn, a našel ho v kuchyni, jak nad kuřetem v medu klábosí s kuchařkami. Tom vycházel stejně dobře s kuchaři jako se sedláky, kupci a šlechtici. Dokázal vyjít s každým, tenhle Tom Merrilin, posbírat všechny drby a poskládat si je do celkového obrázku. Dokázal se na věci podívat úkosem a viděl věci, jež ostatním unikly. Jakmile dojedl kuře, přišel s jediným způsobem, jak dostat Aes Sedai přes stráže. Tehdy to celé vypadalo skoro snadné. Ale jen chvilku. Protože vzápětí se vynořily další překážky.

Juilin se na věci díval stejně pokřiveným způsobem, možná že to způsobila léta chytání zlodějů. Mat se s nimi občas v noci sešel v maličkém pokojíku v čeledníku, kde oba bydleli, a snažili se vymyslet, jak ty překážky překonat. A z těch se Mat opravdu zapotil.

Při první schůzce, večer po Tylinině odjezdu, se Beslan vydal hledat Toma. Naneštěstí nejdřív poslouchal u dveří a zaslechl dost, aby ho nebylo možné nějak ukecat. A na velké neštěstí se chtěl také zúčastnit. Dokonce jim řekl, jak to udělat.

„Povstání,“ tvrdil, sedě na trojnožce mezi dvěma úzkými postelemi. V přecpané místnosti byl ještě stojan s umyvadlem a otlučeným bílým džbánem a bez zrcadla. Juilin seděl jen v košili na své posteli a tvářil se bezvýrazně. Tom ležel na druhé posteli a zamračeně si prohlížel klouby na ruce. Mat se tedy opíral o dveře, aby dovnitř někdo nevrazil. Nevěděl, má-li se smát, nebo plakat. Tom o téhle bláhovosti zřejmě věděl celou dobu a snažil se kluka zchladit. „Lidé povstanou, když jim podám zprávu,“ pokračoval Beslan. „S přáteli jsme mluvili s muži po celém městě. Jsou připravení bojovat!“

Mat si povzdechl a přešlápl, aby ulevil bolavé noze. Tušil, že až Beslan dá zprávu, povstane jen sám se svými přáteli. Většina lidí byla víc ochotná o bojování mluvit než ho provádět, zvlášť když měli za soupeře vojáky. „Beslane, v kejklířských příbězích porážejí vojska pacholci s vidlema a pekaři s dlažebníma kostkama, protože chtějí být svobodní.“ Tom zafrkal, až se mu zavlnily bílé kníry. Mat si ho nevšímal. „Ve skutečným životě se pacholci a pekaři nechají akorát tak zabít. Já poznám dobrý vojáky, když je vidím, a Seanchané jsou hodně dobří.“

„Když s Aes Sedai osvobodíme i ostatní damane, budou bojovat s námi!“ namítal Beslan.

„Nahoře v podkroví musí být nejmíň dvě stovky damane, Beslane, a většina z nich jsou Seanchanky. Osvoboď je, a ať se ti to líbí nebo ne, každá z nich ze všeho nejdřív poletí najít nějakou sul’dam. Světlo, nemůžeme věřit ani všem ženám, co nejsou Seanchanky!“ Mat zvedl ruku, aby zarazil Beslanovy námitky. „A my nemáme jak zjistit, který můžem věřit a který ne. A i kdyby ano, ty ostatní bychom museli zabít. A já si nedovolím zabít ženu, jejíž jedinej zločin je, že je na vodítku. Ty ano?“ Beslan odvrátil zrak, ale tvářil se odhodlaně. Rozhodně se nevzdával.

„Ať už nějakou damane osvobodíme nebo ne,“ pokračoval Mat, „Jestliže lidi povstanou, Seanchané změní Ebú Dar v jatka. Oni povstání potlačují tvrdě, Beslane. Velmi tvrdě! Mohli bychom zabít všechny ty damane v podkroví, a oni by si prostě přivedli další z táborů. Až by se tvoje máma vrátila, našla by uvnitř hradeb trosky a před nima tvou hlavu naraženou na kůl. Její by se k tý tvý brzy připojila. Určitě si nemyslíš, že by uvěřili, že nevěděla, co má její syn v pácu, že ne?“ Světlo, nevěděla to? Ta ženská byla dost kurážná, aby to zkusila. Nemyslel si, že by byla tak pitomá, ale...

„Říká, že jsme myši,“ podotkl Beslan trpce. ,„Když kolem procházejí psi, myši tiše leží, jinak je sežerou,'“ ocitoval. „Nelíbí se mi být myš, Mate.“

Mat začal dýchat trochu klidněji. „Lepší být živá myš než mrtvá, Beslane.“ Což možná nebyl nejdiplomatičtější způsob, jak to podat – Beslan se na něj zašklebil – ale byla to pravda.

Povzbuzoval Beslana, aby se s nimi scházel, jen aby ho trochu udržel na uzdě, ale princ přicházel málokdy, takže připadlo na Toma, aby se pokusil zchladit jeho nadšení, pokud to půjde. Dokázal Beslana přesvědčit jen k tomu, aby slíbil, že povstání nesvolá dřív, než budou oni měsíc pryč, aby měli čas vyváznout. To sice nebylo uspokojivé, ale lepší něco než nic. Všechno ostatní vypadalo tak, že po dvou krocích narazili na kamennou zeď. Nebo na poplašný drát.

Juilinova milá ho měla pěkně v hrsti. Jí zřejmě nevadilo, že vyměnil tairenské šaty za zelenobílou livrej sluhy nebo že nespí, aby mohl strávit dvě noci zametáním podlahy kousek od schodiště nahoru ke kotcům. Na sluhu s koštětem se nikdo nepodívá dvakrát, dokonce ani ostatní sluhové. V Tarasinském paláci jich bylo dost, aby se navzájem neznali, a když viděli muže v livreji s koštětem, usoudili, že ho má mít. Juilin strávil zametáním dva celé dny a nakonec ohlásil, že sul’dam prohlížejí kotce hned ráno a těsně po setmění a mezitím chodí tam a zpátky, ale v noci nechávají damane na pokoji.

„Slyšel jsem, jak jedna sul’dam říká, jak je ráda, že není v táboře, kde...“ Juilin ležel na tenkém slamníku a musel se odmlčet, jak zíval. Tom seděl na kraji postele, takže stolička zůstala Matovi. Bylo to lepší než stát, ale jen o trochu. Většina lidí už v tuto hodinu spala. „Kde musí v noci stávat na stráži,“ dokončil chytač zlodějů, když zase mohl mluvit. „Prý je taky ráda, když může nechat damane spát celou noc, takže jsou s východem slunce svěží.“

„Takže to musíme províst v noci,“ zamumlal Tom a pohladil si knír. Nebylo třeba dodávat, že všechno, co se v nocí šustne, přitahuje pozornost. Seanchané v noci hlídkovali v ulicích, což občanská garda nikdy nedělala. Gardisty bylo také možné podplatit, dokud je Seanchané nerozpustili. Nyní budou v noci hlídat nejspíš smrtonoši a každý, kdo by se pokusil podplatit je, by se nemusel ani dožít soudu.

„Už jsi našel nějaký a’dam, Juiline?“ optal se Mat. „Nebo šaty? Dostat šaty přece nemůže být tak těžký jako a’dam.“

Juilin znovu zívl. „Budu je mít, až budou k mání. Nenechávají je jen tak se povalovat, víš.“

Tom odhalil, že prostě provést damane bránou není možné. Nebo to spíš, jak dobrovolně přiznal, zjistila Riselle. Jeden z vyšších důstojníků, kteří bydleli u Tulačky, měl zřejmě pěkný hlas, který se jí velice líbil.

„Někdo s urozených může vzít damane ven bez otázek,“ hlásil Tom při další schůzce. Tentokrát oba s Juilinem seděli na postelích. Mat začal tu stoličku nenávidět. „Nebo aspoň pár. Ale sul’dam potřebuje rozkaz podepsaný a zpečetěný někým z urozených, důstojníkem od kapitána výš nebo der’sul’dam. Stráže u brány a v přístavu mají seznam všech pečetí ve městě, který platí, takže si nemůže prostě jen nějakou vybrat a myslet si, že ji vezmou. Potrebuju kopii toho správnýho příkazu se správnou pečetí. Otázkou zůstává, kdo budou naše tři sul’dam."

„Co třeba Riselle?“ navrhl Mat. Nevěděla, co provádějí, a prozradit jí to bude nebezpečné. Tom jí kladl všechny možné otázky, jako by se učil žít pod seanchanskou vládou, a ona se svého seanchanského přítele velice ráda vyptala, ale možná by už nebyla tak ráda, aby riskovala, že její hezká hlavička skončí na kůlu. Mohla udělat horší věci než jen říci ne. „A co ta tvoje dámička, Juiline?“ Uvažoval o třetí. Požádal Juilina, aby našel šaty sul’dam, které by padly Setalle Ananové, i když zatím neměli možnost jí je vyzkoušet. Byl u Tulačky jen jednou od chvíle, kdy do kuchyně vrazila Joline, aby se ujistil, že chápe, že dělá, co se dá. Sice to nepochopila, ale panímámě Ananové se podařilo utišit její hněv dřív, než začala ječet. Bude z ní skvělá sul’dam pro Joline.

Juilin nejistě pokrčil rameny. „Měl jsem už tak dost práce přesvědčit Theru, aby se mnou utekla. Je teď... bojácná. Časem jí můžu pomoct to překonat – vím, že můžu – ale nemyslím, že by měla na něco jako předstírání, že je sul’dam.“

Tom se zatahal za kníry. „Není pravděpodobný, že by Riselle opustila město. Zřejmě se jí hlas praporečního generála urozeného pána Yamady líbí natolik, že se za něj rozhodla vdát.“ Lítostivě si povzdechl. „Obávám se, že z toho zdroje už žádné informace nebudou.“ A on si už nebude moci pokládat hlavu na její ňadra, říkal jeho výraz. „No, oba zkuste vymyslet, koho můžem požádat. A zařiďte, ať se můžu kouknout na ty rozkazy.“

Podařilo se mu najít správný inkoust a papír a byl připraven napodobit libovolnou ruku a pečeť. K pečetím choval opovržení. Tvrdil, že je dokáže napodobit každý s řípou a nožem. Psát jako někdo jiný tak, aby si dotyčný sám myslel, že to napsal, bylo umění. Ale nikdo z nich nedokázal vykutat kopii rozkazů s potřebnou pečetí. Jako s a’damy, ani rozkazy Seanchané nenechávali jenom tak se někde povalovat. Dva kroky a kamenná zeď. A tak uplynulo šest dní. Zbývaly jim ještě čtyři. Mat měl pocit, že od Tylinina odjezdu uběhlo šest let a do jejího návratu zbývají pouhé hodiny.

Sedmého dne zastavil Mata na chodbě Tom, jakmile se mládenec vrátil z projížďky. Usmíval se, jako by jenom tak plácal, bývalý kejklíř mluvil potichu, tak aby procházející sluhové slyšeli jen mumlání. „Podle Noala zabíjel gholam včera v noci zase. Hledači dostali rozkaz najít toho vraha, i kdyby kvůli tomu museli přestat jíst a spát, ale nemůžu přijít na to, kdo ten rozkaz vydal. Vlastně už to, že ten rozkaz dostali, je asi tajemstvím. Ale už teď mají v podstatě připravený skřipce a nahřívají železa.“

I když Tom mluvil potichu, Mat se rozhlédl, zda je někdo neposlouchá. Jediná osoba v dohledu byl podsaditý šedovlasý Narvin. Měl na sobě livrej, ale nikam nespěchal a ani nic nenesl. Sluhové tak vysoko postavení jako Narvin nic nenosili ani nespěchali. Když si všiml, jak se Mat rozhlíží na všechny strany, zamračil se. Mat by na něj rád zaprskal, ale místo toho předvedl svůj nejkouzelnější úsměv a podmračený Narvin odešel. Mat si byl jistý, že za prvním pokusem dostat Oka ze stájí je on.

„O těch hledačích ti řekl Noal?“ zašeptal nevěřícně, jakmile byl Narvin dost daleko.

Tom odmítavě mávl rukou. „Ovšemže ne. Jenom o tom zabíjení. I když zřejmě něco slyšel a ví, co to znamená. To je vzácný nadání. Rád bych věděl, jestli opravdu byl v Shaře,“ přemítal. „Říkal, že...“ Mat se na něj zamračil tak zlostně, až si Tom odkašlal. „No, to později. Mám i jiný zdroje než oplakávanou Riselle. Několik z nich jsou naslouchači. A ti zjevně vážně vědí všechno.“

„Ty jsi mluvil s naslouchači?“ Matův hlas zněl jako rezavý pant. Měl dojem, že mu zrezavěly hlasivky!

„Na tom vůbec nic není, dokud nezjistí, že to víš,“ smál se Tom. „Mate, u Seanchanů musíš předpokládat, že jsou všichni naslouchači. Tak zjistíš, co chceš vědět, aniž bys řekl něco špatného do špatného ucha.“ Zakašlal a pohladil si kníry, ale ten úsměv, tak sebepodceňující, až si skoro říkal o chválu, se mu zakrýt nepodařilo. „Já prostě jenom u dvou u tří vím, kdo ve skutečnosti jsou. V každém případě víc informací nikdy neuškodí. Chceš odejít, než se Tylin vrátí, ne? Když je pryč, vypadáš poněkud... opuštěný.“

Mat dokázal jen sténat.

Té noci gholam udeřil znovu. Lopin a Nerim mu to vyklopili, ještě než dojedl svou rybí snídani. Tvrdili, že je na nohou celé město. Poslední oběť, ženu, objevili v ústí uličky, a najednou začali lidé mluvit a dávat si dohromady jednu vraždu s druhou. Pobíhal tady nějaký šílenec a lidé požadovali, aby bylo v noci v ulicích víc seanchanských hlídek. Mat odstrčil talíř, hlad ho přešel. Víc hlídek. A jako kdyby to nestačilo, jestli se to dozví Suroth, mohla by se vrátit dřív a Tylin přivést s sebou. Přinejlepším mohl počítat jen se dvěma dny. Bál se, že vyklopí i to, co již pozřel.

Dopoledne strávil tím, že přecházel – kulhal – po Tylinině ložnici a snažil se něco vymyslet, cokoliv, co by mu dovolilo vykonat nemožné ve dvou dnech. A noha ho vlastně bolela méně. Přestal nosit hůl, snažil se zesílit. Usoudil, že by po vlastních zvládl tak dvě tři míle, než by si musel odpočinout. Tedy bez delšího odpočinku.

V poledne mu Juilin přinesl jedinou dobrou zprávu, již slyšel za celý věk. Vlastně to nebyla zpráva. Byl to plátěný pytel s dvojími šaty, ovinutými kolem stříbrného a’damu.

29

Další plán

Sklep u Tulačky byl velký, s trámovým stropem, ale působil stejně přecpaně jako Tomův a Juilinův pokoj, i když tu bylo jen pět lidí. Kahan na obráceném sudu vrhal mihotavé stíny. O kus dál už byly jen stíny. Ulička mezi policemi a drsnými kamennými zdmi byla stěží dost široká, aby tudy prošel sud, ale proto to tu nepůsobilo tak přecpaným dojmem.

„Žádala jsem tě o pomoc, ne o smyčku kolem krku,“ řekla Joline chladně. Po týdnu v péči panímámy Ananové a na Enidině kuchyni už nevypadala tak ztrhaně. Rozedrané šaty, které na ní Mat předtím viděl, nahradilo dobré modré sukno s krajkou u krku a na zápěstí. V nejasném světle, s tváří zpola ve stínu, vypadala vzteky bez sebe, jako by se Matovi snažila vyvrtat díry do hlavy. „Kdyby se něco zvrtlo – cokoliv! – byla bych bezmocná!“

Nehodlal to snášet. Člověk nabídne z dobroty srdce – no skoro – pomoc a hele, kam se dostane. Doslova jí zatřásl a’damem pod nosem. Kroutil se mu v ruce jako dlouhý stříbrný had a leskl se ve světle. Obojek a náramek zaškrábaly o kamennou podlahu a Joline popadla tmavé sukně a couvla, aby se jich ani nedotkla. Podle toho, jak se tvářila, to mohla být zmije. Mata napadlo, jestli jí padne. Obojek vypadal větší než její štíhlá šíje. „Panímáma Ananová ti to sundá, jakmile budeš za hradbama,“ zavrčel. „Jí snad věříš, ne? Riskovala krk, když tě tu schovala. Povídám ti, že je to jediná cesta!“ Joline umíněně zvedla bradu a panímáma Ananová si cosi rozzlobeně mumlala.

„Ona si to nechce vzít,“ podotkl za Matem naprosto bezvýrazně Fen.

„Jestli si to nechce vzít, tak si to nevezme,“ dodal ještě bezvýrazněji Blaeric vedle Fena.

Jolinini tmavovlasí strážci byli na dva tak rozdílné muže jako dva hrášky v hrnci. Fen, s šikmýma tmavýma očima a bradou, kterou by se dal štípat kámen, byl o fous menší než Blaeric a možná trochu širší v prsou a ramenou, ale mohli by bez obtíží nosit navzájem svoje šaty. Fenovi visely rovné černé vlasy až k ramenům. Modrooký Blaeric měl vlasy hodně krátké a o něco světlejší. Blaeric byl Shienarec a oholil si i uzel na temeni a nechával si růst vlasy, aby se vyhnul pozornosti, ale nelíbilo se mu to. Fen, Saldejec, toho kromě Joline neměl zrovna moc v lásce. Ti dva mluvili stejně, uvažovali stejně a stejně se i pohybovali. Nosili ošumělé košile a prosté vlněné vesty, které jim visely do půli stehen, ale každý, kdo by si je spletl s dělníky, dokonce i v tak špatném osvětlení, by musel být slepý. Ve dne, ve stájích, kde je panímáma Ananová nechávala pracovat... Světlo! Dívali se na Mata, jako by se lvi dívali na kozu, která na ně vycenila zuby. Pohnul se, aby je neviděl ani koutkem oka. Nože, které měl poschovávané různě po těle, ho příliš neuklidňovaly, když je měl v zádech.

„Jestli ho neposlechneš, Joline Mazo, tak poslechneš mě.“ Setalle si dala ruce v bok a postavila se štíhlé Aes Sedai, jen jí oříškové oči plály. „Hodlám tě dostat zpátky do Bílý věže, i kdybych tam musela dojít pěšky a celou cestu tě strkat! Možná mi cestou ukážeš, co to znamená být Aes Sedai. Stačila by mi malá ukázka dospělýho chování. Zatím tu vidím jen novicku, co fňuká do polštáře a má záchvaty vzteku!“

Joline na ni kulila velké hnědé oči, jako kdyby nevěřila vlastním uším. Mat si nebyl jistý, jestli věří svým. Hostinské neskáčou Aes Sedai po krku. Fen zabručel a Blaeric zamumlal něco, co rozhodně nebyla lichotka.

„Nemusíš chodit dál než mimo dohled stráží u bran,“ vysvětloval Mat Setalle rychle a doufal, že odvrátí výbuch, k němuž se zřejmě chystala Joline. „Necháš si kapuci staženou...“ Světlo, musí ji dostat do jednoho z těch fajnových plášťů! No, když dokáže Juilin ukrást a’dam, dokáže ukrást i zatracený plášť... „...a strážní uvidí akorát další sul’dam. Do rána můžeš být zpátky a nikdo nic nepozná. Leda bys trvala na tom, že si necháš ten svatební nůž.“ Zasmál se svému vtipu, ona však ne.

„Myslíš, že můžu zůstat někde, kde ženy mění ve zvířata jenom proto, že dokážou usměrňovat?“ vyjela a vyrazila k němu, až stála těsně před ním. „Myslíš, že bych tu nechala svou rodinu?“ Pokud se na Joline mračila, tak po něm přímo vrhala blesky. Pravdou bylo, že o tomhle nikdy neuvažoval. Rozhodně by damane rád osvobodil, ale proč na tom tolik záleželo jí? Bylo však jasné, že záleží. Ruka jí sjela k dlouhé zakřivené dýce u pasu a pohladila ji. Ebúdarci nebrali urážky na lehkou váhu a ona byla v tomto ohledu čistou Ebúdarkou. „Dva dny poté, co dorazili Seanchané, jsem začala jednat o prodeji Tulačky, když jsem viděla, co jsou zač. Byla bych už dávno všechno předala Lydel Elonidové, ale pozdržela jsem to, protože Lydel by se moc nelíbilo mít Aes Sedai ve sklepě. Až budeš připravený odejít, můžu odevzdat klíče a jít s tebou. Lydel začíná být netrpělivá,“ dodala a významně se přes rameno podívala na Joline.

A co jeho zlato? chtěl se zeptat rozčileně. Nechala by ho Lydel si je vzít, náhle do klína spadlé dědictví pod kamenem v podlaze? Ale dusit se začal z něčeho jiného. Náhle se viděl, jak má na krku celou rodinu panímámy Ananové včetně ženatých synů a vdaných dcer s dětmi a možná i pár tetiček, strýčků, bratranců a sestřenic. Celé desítky. Možná nebyla zdejší rodačka, ale její manžel měl příbuzné po celém městě. Blaeric ho praštil do zad tak tvrdě, až se zapotácel.

Ukázal mu zuby a doufal, že to bude Shienarec brát jako děkovný úsměv. Blaericův výraz se nezměnil. Zatracení strážci! Zatracené Aes Sedai! A dvakrát zatracené hostinské!

„Panímámo Ananová,“ začal opatrně, „vzhledem k tomu, jak se hodlám z Ebú Daru dostat, mám místo jen pro pár lidí.“ Ještě jí neřekl o Lucově cirkuse. Pořád existovala možnost, že se mu ho nepodaří přesvědčit. A čím víc lidí by musel brát s sebou, tím těžší by to přesvědčování bylo. „Jakmile budeme pryč z města, vrátíš se sem. Jestli už musíš odejít, tak odjeď na manželově rybářským člunu. Jakmile Seanchané zjistí, že jsou pryč dvě damane, tak vletí na každýho, kdo se pokusí odejít.“

„Dvě?“ ozvala se ostře Joline. „Teslyn a kdo ještě?“

Mat sebou trhl. Nechtěl si to nechat uklouznout. Měl Joline na háčku, byla urážlivá, umíněná a rozmazlená. Cokoliv, kvůli čemu by si začala myslet, že to celou věc ztíží, by ji mohlo přimět pokusit se o nějaký vlastní praštěný nápad. Něco, co by nepochybně zničilo všechny jeho plány. Kdyby se pokusila uprchnout sama, určitě by ji chytily, a ona by bojovala. A jakmile by Seanchané zjistili, že mají ve městě přímo pod nosem Aes Sedai, znovu by zesílili pátrání po marath’damane, hlídek by v ulicích bylo víc než kvůli „šílenému vrahovi", a nejhorší ze všeho bylo, že by mohli ještě ztížit průchod bránou.

„Edesina Azzedin,“ přiznal váhavě. „Víc o ní nevím.“

„Edesina,“ řekla Joline pomalu a lehce svraštila obočí. „Slyšela jsem, že –“ Ať už slyšela cokoliv, cvakla zuby a upřela na něj zuřivý pohled. „Drží ještě další sestry? Jestli má být Teslyn volná, tak jim nenechám žádnou jinou sestru!“

Matovi dalo dost práce necivět na ni s otevřenou pusou. Urážlivá a rozmazlená? Díval se na lvici hodící se k Blaericovi a Fenovi. „Věř mi, nenechám v kotcích žádnou Aes Sedai, pokud tam nebude chtít zůstat,“ vypravil ze sebe co nejtrpčím hlasem. Pořád ale byla umíněná. Mohla by trvat na tom, že se pokusí zachránit i ty druhé dvě jako Pura. Světlo, nikdy se neměl zaplést s Aes Sedai, a na varování nepotřeboval žádné staré vzpomínky! Jeho vlastní mu docela stačily, děkuji pěkně.

Fen ho prstem tvrdě dloubl do levé lopatky. „Dávej si pozor na jazyk,“ pronesl varovně.

Blaeric ho dloubl do pravé lopatky. „Nezapomínej, s kým mluvíš!“

Joline nad jeho tónem několikrát zafrkala, ale dál to nechala plavat.

Mat cítil, jak se mu vzadu na krku, asi v místě, kam by ho zasáhla katova sekera, uvolňuje uzlík. Aes Sedai si s ostatními lidmi hrály jako kočka s myší, ale nečekaly, že někdo proti nim použije jejich vlastní triky.

Otočil se k Setalle. „Panímámo Ananová, jistě vidíš, že čluny tvýho muže jsou mnohem lepší –“

„To je možný,“ přerušila ho, „akorát že Jasfer odplul se všemi deseti čluny a s celým příbuzenstvem už před třemi dny. Čekám, že jestli se někdy vrátí, cech si s ním bude chtít vážně promluvit. Nemá vozit pasažéry. Mají namířeno do Illianu, kde na mě počkají. Já rozhodně nehodlám chodit až do Tar Valonu, víš.“

Tentokrát sebou Mat škubl. Kdyby se mu nepodařilo přesvědčit Lucu, hodlal se vrátit k Jasferovým člunům. Byla to nebezpečná možnost, pravda, víc než nebezpečná. Možná šílená. Sul’dam v přístavu by nejspíš chtěly ověřit každý rozkaz, který by posílal damane na rybářské čluny, zvlášť v noci. Ale nepouštěl čluny z hlavy. No, bude muset Lucu pořádně ohnout, tak tvrdě, jak bude nutné.

„Tys nechala svou rodinu vyjet v této době?“ Joline z hlasu čišela nevíra a opovržení. „Když zuří nejhorší bouře?“

Panímáma Ananová, zády k Aes Sedai, hrdě zvedla hlavu, ale nebyla to hrdost na sebe. „Věřím Jasferovi, že v případě potřeby vpluje i do chřtánu cemaros. Věřím mu tolik, jako ty svým strážcům, zelená. Víc.“

Joline se náhle zamračila, zvedla lampu a posvítila si hostinské do tváře. „Nesetkaly jsme se už někde? Občas, když ti nevidím do obličeje, mi tvůj hlas připadá povědomý.“

Místo odpovědi Setalle vzala Matovi a’dam a zápolila s plochým článkovaným náramkem na konci kulatého stříbrného vodítka. Celá věc byla vytvořená ze článků, složených dohromady tak chytře, že nebylo vidět, jak to bylo uděláno. „Klidně to můžeme vyzkoušet.“

„Vyzkoušet?“ opáčil Mat a ty oříškové oči mu věnovaly zničující pohled.

„Ne každá žena může být sul’dam. To už bys měl vědět. Já doufám, že můžu, ale měly bychom to zjistit včas.“ Zamračila se na umíněně zavřený náramek a obrátila ho v ruce. „Víš, jak se to rozepíná? Nemůžu ani najít, kde se to rozepíná.“

„Ano,“ přitakal Mat chabě. Když jedinkrát hovořil se Seanchany o sul’dam a damane, tak se opatrně vyptával na to, jak je používají v bitvě. Nikdy ani nepomyslel na to, jak se vlastně sul’dam vybírají. Možná s nimi bude muset bojovat – ty staré vzpomínky mu nedovolovaly přestat uvažovat o tom, jak takové bitvy vést – ale rozhodně nehodlal žádné verbovat. „Radši to vyzkoušíme hned.“ Místo... Světlo!

Spony pro něj byly jednoduchou záležitostí, ta na náramku jednodušší. Stačilo prostě stisknout správné místo nahoře a dole, ne úplně naproti vodítku. Dalo se to udělat jednou rukou, a náramek se otevřel s kovovým cvaknutím. Obojek byl trochu složitější a vyžadoval obě ruce. Položil prsty na správná místa po stranách vodítka, zatlačil, otočil a zatáhl, přičemž nepolevoval v tlaku. Nestalo se nic, dokud neotočil oběma konci proti sobě. Potom se obojek rozdělil hned vedle vodítka a cvaklo to hlasitěji než prve. Prosté. Ovšem přijít na to mu v paláci trvalo skoro hodinu i s tím, co Juilin zahlédl. Tady ho ale nikdo nepochválil. Nikdo se ani nepodíval, jako by neudělal nic, co oni nedokázali!

Setalle si náramek připnula na zápěstí a obtočila si vodítko kolem předloktí, načež zvedla obojek. Joline na něj hleděla s odporem a mačkala si sukně.

„Chceš se odsud dostat?“ zeptala se hostinská tiše.

Joline se po chvíli narovnala a zvedla bradu. Setalle jí ho zapnula se stejným hlasitým cvaknutím jako při rozepínání. S tou velikostí se musel mýlit, padl jí dokonale. Joline zkřivila rty, to bylo všechno, ale Mat skoro cítil, jak se Blaeric a Fen za ním napjali. Zadržel dech.

Obě ženy, bok po boku, udělaly krok a prošly kolem Mata. Ten začal opět dýchat. Joline se nejistě mračila. Pak udělala druhý krok.

A s výkřikem se zhroutila na podlahu a svíjela se v bolestech. Nevypravila ze sebe ani slovo, jen stále hlasitěji sténala. Stočila se do klubíčka a končetiny, dokonce i prsty se jí kroutily v podivných úhlech.

Setalle padla na kolena, jakmile se Joline složila, a natáhla se po obojku, ale Blaeric s Fenem byli rychlejší, i když se chovali divně. Blaeric si klekl, zvedl si kvílející Joline na prsa a začal jí masírovat krk, no tohle. Fen jí hmatal po rukou. Setalle konečně rozepnula obojek a dřepla si, avšak Joline sebou dál škubala a fňukala a její strážci na ní dál pracovali, jako by jí masírovali křečové žíly. A vrhali ledové pohledy po Matovi, jako by to byla jeho vina.

Mat viděl, jak jeho skvělé plány leží v troskách, a mužů si moc nevšímal. Nevěděl, co udělat dál, kde začít. Tylin se mohla vrátit už pozítří a on si byl jistý, že musí být pryč, než bude zpátky.

Protáhl se kolem Setalle a poplácal ji po rameni. „Řekni jí, že zkusíme něco jinýho,“ zamumlal. Ale co? Zvládat a’dam očividně mohla jen žena se schopnostmi sul’dam.

Hostinská ho dohonila ve tmě u schodiště vedoucího do kuchyně, kde si bral klobouk a plášť. Pevné prosté sukno bez výšivek. Muž se bez výšivek obejde. Jemu rozhodně nescházely. A všechny ty krajky! Rozhodně ne!

„Máš už nějaký další plán?“ zeptala se. Ve tmě nerozeznal její tvář, ale stříbrný a’dam se stejně leskl. Osahávala si náramek na zápěstí.

„Vždycky mám další plán,“ zalhal a rozepnul jí náramek. „Alespoň nemusíš riskovat krk. Jak tě zbavím Joline, můžeš se vydat za manželem.“

Jen zabručela. Tušil, že ví, že žádný plán nemá.

Chtěl se vyhnout šenku plnému Seanchanů, a tak vyšel ven kuchyní a přes dvůr u stájí na Mol Hara. Nebál se, že by si ho někdo všiml nebo se divil, co tam dělá. V těch ošuntělých šatech ho zřejmě brali za poslíčka hostinské, když přišel dovnitř. Ale mezi Seanchany byly tři sul’dam a dvě s damane. Začínal se bát, že bude muset nechat Teslyn a Edesinu s obojky, a teď právě nechtěl žádnou damane ani vidět. Krev a zatracenej popel, slíbil jenom, že to zkusí!

Slabé slunce ještě stálo dost vysoko na obloze, ale zvedal se vítr od moře, plný soli a slibující déšť. Nebýt smrtonošů pochodujících přes náměstí, lidí, ne ogierů, tak všichni na Mol Hara spěchali dokončit, co měli v plánu, než začne pršet. Když dorazil k vysoké polonahé soše královny Nariene, kdosi mu položil rukuna rameno.

„Bez těch módních šatů jsem tě zprvu nepoznal, Mate Cauthone.“

Mat se otočil a uviděl toho podsaditého illiánského só’džin, jehož viděl v den, kdy se v jeho životě znovu objevila Joline. Nebylo to příjemné spojení. Kulatolící chlapík vypadal divně, jak měl plnovous a chyběla mu polovina vlasů, a navíc se třásl, ze všech věcí, jen v košili.

„Ty mě znáš?“ zeptal se Mat opatrně.

Hromotluk se na něho zářivě usmál. „Ať se picnu, to víš, že jo. Kdysi jsi na mý lodi podnikl pozoruhodnou cestu s trolloky a Shadar Logothem na jedný straně a myrddraalem a Bílým Mostem v plamenech na druhý. Bayle Domon, pane Cauthone. Už si vzpomínáš?“

„Vzpomínám.“ Jistým způsobem. Většinu té cesty si pamatoval jenom matně, díry v paměti mu zaplnily vzpomínky těch druhých mužů. „Budem si někdy muset sednout ke svařenýmu vínu a popovídat si o starých časech.“ Což se nikdy nestane, pokud Domona uvidí jako první. Vzpomínky, které mu na tu plavu zůstaly, byly jaksi podivně nepříjemné, jako vzpomínky na smrtelnou chorobu. Ovšem on byl nemocný, v jistém smyslu. Další nepříjemná vzpomínka.

„Na to už čas nebude,“ zasmál se Domon, položil Matovi ruku kolem ramen a otočil ho zpátky k Tulačce.

Pokud se s ním nechtěl prát, neviděl Mat způsob, jak uniknout, a tak šel. Rvačka na ulici nebyla vhodným způsobem, jak se vyhnout nežádoucí pozornosti. Navíc si nebyl jistý, jestli by vyhrál. Domon vypadal tlustý, ale byla to vrstva tuku na tvrdých svalech. A pití se nemohlo zvrtnout. Kromě toho, nebyl snad Domon něco jako pašerák? Možná znal cesty z Ebú Daru a ven, které neznali ostatní, a po troše uvážlivého vyptávání by mu je mohl prozradit. Zvlášť nad vínem. V kapse měl Mat naditý měšec a nevadilo by mu, kdyby celý padl na to, že toho chlapíka opije jako šumaře o Letnicích. Opilí lidé mluví.

Domon ho prohnal šenkem, klaně se napravo nalevo urozeným a důstojníkům, kteří si ho téměř nevšímali, ale nešel do kuchyně, kde by je Enid mohla nechat sednout na lavici v koutku. Místo toho Mata vedl ke schodům bez zábradlí. Dokud Mata nezavedl do pokoje nahoře, Mat si myslel, že si Domon jde pro kabát a plášť. V krbu tu hořel oheň, ale Matovi náhle bylo více zima než venku.

Domon za nimi zavřel dveře a postavil se před ně s rukama zkříženýma na prsou. „Jsi v přítomnosti kapitána zelených urozené paní Egeanin Tamarath,“ odříkal a potom dodal normálním hlasem: „Tohle je Mat Cauthon.“

Mat se z Domona podíval na vysokou ženu sedící ztuhle na židli se šprušlovým opěradlem. Dnes měla krásné plisované šaty světle žluté a přes ně roucho s vyšívanými květinami, ale vzpomněl si na ni. Bledý obličej měla tvrdý a modré oči stejně dravčí jako Tylin. Usoudil však, že Egeanin nejde po polibcích. Ruce měla štíhlé, ale na nich měla šermířské mozoly. Neměl příležitost zeptat se, o co tu jde, a nebylo to ani nutné.

„Můj só’džin mi sdělil, že víš, co je nebezpečí, pane Cauthone,“ řekla, jakmile Domon zavřel pusu. Její pomalý způsob mluvy stále působil rezolutně a velitelsky, ale také byla urozená. „Potřebuji takové muže jako posádku pro svou loď a platím dobře, ve zlatě, ne ve stříbře. Jestli znáš další jako ty, tak je najmu. Musí ale umět držet jazyk za zuby. Moje záležitosti jsou jen moje věc. Bayle zmínil další dvě jména. Tom Merrilin a Juilin Sandar. Pokud je některý z nich zde v Ebú Daru, ráda bych využila i jejich služeb. Oni mě znají a vědí, že mi můžou důvěřovat i svými životy. A ty také, pane Cauthone.“

Mat se posadil na druhou židli v místnosti a odhrnul si plášť. Neměl sedět ani v přítomnosti jednoho z méně urozených – jak ukazoval její sestřih podle hrnce a nazeleno nalakované nehty na malíčcích – potřeboval však přemýšlet. „Ty máš loď?“ zeptal se, aby získal čas. Egeanin rozzlobeně otevřela ústa. Vyptávat se urozených se mělo dělat opatrně.

Domon zabručel a zavrtěl hlavou a ona se na chvíli zatvářila ještě rozzlobeněji, ale pak ji mračení přešlo. Na druhou stranu Mata provrtávala očima jako nebozezy, vstala a s rukama v bok se před ním rozkročila. „Nejpozději koncem jara budu mít plavidlo, jakmile mi z Cantorinu přivezou moje zlato,“ pronesla ledovým hlasem.

Mat si povzdechl. No, vlastně stejně nebyla naděje, že by mohl vzít Aes Sedai na loď patřící Seanchanovi, ne doopravdy. „Odkud znáš Toma a Juilina?“ O Tomovi jí mohl říct Domon, ale, Světlo, odkud mohla znát Juilina?

„Kladeš moc otázek,“ sdělila mu a otočila se. „Obávám se, že tě nakonec nepotřebuji. Bayle, pošli ho ven.“ To poslední byl rezolutní rozkaz.

Domon se nepohnul. „Řekni mu to,“ vybízel ji. „Dřív nebo později se bude muset všechno dozvědět, nebo kvůli němu budeš v ještě větším nebezpečí než teď. Řekni mu to.“ I na só’džin mu zřejmě hodně procházelo. Seanchané hodně dali na to, aby majetek zachovával své místo. Vlastně i všichni ostatní. Egeanin nemohla být ze čtvrtiny tak tvrdá, jak vypadala.

V této chvíli však vypadala velice tvrdě, kopala si do sukní, přecházela sem a tam a mračila se na Domona a Mata. Nakonec se zastavila. „V Tanchiku jsem jim trochu pomohla,“ přiznala. Po chvíli dodala: „A dvěma ženám, které byly s nimi, Elain z rodu Trakandů a Nyneivě z rodu al’Mearů.“ Upřeně si ho prohlížela, chtěla zjistit, zda ta jména zná.

Matovi se stáhl hrudník. Ne bolestí, bylo to spíš, jako by se díval, jak kůň, na něhož vsadil, běží k cíli s ostatními v závěsu, aniž by ještě bylo o výsledku rozhodnuto. Co ve Světle dělaly Nyneiva a Elain v Tanchiku, že potřebovaly pomoc od Seanchana a dostaly ji? Tom a Juilin byli na podrobnosti skoupí. Navíc na tom nezáleželo. Egeanin chtěla muže, kteří zachovají její tajemství a nevadí jim nebezpečí. Ona sama byla v nebezpečí. A urozeným hrozilo jen máloco, kromě jiných urozených a... „Jdou po tobě hledači,“ řekl.

To, jak zvedla hlavu, na potvrzení stačilo, a dala ruku dolů, jako by sahala po meči. Domon přešlápl a zaťal velké pěsti. Oči upíral na Mata. Oči náhle tvrdší než Egeanininy. Už nevypadal legračně, vypadal nebezpečně. Náhle Mata napadlo, že nemusí z pokoje odejít živý.

„Jestliže se potřebuješ dostat od hledačů, můžu ti pomoct,“ řekl rychle. „Budeš se muset dostat někam, kde to Seanchané neovládají. Tam, kde jsou, tě hledači můžou najít. A nejlepší bude dostat se tam co nejrychleji. Vždycky můžeš získat další zlato. Jestli tě hledači dřív nedostanou. Tom mi řekl, že se kvůli něčemu můžou přetrhnout. Rozpalují železa a připravují skřipce.“

Egeanin tu chvíli jen stála a zírala na něj. Konečně si vyměnila dlouhý pohled s Domonem. „Možná by bylo lepší odjet co nejdřív,“ vydechla. Avšak okamžitě začala mluvit rázně. Pokud se na chvíli tvářila ustaraně, tak ji to hned přešlo. „Hledači mi, myslím, nezabrání opustit město, ale myslím, že mě můžou sledovat k něčemu, co chtějí víc než mě. Budou mě sledovat, a dokud neopustím země držené Rhyagelle, můžou nařídit vojákům, aby mě zatkli, což udělají, jakmile si uvědomí, že hodlám jít do zemí, které ještě nejsou posbírané. A tehdy budu potřebovat schopnosti tvého přítele Toma Merrilina, pane Cauthone. A tak musím hledačům zmizet z očí. Možná to zlato z Cantorinu nedostanu, ale mám dost, abych tě za tvou pomoc dobře odměnila. Tím si můžeš být jist.“

„Říkej mi Mat,“ požádal ji a předvedl svůj nejlepší úsměv. Dokonce i tvrdé ženy změkly pod jeho nejlepším úsměvem. No, nezměkla viditelně – pokud něco, tak se lehce zamračila – ale jednou z věcí, kterou o ženách věděl, byl účinek jeho úsměvu. „Vím, jak zařídit, abys zmizela. Nemá smysl čekat, víš. Hledači by se mohli rozhodnout tě zatknout už zítra.“ Teď zasáhl cíl. Netrhla sebou – tušil, že sebou trhá jen málokdy – ale skoro kývla. „Je tu jenom jedna věc, Egeanin.“ Tohle by mu pořád mohlo vybuchnout do obličeje jako jedna z Aludřiných rachejtlí, ale neváhal. Občas člověk prostě musí hodit kostky. „Nepotřebuju žádný zlato, ale potřebuju tři sul’dam, který budou držet zavřenou pusu. Myslíš, že bys je mohla sehnat?“

Po chvíli, která se táhla jako hodiny, kývla, a on se usmál. Jeho kůň přešel první.

„Domon,“ řekl Tom hluchým hlasem přes troubel fajfky. Ležel s tenkým polštářem přeloženým pod hlavou a vypadal, že studuje slabý modrý opar visící ve vzduchu. Místnost neměla okna a jediná lampa poskytovala bídné světlo. „A Egeanin.“

„A ona je teď urozená.“ Juilin seděl na kraji své postele a civěl do zčernalé hlavičky své fajfky. „Nevím, jestli se mi to líbí.“

„Chcete říct, že jim nemůžem věřit?“ chtěl vědět Mat a bezstarostně přitlačil palcem na tabák. S kletbou hned ucukl a strčil si popálený palec do pusy. Znovu si mohl vybrat mezi stáním a stoličkou, ale pro jednou mu stolička nevadila. Jednání s Egeanin trvalo jen chvilku, ale Tom se do paláce vrátil až po setmění a Juilin se objevil ještě později. Ani jednoho ta zpráva nepotěšila tolik, jak Mat čekal. Tom si jen povzdechl, že si konečně pořádně prohlédl jednu z přijatelných pečetí, ale Juilin se zamračil, kdykoliv se podíval na ranec ležící v rohu, kam ho hodil. Nebylo zatraceně nutné, aby se takhle choval jenom proto, že už šaty sul’dam nepotřebovali. „Povídám vám, že jsou oba kvůli hledačům strachem bez sebe,“ pokračoval Mat, když ho palec přestal tolik bolet. Možná ne úplně bez sebe, ale přesto byli vyděšení. „Egeanin je možná urozená, ale ani nemrkla, když jsem jí řekl, nač ty sul’dam potřebuju. Jenom řekla, že zná tři, který udělají, co potřebujem, a může je mít připravený zítra.“

„Poctivá ženská, tahle Egeanin,“ přemítal Tom. Občas vyfoukl kroužek kouře. „Divná, pravda, ale je to taky Seanchanka. Myslím, že ji má ráda dokonce i Nyneiva, a vím, že Elain určitě ano. A ona má ráda je. I když věří, že jsou Aes Sedai. V Tanchiku byla moc užitečná. Moc užitečná. Víc než schopná. Vážně bych moc rád věděl, jak přišla k tomu, že povýšila mezi urozený, ale ano, myslím, že jí můžem věřit. A Domonovi taky. Tenhle Domon je zajímavej."

„Pašerák,“ zamumlal Juilin přezíravě. „A teď patří jí. Só’džin jsou víc než jen majetek, víš. Jsou i tací, kteří říkají urozeným, co mají dělat.“ Tom zvedl huňaté obočí. Jen to, ale chytač zlodějů po chvíli pokrčil rameny. „Domon je asi důvěryhodný,“ připustil neochotně. „Na pašeráka.“

Mat zafrkal. Možná žárlili. No, on byl ta’veren a oni s tím museli žít. „Takže odcházíme zítra v noci. Jediná změna plánu je v tom, že budeme mít tři opravdický sul’dam a jednu z urozených, aby nás dostala přes bránu.“

„A tyto sul’dam vezmou tři Aes Sedai z města, nechají je jít a ani je nenapadne vyvolat poplach,“ zamumlal Juilin. „Kdysi, když byl Rand al’Thor v Tearu, jsem viděl, jak vyhozená mince pětkrát po sobě přistála na hraně. Nakonec jsme odešli a nechali ji tak na stole. Stát se asi může cokoliv.“

„Buď jim věříš, Juiline, nebo nevěříš,“ zavrčel Mat. Chytač zlodějů se zamračil na ranec v rohu a Mat potřásl hlavou. „S čím vám v Tanchiku pomohli, Tome? Krev a popel, nedělejte na mě vy dva zase ty oči! Víte to a oni to vědí a já bych se to mohl dozvědět taky.“

„Nyneiva řekla, že to nemáme prozradit nikomu,“ namítl Juilin, jako by na tom opravdu záleželo. „Elain řekla, že nemáme. Slíbili jsme to. Jako bychom složili přísahu.“

Tom zakroutil hlavou na polštáři. „Okolnosti věci mění, Juiline. A v každým případě to nebyla přísaha.“ Vyfoukl tři dokonalé kroužky kouře, jeden uvnitř druhého. „Pomohli nám získat a zbavit se něčeho jako mužskej a’dam, Mate. Černý adžah ho zjevně chtěly použít na Randa. Už chápeš, proč to chtěly Nyneiva s Elain udržet pod pokličkou. Kdyby se rozneslo, že něco takovýho existuje, Světlo ví, jaký příběhy by z toho vzešly.“

„Kdo se stará o to, co lidi povídají?“ Mužský a’dam? Světlo, kdyby ho černé adžah dostaly na Randův krk, nebo Seanchané... Opět mu před očima zavířily barvy a musel na Randa přestat myslet. „Klepy neuškodí... nikomu.“ Tentokrát žádné barvy. Mohl se jim vyhnout, dokud nemyslel na... Barvy opět zavířily a on zaskřípal zuby o troubel.

„To není pravda, Mate. Příběhy mají moc. Příběhy kejklířů, eposy bardů i klepy z ulice. Rozviřují vášně a mění způsob, jakým lidi nahlížejí svět. Dneska jsem slyšel, že Rand prý přísahal věrnost Elaidě a že je v Bílý věži. Ten chlapík tomu věřil, Mate. Co když tomu začne věřit, řekněme, dost Tairenů? Tairenové Aes Sedai nesnášejí. Správně, Juiline?“

„Někteří,“ přiznal Juilin a pak dodal, jako by to z něj Tom páčil. „Většina. Ale z nás se s Aes Sedai setkal jen málokdo. Co platil ten zákon, zakazující usměrňování, do Tearu přišlo jen pár Aes Sedai, a to ještě málokdy hlásaly, co jsou zač.“

„To není podstatný, můj skvělý, Aes Sedai milující tairenský příteli. A na každý pád to dává váhu mýmu argumentu. Tear je věrný Randovi, teda alespoň šlechtici, protože se bojí, že by se jinak vrátil, ale když uvěří, že ho drží Věž, tak by se možná vrátit nemohl. Když uvěří, že je nástrojem Věže, bude to jenom další důvod, proč se obrátit proti němu. Když těm dvěma věcem uvěří dost Tairenů, bude to, jako kdyby Tear opustil hned potý, co vytáhl Callandor. A to je jenom jeden drb a jenom Tear, ale stejně tolik škod může napáchat v Cairhienu nebo v Illianu nebo kdekoliv. Nevím, jaký řeči by mohly vzniknout o mužským a’damu ve světě s Drakem Znovuzrozeným a asha’many, ale jsem moc starej na to, abych to chtěl zjišťovat.“

Mat to v podstatě pochopil. Muž se vždycky snaží přimět toho, kdo velí vojákům stojícím proti němu, aby uvěřil, že dělá něco úplně jiného, než doopravdy dělá, že jde někam, kam rozhodně chodit nehodlá, a nepřítel se o totéž snaží s ním, tedy pokud se aspoň trochu vyzná v řemesle. Občas mohly být obě strany tak zmatené, že se stávaly velmi zvláštní věci. Občas docházelo k tragédiím. Shořela města, která nikdo nechtěl spálit, akorát že žháři věřili něčemu, co nebyla pravda, a umíraly tisíce lidí. Ze stejného důvodu byla ničena úroda a při následujícím hladomoru zahynuly desítky tisíc lidí.

„Takže nebudu nikde vykládat o tom a’damu pro mužský,“ prohlásil. „Ale napadlo někoho říct o tom... jemu?“ Změť barev. Možná by si jich mohl prostě nevšímat nebo si na ně zvyknout. Zmizely stejně rychle, jako se objevily, a nebolely. Jenom neměl rád věci, kterým nerozuměl. Zvlášť když mohly mít něco společného s jedinou silou. Stříbrná liščí hlava pod košilí ho před jedinou silou chránila, ale ta ochrana měla tolik děr co jeho vzpomínky.

„Zrovna jsme se spolu moc nestýkali,“ podotkl Tom suše a zahýbal obočím. „Elain a Nyneiva asi našly nějaký způsob, jak mu to dát vědět, pokud to považují za důležitý.“

„Proč by měly?“ odpověděl Juilin a se zabručením si stáhl botu. „Ten krám je na mořském dně.“ Zamračeně botu hodil na rance šatů v rohu. „Necháš nás aspoň trochu se vyspat, Mate? Zítra se nejspíš nevyspíme vůbec, a já bych se rád vyspal aspoň každou druhou noc.“

Té noci se Mat rozhodl spát v Tylinině posteli. Ne kvůli starým časům. Ta představa mu byla k smíchu, i když na to, aby to byla legrace, se nesmál tak moc. Ale byla to dobrá péřová matrace a polštáře vycpané husím peřím, což bylo rozhodně lepší než seník, když člověk nevěděl, kde se příště pořádně vyspí.

Potíž byla v tom, že nemohl usnout. Ležel tam potmě, ruku pod hlavou, šňůru medailonku otočenou kolem zápěstí, jak byl připravený pro případ, že by škvírou pode dveřmi proklouzl gholam, ale nebyl vzhůru kvůli gholamovi. Nemohl přestat uvažovat o svém plánu. Byl to dobrý plán, a jednoduchý, tak jednoduchý, jak to za daných okolností bylo možné. Akorát že žádná bitva nešla podle plánu. Velcí kapitáni si svou pověst vysloužili nejen vymýšlením skvělých plánů, ale také proto, že dokázali zvítězit i poté, kdy se jejich plány začaly rozpadat. Takže když se v oknech objevily první ranní paprsky, on tam ještě ležel, otáčel medailonkem v prstech a snažil se vymyslet, co se zvrtne.

30

Studené, velké kapky deště

Přišel chladný úsvit, vycházející slunce zakrývaly mraky a od Bouřlivého moře vál vítr, který chřestil okenními tabulkami. V příbězích by to nebyl den vhodný pro velkolepou záchranu a únik. Byl to den pro vraždu. To nebyla příjemná představa, když člověk doufal, že se dožije dalšího rána. Ale ten plán byl jednoduchý. Když teď mohl využít seanchanskou urozenou, nemohlo se snad nic pokazit. Mat se o tom snažil sám sebe přesvědčit.

Když se oblékal, Lopin mu přinesl snídani, chleba, šunku a nějaký tvrdý žlutý sýr. Nerim balil poslední kousky oblečení, jež měly jít do hostince, včetně několika košil, které mu dala ušít Tylin. Byly to nakonec dobré košile a Nerim tvrdil, že by se s tou krajkou dalo něco udělat, i když to od něj jako obvykle znělo, jako by nabízel, že mu ušije rubáš. Ten smutný šedovlasý chlapík to s jehlou a nití uměl, jak Mat dobře věděl. Už Matovi zašil dost ran.

„S Nerimem vyvedeme Olvera brankou na odpadky vzadu,“ odříkával Lopin s přehnanou trpělivostí s rukama sepjatýma v pase. Sloužící v paláci jedli dobře a tmavý tairenský kabát mu byl přes břicho těsnější než předtím. Vlastně ani rozšířený spodek kabátu nebyl tolik rozšířený jako kdysi. „A nikdy tam není nikdo kromě strážných, dokud vozy s odpadky odpoledne nevyvezou, a oni jsou zvyklí, že tamtudy vynáším věci mého pána, takže si nás nebudou všímat. U Tulačky pak vyzvedneme zlato mého pána a zbytek jeho šatů a Mewyn, Fergin a Gorderan se tam s námi sejdou s koňmi. S Rudými pažemi pak odpoledne provezeme mladého Olvera Daleirskou bránou. Mám v kapse žetony z loterie na koně včetně obou nákladních, můj pane. Na Velké severní silnici je opuštěná stáj, je to asi míli na sever od Nebeského okruhu, kde budeme čekat, dokud neuvidíme mého pána. Doufám, že si příkazy mého pána pamatuju správně.“

Mat dojedl sýr a oprášil si ruce. „Myslíš, že tě nutím to opakovat moc často?“ řekl a oblékl si kabát. Prostý tmavozelený kabát. Když člověk dělal to, nač se on chystal dnes, tak chtěl být nenápadný. „Chci se ujistit, že si to pamatuješ. A nezapomeň, jestli mě neuvidíte do zítřejšího rána, tak pojedete, dokud nenajdete Talmanese a Bandu.“ Poplach vypukne ráno při prohlídce kotců, a jestli do té doby nebude venku z města, tak nejspíš zjistí, jestli jeho štěstí zahrnuje i to, že zastaví katovu sekeru. Řekli mu, že je jeho osudem zemřít a opět žít – bylo to proroctví, nebo skoro – ale byl si docela jistý, že se to již stalo.

„Jistě, můj pane,“ pronesl Lopin mírně. „Stane se, jak můj pán přikazuje.“

„Zajisté, můj pane,“ zamumlal Nerim, jako obvykle pohřebním tónem. „Můj pán přikazuje a my posloucháme.“

Mat tušil, že lžou, ale dva tři dny čekání jim neublíží, a tou dobou už jim bude určitě jasné, že nepřijde. Metwyn a ostatní vojáci je v případě potřeby přesvědčí. Ti tři možná šli za Matem Cauthonem, ale nebyli tak hloupí, aby položili hlavu na špalek, kdyby už on přišel o tu svoji. Z nějakého důvodu si ale nebyl jistý Lopinem a Nerimem.

Olverovi odchod od Riselle nevadil tolik, jak se Mat obával. To téma nanesl, když chlapci pomáhal sbalit jeho věci, které měly být odneseny do hostince. Všechny Olverovy věci byly úhledně naskládány na úzkou postel v bývalé trucovně, malém obývacím pokoji, když to ještě byly Matovy komnaty.

„Bude se vdávat, Mate,“ vykládal Olver trpělivě, jako kdyby někomu vysvětloval něco, co je úplně jasné. Otevřel úzkou vyřezávanou krabičku, kterou mu dala Riselle, aby se ujistil, že je dravčí pírko v bezpečí, a pak ji zavřel a nacpal do koženého tlumoku, který si ponese sám. To pírko ochraňoval, jako by to byl měšec s dvaceti zlatými korunami a hrstí stříbra. „Nemyslím, že by se jejímu manželovi líbilo, kdyby mě dál učila číst. Já být jejím manželem, tak jí to nedovolím.“

„Aha,“ řekl Mat. Když se jednou Riselle rozhodla, konala velice rychle. Její svatba s praporečním generálem Yamadou byla veřejně ohlášena včera a měla se odehrát zítra, i když podle zvyku se obvykle od ohlášek do obřadu měsíc čekalo. Yamada byl možná dobrý generál – Mat ho neznal – ale proti Riselle a jejímu nádhernému poprsí prostě neměl šanci. Dnes se byli podívat na jednu vinici v Rhiannonských kopcích, kterou jí ženich kupoval jako svatební dar. „Jenom mě napadlo, že bys mohl chtít – já nevím – vzít ji s náma nebo tak něco.“

„Nejsem dítě, Mate,“ ohradil se Olver. Obalil látkou svůj želví krunýř a přidal ho do tlumoku. „Ale budeš se mnou hrát hady a lišky, že jo? Riselle hraje ráda a ty už vůbec nemáš čas.“ Kromě šatů, které Mat balil do pláště a které přijdou do proutěného koše, měl chlapec v tlumoku ještě náhradní spodky, čisté košile a punčochy. A hru hadi a lišky, kterou mu udělal jeho zesnulý otec. Olver za svých deset roků již ztratil víc než většina lidí za celý život. Stále ale věřil, že člověk může hady a lišky vyhrát i bez porušení pravidel.

„Budu,“ sliboval Mat. Udělá to, pokud se mu podaří dostat se z města. Už teď rozhodně porušil dost pravidel, aby si zasloužil vyhrát. „Ty se hlavně postarej o Vichra, dokud tam nedorazím.“ Olver se křenil od ucha k uchu, což u něj bylo doslova. Kluk toho nohatého šimla miloval skoro stejně jako hady a lišky.

Naneštěstí byl Beslan další, kdo si zjevně myslel, že hadi a lišky se dají vyhrát.

„Dneska v noci,“ zavrčel, jak tak přecházel před krbem v Tylinině obývacím pokoji. Oči měl dost studené, aby přehlušily teplo stoupající z krbu, a ruce měl sepjaté za zády, jako by je držel co nejdál od úzkého meče. Zdobené hodiny na mramorové krbové římse s vyřezanými vlnami odbily čtyřikrát za druhou hodinu po ránu. „Kdybych to věděl pár dní dopředu, mohl jsem zařídit něco velkolepého!“

„Já nechci nic velkolepýho,“ opáčil Mat. Nechtěl od něj vůbec nic, ale Beslan před chvílí náhodou zahlédl Toma, když vklouzl na dvůr u Tulačky. Tom šel zabavit Joline, dokud Egeanin večer nepřivede své sul’dam, aby jí uklidnil nervy a bavil ji po dvorském způsobu, ale hostinec mohl navštívit z nejrůznějších důvodů. No, možná jich nebylo tolik, když tam bylo plno Seanchanů, ale několik jich mít mohl určitě. Jenže Beslan po něm skočil jako kachna po brouku a odmítal zůstat stranou. „Bude docela stačit, když s kamarády zapálíš nějaký to seanchanský skladiště u Přístavní silnice. Ale až po půlnoci, jasný? Lepší bude o hodinu později než o chviličku dřív.“ S trochou štěstí se do půlnoci dostane z města. „To odláká jejich pozornost na jih, a sám víš, jak jim ztráta zásob uškodí.“

„Říkal jsem, že to udělám,“ ohradil se Beslan kysele, „ale nemůžeš říct, že zapalování ohňů je zrovna působivé gesto.“

Mat se posadil, rukama se opřel o lenochy křesla vyřezávaného do podoby bambusu a zamračil se. Jeho pečetní prsten kovově cvakal, jak poklepával prsty. „Beslane, až ty ohně zahoří, tebe určitě uvidí v hostinci, viď?“ Mladík se zaškaredil. „Beslane?“

Beslan rozhodil rukama. „Já vím, já vím. Nesmím ohrozit matku. Uvidí mě. O půlnoci budu namol jako manžel hostinské! Můžeš se vsadit, že mě uvidí! Akorát že to není moc hrdinské, Mate. Já se Seanchany válčím, ať už je na tom matka jakkoliv.“

Mat měl co dělat, aby si nepovzdechl. Téměř se mu to podařilo.

Samozřejmě neexistoval způsob, jak utajit, když tři Rudé paže odvedly koně ze stájí. Dvakrát toho rána si všiml, jak služky předávají peníze jiným, a v obou případech žena, jež peníze odevzdávala, se na něj zlobně zamračila, když si ho všimla. I když Vanin a Harnan byli stále usazeni v kasárnách za stájemi, palác věděl, že Mat Cauthon brzy odejde, a sázky již byly vyplaceny. Musel jen zajistit, že nikdo nezjistí jak brzy, než bude příliš pozdě.

Vítr celé dopoledne sílil, ale on si nechal nasedlat Oka a jezdil v kruhu po nádvoří, trochu se choulil v sedle a držel si plášť u těla. Jel pomaleji než obvykle a Okovy podkovy líně, plouživě cinkaly po dlažbě. Občas se Mat zamračil na houstnoucí mraky na obloze a zakroutil hlavou. Ne, Mat Cauthon nebyl rád, když musel být venku za špatného počasí. Mat Cauthon by zůstal někde v teple a suchu, dokud se obloha nevyčistí, ano, to by udělal.

Sul’dam provázející damane v kruhu po dvoře také věděly, že brzy odjede. Služky se možná se Seanchankami nebavily přímo, ale co věděla jedna žena, to se vždycky brzy dozvěděly všechny v okruhu několika mil. Ani lesní požár se nešíří suchým lesem tak rychle jako klepy mezi ženami. Jedna vysoká žlutovlasá sul’dam se podívala jeho směrem a zakroutila hlavou. Jiná malá a podsaditá sul’dam se zasmála nahlas, tmavá byla jako Mořský národ. Byl prostě Tylinina tretka.

Sul’dam mu starosti nedělaly, Tylin ano. Několik dní až do dnešního rána neviděl damane cvičit. Dnes nechávaly sul’dam pláště volně vlát ve větru, ale damane si ty svoje držely u těla, jen Teslynin šedý plášť povlával sem a tam a ona na nerovném dláždění občas klopýtla. Oči měla vykulené a ustarané. Občas zalétla pohledem k baculaté černovlasé sul’dam, jež držela druhý konec jejího vodítka, a pokaždé si nejistě olízla rty.

Matovi se stáhl žaludek. Kam se podělo její odhodlání? Jestli se už začínala hroutit pod...

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Vanin, když Mat sesedl a podal mu Okovy otěže. Rozpršelo se, padaly studené, velké kapky, a sul’dam se smíchem hnaly své svěřenkyně dovnitř, aby se nenamočily. Některé damane se smály taky a Mata z toho mrazilo. Vanin nehodlal riskovat, že by se někdo mohl začít divit, proč tu stojí na dešti a baví se. Sklonil se, zvedl Okovi levou přední nohu a prohlížel podkovu. „Vypadáš kapku bledší než obvykle.“

„Všechno je v pořádku,“ sdělil mu Mat. V noze a kyčli ho dost pobolívalo, ale příliš to nevnímal, stejně jako sílící déšť. Světlo, jestli se teď Teslyn složí... „Hlavně si to pamatuj. Jak dnes v noci uslyšíš v paláci křik nebo cokoliv, co bude vypadat na potíže, tak s Hamanem nečekejte. Hned odjedete a najdete Olvera. Bude –“

„Já vím, kde ten malej uličník bude.“ Pustil Okovi nohu, narovnal se a odplivl si dírou mezi zuby. Po tvářích mu stékal déšť. „Harnan není tak blbý, aby si neuměl natáhnout boty, a já taky vím, co dělat. Ty se hlavně postarej o svůj díl a zařiď, ať to tvoje štěstí funguje. Tak pojď, chlapče,“ dodal o něco přívětivěji k Okovi. „Mám pro tebe trochu ovsa. A pro sebe horkou rybí polívku.“

Mat věděl, že by se měl také najíst, jenže měl pocit, jako kdyby spolkl kámen a na jídlo už mu nezbývalo místo. Dokulhal do Tylininých komnat, přehodil provlhlý plášť přes křeslo a chvíli jen stál a zíral do rohu, kde byl vedle jeho luku opřen i černý oštěp. Chtěl se pro ashandarei vrátit až nakonec. Urození už by měli být všichni v posteli, když vyrazí, a služebnictvo také, vzhůru zůstanou snad jen stráže, ale on nehodlal riskovat, že ho někdo uvidí dřív, než to bude nutné. Dokonce i Seanchané, kteří mu říkali Tretka, si všimnou, až uprostřed noci ponese po chodbách zbraň. Dobrý černý tis nebylo skoro možné mimo Dvouříčí najít a navíc tu dělali luky příliš krátké. Luk bez tětivy měl být o dvě dlaně vyšší než muž, který ho napíná. Nakonec by ho tu možná měl nechat. Jestli na to dojde, bude potřebovat na ashandarei obě ruce, a chvilka, než pustí luk, by mohla být ta, jež ho zabije.

„Všechno půjde podle plánu,“ řekl nahlas. Krev a popel, mluvil jako ten tupohlavý Beslan! „Nechci se probojovávat z toho zatracenýho paláce!“ A byl skoro stejně vtipný. Štěstí v kostkách byla moc pěkná věc. Ale záleželo na štěstí v jiných věcech, které mohly člověka zabít.

Lehl si do postele, zkřížil nohy a prohlížel si luk a oštěp. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené, takže slyšel, jak hodiny pomalu odtikávají čas. Světlo, dneska v noci bude svoje štěstí nutně potřebovat.

Světlo za okny sláblo tak pomalu, až málem vstal a šel se podívat, jestli se snad nezastavilo slunce, ale konečně šedavé světlo ztmavlo do purpurového šírání a pak nastala tma. Hodiny odbily dvakrát a pak už se ozývalo jen šumění deště a svist větru. Dělníci, kteří ještě vzdorovali počasí, již balili nástroje a odcházeli domů. Nikdo nepřišel zapálit lampy, ani se postarat o oheň. Nikdo nečekal, že tu bude, protože tu spal včera. Oheň v krbu v ložnici postupně vyhasl. Všechno už se rozběhlo. Olver byl v té staré stáji, ještě měla větší část střechy. Hodiny odbily první noční hodinu a po necelém týdnu se ozvala čtyři cinknutí o druhé.

Mat vstal z postele a v černočerné tmě hmatal po pokoji. Podařilo se mu otevřít okno. Silný vítr hnal déšť skrz složitou bílou mříž. Mat byl vzápětí celý mokrý. Měsíc byl schovaný za mraky a město bylo jen tmou a deštěm. Dokonce se ani neblýskalo. Déšť a vítr zřejmě zhasily všechny pouliční lampy. Až odejdou z paláce, noc je všechny skryje. A každá hlídka, která je v tomhle počasí uvidí, si je pořádně prohlédne. Zachvěl se, jak mu vítr pronikl mokrým pláštěm, a zavřel okno.

Posadil se do jednoho z těch jako bambus vyřezávaných křesel, lokty se opřel o kolena a díval se na hodiny nad vyhaslým krbem. Ve tmě je sice neviděl, ale slyšel, jak tíkají. Nehýbal se, ale když odbila další hodina, trhl sebou. Mohl jenom čekat. Za chvilku Egeanin představí Joline její sul’dam. Tedy pokud se jí opravdu podaří najít tři, které udělají, co jim řekne. Pokud Joline nezpanikaří, až jí dají a’dam. Tom, Joline a ostatní z hostince se s ním sejdou těsně předtím, než dorazí k Dal Eiře. A jestli se tam nedostane, pustí se Tom zase do vyřezávání řípy. Byl si jistý, že je svým zfalšovaným rozkazem přes bránu dostane. Aspoň budou mít naději, kdyby se rozdělili. Bylo tu příliš mnoho kdyby. A na cokoliv jiného bylo příliš pozdě.

Cink, hodiny měly tentýž zvuk, jako když lžičkou udeříte o křišťál. Cink. Asi touto dobou se Juilin vydá za svou milovanou Therou a Beslan s trochou štěstí začíná někde s pořádným pitím. Mat se zhluboka nadechl, vstal a po hmatu si zkontroloval nože v rukávech, pod kabátem a v holínkách, i ten, který měl vzhůru nohama vzadu za límcem. Pak odešel z pokoje. Bylo příliš pozdě na cokoliv jiného než na pokračování v tom, co již začalo.

Prázdné chodby byly jen matně osvětlené. Hořel jen jeden kandelábr ze tří či čtyř, kaluže světla se světlými stíny mezi nimi. Jeho kroky se hlasitě rozléhaly na dlaždicích i mramorových schodech. Nebylo moc pravděpodobné, že by byl tak pozdě někdo vzhůru, ale kdyby ho někdo uviděl, nesměl se tvářit, že trucuje. Strčil si palce za opasek a pomalu se loudal. Nebylo to o nic horší než krást koláče z okenního parapetu. Vlastně, když na to tak myslel, mezi těmi útržkovými vzpomínkami, jež mu zůstaly na dětství, zřejmě byla jedna či dvě, týkající se toho, jak ho právě za tohle stáhli z kůže.

Vyšel na chodník se sloupořadím u stájí a vyhrnul si límec, jak mezi kanelovanými bílými sloupy hnal vítr déšť. Zatracený déšť! Člověk se mohl utopit, i když ještě vlastně nevyšel ven. Lampy na stěnách byly zhasnuté, hořely jen ty dvě nad bránou, jediné zářící body v lijavci. Strážné za branou už nerozeznal. Seanchanský oddíl bude stát nehybně, jako by to bylo příjemné odpoledne. Ebúdarci nejspíš taky. Nelíbilo se jim, když se před nimi někdo předváděl. Po chvíli vešel do předpokoje, aby ho déšť nepromočil úplně. Na nádvoří se nic nehýbalo. Kde všichni jsou? Krev a zatracenej popel, kde...?

V bráně se objevili jezdci vedení dvěma pěšími se svítilnami na tyčích. V dešti je nedokázal spočítat, ale bylo jich mnoho. Budou mít seanchanští poslové světlonoše? V tomhle počasí možná ano. Ošklíbl se a couvl do předpokoje. Slabé světlo jediného kandelábru za ním stačilo, aby se noc venku změnila v černou pokrývku, přesto vyhlížel ven. Za pár minut se objevily čtyři postavy zabalené do plášťů, spěchající ke dveřím. Pokud to jsou poslové, projdou kolem, aniž by si ho všimli.

„Tvůj muž Vanin je dost hrubý,“ ohlásila Egeanin, jakmile byla za sloupy, a shrnula si kapuci. Ve tmě byla její tvář jen stínem, ale chlad v jejím hlase stačil, aby věděl, co uvidí, ještě než vstoupila do předpokoje, když ho přinutila couvnout. Měla svraštěné obočí a její modré oči připomínaly ledové nebozezy. Za ní šel zachmuřený Domon a vytřásal si z pláště vodu, potom párek sul’dam, jedna bledá a světlovlasá, druhá s dlouhými hnědými vlasy. Víc toho neviděl, protože stály se sklopenými hlavami a zrak upíraly těsně před své nohy. „Neřekl jsi mi, že s sebou má dva muže,“ pokračovala Egeanin, svlékajíc si rukavice. Zvláštní, jak její pomalá mluva zněla rázně. Nedala mu příležitost vmáčknout do toho jediné slovo. „Nebo že s námi půjde i panímáma Ananová. Naštěstí vím, jak se přizpůsobit. Plány vždy potřebují přizpůsobení, jakmile kotva oschne. Když už mluvíme o suchu, už jsi byl venku? Doufám, že ses nenechal nikde vidět.“

„Co tím myslíš, že jsi přizpůsobila plán?“ chtěl vědět Mat a prohrábl si vlasy. Světlo, že ale bylo mokro! „Já měl všechno připravený!“ Proč ty sul’dam stojí jako sochy? Pokud někdy viděl sochy zpodobňující neochotu, tak to byla tahle dvojka. „A kdo jsou ti další tam?“

„Lidé z hostince,“ vysvětlovala Egeanin netrpělivě. „Například potřebuji vhodný doprovod, aby to pro hlídky na ulicích vypadalo správně. Ti dva – strážci? – jsou svalnatí chlapíci. Jsou z nich skvělí světlonoši. A také nehodlám riskovat, že je ztratíme. Lepší bude, když se budeme od začátku držet pohromadě.“ Otočila hlavu a sledovala jeho pohled k sul’dam. „To jsou Seta Zarbey a Renna Emain. Nejspíš doufají, že zítra už jejich jména zapomeneš.“

Bledá žena sebou trhla při jméně Seta, takže ta druhá musela být Renna. Ani jedna nezvedla hlavu. Co na ně vlastně Egeanin měla? Ne že by na tom záleželo. Záleželo jen na tom, že jsou tady a připravené udělat, co bude třeba.

„Nemá smysl tu stát,“ prohlásil Mat. „Dáme se do toho.“ Nechal její změny plánů přejít bez dalších poznámek. Nakonec, když ležel v té posteli u Tylin, rozhodl se, že nějaké to riziko stojí za vyzkoušení.

31

Co říkali Aelfinnové

Když ji Mat doprovodil ke kotcům, seanchanská šlechtična vyjádřila překvapení a byla nemálo podrážděná. Seta a Renna pochopitelně znaly cestu a on si měl jít pro plášť a to ostatní, co chtěl vzít s sebou. Sul’dam je se sklopenýma očima následovaly špatně osvětlenými chodbami. Domon šel vzadu, jako by ty dvě poháněl. Cop, který mu visel po straně, se houpal, jak se otáčel za každou křižovatkou chodeb. Občas si sahal k pasu, jako by tam chtěl najít meč nebo obušek. Kromě nich nebyl na chodbách nikdo.

„Musím tu vyřídit jednu drobnost,“ sdělil Mat Egeanin, jak nejledabyleji mohl, a usmál se na ni. „Nemusíš se tím zatěžovat. Bude to chvilička.“ Jeho nejlepší úsměv na ni zřejmě neudělal o nic větší dojem než včera u ní v hostinci.

„Jestli mi to teď pokazíš –“ zavrčela hrozivě.

„Hlavně ty nezapomeň, kdo tohle naplánoval,“ zamumlal a ona zabručela. Světlo, ženy si zřejmě vždycky myslely, že do toho prostě můžou vpadnout a všechno převzít, a odvedou pak lepší práci než muž, jehož práce to byla!

Aspoň si už dál nestěžovala. Vyšli nahoru a pak po úzkém tmavém schodišti do podkroví. Tady svítilo ještě méně lamp než na chodbách a bludiště úzkých chodbiček mezi pokojíčky bylo změtí stínů. Nikde se nic nehýbalo a Mat začal dýchat lehčeji. Byl by dýchal ještě lépe, kdyby si Renna nevydechla s očividnou úlevou.

Se Setou věděly, kde jsou které damane ustájené, a i když vyloženě nespěchaly, rozhodně se nezdržovaly a hned zamířily dál, možná proto, že měly Domona neustále za patami. Nebyl to zrovna obraz vzbuzující důvěru. No, kdyby přání byli koně, žebráci by jezdili. Muž se musí spokojit s tím, co má. Zvlášť když nemá na vybranou.

Egeanin mu věnovala poslední tvrdý pohled a znovu zavrčela, než se vydala za ostatními, až za ní plášť vlál. Zaškaredil se za ní. Podle toho, jak ta ženská chodila, by ji považoval za muže, nemít na sobě šaty.

Měl tu něco k vyřízení a možná to nebyla zrovna drobnost. Bylo to něco, do čeho se mu nechtělo. Světlo, pokoušel se sám sobě to rozmluvit! Ale udělat to zatraceně musel. Jakmile Egeanin zmizela za rohem s Domonem a ostatními, vyrazil k nejbližšímu pokojíku, o němž si pamatoval, že tam je jedna hledačka větra.

Nezvučně otevřel dřevěné dveře a vklouzl do tmy uvnitř. Žena spící uvnitř chrápala, jako když pilou řeže. Mat šel pomalu dál, až kolenem narazil na postel, potom rychle hmatal po pokrývkách, až našel hlavu, právě včas, aby jí zacpal pusu, protože se probudila.

„Chci, abys mi něco pověděla,“ zašeptal. Krev a popel, co když si spletl pokoj? Co když to vůbec není hledačka větru, ale jedna z těch prokletých Seanchanek? „Co bys udělala, kdybych ti sundal ten obojek?“ Zvedl ruku a zadržel dech.

„Osvobodila bych svoje sestry, zlíbí-li se Světlu, aby se to stalo.“ I potmě poznal přízvuk Mořského národa a začal zase dýchat. „Světlo dej, nějak bychom se dostaly přes přístav k místu, kde drží naše lidi, a co nejvíc jich osvobodily.“ Mluvila potichu, ale s každým slovem se rozohňovala. „Zlíbí-li se Světlu, vzali bychom si zpět své lodi a probojovali si cestu na moře. Hned! Jestli je to trik, tak mě za to potrestej a hotovo, nebo mě za to zabij. Už jsem se málem vzdala a ta hanba mě bude pálit navěky, ale tys mi připomněl, kdo jsem, a já se teď už nikdy nevzdám. Slyšíš mě? Nikdy!“

„A když tě požádám, abys počkala tři hodiny?“ zeptal se, stále nad ní skloněný. „Vzpomínám si, že Atha’an Miere dokážou měřit běh času na minuty.“ Ta vzpomínka nebyla jeho, ale teď mu patřila, vzpomínka na to, jak se přepravoval na plavidle Atha’an Miere z Allorallen do Barashty, a jednu ženu Mořského národa s jasnýma očima, která plakala, když ho odmítla následovat na břeh.

„Kdo jsi?“ zašeptala.

„Jmenuju se Mat Cauthon, jestli to znamená nějaký rozdíl.“

„Já jsem Nestelle din Sakura Jižní hvězda, Mate Cauthone.“ Slyšel, jak plivla, a věděl, co dělá. Taky si plivl do dlaně a jejich dlaně se potmě našly. Ona ji měla stejně mozolnatou jako on a stejně pevný stisk. „Počkám,“ slíbila. „A budu si tě pamatovat. Jsi velký a dobrý člověk.“

„Jsem jenom hazardní hráč,“ sdělil jí. Dovedla mu ruku k článkovanému obojku kolem krku, jenž otevřel s kovovým cvaknutím. Velmi zhluboka se nadechla.

Stačilo jen položit její prsty na správná místa a jednou jí ten trik ukázat, pochopila to hned, ale on ji přiměl ho třikrát zavřít a otevřít, než byl spokojený. Když už to dělal, mohl zajistit, aby to udělal zcela správně. „Tři hodiny, jak nejpřesněji to odhadneš,“ připomněl jí.

„Jak nejpřesněji to odhadnu,“ slibovala šeptem.

Mohla všechno pokazit, ale pokud nemohl trochu riskovat, tak kdo? Byl přece ten chlapík, co má štěstí. Možná se to poslední dobou moc neprojevovalo, ale našel Egeanin, právě když ji pořeboval. Mat Cauthon měl stále štěstí.

Vyklouzl z místnosti stejně rychle, jako vstoupil, a zavřel dveře. A málem si spolkl jazyk. Civěl na záda široké šedovlasé ženy v šatech s červenými štítky. Za ní stála Egeanin se zdviženou hlavou a Teslyn, stříbrným a’damem spojená s Rennou. Po Domonovi, Setě ani té Edesině, kterou ještě neviděl, nebylo nikde ani stopy. Egeanin vypadala zuřivě jako lvice nad kořistí, ale Teslyn třeštila oči a třásla se, strachy úplně zpitomělá, a Renna měla zkřivené rty, jako by se měla každou chvíli pozvracet.

Mat se ani neodvažoval dýchat, když opatrně popošel k šedovlasé stařeně a natáhl ruce. Kdyby ji přemohl, než vykřikne, mohli by ji schovat... Kam? Seta a Renna ji budou chtít zabít. Ať už na ně Egeanin měla cokoliv, tahle žena by je mohla označit.

Egeanin se mu nad ramenem sul’dam podívala do očí, než se druhé ženě opět podívala do obličeje. „Ne!“ řekla ostře. „Teď není čas měnit plány. Vznešená paní Suroth řekla, že mohu použít každou damane, kterou budu chtít, der’sul’dam..“

„Ovšem, má paní,“ opáčila šedovlasá bába trochu zmateně. „Jen jsem poukázala na to, že Tessi ještě není úplně vycvičená. Vlastně jsem se na ni přišla podívat. Už se moc hezky zlepšuje, má paní, ale..."

Mat, stále bez dechu, po špičkách couval. Protáhl se tmou k úzkým schodům a opíral se rukama o stěny. Nevzpomínal si, jestli některý schod nevrže, ale některé věci stojí za to riskovat a jindy člověk prostě na své štěstí netlačí. Takhle se dožije vysokého věku, což si Mat vždycky přál.

Pod schody se zastavil a dýchal, dokud se mu neuklidnilo srdce. Tedy alespoň trochu. Možná se mu neuklidní až do zítra. Nebyl si jistý, zda se ještě někdy dokáže nadechnout, aniž by si vzpomněl na tu stařenu. Světlo! Jestli si Egeanin myslí, že má věci pěkně v rukou, tak zatraceně dobře, ale stejně, Světlo! Musí mít kolem krků těch sul’dam oprátky! Její plán? Rozhodně měla pravdu, že není času nazbyt. Rozběhl se.

Běžel, dokud ho prudce nezabolelo v boku, a potom doklopýtal k tyrkysem vyloženému stolu. Aby neupadl, chytil se letního goblénu a kus hedvábí se utrhl od žluté mramorové římsy. Vysoká váza z bílého porcelánu na stolku se převrhla a rozbila se na modročervených dlaždicích. Pak už jen kulhal. Ale kulhal, jak nejrychleji to šlo. Kdyby se někdo objevil, aby zjistil, co je to za hluk, tak Mata Cauthona nad střepy stát neuvidí, ani v nejbližších dvou chodbách.

Dokulhal až do Tylininých komnat a už byl v polovině cesty do ložnice, než si uvědomil, že tu jsou zapálené lampy. V krbu v ložnici také znovu hořel oheň. Tylin, s rukama za zády, si rozepínala knoflíčky. Když vstoupil, podívala se na něj a zamračila se. Tmavozelené jezdecké šaty měla pomačkané. Z ohně vyletěla do komína sprška jisker.

„Ještě jsem tě tu nečekal,“ vybreptl a snažil se přemýšlet. Když uvažoval o tom, co by se mohlo zvrtnout, ani ve snu ho nenapadlo, že se Tylin vrátí dřív. Jako by mu v tom okamžiku zamrzl mozek.

„Suroth zjistila, že z Murandy zmizelo nějaké vojsko,“ odpověděla Tylin pomalu a narovnala se. Mluvila nepřítomně, tomu, co říkala, nevěnovala pozornost, na rozdíl od Mata Cauthona, jemuž ji věnovala cele. „Netuším, co to bylo za vojsko ani jak může vojsko zmizet, ale ona se rozhodla, že návrat je nutný. Všechny jsme nechaly tam a přiletěly jsme tak rychle, jak rychle nás to zvíře neslo, jenom my dvě a žena, která ho vedla. Potom jsme si vzaly koně a z přístavu jsme přijely samy. Ona dokonce šla rovnou do toho hostince naproti, kde má všechny důstojníky, místo aby přišla sem. Myslím, že dneska už ani nehodlá spát, a nenechá ani...“

Odmlčela se, připlula k němu a přejela rukou po jeho prostém zeleném kabátě. „Potíž v tom mít za mazlíčka lišáka,“ zamumlala, „je, že si dřív nebo později vzpomene, že je lišák.“ Upírala na něj tmavé oči a najednou ho popadla za vlasy a stáhla si ho k polibku, z něhož se mu zkroutily prsty v botách. „To je,“ vydechla, když ho konečně pustila, „abych ti ukázala, jak mi budeš chybět.“ Bez sebemenší změny výrazu mu vrazila facku, až se mu zajiskřilo před očima. „A tohle je za to, že ses chtěl vypařit, když jsem byla pryč.“ Přehodila si havraní vlasy přes rameno a otočila se k němu zády. „Rozepni mi knoflíčky, můj hezký lišáčku. Dorazily jsme tak pozdě, že jsem už nechtěla budit komorné, ale s těmi nehty se to prostě rozepnout nedá. Ještě poslední společná noc a zítra tě pošlu pryč.“

Mat si mnul tvář. Mohla mu zlomit zub! Konečně mu zase naskočily myšlenky. Jestliže je Suroth u Tulačky, tak není v Tarasinském paláci, kde by mohla vidět něco, co by neměla. Jeho štěstí stále fungovalo. Musel se bát jen té ženy před sebou. Jediný způsob byl skočit do toho rovnýma nohama.

„Odcházím dneska v noci,“ prohlásil a sundal ruce z Tylininých ramen. „A beru s sebou párek Aes Sedai z podkroví. Pojď se mnou. Pošlu Toma a Juilina, aby našli Beslana, a –“

„Jít s tebou?“ vydechla nevěřícně, poodešla a otočila se k němu. Na hrdé tváři měla opovržlivý výraz. „Holoubku, já se nechci stát tvým mazlíčkem a nehodlám se stát uprchlíkem. Ani nepřenechám Altaru tomu, koho si za mě Seanchané vyberou. Jsem královna Altary, Světlo mi pomáhej, a neopustím svou zemi teď. Opravdu se chceš pokusit osvobodit Aes Sedai? Přeji ti úspěch, musíš-li to udělat – a sestrám taky – ale je to zřejmě dobrý způsob, jak si nechat narazit hlavu na kůl, cukroušku. Je to příliš hezká hlava, aby ti ji usekli a natřeli dehtem.“

Snažil se ji znovu uchopit za ramena, ale ona couvla s tak pronikavým pohledem, že dal ruce dolů. Mluvil však velice naléhavě. „Tylin, zařídil jsem, aby všichni věděli, že odcházím a nemůžu se dočkat, abych zmizel, než se vrátíš, takže Seanchané budou vědět, že jsi s tím neměla nic společnýho, ale takhle –“

„Vrátila jsem se a překvapila tě,“ přerušila ho rázně, „a tys mě svázal a strčil pod postel. Až mě ráno objeví, budu na tebe hrozně naštvaná. Rozhořčená!“ Usmála se, ale oči se jí leskly, už teď neměla k rozhořčení daleko, ať už říkala co chtěla o liškách a o tom, jak ho pošle pryč. „Vypíšu na tebe odměnu a řeknu Tuon, že si tě může koupit, jestli tě chytí, pokud tě pak bude ještě chtít. Ve svém hněvu budu dokonalá vysoce urozená. Uvěří mi, kačírku. Už jsem řekla Suroth, že si chci oholit vlasy.“

Mat se chabě usmál. On jí rozhodně věřil. Vážně by ho prodala, kdyby ho chytili. „Ženy jsou jako bludiště šípků v noci,“ znělo staré rčení, a dokonce ani ony neznají cestu.

Tylin trvala na tom, že na své svázání dohlédne osobně. Zjevně na to byla pyšná. Musel ji svázat pruhy nařezanými z jejích sukní, jako by ho překvapila a on ji přepral. Uzly musely být pevné, takže neunikne, jakkoliv se bude snažit, a taky že se snažila, jakmile ji svázal, zmítala se tak prudce, jako by se opravdu snažila osvobodit. Možná se i snažila. Když se jí to nepovedlo, zaprskala. Kotníky a zápěstí jí musel stáhnout k sobě a od krku k noze od postele uvázat smyčku, aby se nemohla překulit přes místnost a na chodbu. A samozřejmě taky nemohla křičet. Když jí do pusy jemně zatlačil hedvábný šátek a převázal jiným, usmála se, oči jí však hořely. Bludiště šípků v noci.

„Budeš mi scházet,“ řekl potichu, když ji strkal pod postel. Ke svému úžasu si uvědomil, že opravdu bude. Světlo! Honem si vzal plášť, rukavice a oštěp a cestou ven sfoukl lampy. Ženy dokázaly muže do toho bludiště zaplést dřív, než si to uvědomil.

Chodby byly prázdné a tiché, zněly tu jen jeho kroky, ale veškerá úleva ho přešla, když dorazil do předpokoje u dvora před stájemi.

Jediný zapálený kandelábr vrhal mihotavé světlo na květované goblény, ale Juilin a jeho žena tady nebyli, ani Egeanin a ostatní. Když se tolik zdržel s Tylin, všichni už zde na něho měli čekat. Za sloupořadím lilo jako z konve, černá opona deště všechno zakrývala. Mohli už zajít do stájí? Tahle Egeanin zřejmě měnila plány, kdykoliv se jí zachtělo.

Tiše zabručel, přehodil si plášť přes ramena a už chtěl vyjít do deště. Pro dnešní noc už měl ženských plné zuby.

„Takže ty chceš odejít. To nemůžu dovolit, Tretko.“

S kletbou se otočil na patě a uviděl Tuon, tvářící se pod průhledným závojem velmi přísně. Úzký kroužek, který jí držel závoj na vyholené hlavě, byl samý ohnivý opál a perla, a dalším pokladem byl její opasek a dlouhý náhrdelník. Byla to opravdu skvělá chvíle všímat si šperků. Co tady ve Světle dělá? Krev a popel, jestli začne volat stráže, aby ho zastavily...

Zoufale po ní chmátl, ale ona se mu vykroutila a vyrazila mu ashandarei, až ho zabrnělo v zápěstí. Čekal, že uteče, ale ona do něj místo toho začala bušit klouby rukou a sekala do něj hranami ruky. Mat měl rychlé ruce, podle Toma nejrychlejší, jaké kdy viděl, ale teď měl co dělat, aby se jí ubránil, na to, že by ji chytil, úplně zapomněl. Kdyby se jí tolik nesnažil zabránit, aby mu zlomila nos – nebo možná něco jiného, na takovou mrňavou holku měla pěkně pádné ruce – nebýt toho, byla by mu celá ta věc k smíchu. Byl mnohem vyšší, i když sám nebyl nějak nadprůměrně vysoký, ale ona na něj vletěla se soustředěným vztekem, jako kdyby byla vyšší a silnější a čekala, že ho přepere. Z nějakého důvodu se po chvíli usmála, a kdyby nevěděl své, byl by řekl, že si ho ty vlahé oči prohlížejí s nadšením. Světlo ho spal, myslet v takové chvíli na to, jak je hezká, bylo stejně hrozné jako oceňovat její šperky!

Náhle couvla a oběma rukama si upravila kroužek, který jí držel závoj. Teď se rozhodně netvářila nadšeně, nýbrž soustředěně. Rozkročila se, aniž od něj odtrhla pohled, a začala si pomalu zvedat bílé plisované sukně nad kolena.

Nechápal, proč už nekřičí o pomoc, věděl však, že ho chce nakopnout. No, ne, pokud k tomu bude moci něco říci! Skočil po ní a potom se všechno událo naráz. Bolest v boku ho srazila na koleno. Tuon si vytáhla sukně skoro k bokům a vykopla štíhlou nohou v bílé punčoše. Kop mu šel nad hlavu, jak ji náhle cosi zvedlo do vzduchu.

Mat byl nejspíš stejně překvapený jako ona, když viděl, jak ji Noal popadl oběma rukama, ale zareagoval rychleji než ona. Když otevřela pusu, aby konečně zakřičela, Mat se vyškrábal na nohy a začal jí cpát mezi zuby závoj, jen shodil kroužek s drahokamy na zem. Ona pochopitelně nespolupracovala tak jako Tylin. Jen to, že ji pevně držel za bradu, ho zachránilo před kousnutím. Rozzlobeně vrčela a v očích měla vztek, jaký neviděl, ani když na něj útočila. Kroutila se Noalovi v rukou a kopala, ale ten svraštělý stařík ji držel a vyhýbal se jejím patám. Rozhodně neměl problémy ji zvládnout.

„Míváš takový potíže se ženami často?“ optal se mírně a předvedl v úsměvu chybějící zuby. Měl svůj plášť a svoje věci v ranci na zádech.

„Pořád,“ opáčil Mat kysele a zavrčel, když ho kolenem zasáhla do bolavé kyčle. Podařilo se mu rozvázat si jednou rukou šátek a převázal tak Tuon pusu, do níž měla nacpaný závoj, i za cenu, že ho kousla do palce. Světlo, co s ní bude dělat?

„Nevěděl jsem, zda máš tohle v plánu,“ řekl Noal a ani moc nesupěl přes to, jak se mu tam mrňavá holka kroutila v ruce, „ale jak vidíš, já dnes v noci odcházím taky. Říkal jsem si, že tohle by mohlo být brzy nepříjemný místo pro někoho, kdo ti poskytl postel.“

„Moudrý rozhodnutí,“ přitakal Mat. Světlo, mělo ho napadnout Noala varovat.

Mat se spustil na kolena a vyhýbal se přitom Tuoniným kopancům – tedy většině z nich – na dost dlouho, aby ji chytil za nohy. Vytáhl z rukávu nůž, nařízl jí lem šatů a odtrhl dlouhý pruh, jímž jí svázal kotníky. Bylo dobře, že si to před chvílí nacvičil s Tylin. Nebyl zvyklý svazovat ženy. Utrhl další pruh látky, sebral z podlahy kroužek s drahokamy a se zabručením se zvedl. Tentokrát to bolelo víc, protože ho nakopla oběma nohama, až mu bokem projel oheň. Když jí vrátil kroužek na hlavu, podívala se mu rovnou do očí. Přestala se zbytečně svíjet, ale nebála se. Světlo, na jejím místě by si znečistil spodky.

Konečně dorazil Juilin, v plášti a s plnou výbavou, s mečem a lamačem mečů u pasu a tenkou bambusovou holí v ruce. Do něho byla zavěšená štíhlá tmavovlasá žena v tenkém bílém rouše, jež da’covale nosili venku. Byla hezká, taková našpulená, ale tak o pět šest let starší, než Mat čekal. Měla velké, tmavé oči a pokorný výraz. Při pohledu na Tuon vykvíkla a pustila Juilina, jako kdyby byl rozpálená trouba, a s hlavou mezi koleny se hned složila na podlahu u dveří.

„Musel jsem Theru k útěku přemluvit znovu od začátku,“ povzdechl si chytač zlodějů a ustaraně se na ni podíval. Dál své zpoždění nevysvětloval a podíval se na to, co držel Noal. Postrčil si dozadu tu směšnou kuželovitou rudou čapku a poškrábal se na čele. „A co uděláme s ní?“ zeptal se prostě.

„Necháme ji ve stájích,“ odpověděl Mat. Udělají to, pokud Vanin přesvědčil štolby, aby ho s Harnanem pustili postarat se o koně poslů, kteří přijeli. Doteď to vypadalo jen jako něco navíc, co ani nebylo nutné. Doteď. „Na seníku. Do rána by ji neměli najít, než půjdou pro seno.“

„A já myslel, že ji chceš unýst,“ povzdechl si Noal, postavil Tuon na zem a přehmátl výš. Malá žena, s hlavou zdviženou, se dál nevzpírala. I s roubíkem v ústech nebylo pochyb, co cítí. Odmítla bojovat ne proto, že to bylo beznadějné, ale proto, že se rozhodla nebojovat.

Chodbou vedoucí k předpokoji se ozvaly kroky a byly stále hlasitější. Mohla to být konečně Egeanin. Nebo, podle toho, jak se noc vyvíjela, smrtonoši. Ogierové.

Mat všem honem ukázal, ať se stáhnou do rohu, a pak si dokulhal pro oštěp. Juilin vytáhl Theru na nohy a odvlekl ji do rohu, kde se přikrčila. On se postavil před ni a uchopil hůl oběma rukama. Jako zbraň vypadala uboze, ale chytač zlodějů ji uměl skvěle používat. Noal odtáhl Tuon do druhého rohu, pustil jí jednu ruku a sáhl si pod kabát, kde měl své dlouhé nože. Mat se rozkročil uprostřed místnosti, zády k lijavci venku, s ashandarei před sebou. Ať přijde kdokoliv, stejně by nemohl poskakovat po místnosti, jak mu v boku po kopanci od Tuon hořel oheň, ale kdyby došlo na nejhorší, aspoň pár lidí poznačí.

Když dovnitř vrazila Egeanin, úlevou se o oštěp opřel. Za ní přišly dvě sul’dam a Domon. Mat konečně uviděl Edesinu, i když si nevzpomínal, že by ji viděl, když se damane cvičily. Byla štíhlá, moc hezká i v těch šedých šatech, a vlasy jí spadaly k pasu. Přes a’dam, jenž vedl k Setinu zápěstí, se tvářila klidně. Aes Sedai na vodítku, možná, ale Aes Sedai, která si je jistá, že to vodítko bude brzy dole. Teslyn, na druhou stranu, byla jen třesoucím se uzlíčkem dychtivosti. Olizovala si rty a zírala na dveře od stáje. Renna a Seta dotáhly obě Aes Sedai za Egeanin a celou dobu se dívaly na stáj.

„Musela jsem uklidnit tu der’sul’dam,“ řekla Egeanin, jakmile vstoupila do místnosti. „Ty své svěřenkyně chrání.“ Všimla si Juilina a Thery a zamračila se. Neměl důvod jí o Theře něco vykládat, ne, když už stejně byla ochotná pomáhat damane, ale překvapení ve vlněných šatech se jí očividně nezamlouvalo. „Když viděla Setu a Rennu, tak to pochopitelně pár věcí změnilo,“ pokračovala, „ale –“ Zrak jí padl na Tuon a ona se odmlčela, jako by jí slova odřízli nožem. Egeanin byla od přírody bledá, jenže teď zbledla ještě víc. Tuon se na ni mračila se zuřivostí kata. „Ach, Světlo!“ zachraptěla Egeanin a padla na kolena. „Ty blázne! Položit ruku na Dceru Devíti měsíců znamená smrt pomalou torturou!“ Obě sul’dam zalapaly po dechu a bez váhání si klekly, a nejenže stáhly obě Aes Sedai dolů, ale pevně popadly i obojky a’damů a strhly je obličejem na podlahu.

Mat zachrčel, jako by ho Tuon právě nakopla do břicha. Měl pocit, jako by to udělala. Dcera Devíti měsíců. Aelfinnové mu řekli pravdu, jakkoli se mu to nelíbilo. Zemře a bude žít znovu, pokud se to už nestalo. Vzdá se poloviny světa na světě, aby zachránil svět, a nechtěl ani pomyslet na to, co tohle znamená. Ožení se... „Je to moje žena,“ řekl potichu. Někdo se začal dusit. Měl dojem, že to je Domon.

„Cože?“ vykvíkla Egeanin a otočila se k němu tak rychle, až ji cop plácl přes tvář. Nikdy by si nepomyslel, že dokáže kvičet. „To nemůžeš říkat! To nesmíš říkat!“

„Proč ne?“ opáčil. Aelfinnové vždycky dávají pravdivé odpovědi. Vždycky. „Je to moje žena. Ta vaše zatracená Dcera Devíti měsíců je moje manželka!“

Zírali na něho, všichni kromě Juilina, jenž si strhl čapku a zíral do ní. Domon zavrtěl hlavou a Noal se tiše zasmál. Egeanin spadla brada. Obě sul’dam civěly, jako by byl úplný blázen, šílený a nebezpečný. Tuon zírala, ale s naprosto nečitelným výrazem, vše, co si myslela, se skrývalo za těma jejíma tmavýma očima. Ach, Světlo, co uděla? Například by se mohli pohnout, než...

Do místnosti vrazila Selucia a Mat zaúpěl. Copak sem přijde celý palác? Domon se ji pokusil chytit, ale ona ho oběhla. Baculatá zlatovlasá só’džin nebyla tak majestátní jako obvykle, lomila rukama a tvářila se uštvaně. „Odpusť, že mluvím,“ vyhrkla ustrašeně, „ale to, co děláte, je víc než šílené.“ Se zaúpěním si dřepla mezi klečící sul’dam a ruce jim položila na ramena, jako by u nich hledala ochranu. Modrýma očima přeskakovala po místnosti. „Ať už jsou znamení jakákoliv, tohle se stále dá napravit, jen když budete souhlasit, že se stáhnete.“

„Jen klid, Selucie,“ snažil se ji uklidňovat Mat. Nepodívala se na něj, on však stejně dělal uklidňující gesta. V žádné ze svých vzpomínek nenašel způsob, jak jednat s hysterickou ženou. Kromě toho, že by se schoval. „Nikdo nikomu neublíží. Nikomu! Máš mý slovo. Tak se uklidni.“

Z nějakého důvodu se zatvářila ohromeně, potom si však klekla a složila ruce do klína. Náhle ji strach přešel, opět byla vznešená jako královna. „Poslechnu tě, pokud neublížíš mé paní. Jestli to uděláš, zabiju tě.“

Od Egeanin by ho to zarazilo. Od téhle malé, baculaté ženské se smetanovou pletí to hodil za hlavu. Světlo ví, že ženské jsou nebezpečné, ale usoudil, že komornou ještě zvládne. Aspoň už nebyla hysterická. Zvláštní, jak se to tak u žen objevovalo a zase je to přecházelo.

„Asi chceš říct, že je na tom seníku necháme obě, viď?“ ozval se Noal.

„Ne,“ odmítl Mat a podíval se na Tuon. Ona jeho pohled opětovala, ale nepoznal, nač myslí. Malá žena, hubená jako kluk, když on měl rád ženy s trochou masa na těle. Dědička seanchanského trůnu, když jemu ze šlechtičen naskakovala husí kůže. Žena, která ho chtěla koupit a teď mu nejspíš chtěla vrazit nůž mezi žebra. A ona měla být jeho ženou. Aelfinnové vždycky dávali pravdivé odpovědi. „Berem je s sebou,“ prohlásil.

Konečně se Tuon nějak zatvářila. Usmála se, jako by náhle odhalila nějaké tajemství. Usmála se a on se zachvěl. Ach Světlo, jak se zachvěl.

32

Kus moudrosti

U Zlatého kola byl velký hostinec hned za Avhařiným trhem, s dlouhým šenkem plným malých stolků. Dokonce i v poledne tu byl obsazený jen jeden stolek z pěti, obvykle tu nějaký kupec z ciziny seděl naproti ženě ve střízlivých barvách s vlasy do drdolu nebo svázanými na šíji. Ženy byly také obchodnice nebo bankéřky. Ve Far Maddingu muži do banky nesměli. Všichni cizinci v šenku byli muži, protože pokud by přišla nějaká obchodnice, vzaly by ji do ženské místnosti. Z kuchyně se nesla vůně ryb a skopového a občas někdo u stolu zavolal na šenkýře, čekající v řadě vzadu. Jinak všichni mluvili potichu. Hluk deště zvenčí byl hlasitější.

„Jsi si jistý?“ zeptal se Rand a vzal si od šenkýře s hranatou bradou, jehož si vzal stranou, své pomačkané obrázky.

„Myslím, že je to on,“ vykládal chlapík nejistě a otíral si ruce do dlouhé zástěry se žlutě vyšitým kolem od vozu. „Vypadá to jako on. Měl by se brzy vrátit.“ Zalétl pohledem za Randa a povzdechl si. „Měl by sis koupit pití nebo jít. Panímáma Gallgerová nemá ráda, když mluvíme, místo abychom pracovali. A už vůbec by nechtěla, abych mluvil o jejích hostech.“

Rand se ohlédl přes rameno. Ve žlutě natřeném oblouku vedoucím do ženské místnosti stála hubená žena s velkým slonovinovým hřebenem vraženým do tmavého drdolu. Z toho, jak přehlížela šenk – zpola jako královna přehlížející svou říši, zpola jako selka přehlížející svá pole, a v obou případech nespokojená s ubohým obchodem, jenž tu probíhá – bylo jasné, že je to hostinská.

„Svařené víno,“ objednal si Rand a podal muži pár mincí, měďáky za víno a střibrňák za informaci, jakkoliv byla neověřená. Od chvíle, kdy zabil Rochaida a Kisman utekl, uběhl už víc než týden, a za celou tu dobu to bylo poprvé, kdy jako odpověď na malůvky dostal víc než pokrčení ramen či zavrtění hlavou.

Vedle byl tucet prázdných stolů, ale on chtěl být v rohu, odkud viděl, kdo přichází, aniž by byl sám viděn. Jak se proplétal mezi stoly, zachytil útržky konverzace.

Vysoká bledá žena v tmavozeleném hedvábí vrtěla hlavou před podsaditým mužem v těsně padnoucím černém tairenském kabátě. Díky ocelově šedému drdolu vypadala z boku trochu jako Cadsuane. Muž vypadal jako vytesaný z kamene, ale na tmavém hranatém obličeji měl ustaraný výraz. „S Andorem si nemusíš dělat starosti, pantáto Admiro,“ uklidňovala ho. „Věř mi, Andořané budou křičet a hrozit meči, ale nikdy nedojde na skutečný boj. Cairhien tě na daních skásne pětkrát víc než Far Madding. Mysli na dodatečné výdaje.“ Tairen se zaškaredil, jako by na ně myslel. Nebo si říkal, jestli jeho zájmy jsou opravdu stejné jako její.

„Slyšela jsem, že tělo bylo celé černé a nafouklé,“ vykládal hubený bělovousý Illiánec v tmavomodrém kabátě u dalšího stolu. „Slyšel jsem, že ho radní nechaly spálit.“ Významně zvedl obočí a poklepal si na nos. Připomínal lasičku.

„Kdyby ve městě byl mor, pantáto Azereosi, radní by to již ohlásily,“ namítla štíhlá žena naproti němu klidně. Stočené vlasy jí držely dva zdobené slonovinové hřebeny, byla hezká takovým liščím způsobem a vyrovnaná jako Aes Sedai, i když v koutcích hnědých očí měla jemné vrásky. „Vážně ti radím, neobchoduj v Lugardu. Murandy je velmi nestabilní. Šlechtici nikdy nedovolí, aby si Roedran vybudoval vojsko. A jsou do toho zapletené Aes Sedai, jak jsi určitě slyšel. Jen Světlo ví, co udělají ony.“ Illiánec nejistě pokrčil rameny. Dneska si nebyl nikdo moc jistý tím, co udělají Aes Sedai, pokud vůbec někdy.

Kandořan se šedými pruhy v rozdělené bradce a velkou perlou v levém uchu se nakláněl k podsadité ženě v tmavošedém hedvábí s černými vlasy staženými do těsného drdolu na temeni. „Slyšel jsem, že Drak Znovuzrozený byl korunovaný za krále Illianu, panímámo Shimelová.“ Zamračil se. „Vzhledem k vyhlášení Bílé věže uvažuju, že na jaře pošlu vozy podél Erinin do Tearu. Poříční silnice je možná nebezpečnější, ale v Illianu se kožešiny neprodávají zas tak skvěle, abych to chtěl riskovat.“

Podsaditá žena se usmála, na tak kulatou osobu dost chabě. „Já slyšela, že v Illianu ho od chvíle, kdy převzal korunu, skoro neviděli, pantáto Posavino. Na každý pád to s ním Věž vyřídí, jestli to už neudělala, a dneska ráno jsem dostala zprávu, že Tearský Kámen je v obležení. Za takové situace bys tam asi nechtěl obchodovat s kožešinami, že ne? Ne, Tear není bezpečný.“ Vrásky na čele pantáty Posaviny se prohloubily.

Rand došel ke stolku v rohu, přehodil plášť přes opěradlo židle a posadil se zády ke zdi. Šenkýř s hranatou bradou přinesl cínový pohár s horkým vínem, chvatně poděkoval za stříbro a odběhl, aby vyřídil objednávku od jiného stolu. Oheň ve dvou velkých krbech dodával do místnosti teplo, ale pokud si někdo všiml, že si Rand nechal rukavice, nepodíval se po něm dvakrát. Rand předstíral, že hledí do poháru na stole, a sledoval dveře vedoucí na ulici.

Většina toho, co vyslechl, ho příliš nezajímala. Podobných věcí už slyšel plno a občas věděl víc než lidé, jež poslouchal. Elain například souhlasila s tou bledou ženou a tvrdila, že zná Andor lépe než kterákoliv obchodnice z Far Maddingu. Ale obléhání Kamene byla novinka. Přesto si s tím zatím nemusel dělat těžkou hlavu. Kámen nikdy nepadl, jen když ho napadl on, a věděl, že Alanna je někde v Tearu. Cítil její skok z místa nad Far Maddingem někam mnohem dál na sever a potom, o den později, někam daleko na jihovýchod. Byla dost daleko, aby nepoznal, je-li v Haddon Mirku či ve městě Tear samotném, přesto věřil tomu, že je buď tam, nebo tam, s dalšími čtyřmi sestrami, jimž důvěřoval. Jestli Merana a Rafela dostaly od Mořského národa to, co chtěl, tak to od Tairenů získají také. Rafela byla Tairenka a to by mělo pomoci. Ne, svět se bez něj ještě chvíli obejde. Musí.

Z ulice přišel dlouhán v dlouhém mokrém plášti s kapuci staženou do čela a Rand ho pohledem provázel ke schodům vzadu. Muž vyrazil nahoru a cestou si shodil kapuci, takže se objevil věchýtek bílých vlasů a bledý, zarudlý obličej. Nemohl to být ten, koho měl sloužící na mysli. Jeho by si s Peralem Torvalem nikdo nespletl.

Rand se opět zadíval do vína a hlavou mu táhly neveselé myšlenky. Min a Nyneiva odmítly strávit v ulicích byť jedinou hodinu, jak to Min vyjádřila, a tušil, že Alivia se s ukazováním obrázků taky zrovna nepřetrhne. Pokud dělala vůbec něco. Všechny tři odjely na den z města do kopců, usoudil z pouta s Min. Byla kvůli něčemu velice vzrušená. Ty tři věřily, že když se Kismanovi nepovedlo zabít Randa, uprchl, a ostatní odpadlíci buď odešli s ním, nebo sem vůbec nedorazili. Všechny se ho už celé dny snažily přemluvit k odchodu. Aspoň že to Lan nevzdával.

Proč by nemohly ty ženy mít pravdu? pošeptal mu vztekle Luis Therin. Tohle město je horší než vězení. Není tu žádný pravý zdroj Proč by tu zůstávali? Proč by tady zůstal jakýkoliv duševně zdravý muž? Měli bychom odjet za tu bariéru, alespoň na den, na pár hodin. Světlo, alespoň na pár hodin! Hlas se neovladatelně, divoce smál. Ach, Světlo, proč mám v hlavě šílence? Proč? Proč?

Rand Luise Therina rozzlobeně potlačil do tlumeného bzučení, jako když kolem letí kousalka. Napadlo ho, že ženy na projížďce doprovodí, jen aby znovu ucítil pravý zdroj, i když jen Min z toho byla nadšená. Nyneiva a Alivia by nepřiznaly, proč se chtějí projet, když ranní obloha vypadala na déšť, který nyní padal venku. A nebylo to poprvé, co odjely. Asi chtěly cítit pravý zdroj, usoudil Rand. Znovu pít z jediné síly, byť jen nakrátko. No, on snese, že nemůže usměrňovat. Snese! Musí, aby mohl zabít muže, kteří se pokusili zabít jeho.

Tohle není rozumný důvod! křičel Luis Therin a překonal Randovy snahy ho umlčet. Ty se bojíš! Když tě nevolnost přemůže ve chvíli, kdy se pokusíš získat přístup k ter’angrialu, mohlo by tě to zabít nebo něco horšího! Mohlo by nás to zabít všechny! sténal.

Randovi vystříklo víno na ruku a zmáčelo mu rukáv. Pustil pohár. Už od začátku nebyl dokonale kulatý a Rand usoudil, že ho neohnul natolik, aby si toho někdo všiml. On se nebojí! Odmítal se nechat ovládat strachem. Světlo, nakonec bude muset zemřít. Už to přijal.

Snažili se mě zabít a já je za to chci mít mrtvé, pomyslel si. Jestliže to chvíli potrvá, tak ať, třeba ta nevolnost do té doby přejde. Světlo tě spal, musím se dožít Poslední bitvy. Luis Therin se v jeho hlavě smál bláznivěji než předtím.

Přišel další dlouhán, tentokrát dveřmi od stájí hned za schody nahoru. Vytřepal si z pláště kapky deště, shodil si kapuci a zamířil ke dveřím do ženského pokoje. Měl pohrdlivě ohrnuté rty, ostrý nos a pohledem opovržlivě přelétl lidi u stolů. Vypadal trochu jako Torval, ale tak o dvacet let starší a o třicet liber těžší. Nahlédl pod žlutý oblouk a zavolal vysokým, afektovaným hlasem s illiánským přízvukem. „Panímámo Gallgerová, zítra odjíždím. Brzy, takže za zítřek nebudu nic platit, jasné?“ Torval byl z Tarabonu.

Rand si vzal plášť, víno nechal stát na stole a neohlížel se.

Polední obloha byla zatažená, déšť sice trochu polevil, ale jen trochu, a navíc vál nárazový vítr od jezera, což stačilo, že byly ulice téměř prázdné. Rand si jednou rukou držel plášť u těla, aby byl aspoň trochu v suchu, a druhou rukou si držel kapuci, aby mu ji nesebral vítr. Kapky deště hnané větrem ho na tváři studily jako led. Minula ho nosítka, nosičům visely promočené vlasy na záda a boty jim čvachtaly v kalužích. Po ulicích se ploužilo pár lidí, zabalených až po bradu v pláštích. Do večera ještě zbývalo několik hodin, on ale prošel kolem hostince U Srdce na pláni, aniž by zašel dovnitř, a minul i hostinec U Tří maredských paní. Říkal si, že je to deštěm. Za takového počasí nemohl chodit od hospody k hospodě. Ale věděl, že sám sobě lže.

Ulicí naproti němu šla jakási malá žena, zachumlaná v tmavém plášti, a náhle zamířila přímo k němu. Když se zastavila před ním a zvedla hlavu, viděl, že je to Verin.

„Takže nakonec jsi tady,“ řekla. Pršelo jí na tvář, ale nevšímala si toho. „Tvoje hostinská si myslela, že chceš jít na Avharin, ale nebyla si jistá. Obávám se, že panímáma Keeneová nevěnuje příchodům a odchodům mužů velkou pozornost. A tak jsem tady a mám promočené boty i punčochy. Zamlada jsem se docela ráda procházela v dešti, ale zřejmě to někde cestou ztratilo svůj půvab.“

„Poslala tě Cadsuane?“ zeptal se a snažil se nemluvit nadějně. Držel si pokoj u Hlavy radní i po Alannině odchodu, aby ho Cadsuane našla. Stěží ji mohl přimět, aby se o něj začala zajímat, kdyby ho musela hledat po hospodách. Zvlášť když nedávala najevo, že by ho hledala.

„Ach ne, to by nikdy neudělala.“ Verin už samotná ta myšlenka zřejmě překvapila. „Jenom mě napadlo, že bys to chtěl slyšet. Cadsuane odjela s děvčaty.“ Zamyšleně se zamračila a naklonila hlavu na stranu. „I když bych asi Alivii neměla říkat děvče. Zajímavá žena. Na novicku příliš stará, škoda. Ano, veliká škoda. Vstřebává vše, co ji kdo naučí. Myslí si, že zná téměř všechny způsoby, jak někoho zničit s pomocí jediné síly, ale skoro nic jiného nezná.“

Zatáhl ji stranou, kde jim přesah střechy jednoposchoďového kamenného domu poskytoval jakýs takýs úkryt před deštěm, když už ne před větrem. Cadsuane že je s Min a ostatními? Možná to nic neznamená. Už viděl, jak Nyneiva Aes Sedai přímo fascinuje, a podle Min byla Alivia ještě silnější. „Co bych měl vědět, Verin?“ zeptal se tiše.

Malá kulatá Aes Sedai zamrkala, jako kdyby zapomněla, že mu chtěla něco říci, a pak se náhle usmála. „Aha, ano. Seanchané. Jsou v Illianu. Ne ve městě, ještě ne. Není třeba blednout. Ale překročili hranice. Podél pobřeží i ve vnitrozemí si budují opevněné tábory. O vojenských otázkách toho moc nevím. Když čtu historii, bitvy vždycky přeskakuju. Ale zdá se mi, že ať už jsou ve městě nebo ne, určitě míří tam. Tvoje bitvy je zřejmě ani moc nezpomalily. Proto nečtu o bitvách. Zdá se, že málokdy něco změní z dlouhodobého hlediska, jen z krátkodobého. Jsi v pořádku?“

Musel se přinutit otevřít oči. Verin na něj zírala jako boubelatý špaček. Všechen ten boj, všichni ti mrtví, které zabil, a ono to nic nezměnilo. Nic!

Ona se mýlí, mumlal Luis Therin. Bitvy můžou změnit historii. Neznělo to moc nadšeně. Potíž je, že občas nepoznáš, jak se ta historie změní, dokud není příliš pozdě.

„Verin, když půjdu za Cadsuane, bude se mnou mluvit? O něčem jiném než o tom, jak se jí nelíbí moje chování? Na ničem jiném jí zřejmě nezáleží.“

„Ach, Rande. Obávám se, že Cadsuane je v jistých věcech zastánkyní tradic. Nikdy jsem neslyšela, že by muže skutečně označila za povýšence, ale...“ Zamyšleně si položila prsty na rty, pak kývla. „Myslím, že si poslechne, co jí budeš chtít říct, pokud se ti podaří smazat ten špatný dojem, jaký jsi na ni udělal. Nebo ho aspoň trochu rozmazat. Tituly a koruny udělají dojem jen na málokterou sestru, Rande, a na Cadsuane nejmíň ze všech. Mnohem víc jí záleží na tom, jestli ti lidé jsou hlupáci nebo ne. Když jí předvedeš, že nejsi hlupák, bude poslouchat.“

„Tak jí řekni...“ Zhluboka se nadechl. Světlo, nejradši by Kismana, Dashivu a všechny ostatní uškrtil holýma rukama! „Řekni jí, že zítra odjíždím z Far Maddingu a doufám, že pojede se mnou jako moje rádkyně.“ Luis Therin si při první části vydechl úlevou, ale kdyby byl víc než hlas, byl by Rand řekl, že pak ztuhl. „Řekni jí, že přijímám její podmínky. Omlouvám se za své chování v Cairhienu a v budoucnu se budu snažit chovat slušně.“ Ani ho to moc nežralo. No, trochu, ale pokud se Min nemýlila, tak Cadsuane potřeboval, a Min se ve svých vidinách nemýlila nikdy.

„Takže jsi tu našel, co jsi tu hledal?“ Zamračil se na ni a ona se na něj usmála a poplácala ho po ruce. „Kdybys byl do Far Maddingu přišel a myslel si, že můžeš město získat, když prostě jenom ohlásíš, kdo jsi, byl bys odešel, jakmile ti došlo, že tady nemůžeš usměrňovat. Takže tu něco hledáš, nebo někoho.“

„Možná jsem našel, co jsem potřeboval,“ ucedil. Jenom ne to, co chtěl.

„Tak večer přijď do Barsallského paláce na Výšinách, Rande. Každý ti řekne, kde ho najít. Jsem si docela jistá, že tě vyslechne.“ Přesunula si plášť a zřejmě si poprvé všimla, jak ho má mokrý. „No tohle. Musím se jít usušit. A tobě radím udělat totéž.“ Pootočila se k odchodu, ale ještě se na něho ohlédla. Ani nemrkla. A náhle vůbec nemluvila nepřítomně. „Mohl bys dopadnout mnohem hůř než mít za rádkyni Cadsuane, Rande, jenže pochybuju, že bys mohl dopadnout líp. Jestliže to přijme a ty opravdu nejsi hlupák, budeš jejím radám naslouchat.“ Odplula do deště jako velmi obtloustlá labuť.

Občas mě ta žena děsí, zamumlal Luis Therin a Rand kývl. Cadsuane ho neděsila, před ní se měl na pozoru. Měl se na pozoru před každou Aes Sedai, jež mu nesložila přísahu, kromě Nyneivy. A ani tou si nebyl vždy tak docela jistý.

Než došel ty dvě míle k Hlavě radní, přestalo pršet, zato zesílil vítr a znamení nade dveřmi, kde byla přísně se tvářící žena s korunkou první radní, skřípalo v závěsech. Šenk byl menší než u Zlatého kola, ale deštění bylo vyřezávané a leštěné a stoly pod červenými stropními krámy nebyly tak natlačené na sebe. Dveře do ženského pokoje byly také červené a vyřezávané jako složitá krajka, stejně jako římsy nad krby ze světlého mramoru. U Hlavy radní si šenkýři spínali vlasy leštěnými stříbrnými sponami. Byli tady jen dva, stáli u dveří do kuchyně, a hosté tu byli jenom tři, cizí kupci, kteří seděli každý sám a zabraný do svého vína. Možná to byli soupeři, protože se po sobě občas zamračili. Jeden, už dost šedivý, měl tmavošedý hedvábný kabát, a další, hubený, s tvrdou tváří, nosil v uchu červený kámen velký jako holubí vejce. Zdejší hostinec ubytovával movitější cizí kupce a těch ve Far Maddingu v současnosti nebylo moc.

Když vstoupil, hodiny na krbu v ženském pokoji – podle Min byly stříbrné – odzvonily celou malými zvonečky, a chvíli po něm se objevil Lan. Strážce se mu podíval do očí a zavrtěl hlavou. No, Rand ani nečekal, že je ještě najde. Dokonce i pro ta’veren to mohlo být nesplnitelné.

Jakmile se usadili s horkým vínem na červené lavici u krbu, pověděl Rand Lanovi, jak se rozhodl a proč. To podstatné. „Kdybych je teď dostal do rukou, tak bych je zabil a pokusil se uniknout, ale zabít je nic nezmění. Nezmění to dost,“ opravil se a zamračil se do plamenů. „Můžu čekat, že je najdu další den, a strávit tím celé týdny. Měsíce. Akorát že svět nepočká na mě. Myslel jsem si, že už je dávno vyřídím, ale události se ženou rychleji, než jsem čekal. A to jsou jenom ty, o kterých něco vím. Světlo, co se asi děje, co nevím, protože jsem neslyšel, jak o tom nějaký kupec plácá nad vínem?“

„Nemůžeš vědět všechno,“ upozornil ho Lan klidně, „a část toho, co víš, je stejně vždycky špatná. Možná ta nejdůležitější část. A kus moudrosti je v tom, že tohle víš. A kus kuráže je v tom, že stejně jdeš dál.“

Rand si natáhl nohy k ohni. „Řekla ti Nyneiva, že s ostatními doprovázejí Cadsuane? Vyjely si z města.“ Nebo se už vracely. Cítil, jak se Min blíží. Bude tu za chvíli. Stále byla kvůli něčemu vzrušená, a ten pocit sílil a slábl, jako by se snažila ovládat.

Lan se usmál, což bylo vzácné, nebyla-li poblíž Nyneiva. Avšak úsměv mu nedostoupil k očím. „Zakázala mi ti to říct, ale když už to víš... Přesvědčily s Min Alivii, že jestli dokážou upoutat Cadsuaninu pozornost, mohly by ji přivést blíž k tobě. Zjistily si, kde bydlí, a požádaly ji, aby je učila.“ Úsměv pohasl, strážce měl tvář jako vytesanou ze žuly. „Moje žena se kvůli tobě obětovala, ovčáku,“ dodal tiše. „Doufám, že na to nezapomeneš. Moc toho neřekne, ale myslím, že Cadsuane s ní zachází, jako kdyby byla jednou z přijatých, nebo možná mladších novicek. A víš, jak to Nyneiva těžko snáší.“

„Cadsuane zachází s každým jako s mladší novickou,“ zamumlal Rand. Povýšený? Světlo, jak vůbec má s tou ženou jednat? Ale musel na to přijít. Seděli mlčky a hleděli do ohně, až jim z bot začala stoupat pára.

Pouto Randa varovalo, takže se otočil, právě když od stájí přišla Nyneiva a za ní Min a Alivia. Vytřásaly si vodu z plášťů a upravovaly rozdělené suknice a mračily se na vlhké skvrny, jako by čekaly, že se pojedou projet v dešti a zůstanou suché. Nyneiva měla jako obvykle svůj ter’angrial, opasek, náhrdelník, náramky a prsteny a ten divný angrial ve tvaru náramku a prstenů.

Min se dál upravovala, když se podívala na Randa a usmála se. Nijak ji pochopitelně nepřekvapilo, že je tady. Z pouta se linulo teplo jako laskavé prsty, i když se stále snažila potlačit překvapení. Druhé dvě ženy si jich všimly až po chvíli, ale pak hodily pláště sluhovi, aby jim je odnesl do pokojů, a připojily se k nim u krbu, kde natáhly ruce k teplu.

„Líbila se vám projížďka v dešti s Cadsuane?“ zeptal se Rand a napil se sladkého vína. Min se na něj podívala a z pouta vyjel pocit viny, ale tvářila se jen rozhořčeně. Skoro se udusil svým vínem. Jak může být to, že se ona schází s Cadsuane za jeho zády, jeho chyba? „Přestaň se už mračit na Lana, Nyneivo,“ řekl, když zase mohl mluvit. „Pověděla mi to Verin.“ Nyneiva přenesla zamračený pohled na něj a on jen potřásl hlavou. Slyšel, jak ženy říkají, že to, ať už bylo „to“ cokoliv, byla vždycky mužova chyba, ale občas tomu zřejmě skutečně věřily! „Omlouvám se za všechno, čím jste kvůli mně musely projít,“ pokračoval, „ale už to nebude nutné. Požádal jsem ji, aby mi dělala rádkyni. Vlastně jsem požádal Verin, aby jí řekla, že ji chci požádat. Dneska večer. S trochou štěstí zítra odjede s námi.“ Čekal překvapení a úlevu, ale opět ho převezly.

„Pozoruhodná žena, tahleta Cadsuane,“ poznamenala tiše Alivia a uhladila si prošedivělé zlaté vlasy. Z jejího chraplavého hlasu bylo znát, že na ni Aes Sedai udělala dojem. „Přísná úkolářka, umí učit.“

„Občas uvidíš les, tupče, když tě do něj dovedou za nos,“ prohlásila Min a zkřížila ruce na prsou. Z pouta se nesla pochvala, ale usoudil, že to není kvůli tomu, že se rozhodl dál odpadlíky nehledat. „Nezapomeň, že chce omluvu za Cairhien. Ber ji jako tetu, která nesnese žádný hlouposti, a budeš s ní vycházet skvěle.“

„Cadsuane není tak hrozná, jak vypadá.“ Nyneiva se mračila na druhé dvě ženy a ruku zvedla k copu, i když ony se na ni jen podívaly. „No, není! Vysvětlíme si... rozdílný názory... časem. Bude to chtít čas. Trochu času.“

Rand si vyměnil pohled s Lanem, jenž jen lehce pokrčil rameny a napil se. Rand si pomalu vydechl. Nyneiva měla s Cadsuane rozdílné názory, které si časem vysvětlí, Min v ní viděla přísnou tetu a Alivia přísnou učitelku. Pokud znal Nyneivu, tak kvůli ní budou lítat jiskry. Ale zůstanou na krku jemu. Taky se napil.

Muži u stolu nebyli dost blízko, aby je slyšeli, pokud by nekřičeli, ale Nyneiva ztišila hlas a naklonila se k Randovi. „Cadsuane mi ukázala, co dělají dva mý ter’angrialy,“ pošeptala mu rozjařeně. „Vsadím se, že ty ozdoby, co nosí, jsou taky ter’angrialy. Ty moje poznala, jakmile na ně sáhla.“ S úsměvem si pohladila jeden ze tří prstenů na pravé ruce, ten se zeleným kamenem. „Věděla jsem, že tohle zachytí, když někdo usměrní saidar na tři míle daleko, když to nastavím, jenže ona mi řekla, že to zachytí i saidín. Zřejmě si myslí, že by mi to mělo i říct, kterým směrem to bylo, ale nepřišly jsme na to jak.“

Alivia se otočila a hlasitě zafrkala, ale také ztišila hlas: „A tys byla ráda, když to nedokázala. Viděla jsem to na tobě. Jak můžeš být ráda, že něco nevíš?“

„Jen když ona neví vše,“ zamumlala Nyneiva a zamračila se na ni, ale vzápětí se už zase usmívala. „Nejdůležitější, Rande, je tohle.“ Položila ruce na opasek s drahokamy. „Říká tomu ‚studna‘.“ Trhl sebou, jak se mu cosi otřelo o obličej, a ona se zahihňala. Nyneiva se opravdu hihňala! „Je to studna,“ smála se s prsty přes pusu, „nebo sud. Plný saidaru. Není moc velký, ale k naplnění stačí, když skrze něj uchopím saidar, jako by to byl angrial. Není to nádhera?“

„Nádhera,“ pronesl bez většího nadšení. Takže Cadsuane se tady prochází s vlasy plnými ter’angrialů, co, a nejspíš je mezi nimi i jedna z těch „studní", jinak by ji nepoznala. Světlo, myslel si, že nikdo nikdy nenašel dva ter’angrialy, které by dělaly totéž. Sejít se s ní dnes večer by bylo hodně špatné, kdyby nevěděl, že dokáže usměrňovat dokonce i tady.

Už chtěl požádat Min, aby šla s ním, když do místnosti vrazila panímáma Keeneová a bílý drdol měla utažený tak pevně, jako by se snažila stáhnout si kůži z obličeje. Na Randa a Lana vrhla podezíravý, nesouhlasný pohled a našpulila rty, jako by uvažovala, co zase dělají špatně. Viděl ji, jak stejné pohledy vrhá po kupcích v hostinci. Aspoň po mužích. Kdyby tu ubytování nebylo tak pohodlné a jídlo tak dobré, žádné hosty by nejspíš neměla.

„Tohle bylo dnes ráno doručeno pro tvého manžela, panímámo Farshawová,“ řekla a podala Min dopis zapečetěný červeným voskem. Pak zvedla špičatou bradu. „A ptala se po něm nějaká žena.“

„Verin,“ řekl Rand rychle, aby předešel otázkám a té ženštiny se co nejdřív zbavil. Kdo věděl, že mu má sem poslat dopis? Cadsuane? Jeden z asha’manů s ní? Možná některá jiná sestra? Zamračil se na složený čtverec papíru v Minině ruce a nemohl se dočkat, až hostinská vypadne.

Min zkřivila rty a nedívala se na něj tak významně, až věděl, že se usmívá kvůli němu. Pobavení kapalo i z pouta. „Děkuju, panímámo Keeneová. Verin je přítelkyně.“

Ta špičatá brada se zvedla ještě víc. „Jestli chceš něco vědět, panímámo Farshawová, když máš hezkýho manžela, musíš hlídat také jeho přítelkyně.“

Min se dívala, jak žena odchází červeným obloukem, a v očích jí jiskřilo veselí. Měla co dělat, aby se nerozesmála. Místo aby dopis dala Randovi, zlomila palcem pečeť a otevřela ho, jako by se v tomhle šíleném městě narodila.

Mírně se zamračila, ale záblesk z pouta bylo jediné varování, jehož se mu dostalo. Zmačkala dopis a otočila se ke krbu. Rand vyrazil z lavice a sebral jí ho dřív, než ho mohla hodit do plamenů.

„Nebuď hloupý,“ řekla a chytila ho za zápěstí. Dívala se na něj, tmavé oči smrtelně vážné. Totéž se neslo i z pouta. „Prosím, nebuď hloupý.“

„Slíbil jsem Verin, že se pokusím nebýt,“ pravil, ale Min se neusmála.

Rand uhladil papír. Dopis byl psán pavoučím písmem, které nepoznal, a nepoznal ani podpis.

Vím, kdo jsi, a přeji ti štěstí, jenže také chci, abys odešel z Far Maddingu. Drak Znovuzrozený za sebou zanechává jen smrt a zkázu. Už taky vím, proč jsi tady. Zabil jsi Rochaida a Kisman je taky mrtvý. Torval a Gedwyn se ubytovali nad ševcem jménem Zeram na Modrokapří ulici hned nad Illiánskou bránou. Zabij je a odejdi a nechej Far Madding na pokoji.

Hodiny v ženském pokoji odbily celou. Do setkání s Cadsuane ještě zbývalo mnoho hodin.

33

Modrokapří ulice

Min seděla se zkříženýma nohama na posteli, což v jezdeckých šatech nebylo tak pohodlné jako ve spodcích, a pohrávala si s nožem, který převalovala přes hřbety prstů. Tom jí řekl, že to není naprosto k ničemu, ale občas to upoutalo pozornost, takže lidé začali dávat pozor, aniž by musela udělat něco víc. Uprostřed pokoje Rand držel svůj meč v pochvě, prohlížel si přeříznuté mírové pouto a jí nevěnoval sebemenší pozornost. Dračí hlavy na hřbetech rukou se mu třpytily kovově rudě a zlatě.

„Musíš přiznat, že to je past,“ zavrčela na něj. „Lan to připouští. I poloslepý kozel v Seleisinu má víc rozumu, než aby vlezl do pasti! Jenom hlupák líbá sršně a kouše oheň!'“ ocitovala.

„Past vlastně není past, když víš, že tam je,“ opáčil nepřítomně a ohnul konec jednoho z přecvaknutých drátů, aby byl v jedné rovině s druhým koncem. „Když víš, že tam je, tak taky uvidíš cestu, takže to nakonec past vůbec není.“

Hodila nůž vší silou. Přeletěl mu před obličejem a zarazil se do dveří. Trochu nadskočila, když si vzpomněla, jak to udělala naposledy. No, teď na něm neleží a Cadsuane taky nepřijde. Světlo toho chlapa spal, ten zamrzlý uzlík pocitů v její hlavě se ani nezachvěl, když nůž letěl kolem, dokonce ani překvapením ne! „I když uvidíš jen Gedwyna a Torvala, budeš vědět, že se tam schovávají i ostatní. Světlo, mohlo by tam na tebe čekat padesát najatých mečů!“

„Ve Far Maddingu?“ Přestal se dívat na nůž ve dveřích, ale jen proto, že zavrtěl hlavou a znovu se jal zkoumat mírové pouto. „Pochybuju, že v celém městě budou i dva žoldnéři, Min. Věř mi, nehodlám se tu nechat zabít. Pokud neuvidím, jak se ta past spouští, aniž bych v ní uvízl, tak se k ní ani nepřiblížím.“ Nebál se o nic víc než kámen! A měl asi tolik rozumu! Nehodlal se nechat zabít, jako by to někdy někdo hodlal!

Min slezla z postele a otevřela noční stolek, odkud vytáhla řemen, který panímáma Keeneová dávala do každého pokoje, i když je pronajímala cizincům. Byl dlouhý jako její paže a široký jako dlaň, na jednom konci bylo dřevěné držadlo a na druhém byl rozdělený do tří pruhů. „Kdybych na tebe vzala tohle, třeba by ti to vyčistilo nos na dost dlouho, abys ucítil, co máš před sebou!“ zavřískla.

Tehdy vstoupili Nyneiva, Lan a Alivia. Nyneiva a Lan měli pláště a Lan meč u boku. Nyneiva si sundala všechny šperky kromě jednoho náramku s drahokamy a opasku s drahokamy, studny. Lan za nimi zavřel dveře, zatímco Nyneiva a Alivia zíraly na Min s řemenem zdviženým nad hlavou.

Min řemen honem hodila na podlahu a kopla ho pod postel. „Nechápu, proč to Lana necháváš dělat, Nyneivo,“ prohlásila, jak nejrázněji dovedla. V té chvíli to zrovna moc rázné nebylo. Proč lidé vždycky vejdou v té nejhorší chvíli?

„Sestra občas musí věřit v úsudek svýho strážce,“ opáčila Nyneiva chladně a sundala si rukavice. Její obličej jako by patřil porcelánové panence, podle toho, kolik pocitů se na něm zračilo. Ach, byla Aes Sedai až po konečky prstů u nohou.

On není tvůj strážce, je to tvůj manžel, chtěla ji Min upozornit, a aspoň na něj můžeš dohlídnout. Já nevím, jestli se se mnou můj strážce někdy ožení, a vyhrožoval mi, že mě sváže, jestli se já pokusím jít s ním! Ne že by se kvůli tomu hádala. Když se chtěl chovat jako zabedněný osel, tak existovaly lepší způsoby, jak ho zachránit, než pokoušet se do někoho vrazit nůž.

„Jestli to máme udělat, ovčáku,“ podotkl Lan ponuře, „tak bychom se do toho měli pustit, dokud je ještě světlo.“ Modré oči měl studenější než obvykle a tvrdé jako leštěné kameny. Nyneiva se na něj podívala tak ustaraně, až ji Min skoro politovala. Skoro.

Rand se opásal mečem, hodil na sebe plášť a obrátil se k ní. Obličej měl stejně tvrdý jako Lan a modrošedé oči skoro stejně studené, ale ten zmrzlý kámen v její hlavě žhnul žílami z ohnivého zlata. Nejradši by mu vrazila ruce do načerněných vlasů, jež mu spadaly k ramenům, a bez ohledu na přítomné ho políbila. Místo toho zkřížila ruce na prsou a zvedla bradu, aby bylo jasné, že nesouhlasí. Nehodlala dovolit, aby tu zemřel, a nehodlala dovolit, aby si začal myslet, že se vzdá jenom proto, že je tak umíněný.

Nepokusil se ji obejmout. Kývl, jako kdyby opravdu pochopil, a vzal si ze stolku rukavice. „Vrátím se, hned jak to půjde, Min. Pak půjdeme za Cadsuane.“ Ty zlaté žíly žhnuly dál, i když, s Lanem v závěsu, odešel.

Nyneiva se ve dveřích zastavila. „Dohlídnu na ně na oba, Min. Alivie, prosím, zůstaň s ní a dohlídni na to, aby neudělala nějakou pitomost.“ Byla to chladná, důstojná a ovládající se Aes Sedai. Dokud se nepodívala do chodby. „Světlo je spal!“ vykvíkla. „Oni odcházejí!“ A rozběhla se, aniž by za sebou dveře zavřela.

Alivia je zavřela. „Nezahrajeme si něco, aby nám líp ubíhal čas, Min?“ Posadila se na stoličku před krbem a z kapsáře vytáhla provázek. „Kolíbku?“

„Ne, díky, Alivie,“ odmítla Min a málem potřásala hlavou nad její dychtivostí. Rand se možná smířil s tím, co chtěla Alivia udělat, ale Min se rozhodla, že ji musí lépe poznat, a to, co odhalila, bylo překvapující. Na povrchu byla bývalá damane dospělá žena, vypadala na střední věk, vážná, odhodlaná, dokonce zastrašující. Nyneivu tedy rozhodně zastrašila. Nyneiva málokdy říkala prosím, Alivii ale ano. Jenže z ní damane udělali ve čtrnácti a láska k dětským hrám nebyla její jediná zvláštnůstka.

Min by tu byla ráda měla hodiny, i když jediný hostinec, který by si uměla představit s hodinami v každém pokoji, by byl pro krále a královny. Pod Aliviiným pozorným dohledem přecházela sem a tam, v hlavě počítala vteřiny a snažila se odhadnout, jak dlouho Randovi a ostatním potrvá dostat se z dohledu hostince. Když usoudila, že uběhlo dost času, vzala si plášť.

Alivia vyrazila ke dveřím a dala si ruce v bok. Na jejím výrazu nebylo nic dětinského. „Ty za nimi nepůjdeš,“ protáhla rázně. „To by teď jenom vyvolalo potíže, a to já nedovolím.“ S těma modrýma očima a zlatými vlasy jí připomínala tetu Ranu, i když ta měla úplně jinou barvu očí a vlasů, ale vždycky zřejmě věděla, kdy člověk hodlal udělat něco špatného, a vždycky dohlédla na to, aby to už nikdy udělat nechtěl.

„Pamatuješ na to, jak jsme si povídaly o mužích, Alivie?“ Druhá žena zrudla a Min honem dodala: „Myslím o tom, jak ne vždycky uvažují hlavou?“ Často slýchala, jak ženy ohrnují nos nad tím, že nějaká žena neví nic o mužích, ale nikdy se s takovou ženou nesetkala, dokud nepotkala Alivii. Ona opravdu nevěděla nic! „Rand se i beze mě dostane do spousty potíží. Já jdu najít Cadsuane, a pokud mě budeš chtít zastavit...“ Zvedla zaťatou pěst.

Alivia se na ni jen mračila, až konečně řekla: „Zajdu si pro plášť a půjdu s tebou.“

Na Modrokapří ulici nebyla žádná nosítka ani sloužící v livreji a žádný kočár by se do téhle úzké, kroutící se uličky nevešel. Po obou stranách stály kamenné krámy a domy s břidlicovými střechami, většinou dvouposchoďové, občas těsně vedle sebe, občas s úzkým průchodem mezi sebou. Dláždění bylo kluzké deštěm a studený vítr se Randovi snažil sebrat plášť, ale lidé opět vyšli ven. Tři pouliční gardisté, jeden s chytací holí na rameni, pohlédl na Randův meč a pak si šel po svém. Na druhé straně ulice se dům ševce Zerama zvedal do výše tří poschodí, nepočítaje podkroví pod špičatou střechou.

Hubený mužík skoro bez brady hodil Randovu minci do měšce a dřívkem zvedl masovou paštiku s hnědou kůrkou z grilu na dřevěné uhlí, který měl na svém trakaři. Tvář měl vrásčitou, tmavý kabát rozedraný a dlouhé, prošedivělé vlasy stažené řemínkem. Pohledem zalétl k Randovu meči a hned zase uhnul. „Proč se ptáš na ševce? Tohle je nejlepší skopový.“ Když se usmál, brada mu málem úplně zmizela, a najednou byl velice uhýbavý. „Ani sama první radní nejídá líp."

Když jsem byl malý, jedněm masovým koláčům se říkalo pirohy, poznamenal Luis Therin. Kupovali jsme je na venkově a...

Rand si horký pokrm přehazoval z ruky do ruky a ten hlas potlačil. „Rád bych věděl, jaký člověk mi šije boty. Například má rád cizince? Člověk neodvede nejlepší práci, když tě nemá v oblibě.“

„Ano, panímámo,“ řekl bezbradý chlapík a uklonil se podsadité šedovlasé ženě, která šilhala. Zabalil čtyři paštiky do hrubého papíru, a než si vzal peníze, balíček jí podal. „S potěšením, panímámo. Světlo na tebe sviť.“ Beze slova se odkolébala a balíček držela pod pláštěm. Prodavač se za ní kysele zašklebil, než se zase obrátil k Randovi. „Zeram nikdá nebyl podezíravej, a i kdyby byl, Milsa by mu to nedovolila. To je jeho žena. Co odešlo jejich poslední dítě, Milsa pronajímá podkroví. Teda pokud najde někoho, komu nevadí, že je na noc zamčenej,“ zasmál se. „Milsa nechala udělat schodiště až nahoru, takže je soukromý, ale nezaplatila, aby nechala udělat nový dveře, takže schodiště jde rovnou z krámu, a ona nikomu nevěří natolik, aby nechala večer odemčíno. Budeš tu paštiku jíst, nebo se na ni budeš jenom koukat?“

Rand si kousl, utřel si horkou šťávu z brady a zašel pod přesah střechy malého nožířství. Lidé si kupovali něco k zakousnutí od pouličních prodavačů, masové paštiky, smažené ryby nebo papírové kornouty s pečeným hráškem. Tři čtyři muži stejně vysocí jako on a dvě tři ženy vysoké jako většina ostatních mužů na ulici mohli být Aielové. Ten bezbradý chlapík možná nebyl tak uhýbavý, jak vypadal, nebo možná že Rand od snídaně nic nejedl, nejraději by byl zbytek paštiky shltal a koupil si další, ale místo toho jenom pomalu žvýkal. Zeramovi se zřejmě vedlo dobře. Do krámu neustále chodili lidé, i když to nebyly zrovna davy, a většina si nesla boty ke správce. I kdyby nahoru pustil návštěvníky, aniž by hosty upozornil, později by je dokázal popsat, a možná i někteří z jeho zákazníků.

Jestli si od manželky ševce podkroví pronajali odpadlíci, nechat se zamknout na noc jim nemohlo moc vadit. Na jižní straně ševcův dům oddělovala úzká ulička od jednoposchoďové budovy, což by byl hodně nebezpečný skok, ale na druhé straně stál hned vedle dvouposchoďový dům s krejčovskou dílnou v přízemí. Zeramův dům měl okna jen vepředu – vzadu byla další ulička, kam se házelo smetí, Rand to již zkontroloval – ale musel existovat způsob, jak se dostat na střechu, protože břidlici bylo třeba občas vyměnit. A ze střechy na střechu krejčovství to bude jen skok, a pak bude třeba přeběhnout jen tři střechy k další nižší budově, dílně svíčkaře, odkud se dalo snadno seskočit na ulici nebo do uličky za domy. V noci to nebude příliš nebezpečné, vlastně ani ve dne ne, pokud se budou stále držet mimo ulici, a až slezou na zem, dají si pozor na hlídky. Modrokapří ulice se stáčela a nejbližší strážní podstavec nebyl v dohledu.

Do ševcovské dílny vešli dva muži a Rand se otočil a předstíral, že nahlíží výlohou z nekvalitního skla plného bublin do nožířství na vystavené nože a nůžky. Jeden muž byl vysoký, ale ne tak vysoký, aby to mohl být Aiel. Tváře jim zakrývaly kapuce a nenesli boty, a i když si pláště přidržovali oběma rukama, vítr jimi škubal natolik, že byly vidět meče v pochvách. Poryv větru strhl menšímu muži kapuci z hlavy. Hned si ji zase natáhl, ale škoda už byla napáchána. Charl Gedwyn začal nosit vlasy sepjaté na šíji stříbrnou sponou s velkým rudým kamenem, ale stále to byl ten tvrdý chlapík s vyzývavým pohledem. A jelikož tenhle byl Gedwyn, ten druhý musel být Torval. Rand byl ochoten si na to vsadit. Žádný z ostatních nebyl tak vysoký.

Rand počkal, až oba zajdou do krámu, olízal si z rukavic mastné drobky a šel hledat Nyneivu a Lana. Našel je, ještě než ho zatáčka ulice dovedla z dohledu ševcovského krámu. Svíčkařův dům, odkud se chtěl dostat na ulici, stál hned za ním, s uličkou po straně. Před ním se úzká ulice stáčela na opačnou stranu. O padesát kroků dál stál strážní podstavec s uličním gardistou, ale další tříposchoďová budova, truhlářství, přes uličku od svíčkaře, mu bránila ve výhledu.

„Torvala a Gedwyna poznalo půl tuctu lidí,“ hlásil Lan, „ale nikoho z ostatních.“ Mluvil potichu, i když se na ně žádný z kolemjdoucích ani nepodíval. Pohled na dva muže s meči pod pláštěm stačil, aby každý zrychlil.

„Řezník dole v ulici říkal, že u něho ti dva nakupují,“ dodávala Nyneiva, „ale vždycky jenom pro dva.“ Úkosem se podívala na Lana, jako by její slova byla skutečným důkazem.

„Viděl jsem je,“ opáčil Rand. „Teď jsou doma. Nyneivo, mohla bys mě s Lanem zvednout na tu střechu z uličky za domem?“

Nyneiva se zamračila na Zeramův dům a přejela rukou po opasku. „Jednoho po druhým bych mohla,“ řekla nakonec. „Ale spotřebuje to víc než polovinu toho, co ve studni je. Dolů vás už nedám."

„Nahoru to stačí,“ ujistil ji Rand. „Odejdeme přes střechy a slezeme hned za svíčkařem.“

Pochopitelně namítala. Šli společně zpět k ševci. Nyneiva vždy odmítala všechno, co nevymyslela sama. „To vás mám jenom strčit na střechu a čekat?“ mumlala a mračila se na všechny strany tak, že před ní lidé málem uskakovali. Ani oba muži s meči je tolik neděsili. Nyneiva vyndala ruku zpod pláště, aby ukázala náramek se světle červenými kameny. „Tohle mě pokryje zbrojí líp než ocel. Ani neucítím, když mě zasáhne meč. Myslela jsem, že dovnitř půjdu s váma.“

„A uděláš co?“ optal se Rand tiše. „Budeš je držet jedinou silou, abychom je mohli zabít? Zabiješ je sama?“ Zamračila se na dlažbu.

Rand zašel za Zeramův krám, zastavil se před nízkým domem a nenápadně se rozhlédl. V dohledu nebyli žádní uliční gardisté, ale když Nyneivu postrčil do uličky, pohnul se rychle. Za Rochaidem také žádné gardisty neviděl.

„Jsi nějaká zamlklá,“ poznamenal za nimi Lan.

Nyneiva udělala tři kroky, než odpověděla, aniž by zpomalila nebo se ohlédla. „Prve mě to nenapadlo,“ přiznala tiše. „Brala jsem to jako dobrodružství, bojovat s temnými druhy, odpadlými asha’many, ale vy je tam půjdete popravit. Pokud to půjde, zabijete je dřív, než zjistí, že tam jste, že jo?“

Rand se ohlédl na Lana, ale starší muž jen pokrčil rameny, stejně zmatený jako on. Ovšemže je zabijí bez varování, pokud to jen trochu půjde. Tohle nebyl souboj, byla to poprava, jak to označila. Aspoň Rand z duše doufal, že to tak bude.

Ulička za domem byla jen o něco málo širší než ta, po níž přišli, v kamenité hlíně byly vyježděné koleje po vozech odvážejících odpadky, které tudy jezdily každé ráno. Kolem byly jen hladké kamenné zdi. Nikdo se nechtěl z okna dívat na vozy s odpadky.

Nyneiva se zadívala na zadní stěnu Zeramova domu a pak si náhle povzdechla. „Zabijte je ve spánku, jestli to půjde,“ řekla, na tak krutá slova velmi klidně.

Randovi se kolem prsou v podpaždí ovinulo cosi neviditelného a pomalu ho to zvedlo do vzduchu. Nakonec se dostal přes okraj střechy, kde neviditelný postroj zmizel a on dopadl na strmou střechu a na vlhké břidlici trochu uklouzl. Přikrčil se a popolezl po čtyřech. O chvíli později vedle něho přistál Lan. I strážce se přikrčil a nahlédl dolů do uličky.

„Je pryč,“ řekl nakonec, pootočil se k Randovi a ukázal: „Tudy se dá dostat dovnitř.“

Byla to padací dvířka zasazená kousek pod hřebenem střechy, s kovovým okapem, aby na půdu nenatekla voda. Rand se spustil na zaprášenou půdu, matně osvětlenou otvorem v padacích dveřích. Chvíli zůstal viset za ruce, potom se pustil a dopadl na zem. Kromě křesla se třema nohama a otevřené truhly byla místnost stejně prázdná jako ta truhla. Zeram půdu zřejmě přestal používat ke skladování věcí, když jeho žena začala brát nájemníky.

Oba muži chvíli pátrali, než našli další, větší padací dveře. Byly zavřené. Lan ohmatal mosazné panty a šeptl, že sice nejsou namazané, ale nejsou rezavé. Rand vytáhl meč a kývl a Lan dveře rychle otevřel.

Rand asi netušil, co ho čeká, když proskočil otvorem, přičemž se opřel o jednu ruku, aby svůj pád trochu zmírnil. Přistál zlehka na špičkách v místnosti, která zřejmě zaujala místo půdy, podle skříní a almar přistrčených ke zdi. Na nich byly naskládané dřevěné truhly a stoly a stoličky. Ale poslední, co čekal, byli dva mrtví muži ležící na podlaze, jako kdyby je sem někdo přitáhl a hodil na zem. Nafouknuté černé obličeje byly změněné k nepoznání, nicméně ten menší z nich měl ve vlasech stříbrnou sponu s velkým červeným kamenem.

Lan se nehlučně spustil dolů, podíval se na mrtvoly a zvedl obočí. To bylo vše. Jeho nikdy nic nepřekvapilo.

„Je tady Fain,“ šeptl Rand. A jako kdyby to vyslovení Fainova jména spustilo, rozbolely ho obě rány v boku, ta starší byla jako kruh ledu a novější jako ohnivá čára přes něj. „To on poslal ten dopis.“

Lan ukázal mečem na padací dveře, avšak Rand zavrtěl hlavou. Chtěl ty odpadlíky zabít vlastní rukou, jenže když teď byli Torval a Gedwyn mrtví – a Kisman téměř jistě taky, to musela být ta nateklá mrtvola, o níž se zmiňoval kupec u Zlatého kola – uvědomil si, že je mu jedno, kdo je zabil, hlavně když jsou mrtví. Nezáleželo by ani na tom, kdyby Dashivu také vyřídil někdo cizí. Fain však byl něco jiného. Fain poštval trolloky na Dvouříčí a způsobil mu druhou, nehojící se ránu. Kdyby se mu Fain dostal na dosah, jeho by Rand nenechal odejít. Kývl na Lana, stejně jako nahoře, a s mečem v obou rukou se vydal ke dveřím. Když je druhý muž prudce otevřel, vrazil do velkého, osvětleného pokoje. U zdi stála postel a v krbu praskal oheň.

Zachránila ho jenom jeho rychlost. Koutkem oka zahlédl rychlý pohyb, něco ho zatahalo za plášť vlající za ním, a neohrabaně se otočil, aby odrazil výpad zakřivené dýky. Každý pohyb pro něj znamenal obrovskou námahu. Rány v boku už jen nepobolívaly, přímo ho drásaly; roztavené železo a samotná duše ledu se ho snažily rozervat na kusy. Luis Therin zavyl. Kvůli té agónii Rand nedokázal na nic myslet.

„Řekl jsem ti, že je můj!“ zavřískl kostnatý mužík a uhnul před Randovým výpadem. Tvář měl zkřivenou vzteky a velký nos a uši, které jako by byly stvořeny ke strašení dětí, ale v očích měl jenom vraždu. S vyceněnými zuby připomínal lasičku posedlou záchvatem vražedné zuřivosti. Lasičku nakaženou vzteklinou, připravenou postavit se i levhartovi. S tou dýkou by mužík dokázal zabít libovolný počet levhartů. „Můj!“ vřeštěl Padan Fain a opět uskočil, když do místnosti vrazil Lan. „Zabij toho šeredu!“

Teprve když se Lan otočil od Faina, uvědomil si Rand, že v místnosti je ještě někdo. Bledý čahoun, který se strážci ochotně postavil. Toram Riatin měl ztrhaný výraz, ale do tance s meči se pustil s půvabem mistra šermíře, jímž byl. Lan mu čelil se stejným půvabem a oba se dali do tance oceli a smrti.

Jakkoliv byl Rand překvapený, že vidí muže, který se pokusil získat cairhienský trůn, v odřeném kabátě ve Far Maddingu, nepřestával sledovat Faina, bývalého formana a nyní temného druha a něco mnohem horšího, jak ho kdysi dávno nazvala Moirain. Kvůli oslepující bolesti v boku Rand klopýtl, když na Faina zaútočil, a dupotu a řinčení oceli za sebou si nevšímal, stejně jako si nevšímal sténání Luise Therina ve své hlavě. Fain poskakoval sem a tam a snažil se dostat dost blízko, aby mohl použít dýku, která Randovi způsobila nikdy se nehojící ránu v boku. Celou dobu tiše klel, jak ho Rand udržoval mečem v uctivé vzdálenosti. Náhle se otočil a rozběhl se pryč.

Když Fain zmizel z místnosti, muka se vytratila v pouhé bodání, ale Rand ho přesto pronásledoval. Ve dveřích však uviděl, že se Fain nesnaží schovat. Stál a čekal na něj nad schody dolů, zakřivenou dýku připravenou. Velký rubín na jílci se třpytil a chytal světlo lamp stojících na stolech v místnosti bez oken. Jakmile Rand vstoupil do místnosti, oheň a led v jeho boku opět zesílily, až cítil, jak mu prudce buší srdce. Udržet se na nohou vyžadovalo železnou sílu vůle. A udělat krok bylo ještě mnohem těžší, on však ten krok udělal, a další.

„Chtěl jsem, aby věděl, kdo ho zabije,“ kňučel Fain mrzutě. Mračil se na Randa, ale jako by mluvil sám se sebou. „Chci, aby to věděl! Ale až bude mrtvý, přestane mě strašit ve snech. Ano. Tak já ho zastavím.“ S úsměvem zvedl volnou ruku.

Po schodech, s plášti přehozenými přes ruku, vyšli Torval a Gedwyn.

„Říkal jsem, že se k němu nepřiblížíme, dokud nezjistím, kde jsou ostatní,“ zavrčel Gedwyn. „M’Hael nás zabije, jestli...“

Rand bez přemýšlení stočil zápěstí v Sekání větru a ihned následovalo Otevírání vějíře.

Iluze oživlých mrtvol zase zmizela a Fain s výkřikem uskočil a po tváři mu tekla krev. Náhle naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal, a vzápětí, se zuřivým jekem, seběhl po schodech.

Užaslý Rand ho chtěl následovat, ale Lan ho chytil za ruku.

„Ulice se plní gardisty, ovčáku.“ Na levé straně kabátu měl tmavou, vlhkou skvrnu, ale meč měl v pochvě, důkaz, že v tanci byl on tím lepším. „Je čas vylézt na střechu, jestli máme odejít.“

„V tomhle městě nemůže muž s mečem ani jít ulicí,“ zamumlal Rand a také vrátil meč do pochvy. Lan se nezasmál, jenže kromě kvůli Nyneivě se nesmál téměř nikdy. Zdola se od schodiště nesl křik a řev. Třeba Faina chytila uliční garda. Třeba ho pověsí za ty mrtvoly tady. Sice by to nebylo dost, ale muselo by to stačit. Rand už byl unavený ze všeho toho, co musel udělat.

V podkroví Lan vyskočil, zachytil se okraje padacích dveří a vytáhl se na střechu. Rand si nebyl jistý, jestli to zvládne taky. Prudká bolest odešla s Fainem, ale měl pocit, jako kdyby ho do boku tloukli klacky. Když se připravoval ke skoku, strčil dolů hlavu Lan a natáhl k němu ruku.

„Možná nepůjdou rovnou nahoru, ovčáku, ale má smysl tady čekat?“

Rand se ho chytil za ruku a nechal se vytáhnout až k okraji střechy, kde se již mohl zachytit a vylézt nahoru. Přikrčeně přeběhli po vlhké střeše dozadu a přelezli hřeben. Na ulici mohli být gardisté, ale stále tady byla dost velká naděje, že se dostanou pryč, aniž by je někdo zahlédl, zvlášť pokud dokážou dát Nyneivě znamení, aby odvrátila pozornost.

Rand se dostal až na hřeben a Lanovi za ním uklouzla noha po břidlici, až to zaskřípělo. Rand se zkroutil a chytil ho za zápěstí, jenže Lan byl dost těžký, takže Rand sám také sklouzl. Oba se marně snažili volnou rukou něčeho zachytit, čehokoliv. Ani jeden nic neříkal. Lanovi sjely nohy přes okraj střechy, pak následoval i on. Rand se čehosi chytil, nevěděl, co to je, a nezáleželo mu na tom. Hlavou a rameny již přečníval okraj střechy a Lan mu visel na ruce dobře pět sáhů vysoko nad uličkou vedle nízkého domu.

„Pusť mě,“ vyzval jej Lan tiše a vzhlédl, oči měl chladné a tvrdé, tvář naprosto bezvýraznou. „Pusť mě.“

„Až slunko zezelená,“ opáčil Rand. Kdyby ho dokázal povytáhnout, jen trošičku, aby se zachytil okraje střechy...

To, čeho se držel, se s prudkým křupnutím ulomilo a oba se zřítili do uličky.

34

Kolibříkovo tajemství

Nyneiva se snažila pokud možno nenápadně sledovat uličku vedle svíčkařství. Vrátila plochou zelenou stuhu zpátky na podnos pouliční prodavačky a strčila ruku do pláště, aby jí ho nesebral vítr. Byl to lepší plášť, než měli ostatní chodci, ale dost obyčejný, aby se na ni nikdo nedíval. Ale podívali by se, kdyby viděli její pásek. Ženy nosící šperky Modrokapří ulici nenavštěvovaly příliš často, ani nenakupovaly u pouličních prodavačů. Když osahala všechny stuhy a pentle na podnose, hubená prodavačka se už šklíbila, jenže Nyneiva si již od jiných prodavačů koupila tři pentle, dvě stuhy a balíček špendlíků, jen aby měla důvod se tu zdržet. Špendlíky se vždycky hodí, jen netušila, co bude dělat s tím ostatním.

Náhle zaslechla hluk, přicházel směrem od strážního podstavce, řehtačky uliční stráže byly stále hlasitější. Gardista slezl ze svého hřadu. Jeden chodec, míjející strážní podstavec, se zadíval do Modrokapří ulice a pak se honem přitiskl ke zdi domu, aby ho neušlapali běžící gardisté, mávající nad hlavou dřevěnými řehtačkami. Nebyla to obyčejná hlídka, dva nebo tři muži, ale hotový příval ozbrojených mužů, ženoucích se Modrokapří ulicí, a další se k nim připojovali. Lidi, kteří nestačili včas uhnout z cesty, prostě odstrkovali stranou a jednoho muže dokonce pošlapali, aniž by cestou přes něj zpomalili.

Prodavačka pentlí vysypala polovinu podnosu, jak se honem hnala stranou, a Nyneiva se stejně rychle přitiskla ke zdi vedle ní. Gardistů byla plná ulice, měli chytací hole a tyče, jež drželi jako píky. Otírali se o ni a strkali do ní. Prodavačka vykřikla, když jí vyrvali podnos z rukou, ale všichni gardisté zírali před sebe.

Když kolem proběhl poslední muž, Nyneiva byla o dobrých deset kroků dál, než kam se původně postavila. Prodavačka pentlí rozzlobeně křičela a hrozila pěstmi. Nyneiva si rozčileně urovnala plášť a už chtěla udělat něco víc než jen křičet. Skoro provedla...

Náhle jí zamrzl dech v hrdle. Uliční gardisté se všichni, asi stovka mužů, zastavili a křičeli na sebe, jako by náhle nevěděli, co dělat. Všichni stáli před ševcovskou dílnou. Ach, Světlo, Lan. A Rand také, vždycky Rand, ale v jejím srdci byl vždycky přednější Lan.

Nadechla se. Sto mužů. Dotkla se opasku, studny. Zůstala v něm méně než polovina saidaru, který tam uskladnila, ale mohlo by to stačit. Bude to muset stačit, i když zatím nevěděla přesně na co. Stáhla si kapuci do čela a zamířila k mužům před ševcovnou. Nikdo se na ni nepodíval. Mohla by...

Kdosi ji popadl, stáhl ji zpátky a otočil obráceným směrem.

Uvědomila si, že ji za jednu ruku drží Cadsuane a Alivia za druhou a obě s ní spěchaly pryč. Dál od domu ševce. Min, jdoucí vedle Alivie, vrhala ustarané pohledy přes rameno. Náhle sebou trhla. „On je... Myslím, že spadl,“ zašeptala. „Myslím, že je v bezvědomí, rozhodně je zraněný, nevím, jak vážně.“

„Tady mu nijak neprospějeme, ani samy sobě,“ odtušila Cadsuane klidně. Zlaté ozdůbky visící jí na drdolu se houpaly pod kapuci, jak otočila hlavu a pátrala mezi lidmi před sebou. Volnou rukou si držela kapuci staženou do čela a plášť nechala vlát za sebou. „Chci odsud zmizet dřív, než někoho z těch chlapců napadne požádat všechny ženy, aby ukázaly obličej. Každá Aes Sedai, nalezená dnes u Modrokapří ulice, bude muset kvůli tomu dítěti odpovídat na spousty otázek.“

„Pusťte mě!“ vyjela Nyneiva a začala se vzpírat. Lan. Jestliže je Rand v bezvědomí, tak co Lan? „Musím se vrátit a pomoct jim!“ Obě ženy ji táhly dál, ruce měly jako ze železa. Každý, koho minuly, se díval na ševcovskou dílnu.

„Už jsi udělala dost, holka jedna hloupá.“ Cadsuane měla hlas studený jako železo. „Říkala jsem ti o farmaddinských hlídacích psech. Pche! Svým usměrňováním tam, kde nikdo nedokáže usměrňovat, jsi způsobila paniku v radě. Jestli je gardisté chytili, tak to bylo kvůli tobě."

„Myslela jsem, že u saidaru to bude jedno,“ vypravila ze sebe Nyneiva chabě. „Byla to jenom troška a jenom chvilku. Myslela jsem, že si toho třeba nevšimnou.“

Cadsuane po ní vrhla znechucený pohled. „Tudy, Alivie,“ řekla a táhla Nyneivu za roh kolem opuštěného strážního podstavce. V ulici postávaly hloučky vzrušených a brebentících lidí. Jakýsi muž zuřivě mával, jako kdyby měl chytací hůl. Jedna žena ukazovala na prázdný strážní podstavec a užasle vrtěla hlavou.

„Řekni něco, Min,“ prosila Nyneiva. „Nemůžem je jen tak opustit.“ Obrátit se na Alivii ji ani nenapadlo, protože vedle ní se Cadsuane tvářila málem mile.

„Ode mne soucit nečekej.“ Min sice mluvila potichu, ale stejně ledově jako Cadsuane. Když se podívala na Nyneivu, tak zamračeně, a hned uhnula pohledem. „Prosila jsem tě, abys mi pomohla jim to zarazit, ale tys musela bejt stejně umanutá jako oni. Teď se musíme spolíhat na Cadsuane.“

Nyneiva frkla. „Co jsem mohla dělat? Mám ti připomínat, že Lan a Rand jsou za náma a každou chvíli se dostávají dál?“

„Chlapec není jediný, kdo potřebuje lekce ve slušném chování,“ zamumlala Cadsuane. „Ještě se mi neomluvil, ale řekl Verin, že to udělá, takže to asi můžu prozatím přijmout. Pche! Ten kluk mě už dostal do větších potíží než kterýchkoliv deset před ním. Udělám, co půjde, holka, což je mnohem víc, než bys dokázala ty, kdyby ses snažila přeprat uliční gardisty. Odteď uděláš přesně to, co ti řeknu, nebo nechám Alivii, aby si na tebe sedla!“ Alivia kývla. A Min taky!

Nyneiva se zaškaredila. Ta žena se před ní měla sklánět! Přesto, host první radní mohl dokázat víc než obyčejná Nyneiva z al’Mearů, i kdyby si vzala prsten s Velkým hadem. Kvůli Lanovi se srovná i s Cadsuane.

Když se ale zeptala, co hodlá Cadsuane podniknout, aby muže osvobodila, jedinou odpovědí jí bylo: „Mnohem víc, než bych chtěla, holka, pokud vůbec něco dokážu. Ale dala jsem klukovi slib a já svoje sliby dodržuju. Doufám, že si to on bude pamatovat.“ A to pronášela hlasem jako led, takže to rozhodně nebyla odpověď, jež by vyvolávala důvěru.

Rand se probudil do tmy a bolesti. Ležel na zádech, rukavice byly pryč, a pod sebou cítil hrubý kavalec. Vzali mu také boty. Věděli, kdo je. Opatrně se posadil. Cítil se potlučený, každý sval v těle ho bolel, jako kdyby ho ztloukli, ale zřejmě neměl nic zlomeného.

Pomalu se postavil a hmatal podél stěny vedle kavalce. Vzápětí byl v rohu, pak přišly dveře pokryté železnými pásy. Ve tmě nahmatal malou klapku, ale nic, co by se dalo otevřít. Kolem klapky nepronikl ani paprsek světla. Luis Therin v jeho hlavě začal supět. Postupoval dál. Kamenná dlažba ho studila do bosých nohou. Téměř okamžitě narazil na další roh a pak na třetí, kde palcem u nohy narazil na něco, co na kamenné podlaze zarachotilo. S jednou rukou na zdi se sehnul. Byl to dřevěný kýbl. Nechal ho tam a dokončil okruh kobkou až ke dveřím. Byl v černé krychli tři kroky dlouhé a dva široké. Zvedl ruku a půl lokte nad hlavou narazil na strop.

Zavřený, supěl chraplavě Luis Therin. Zase je to jako truhla. Když nás ty ženy strčily do truhly. Musíme se dostat ven! zavyl. Musíme se dostat ven!

Rand si ječícího hlasu nevšímal a couval, až usoudil, že je asi uprostřed kobky, načež se se zkříženýma nohama posadil na zem. Byl nejdál od zdí, jak jen to bylo možné, a ve tmě se snažil si představit, že jsou dál, přesto měl stále pocit, že když natáhne ruce, dotkne se kamene. Začal se třást, jako by někdo neovladatelně třásl jeho tělem. Jako by měl stěny těsně kolem sebe a strop hned nad hlavou. Musel s tím bojovat, jinak by byl stejně šílený jako Luis Therin, než ho někdo pustí ven. Nakonec ho ven pustí, i kdyby ho jen předali tomu, koho si Elaida pošle. Kolik měsíců potrvá, než se zpráva dostane do Tar Valonu a Elaidini vyslanci se vrátí? Pokud jsou někde blíž než v Tar Valonu sestry věrné Elaidě, mohlo by to být rychlejší. Roztřásl se ještě víc, neboť si s hrůzou uvědomil, že doufá, že ty sestry jsou blíž, že už jsou ve městě, aby ho mohly vypustit z téhle truhly.

„Já se nevzdám!“ zařval. „Budu tak tvrdý, jak jen bude nutné!“ V tak omezeném prostoru jeho hlas duněl jako hrom.

Moirain zemřela, protože nebyl dost tvrdý, aby udělal, co bylo zapotřebí. Její jméno stálo vždycky v čele seznamu, jejž měl vyrytý v mozku, seznamu žen, které kvůli němu zemřely. Moirain z rodu Damodredů. Každé jméno na tom seznamu mu způsobovalo bolest, kvůli níž zapomínal na bolest tělesnou, zapomínal na kamenné zdi těsně za nataženýma rukama. Colavaere Saighan, která zemřela, protože jí sebral všechno, čeho si cenila. Liah, Děva oštěpu, Cosaida Chareen, kterou zabil vlastníma rukama, protože ho následovala do Shadar Logothu. Jendhilin, Děva, Miagoma z Chladného vrchu, která zemřela, protože chtěla mít tu čest strážit jeho dveře. Musel být tvrdý! Jedno po druhém si vyvolával ta jména z dlouhého seznamu a trpělivě ukovával svou duši v ohních bolesti.

Přípravy trvaly déle, než Cadsuane doufala, hlavně proto, že musela přesvědčovat mnohé lidi, že velkolepá záchrana v nejlepších tradicích kejklířských vyprávěnek nepřichází v úvahu, takže když procházela chodbami Radnice, již byla noc. Nesla se majestátně a nespěchala. Spěch u lidí vyvolával dojem, že je člověk nervózní, že mají navrch. A pokud někdy ve svém životě potřebovala mít od začátku navrch, tak to bylo této noci.

Chodby by měly být v této době prázdné, avšak dnešní události změnily obvyklý běh věcí. Všude pobíhali úředníci v modrých kabátech a občas se zarazili a civěli na její doprovod. Bylo docela dobře možné, že ještě nikdy neviděli čtyři Aes Sedai pohromadě – nehodlala Nyneivě ten titul přiznat, dokud nesloží tři přísahy – a dnešní zmatek k jejich zmatku při pohledu na ně určitě ještě přispěl. Tři muži vzadu přitahovali skoro stejně tolik pohledů. Úředníci možná nevěděli, co znamenají černé kabáty a špendlíky na vysokých límcích, ale nebylo příliš pravděpodobné, že by mohli vidět v těchto chodbách tři muže s meči. V každém případě, s trochou štěstí, nikdo nepoletí sdělit Aleis, kdo přichází narušit uzavřené zasedání rady. Byla škoda, že nemohla ty muže přivést samotné, jenomže když to navrhla, dokonce i Daigian předvedla pevnou páteř. A veliká škoda, že se její společnice neovládaly stejně jako Merise a druhé dvě sestry.

„Toto nebude fungovat,“ mrmlala Nyneiva už asi podesáté. „Měli jsme na ně vletět hned na začátku!“

„Měli jsme si pospíšit,“ mumlala Min temně. „Cítím, jak se mění. Jestli byl předtím kámen, tak teď je jako železo! Světlo, co mu to dělají?“ Šla s nimi jen proto, že znamenala spojení s chlapcem, neustále o něm podávala zprávy a každá byla neutěšenější než ta předchozí. Cadsuane jí neřekla, jak vypadají kobky, ne, když se holka zlomila, už jen když jí říkala, co mu udělaly sestry, jež ho unesly.

Cadsuane si povzdechla. Sebrala jen chatrné vojsko, ale i provizorní vojsko potřebuje disciplínu. Zvlášť když ho čeká bitva. Bývalo by to horší, kdyby nedonutila ženy Mořského národa zůstat na Výšinách. „Tohle zvládnu i bez vás dvou, jestli to bude nutné,“ prohlásila rázně. „Ne, nic neříkej, Nyneivo. Ten pásek může nosit Merise nebo Corele stejně dobře jako ty. Takže jestli vy, děcka, nepřestanete kňučet, nechám Alivii, aby vás dovedla zpátky na Výšiny a dala vám něco, kvůli čemu byste mohly kňučet.“ To byl jediný důvod, proč s sebou vzala tu cizí divoženku. Alivia měla sklon chovat se převelice mírně k těm, na které se nemohla dívat svrchu, ale na ty dvě hašteřivé straky se dívala velice divoce.

Obě otočily hlavy ke zlatovlasé ženě a naštěstí zmlkly. Mlčely, ale spokojené nebyly. Min mohla skřípat zuby, co hrdlo ráčí, ale Nyneivino trucovité mračení Cadsuane rozčilovalo. Ta holka byla z dobrého materiálu, avšak její výcvik byl ukončen příliš brzy. Její schopnost léčit byla téměř zázračná a její schopnosti ve všem ostatním prostě hrůza. A ani nedostala lekci v tom, že co je třeba vydržet, se musí vydržet. Cadsuane s ní vlastně soucítila. Trochu. Tuto lekci nemohla každá dostat ve Věži. Ona sama, pyšná na nově získaný šátek i svou sílu, ji dostala od téměř bezzubé divoženky na statku v srdci Černých hor. Ano, sebrala opravdu velice chatrné vojsko, aby se pokusila postavit Far Madding na hlavu.

Předpokoj s modrými dlaždicemi před síní rady byl zpola zaplněný úředníky a posly, ale to byli jen úředníci a poslové. Úředníci zaváhali ve snaživém zmatku a čekali, až promluví ten druhý, ale poslové v červených kabátech, kteří věděli, že není namístě, aby něco říkali, couvali. Úředníci se před ní rozestupovali a žádný nespěchal, aby byl prvním, kdo otevře pusu. Přesto slyšela sborové zalapání po dechu, když otevřela vysoké dveře s vyřezanou rukou a mečem.

Poradní komnata nebyla velká. Dostatečně ji osvětlily čtyři kandelábry se zrcadly a na podlaze ležel velký tairenský koberec v červené, modré a zlaté barvě. Velký mramorový krb dodával příjemné teplo, i když se skleněnými dveřmi vedoucími na terasu cloumal vítr dost hlasitě, aby přehlušil vysoké zlacené illiánské hodiny na krbové římse. Třináct vyřezávaných a zlacených křesel, téměř trůnů, tvořilo oblouk otevřený směrem ke dveřím, a v každém seděla jedna ustaraná žena.

Aleis, uprostřed oblouku, se na Cadsuane a její malý průvod zamračila. „Toto sezení je uzavřené, Aes Sedai,“ řekla chladně a formálně. „Můžeme tě požádat, abys s námi pohovořila později, ale –“

„Víš, koho máte v kobce,“ přerušila ji Cadsuane.

Nebyla to otázka, nicméně Aleis se pokusila blufovat. „Myslím, že několik mužů. Opilce, různé cizince zatčené za rvačku nebo krádež, muže z Hraničních států, jehož zatkli právě dnes, který možná zavraždil tři muže. Nesleduji seznam zatčených osobně, Cadsuane Sedai.“ Nyneiva se při zmínce o muži zatčeném za vraždu nadechla a v očích jí nebezpečně zajiskřilo, ale aspoň měla dost rozumu, aby držela pusu zavřenou.

„Takže se pokusíte zatajit, že držíte Draka Znovuzrozeného,“ podotkla Cadsuane tiše. Doufala – upřímně doufala! – že díky Verininým přípravným pracím teď couvnou. Možná by se to ještě dalo provést jednoduše. „Můžu vás ho zbavit. Čelila jsem víc než dvaceti mužům, kteří dokázali usměrňovat. Já se ho nebojím.“

„Děkujeme ti za nabídku,“ opáčila Aleis uhlazeně, „ale raději se nejdřív spojíme s Tar Valonem.“ Myslela tím, že vyjednají cenu. No, co musí být, musí být. „Nechtěla bys nám říci, jak jsi zjistila –“

Cadsuane ji opět přerušila. „Možná jsem se o tom měla zmínit dřív. Ti muži za mnou jsou asha’mani.“

Všichni tři popošli blíž, jak dostali nařízeno, a ona musela přiznat, že působí hrozivě. Prošedivělý Damer vypadal jako šedivý medvěd s bolavými zuby, hezounek Jahar připomínal elegantního, tmavého levharta a Ebenův upřený pohled vypadal s jeho mladistvou tváří obzvláště nebezpečně. Na radní rozhodně zapůsobili. Některé si poposedávaly, ale Cyprien otevřela pusu, což bylo s jejími vyčnívajícími zuby poněkud nešťastné. Sybaine, s vlasy šedými jako Cadsuane, se sesula a začala se ovívat štíhlou rukou a Cumere zkřivila rty, jako by jí bylo na zvracení.

Aleis však byla z tvrdšího materiálu, i když si přitiskla ruce na břicho. „Už jsem ti jednou řekla, že asha’mani mohou město volně navštěvovat, pokud budou dodržovat zákony. My se asha’manů nebojíme, Cadsuane, i když musím přiznat, že jsem překvapená, že tě vidím v jejich společnosti. Zvlášť vzhledem k nabídce, kterou jsi právě učinila.“

Takže teď už to je jenom Cadsuane, co? Přesto litovala, že musí Aleis zlomit. Vedla Far Madding dobře, z dnešní noci by se však nemusela nikdy vzpamatovat. „Zapomínáš na to, co se tu dnes ještě stalo, Aleis? Někdo usměrnil přímo ve městě.“ Radní se opět ošily a nejedna se ustaraně zamračila.

„Pomatení.“ Veškerý chlad jí z hlasu zmizel a nahradil ho hněv a možná i náznak strachu. Oči se jí temně leskly. „Možná se strážkyně zmýlily. Nikdo z vyslýchaných neviděl nic, co by ukazovalo na –“

„I to, co považujeme za dokonalé, může mít chyby, Aleis.“ Cadsuane natáhla ze své studny a odměřeně odebrala ze saidaru. Měla v tom cvik, ten malý zlatý kolibřík neudržel zdaleka tolik co Nyneivin pásek. „Chyby mohou procházet bez povšimnutí celá staletí, než je někdo odhalí.“ Pramen vzduchu, který spletla, stačil, aby Aleis zvedl z hlavy korunku plnou drahokamů a položil ji na koberec před jejíma nohama. „Ale jakmile jsou objeveny, vypadá to, že každý, kdo se podívá, je dokáže najít.“

Na korunku se upíralo třináct párů šokovaných očí. Všechny radní byly jako přimražené, málem nedýchaly.

„Mně to ani tak nepřipadá jako chyba, spíš jako dveře od stodoly,“ poznamenal Damer. „Myslím, že na tvé hlavě vypadá líp.“

Kolem Nyneivy se náhle objevila záře saidaru a korunka přelétla k Aleis, jen se v poslední chvíli zpomalila, takže se jí na hlavě usadila, místo aby ji praštila. Aleis měla naprosto bezkrevný obličej. Světlo saidaru kolem holky ale nezmizelo. No, ať si svou studnu vyčerpá.

„Bude...?“ Aleis polkla, když však pokračovala, hlas se jí stále lámal. „Bude stačit, když vám ho vydáme?“ Ať už myslela Cadsuane nebo asha’many, to nebylo jasné možná ani jí samé.

„Myslím, že bude,“ odtušila Cadsuane klidně a Aleis se sesula jako loutka, které někdo přestřihne provázky. Jak byly šokované ukázkou usměrňování, ostatní radní si vyměnily tázavé pohledy. Pak se oči stáčely k Aleis, výrazy zpřísněly, některé radní kývly. Cadsuane se zhluboka nadechla. Slíbila chlapci, že ať udělá cokoliv, udělá to pro jeho dobro, ne pro dobro Věže nebo kohokoliv jiného, a teď pro jeho dobro zlomila dobrou ženu. „Moc mě to mrzí, Aleis,“ pravila. Už teď u mě máš hodně velký dluh, chlapče, pomyslela si.

35

S Choedan Kal

Rand přejel široký kamenný most za Caemlynskou bránou. Ani se neohlédl. Slunce vypadalo jako bledě zlatá koule těsně nad obzorem, obloha byla bez mráčku a vzduch byl dost chladný, aby se mu u úst tvořila pára, a vítr od jezera mu škubal pláštěm. On však zimu necítil, jen jako něco vzdáleného a ne tak docela spojeného s ním. Sám byl studenější, než mohla být sebevětší zima. Stráže, které ho přišly včera večer vyzvednout z kobky, překvapilo, že se nepatrně usmívá. Usmíval se i teď, rty měl lehce zkřivené. Nyneiva mu vyléčila modřiny s použitím zbytku saidaru z pásku, ale důstojník v přilbě, který vyšel na silnici u paty mostu, podsaditý muž s tupými rysy, sebou při pohledu na něho trhl, jako by měl obličej stále oteklý a purpurový.

Cadsuane se naklonila ze sedla, aby muži řekla pár tichých slov a podala mu složený papír. On se na ni zamračil a začal číst, pak sebou trhl a užasle zazíral na lidi trpělivě čekající na koních za ní. Znovu začal číst od začátku a potichu pohyboval rty, jako kdyby si chtěl být jistý každým slovem. Nebylo divu. V rozkaze, zapečetěném a podepsaném všemi třinácti radními, stálo, že nemá kontrolovat mírová pouta ani prohledávat nákladní koně. Že je třeba úplně vymazat jména tohoto oddílu ze záznamů a rozkaz samotný spálit. Ve Far Maddingu nikdy nebyli, ani Aes Sedai, ani Atha’an Miere, nikdo z nich.

„Je po všem, Rande,“ podotkla Min mírně a zavedla svou mohutnou hnědku vedle jeho bělouše, i když už teď zůstávala tak blízko u něj jako Nyneiva u Lana. Lanovi vyléčila pohmožděniny a zlomenou ruku dřív, než obstarala Randa. Z Mininy tváře čišela ustaranost stejně jako z pouta. Pustila plášť a poplácala ho po ruce. „Už na to nemusíš myslet.“

„Jsem Far Maddingu vděčný, Min.“ Jeho hlas byl naprosto bez emocí, vzdálený, jako býval, když za časných dní uchopil saidín. Dříve by k ní hovořil hřejivěji, teď to ale zjevně nedokázal. „Skutečně jsem tu našel, co jsem potřeboval.“ Kdyby mohl mít meč paměť, mohl by být vděčný výhni kovárny, ale nikdy by ho nemohl mít rád. Když je pustili dál, Rand naklusal po udusané silnici, aniž by se ohlédl, dokud mu stromy nezakryly výhled na město.

Silnice stoupala a kroutila se mezi zalesněnými kopci, kde jen borovice a kaliny byly zelené a většina větví holá a šedá, a najednou byl pravý zdroj opět tady, zdánlivě těsně mimo dohled. Pulsoval, kynul mu a plnil ho hladem. Bez uvažování se natáhl a naplnil prázdnotu v sobě saidínem, lavinou ohně, ledovou bouří, vše prošpikované špínou, z níž ho opět víc rozbolela větší rána v boku. Zakymácel se v sedle, jak se mu zatočila hlava a stáhl žaludek, zatímco se snažil jet na lavině, která se mu snažila sežehnout mysl, snažil se letět s bouří, která se pokoušela zmrazit mu duši. V mužské polovici jediné síly nebylo odpuštění ani lítost. Muž to buď překonal, nebo zemřel. Cítil, jak se všichni tři asha’mani za ním plní také, pijí ze saidínu jako muži, kteří se právě dostali z Pustiny a našli vodu. Luis Therin v jeho hlavě si vydechl úlevou.

Min dovedla koně tak blízko k němu, že se dotýkali koleny. „Jsi v pořádku?“ zeptala se ustaraně. „Vypadáš nemocný.“

„Je mi tak dobře jako dešťové vodě,“ odpověděl a nelhal jenom o svém žaludku. Byl jako ocel a k jeho vlastnímu překvapení to nebylo dost tvrdé. Hodlal ji poslat do Caemlynu s Alivií, aby ji chránila. Má-li mu ta zlatovlasá žena pomoci zemřít, mohl jí důvěřovat. Už to chtěl povědět, podíval se však do Mininých tmavých očí a zjistil, že není dost tvrdý, aby to vyslovil. Odbočil s koněm mezi holé stromy a přes rameno promluvil ke Cadsuane: „Tady to je.“

Pochopitelně ho následovala. Všichni šli za ním. Harine ho skoro nepustila z očí na dost dlouho, aby se mohl trochu prospat. Nechtěl ji tu, ale kvůli tomu mu Cadsuane poskytla první radu. Uzavřel jsi s nimi dohodu, chlapče, je to stejné jako podepsat úmluvu. Nebo dát slovo. Dodrž ji, nebo jim řekni, že je zrušená. Jinak budeš jen jako zloděj. Byla neomalená a z jejího hlasu bylo jasné, jaký má názor na zloděje. Nikdy neslíbil, že se bude jejími radami řídit, ale tolik se zdráhala mu vůbec radit, že nechtěl riskovat, že ji zažene příliš brzy, a tak paní vln a druhé dvě ženy jely s Alivií před Verin a ostatními pěti Aes Sedai, které mu složily přísahu, a čtyřmi, jež doprovázely Cadsuane. Byl si jistý, že by ho opustila stejně radostně jako ony, možná radostněji.

Pro jiné oči než jeho se tohle místo, kde kopal, než odjel do Far Maddingu, nijak nelišilo od ostatních. On zde viděl tenký paprsek, stoupající jako světlo lucerny z vlhké prsti na zemi. Dokonce i jiný muž, který by uměl usměrňovat, by kolem toho paprsku prošel, aniž by věděl, že tam je. Nenamáhal se sesednout. Použil prameny vzduchu a serval silnou vrstvu tlejícího listí a větviček a odhrabal vlhkou hlínu, až odhalil dlouhý úzký ranec převázaný koženými řemeny. Když si poslal Callandor do ruky, na látce byly kousky hlíny. Neodvažoval se vzít ho do Far Maddingu. Bez pochvy by ho byl musel nechat v mostecké pevnosti, kde by byl jako nebezpečný prapor ohlašující jeho přítomnost. Nebylo pravděpodobné, že by na světě existoval jiný křišťálový meč, a příliš mnoho lidí vědělo, že Drak Znovuzrozený takový má. A když ho nechal tu, stejně skončil v tmavé kamenné krychli pod... Ne. To už bylo vyřízeno. Vyřízeno. Luis Therin supěl ve stínech jeho mysli.

Zastrčil si Callandor pod podpínku u sedla a pak otočil bělouše k ostatním. Koně skláněli ocasy kvůli větru, ale občas některý dupl nebo pohodil hlavou, jak už se nemohl dočkat, až se po tak dlouhé době strávené ve stáji trochu protáhne. Kožený tlumok, jejž měla Nyneiva přehozený přes rameno, se nehodil ke všem těm ter’angrialům s drahokamy, jež nosila. Snažila se skrýt strach, přesto se jí třásla brada. Cadsuane se na něj dívala nevzrušeně. Kapuce jí sklouzla na záda a občas jí silnější závan větru rozhoupal zlaté rybky, ptáčky, hvězdičky a měsíčky na drdolu.

„Chci odstranit špínu z mužské polovice pravého zdroje,“ oznámil.

Tři asha’mani, nyní v prostých tmavých kabátech a pláštích jako ostatní strážci, si vyměnili vzrušené pohledy, ale Aes Sedai se zavrtěly. Nesune zasupěla.

Cadsuanin výraz se sebeméně nezměnil. „S tímhle?“ zeptala se a skepticky zvedla obočí na ranec pod jeho nohou.

„S Choedan Kal,“ odtušil. To jméno byl další dar od Luise Therina a leželo mu v hlavě, jako by tam bylo odjakživa. „Ty je znáš jako obrovské sochy, sa’angrialy, jeden je zakopaný v Cairhienu a druhý na Tremalkingu.“ Harine při zmínce o ostrově Mořského národa trhla hlavou, až jí zlaté medailonky na řetízku od nosu zacinkaly. „Jsou příliš velké, aby se daly jen tak přemístit, ale já mám dva ter’angrialy, kterým se říká přístupové klíče. S jejich použitím lze napíchnout Choedan Kal z libovolného místa na světě.“

Nebezpečně, sténal Luis Therin. Šílenství. Rand si ho nevšímal. V této chvíli byla důležitá jedině Cadsuane.

Její ryzák zastříhal černým uchem a působil tak vzrušeněji než jezdkyně na něm. „Jeden z těch sa’angrialů je vyrobený pro ženu,“ podotkla chladně. „Kdo navrhuješ, aby ho použil? Nebo ti ty klíče umožňují natáhnout z obou?“

„Nyneiva se se mnou spojí.“ Nyneivě věřil natolik, aby se s ní spojil, ale už žádné jiné. Byla Aes Sedai, ale bývala také vědmou v Emondově Roli. Musel jí věřit. Usmála se na něj a rázně kývla, brada se jí už netřásla. „Nesnaž se mi v tom zabránit, Cadsuane.“ Ta neřekla nic, jen si ho prohlížela a zvažovala ho.

„Odpusť, Cadsuane,“ přerušila mlčení Kumira a pobídla grošáka blíž. „Mladý muži, zvážil jsi možnost, že neuspěješ? Zvážil jsi následky neúspěchu?“

„Musím se zeptat na totéž,“ přidala se Nesune ostře. Seděla rovně jako svíčka a upírala na Randa své tmavé oči. „Podle všeho, co jsem četla, může pokus použít tyto sa’angrialy skončit katastrofou. Společně by mohly být dost silné, že by rozbily svět jako vajíčko.“

Jako vajíčko! souhlasil Luis Therin. Nikdy je nikdo nevyzkoušel, nikdy se o to nikdo nepokusil. Tohle je šílenství! vřískal. Jsi šílený! Šílený!

„Jak jsem slyšel,“ sdělil Rand sestrám, „tak naposledy se jeden asha’man z padesáti zbláznil a musel být odklizen jako vzteklý pes. Dnes už to bude víc. Je v tom riziko, ale je to jen samé co kdyby a možná. Jestli se o to nepokusím, tak je jisté, že stále víc mužů zešílí, možná desítky, možná my všichni, a dřív nebo později jich bude příliš mnoho, aby je bylo snadné zabít. Líbilo by se ti čekat na Poslední bitvu se stovkou vzteklých asha’manů potulujících se krajinou? Nebo se dvěma stovkami? S pěti? A já budu možná mezi nimi? Jak dlouho to svět přežije?“ Mluvil k oběma hnědým, ale pozoroval Cadsuane. Upírala na něj skoro černé oči a ani nemrkla. Potřeboval, aby zůstala při něm, ale jestli se mu to pokusí rozmluvit, odmítne její radu bez ohledu na následky. Jestli se ho pokusí zastavit... Saidín v něm zuřil.

„Provedeš to tady?“ otázala se.

„V Shadar Logothu,“ sdělil jí a ona kývla.

„Vhodné místo,“ pravila, „když už máme riskovat, že zničíme svět.“

Luis Therin ječel, jeho slábnoucí vytí se Randovi rozléhalo v lebce, jak hlas prchal do temných hlubin. Ale nebylo kde se skrýt. Nikde nebylo bezpečí.

Průchod, který spletl, se neotevřel do zničeného města Shadar Logoth samotného, ale na řídce zalesněný nerovný kopec pár mil na sever, kde koním cvakala kopyta na kamenité půdě. Stromy tu byly zakrnělé a na zemi ještě místy ležel sníh. Když Rand sesedl, jeho pozornost upoutalo místo v dálce, kdysi zvané Aridhol, vykukující nad vrcholky stromů, věže končící náhle zubatou linkou a bílé, cibulovité kupole, pod něž, kdyby byly celé, by se vešla i celá vesnice. Nedíval se dlouho. Přes čistou ranní oblohu se světlé kupole neleskly tak, jak by měly, jako by něco na rozlezlé trosky vrhalo stín. Dokonce i tak daleko od města ho druhá nikdy se nehojící rána v boku začala pobolívat silněji než obvykle. Ten šrám mu způsobila dýka Padana Faina, dýka, která pocházela ze Shadar Logothu. Rána netepala stejně jako ta větší, přes niž vedla, ale spíš jakoby střídavě.

Cadsuane se ujala velení a vydávala rázné rozkazy, jak se dalo čekat. Tak nebo tak, Aes Sedai tohle dělaly vždycky, když dostaly sebemenší příležitost, a Rand se jí v tom nepokoušel bránit. Lan, Nethan a Bassane zajeli mezi stromy na výzvědy a ostatní strážci běželi uvázat koně k nízkým větvím, aby nezavazeli. Min se postavila ve třmenech a přitáhla si k sobě Randovu hlavu, aby jej mohla políbit na oči. Pak se beze slova připojila k mužům u koní. Z pouta se linula láska k němu a důvěra tak naprostá, že se na ni užasle zadíval.

Eben přišel vzít Randova koně a zubil se od ucha k uchu. Jeho uši a nos jako by mu zabíraly polovinu obličeje, ale teď z něj byl spíš štíhlý než nemotorný mladík. „To bude nádhera, usměrňovat bez té špíny, můj pane Draku,“ vyhrkl vzrušeně. Rand si myslel, že mu může být tak sedmnáct, ale mluvil jako mladší. „Když na ni pomyslím, tak je mi vždycky špatně.“ Odběhl s běloušem a stále se křenil.

Jediná síla v Randovi zuřila a špína, kazící čistý život saidínu, do něj pronikala jako zapáchající pramínky, přinášející šílenství a smrt.

Cadsuane kolem sebe shromáždila Aes Sedai, Alivii a hledačky větru Mořského národa. Harine hlasitě bručela, že je vyloučena, dokud ji Cadsuane namířeným prstem neposlala na druhou stranu kopce. Moad, ve svém divném modrém kabátě, posadil Harine na balvan a tiše k ní mluvil, i když občas zabloudil pohledem na okolní stromy a sklouzl rukou k dlouhému slonovinovému jílci meče. Přišel Jahar a sundával obal z Callandoru. Křišťálový meč, s dlouhým jílcem a lehce zakřivenou čepelí, se zajiskřil v bledém světle. Na Merisin velitelský pokyn k ní přiběhl. Damer s Ebenem tam byli taky. Cadsuane použít Callandor nechtěla. Ale mohla by změnit názor.

„Ta ženská by dokázala učit trpělivosti i kameny!“ zamručela Nyneiva, když došla k Randovi. Jednou rukou si pevně držela řemen tlumoku na rameni a druhou se tahala za cop, který jí visel zpod kapuce. „Do Jámy smrti s ní, to říkám já! Jsi si jistý, že se Min nemůže aspoň tentokrát mýlit? No, asi ne. Ale stejně...! Přestaneš se pořád tak usmívat? Z tebe by i kočka znervózněla!“

„Mohli bychom začít,“ sdělil jí a ona zamrkala.

„Neměli bychom počkat na Cadsuane?“ Nikoho by ani nenapadlo, že si před chviličkou na Aes Sedai stěžovala. Pokud něco, tak se úzkostlivě snažila ji nerozčílit.

„Udělá si, co chce, Nyneivo. S tvou pomocí já udělám, co musím.“

Stále váhala, držela si tlumok na prsou a vrhala ustarané pohledy na ženy shromážděné kolem Cadsuane. Alivia skupinku opustila a spěchala k nim, držíc si plášť oběma rukama.

„Cadsuane říkala, že si musím vzít ty ter’angrialy, Nyneivo,“ pronesla tím protáhlým seanchanským tónem. „Nehádej se, není čas. Kromě toho ti nebudou k ničemu, jestli s ním budeš spojená.“

Tentokrát byl pohled, který Nyneiva vrhla na ženy kolem Cadsuane, přímo vražedný, nicméně si prsteny a náramky s tlumenými kletbami sundala a podala je i s opaskem a náhrdelníkem Alivii. Po chvíli si povzdechla a sundala si i ten podivný náramek spojený plochými řetízky s prsteny. „Tohle si můžeš vzít taky. Asi nebudu potřebovat angrial, když mám použít nejsilnější sa’angrial, jaký byl kdy vyrobený. Ale chci je zpátky a všechny, jasný?“ dodala ohnivě.

„Nejsem zloděj,“ sdělila jí škrobeně žena s orlím pohledem a nasadila si čtyři prsteny na prsty levé ruky. Zvláštní, angrial, který Nyneivě tak dokonale padl, sedl na ruku i jí. Obě ženy se na předmět zadívaly.

Randovi došlo, že žádná nepočítá s možností, že by tu neuspěl. Rád by si byl stejně jistý. Přesto musel udělat, co musel.

„To tu hodláš čekat celý den, Rande?“ zeptala se Nyneiva, když se Alivia pustila zpátky ke Cadsuane. Uhladila si plášť, posadila se na vyčnívající kámen, hodila si tlumok do klína a odhrnula koženou chlopeň.

Rand se se zkříženýma nohama posadil na zem před ni. Nyneiva vytáhla přístupové klíče, hladké bílé sošky půl lokte dlouhé, držící v ruce čirou kouli. Figurku vousáče v hábitu podala jemu, ženu v hábitu si položila k nohám. Obličeje sošek byly vážné, přísné a moudré věkem.

„Musíš se dostat až těsně k tomu, než uchopíš pravý zdroj,“ sdělila mu a uhladila si sukně, které uhladit nepotřebovaly. „Potom se s tebou můžu spojit.“

Rand s povzdechem odložil vousáče a pustil saidín. Zuřící oheň a chlad zmizely, i mastná odpornost špíny, a s nimi jako kdyby se zmenšil i život, svět vybledl a zešedl. Opřel se rukama o zem kvůli nevolnosti, která udeří, až opět uchopí pravý zdroj, ale náhle se mu hlava zatočila jinou závratí. Na okamžik uviděl před očima nejasný obličej, jenž překryl Nyneivin, mužský obličej, téměř ho poznal. Světlo, kdyby se to někdy stalo, když skutečně sahal po saidínu... Nyneiva se k němu ustaraně sklonila.

„Teď,“ řekl a sáhl pro pravý zdroj skrze vousatého mužíka. Sáhl pro něj, ale neuchopil ho. Visel jen na krajíčku a nejradši by křičel bolestí, jak ho poblikávající plameny spalovaly, zatímco vyjící větry mu na kůži hnaly zrnka zmrzlého písku. Viděl, jak se Nyneiva prudce nadechla, a věděl, že to trvalo jen chviličku, ale on měl dojem, že trpí celé hodiny, než...

Zaplavil jej saidín, všechna ta roztavená zuřivost a ledová vřava, všechna ta ohavnost, a on nedokázal zvládnout ani vlásek. Viděl, jak to proudí od něho k Nyneivě. Cítit, jak ho to spaluje, cítit zrádné proudy a pohyby půdy, které ho mohly v okamžení zničit, cítit to vše, aniž by to mohl ovládat či s tím bojovat, bylo agónií samo o sobě. Náhle si uvědomil, že ji cítí stejně, jako cítil Min, ale dokázal myslet pouze na saidín, jenž jím neovládané proudil.

Nyneiva se roztřeseně nadechla. „Jak vydržíš... tohle?“ zeptala se chraplavě. „Všechen ten chaos, vztek a smrt. Světlo! Tak, teď se musíš snažit, jak nejvíc to půjde, abys zvládl prameny, zatímco já –“ Jak se v té nikdy nekončící válce se saidínem zoufale snažil získat rovnováhu, poslechl, co mu říkala, a ona vyjekla a nadskočila. „Měl jsi počkat, než já...“ začala rozzlobeně, ale pak pokračovala už jen podrážděně. „No, alespoň jsem se toho zbavila. Proč tak kulíš oči? To mě to sedřelo kůži!“

„Saidar,“ vydechl užasle. Byl tak... jiný.

Vedle vřavy saidínu byl saidar klidnou, hladce plynoucí řekou. Skočil do té řeky a náhle zápolil s proudy, které se ho snažily strhnout, s víry, jež se ho snažily stáhnout dolů. Čím víc se snažil, tím silnější proudy byly. Jen chvilička od chvíle, kdy se pokusil saidar ovládnout, a už měl pocit, že se v něm topí, že ho to unáší k věčnosti. Nyneiva mu řekla, co musí udělat, ale jemu to připadalo tak cizí, že tomu až doteď nevěřil. S námahou se přiměl přestat s proudy bojovat a vzápětí byla řeka opět klidná.

To byla první potíž, musel bojovat se saidínem a zároveň se poddat saidaru. První potíž a první klíč k tomu, co musel udělat. Mužská a ženská polovice pravého zdroje byly stejné a přitom naprosto jiné, přitahovaly a odpuzovaly, bojovaly proti sobě a zároveň pracovaly spolu, aby poháněly kolo času. Špína na mužské polovici měla i své dvojče na druhé straně. Rána, již mu způsobil Izmael, pulsovala zároveň se špínou a zranění od Fainovy čepele tepalo kontrapunktem společně se zlem, jež zabilo Aridhol.

Neohrabaně se pustil do jemné práce, kdy používal jen vlastní, nesmírnou sílu neznámého saidaru, aby ho dostal tam, kam chtěl. Spletl koryto, které se jedním koncem dotýkalo mužské polovice pravého zdroje a druhým města v dálce. Koryto muselo být vytvořeno z nepošpiněného saidaru. Jestli to bude fungovat, jak doufal, tak by se roura ze saidínu mohla rozbít, až by z ní začala špína prosakovat ven. Myslel na to aspoň jako na rouru, i když to tak nevypadalo. Tkanivo se vůbec nevytvořilo tak, jak čekal. Jako by měl saidar vlastní vůli, tkanivo nabralo záhyby a spirály, až mu připomínalo květinu. Nebylo tu nic k vidění, žádné velkolepé vlny snášející se z oblohy. Ve středu toho výtvoru ležel pravý zdroj. Pravý zdroj byl všude, dokonce i v Shadar Logothu. Koryto sahalo tak daleko, že si to ani neuměl představit, a přitom nemělo vůbec žádnou délku. Muselo to být koryto, bez ohledu na vzhled. Pokud nebylo...

Natáhl ze saidínu, bojoval s ním, zvládl jeho smrtonosný tanec, který tak dobře znal, a vtlačil ho do květnatého tkaniva saidaru. A on proplul skrz. Saidín i saidar – stejné a odlišné – se nemohly smísit. Proud saidínu se promáčkl skrz, pryč od saidaru okolo něj, a saidar na něj tlačil ze všech stran, stlačoval ho stále víc, nutil ho proudit rychleji. Čistý saidín, čistý až na tu špínu, se potom dotkl Shadar Logothu.

Rand se zamračil. Copak se zmýlil? Nic se nestalo. Akorát... Rány v jeho boku začaly pulsovat rychleji. Vypadalo to, že uprostřed ohnivé bouře a ledové zuřivosti saidínu se ta špína pohnula a přesunula. Byl to jenom nepatrný pohyb, jenž by mohl uniknout jeho pozornosti, pokud by se nesnažil najít cokoli. Lehké pohyby uprostřed chaosu, ale směřovaly všechny stejným směrem.

„Pokračuj,“ vybízela ho Nyneiva. Oči jí plály, jako by už jen to, že jí proudil saidar, bylo důvodem k radosti.

Natáhl víc z obou polovin pravého zdroje, posílil koryto, jak do něj vtlačil víc saidínu, a natahoval z jediné síly, až už nic, co udělal, nemohlo přinést víc. Chtěl křičet kvůli tomu, kolik toho v sobě měl. Bylo toho tolik, až měl dojem, že už sám neexistuje, že je tu jen jediná síla. Slyšel, jak Nyneiva úpí, ale zcela ho pohlcoval vražedný boj se saidínem.

Elza hladila prsten s Velkým hadem na levém ukazováku a zírala na muže, kterému přísahala, že mu bude sloužit. Seděl na zemi, tvářil se zachmuřeně a zíral přímo před sebe, jako kdyby neviděl ani tu divoženku Nyneivu, jež seděla přímo před ním a zářila jako slunce. Možná ji opravdu neviděl. Elza cítila saidar, jenž se proháněl skrz Nyneivu v proudech, o nichž se jí ani nesnilo. I všechny sestry z Věže dohromady by zvládly jen zlomek toho oceánu. Záviděla té divožence a zároveň si pomyslela, že by se mohla už ze samotné té radosti zbláznit. Přes chladné počasí se Nyneivě na čele perlil pot. Rty měla pootevřené a uchváceně civěla za Draka Znovuzrozeného.

„Obávám se, že to začne již brzy,“ ohlásila Cadsuane, odvrátila se od sedící dvojice, dala si ruce v bok a přelétla pohledem kopec. „Tohle ucítí až v Tar Valonu a možná i na druhém konci světa. Všichni na svá místa.“

„Pojď, Elzo,“ ozvala se Merise a náhle kolem ní vyskočilo světlo saidaru.

Elza se nechala vtáhnout do spojení s přísnou sestrou, ale trhla sebou, když Merise do kruhu přihodila svého asha’manského strážce. Byl snědě krásný, ale křišťálový meč v jeho rukou zářil slabým světlem a ona cítila neuvěřitelný, kypící proud, což musel být saidín. I když prameny ovládala Merise, z ohavnosti v saidínu se Elze obracel žaludek. Byl jako hromada odpadků tlejících v horkém létě. Druhá zelená byla přes svou přísnost milá žena, také ona však tiskla rty, jako by bojovala se zvracením.

Na kopci se všude tvořily kruhy, Sarene a Corele se spojily s tím staříkem Flinnem a Nesune, Beldeine a Daigian s mladým Hopwilem. Verin a Kumira dokonce vytvořily kruh s divoženkou Mořského národa. Byla vlastně dost silná a ony musely využít každého. Jakmile byl kruh vytvořen, přesunul se z kopce a zmizel mezi stromy, každý kruh jiným směrem. Alivia, velice podivná divoženka, jež zřejmě neměla žádné další jméno, vyrazila na sever, jen za ní plášť vlál, obklopená září jediné síly. Velmi znepokojující žena, s těmi vráskami kolem očí a neuvěřitelně silná. Elza by dala hodně za to, aby dostala do rukou jeden z těch ter’angrialů, které teď měla na sobě.

Alivia a tři kruhy postačí na ochranu kopce, bude-li to třeba, to nejdůležitější však bylo přímo na jeho vrcholku. Draka Znovuzrozeného bylo zapotřebí ochránit za každou cenu. Tento úkol na sebe vzala Cadsuane sama, samozřejmě, ale zůstal tu i Merisin kruh. Cadsuane musela mít vlastní angrial, podle toho, kolik saidaru nabrala, víc než Elza a Merise dohromady. I to však bledlo ve srovnání s jedinou silou protékající Callandorem.

Elza se podívala na Draka Znovuzrozeného a zhluboka se nadechla. „Merise, vím, že bych se neměla ptát, ale smím spojit prameny?“

Čekala, že bude muset prosit, ale vyšší žena váhala jen chvilku, než jí předala vedení. A vzápětí Merise změkly rty, i když se jim nikdy nedalo říkat měkké. Elzu naplnil oheň, led a špína a ona se otřásla. Za každou cenu se musel Drak Znovuzrozený dožít Poslední bitvy. Za každou cenu.

Barmellin vezl vůz po zasněžené silnici do Tremonsienu a říkal si, jestli mu stará Maglin v Devíti Kruzích zaplatí, co chtěl za slivovici, již vezl na voze. Moc v to nedoufal, se stříbrem pěkně skrblila, tahle Maglin, slivovice nebyla kdovíjak dobrá a takhle pozdě v zimě by mohla chtít počkat do jara, aby dostala lepší. Náhle mu den připadal velmi jasný. Skoro jako v poledne v létě, místo jako v zimě po ránu. A nejdivnější bylo, že záře jako by vycházela z obrovské jámy u silnice, kde dělníci z města až do loňska kopali. Měla tam být nějaká obrovská socha, ale nikdy ho to nezajímalo natolik, aby se tam šel podívat.

Teď, skoro proti své vůli, zastavil kobylku a slezl. Sněhem se doploužil na kraj jámy. Byla padesát sáhů hluboká a desetkrát širší a on si musel zastínit oči oběma rukama před září, jež vycházela zdola. Mhouřil oči a nahlížel mezi prsty, takže rozeznal zářící kouli, připomínající druhé slunce. Náhle mu došlo, že to musí být jediná síla.

S přiškrceným výkřikem se odšoural sněhem zpátky k vozu, vyškrábal se na kozlík a plácl Nisu opratěmi, hned jak ji otočil zpátky ke svému statečku. Hodlal zůstat doma a všechnu slivovici vypít sám. Do poslední kapky.

Timna, zamyšleně se procházející, nevnímala ladem ležící pole pokrývající až na jeden všechny okolní kopce. Tremalking byl velký ostrov a takhle daleko od moře nebyla ve větru ani stopa po soli, ale jí dělali starosti Atha’an Miere. Odmítli vodní cestu, a přesto byla Timna jedním z průvodců vybraných k tomu, aby je chránili pokud možno i před nimi samými. To teď bylo těžké, když mezi nimi zavládl zmatek kvůli tomu jejich Coramoorovi. Na ostrově jich zůstalo jen pár. Dokonce i guvernéři, vždycky rozčilení, když museli být dál od moře, stejně jako Atha’an Miere, ho vypluli hledat na každém plavidle, jaké našli.

Její pozornost najednou upoutal jeden nezoraný kopec. Ze země vyčnívala velká kamenná ruka držící čirou kouli velkou jako dům. A ta koule zářila jako nádherné letní slunce.

Atha’an Miere se jí úplně vykouřili z hlavy. Timna sebrala plášť, posadila se na zem a usmála se při pomyšlení, že možná vidí naplnění věštby a konec iluze.

„Jestli jsi opravdu jedna z Vyvolených, tak ti budu sloužit,“ pravil vousatý muž před Cyndane pochybovačně, ona ho ale přestala poslouchat.

Cítila to. Tolik saidaru nataženého na jediném místě bylo jako maják, který dokázala ucítit a zaměřit každá žena na světě, jež uměla usměrňovat. Takže on si našel ženu, aby mohl využít i druhý přístupový klíč. Ona by se s ním byla postavila i Velikému pánu – samotnému Stvořiteli! Byla by se s ním podělila o moc, nechala by ho vládnout světu po svém boku. A on její láskou opovrhl, opovrhl jí!

Ten hňup drmolící vedle ní byl důležitým mužem ve věcech, na kterých záleželo tady a teď, ona však neměla čas zajistit jeho spolehlivost a bez ní ho tady nemohla nechat a drmolit, ne, když cítila, jak Moridin hladí cour’souvra držící její duši. Jako břitva tenký pramen vzduchu chlapíkovi přeřízl vousy, když mu usekával hlavu. Další pramen strčil jeho tělo zpátky, aby jí krev, tryskající mu z krku, nepotřísnila šaty. Než tělo či hlava dopadly na zem, spředla si ještě průchod. Maják, podle kterého se mohla zaměřit, jí kynul.

Vstoupila do lesnaté pahorkatiny se zbytky sněhu pod holými větvemi, ověšenými zahnědlými liánami, a uvažovala, kam ji ten maják přivedl. Nebylo to důležité. Ten maják zářil někde na jih od ní, bylo to dost saidaru, aby jedinou ranou zničil celý kontinent. Bude tu, on a ta žena, s níž se ji rozhodl zradit. Pečlivě natáhla z jediné síly, aby spředla síť pro jeho smrt.

Z bezmračné oblohy sjel blesk, jaký Cadsuane nikdy neviděla, ne klikaté čáry, avšak stříbromodrá kopí, která zasáhla kopec tam, kde stála, ale zasáhla jen převrácený štít, který setkala, a vybuchla s ohlušujícím řevem padesát loktů nad její hlavou. Dokonce i pod štítem vzduch zapraskal a jí se úplně zježily vlasy na hlavě. Bez pomoci angrialu, který vypadal jako maličký ťuhýk, visící jí z drdolu, by štít ani neudržela.

Na tenkém řetízku měla pověšeného dalšího zlatého ptáčka, vlaštovku, a řetízek držela v ruce. „Tam.“ Ukázala směrem, jímž jakoby ptáček letěl. Škoda že nepoznala, jak daleko někdo jedinou sílu usměrnil ani jestli to byl muž, či žena, ale směr bude muset stačit. Doufala, že nedojde k žádným... nehodám. Byli tam i její lidé. Jestli ale s útokem přišlo varování, nemohlo být pochyb.

Jakmile to slovo vypustila z úst, z lesa na severu vyletěla plamenná fontána a pak další a další, v klikaté lince mířící k severu. Callandor v Jaharových rukou zářil jako oheň. Z napětí v Elzině tváři a ze způsobu, jakým si mačkala suknice, bylo kupodivu jasné, že prameny usměrňuje ona.

Merise popadla chlapce za černou kštici a zatřepala mu hlavou. „Klidně, hezounku můj,“ zamumlala. „Jen klidně, můj milý siláku.“ On se na ni okouzlujícně usmál.

Cadsuane lehce zavrtěla hlavou. Pochopit vztah kterékoliv sestry k jejímu strážci bylo obtížné, zvlášť mezi zelenými, ale nedokázala si ani představit, co se děje mezi Merise a jejími chlapci.

Ona však soustředila pozornost na jiného kluka. Nyneiva se kymácela a sténala v extázi, jak jí proudilo zcela neuvěřitelné množství saidaru. Rand však seděl jako kámen a po tvářích se mu řinul pot. V očích měl prázdný výraz, připomínaly safíry. Uvědomoval si vůbec, co se děje kolem něj?

Volavka na řetízku se otočila.

„Tam,“ řekla Cadsuane a ukázala k troskám Shadar Logothu.

Rand už Nyneivu neviděl. Neviděl nic, necítil nic. Plul v mořích plamenů, škrábal se přes hroutící se hory ledu. Špína byla jako nesmírný oceán při přílivu a snažila se ho strhnout s sebou. Kdyby to přestal ovládat byť jenom na okamžíček, sebrala by všechno, co jej tvořilo, a odnesla by to korytem pryč. Stejně špatné, nebo možná horší, i přes vlny špíny proudící tím podivným květem, bylo, že se skvrna na mužské polovici pravého zdroje nezmenšovala. Byla jako olej na vodě, vrstva tak tenká, že si jí muž všiml, teprve když se dotkl povrchu, ale pokrývala celou rozlehlost mužské polovice a byla sama oceánem. Musel se udržet. Musel. Ale jak dlouho? Jak dlouho se mohl držet?

Kdyby dokázal odčinit, co al’Thor udělal s pravým zdrojem, říkal si Demandred, když vstupoval průchodem do Shadar Logothu, kdyby to odčinil prudce a naráz, mohlo by to druhého muže zabít nebo to v něm aspoň spálit schopnost usměrňovat. Jakmile si uvědomil, kde je přístupový klíč, došlo mu, co má al’Thor v plánu. Byl to skvělý plán, to mu rád přiznal, i když byl zároveň šíleně nebezpečný. Luis Therin byl rovněž skvělý plánovač, i když ne tak skvělý, jak si všichni mysleli. Zdaleka ne tak skvělý jako Demandred sám.

Jenomže stačil jeden pohled na pobořené ulice a on změnil názor. Vedle něj se zvedala světlá kupole, jejíž rozbitý vrcholek byl ve výšce padesáti sáhů či víc, a nad ní byla dopolední obloha. Ale od rozbitého okraje kupole až dolů na ulici byly temné stíny, jako by se tu již stmívalo. Město se... třáslo. Cítil to.

V lese vybuchl oheň, výbuchy spletené ze saidínu, takže vyhazovaly do vzduchu hořící stromy, a blížily se k němu, jenže on již splétal průchod. Proskočil jím a nechal ho zmizet, načež se co nejrychleji rozběhl mezi popínavkami obrostlými stromy, prošlapával si cestu sněhem a zakopával o kameny skryté v prsti, avšak nezpomalil, ani na chvíli ne. Předivo bylo z opatrnosti obrácené, jenže to byla i ta první, a on byl voják. Při běhu slyšel výbuchy, jak čekal, a věděl, že se blíží k místu, kde byl jeho průchod, stejně jistě, jako zamířily k němu v troskách města. Ale teď byly dost daleko, aby ho nijak neohrožovaly. Bez zpomalení zamířil k přístupovému klíči. S tím, jaké množství saidínu jím proudilo, to mohla klidně být ohnivá šipka na obloze, ukazující na al’Thora.

Tak. Pokud někdo v tomhle prokletém věku neobjevil nějakou další neznámou schopnost, musel al’Thor získat zařízení, ter’angrial, který dokázal zachytit mužské usměrňování. Z toho, co věděl o tom, čemu nyní lidé říkali Rozbití, kdy byl on sám uvězněn v Shayol Ghulu, každá žena, která by uměla vyrobit ter’angrial, by se snažila vytvořit takový, jenž by to dokázal. Ve válce druhá strana vždycky přichází s něčím, co člověk nečeká, a on se tomu musí postavit. On byl ve válčení vždycky dobrý. Nejdřív se musel dostat blíž.

Znenadání napravo před sebou zahlédl mezi stromy nějaké lidi a schoval se za šedý kmen. Jakýsi plešatý stařík s věnečkem bílých vlasů kulhal mezi dvěma ženami. Jedna byla hezká takovým tím divokým způsobem, druhá byla neobyčejná krasavice. Co dělají tady v lese? Co jsou zač? Al’Thorovi přátelé, nebo jen lidé ve špatný čas na špatném místě? Nechtěl je rovnou zabít, ať už byli kdokoliv. Každé použití jediné síly by al’Thora varovalo. Bude muset počkat, dokud nepřejdou. Stařík otáčel hlavu, jako by mezi stromy něco hledal, ale Demandred pochyboval, že by tak sešlý dědek měl dobrý zrak.

Náhle se muž zastavil a ukázal rovnou na Demandreda. A vzápětí Demandred zoufale odháněl síť saidínu, která na jeho ochrany udeřila mnohem tvrději, než by měla, tak tvrdě, jako by to bylo jeho vlastní předivo. Ten kulhavý dědek byl asha’man! A nejméně jedna z těch žen musela být to, co se v dnešním věku vydávalo za Aes Sedai, a spojená s mužem v kole.

Pokusil se sám zaútočit a rozdrtit je, ale stařík po něm bez váhání vrhal jednu síť za druhou, a on měl co dělat, aby je odrazil. Ty, které zasáhly stromy, je obklopily plameny nebo rozervaly kmeny na třísky. Demandred byl generál, skvělý generál, ale generálové nemuseli bojovat bok po boku s muži, jimž veleli! S prskáním začal ustupovat mezi hořícími stromy a výbuchy. Pryč od klíče. Dřív nebo později se stařík musí unavit, a potom se Demandred postará o al’Thora a konečně ho zabije. Pokud se tam dřív nedostane někdo z ostatních. Upřímně doufal, že ne.

Sukně vytažené ke kolenům a s kletbami běžela Cyndane od svého průchodu, jakmile ho vytvořila. Slyšela, jak se k tomu místu blíží výbuchy, ale tentokrát si uvědomila, proč míří přímo na ni. Utíkala dál a při běhu zakopávala o liány pod sněhem a vrážela do stromů. Nenáviděla lesy! Byli tu někteří z ostatních – viděla, jak ty šlehající plameny míří i jinam než na ni, a cítila, jak na víc než jednom místě někdo spřádá saidar, a spřádá ho pěkně vztekle – ale modlila se k Velikému pánu, aby se k Luisi Therinovi dostala první. Uvědomila si, že ho chce vidět umírat, a proto se musela dostat blíž.

Osan’gar se krčil za padlým kmenem a funěl, jak předtím běžel. Ty měsíce, kdy se vydával za Corlana Dashivu, ho nepřiměly, aby měl tělesná cvičení raději. Výbuchy, které ho téměř zabily, utichly a pak začaly znovu někde v dálce. Osan’gar se opatrně zvedl, aby mohl vyhlédnout nad kmen. Ne že by si myslel, že mu ten kus dřeva poskytne ochranu. Nikdy nebyl voják, ne doopravdy. Jeho nadání, jeho génius, bylo někde jinde. On vytvořil trolloky a tím i myrddraaly, kteří z nich vznikli, a množství dalších tvorů, kteří otřásli světem a proslavili jeho jméno. Přístupový klíč žhnul saidínem, ale cítil, jak na různých místech někdo používá menší množství.

Čekal, že tady před ním budou ostatní Vyvolení, a doufal, že by mohli ten úkol dokončit, než dorazí on sám, jenže očividně to nezvládli. Al’Thor si zjevně přivedl některé z těch asha’manů a podle množství saidínu, které šlo do výbuchů, jež se na něj zaměřily, přinesl si i Callandor. A možná i některé ze svých zkrocených takzvaných Aes Sedai.

Znovu se přikrčil a kousl se do rtu. Tenhle les byl velice nebezpečné místo, nebezpečnější, než čekal, a rozhodně se nehodil pro jeho génia. Ale zůstávalo faktem, že ho Moridin děsil. Ten muž ho děsil vždycky, od samého začátku. Už předtím, než je zavřeli do Vrtu, byl posedlý mocí, a od chvíle, kdy se osvobodili, si zřejmě myslel, že on je Veliký pán. Moridin by nějak zjistil, kdyby utekl, a zabil by ho. Horší, jestli al’Thor uspěje, Veliký pán by se mohl rozhodnout, že zabije oba dva a Osan’gara s nimi. Na tom, jestli zemřou oni, mu ani za mák nezáleželo, zato na tom, jestli zemře on, mu záleželo hodně.

Neuměl odhadovat čas podle slunce, ale zřejmě se blížilo poledne. Zvedl se ze země, pokusil se dostat hlínu z šatů a potom se znechuceně vzdal, a začal přebíhat od stromu ke stromu, tak jak si představoval, že vypadá nenápadné přemisťování. Přebíhal směrem ke klíči. Třeba ho vyřídí jeden z ostatních dřív, než se dostane příliš blízko, ale pokud ne, třeba najde příležitost stát se hrdinou. Samozřejmě opatrně.

Verin se zamračila na zjevení procházející mezi stromy nalevo od ní. Žádný jiný výraz pro ženu, jdoucí lesem v drahokamech a róbě, která měnila barvu od černé po bílou, přičemž procházela celou barevnou škálou a občas i zprůsvitněla, ji nenapadal! Žena nespěchala, ale mířila ke kopci, kde byl Rand. A pokud se Verin příliš nemýlila, byla jednou ze Zaprodanců.

„To na ni budeme jen tak koukat?“ šeptala Shalon vztekle. Byla rozčilená, že ona nemůže spojovat vlákna, jako by se síla divoženky u Aes Sedai nepočítala, a hodiny dusání po lese její náladu zrovna nevylepšily.

„Musíme něco udělat,“ dodala Kumira tiše a Verin kývla.

„Právě jsem přemýšlela co.“ Štít, rozhodla se. Zajatý Zaprodanec by mohl být užitečný.

Použila veškerou sílu svého kruhu, setkala štít a šokovaně se dívala, jak se odrazil. Žena již držela saidar, i když kolem ní nesvítilo žádné světlo, a byla neuvěřitelně silná!

A pak už neměla čas myslet na nic, když se zlatovlasá žena otočila a začala usměrňovat. Verin tkaniva neviděla, ale věděla, kdy bojuje o holý život, a zašla příliš daleko, než aby tu zemřela.

Eben přes sebe přehodil plášť a přál si, aby uměl lépe ignorovat chlad. Prostý chlad ignorovat dokázal, ale ne vítr, který se zvedl, co slunce prošlo nadhlavníkem. Tři sestry propojené s ním nechávaly pláště prostě vlát, jak se snažily vidět na všechny strany zaráz. Kruh vedla Daigian – usoudil, že kvůli němu – ale natahovala tak zlehka, že skoro necítil šepot saidínu, jenž jím proudil. Nechtěla mu čelit, dokud nebude muset. Zvedl jí kapuci zase na hlavu a ona se na něj usmála. Z pouta se nesla její náklonnost k němu, a doufal, že obráceně to jde taky. Usoudil, že časem by tuhle malou Aes Sedai mohl milovat.

Proud saidínu v dálce za ním smýval usměrňování ostatních, ale cítil ostatní, kteří vládli jedinou silou. Kdesi došlo k boji a oni čtyři se zatím jen procházeli. Vlastně mu to ani moc nevadilo. Byl u Dumajských studní a bojoval se Seanchany a zjistil, že bitvy jsou mnohem větší legrace v knížkách než doopravdy. Vadilo mu ale, že nedostal vedení kruhu. Jaharovi ho nesvěřily taky, ale Eben usoudil, že se Merise baví tím, že Jahara nechává žonglovat s koláčem na nose. Damer ale vedení svého kruhu dostal. To, že byl o pár let starší – no, o víc než pár, byl starší než Ebenův táta – nebyl důvod, aby se na něj Cadsuane dívala, jako kdyby byl –

„Pomůžete mi? Zřejmě jsem se ztratila a koně jsem ztratila taky.“ Žena, která vyšla zpoza stromu před nimi, neměla ani plášť. Místo toho měla šaty z tmavozeleného hedvábí, s tak hlubokým výstřihem, že jí bylo vidět málem na břicho. Překrásný obličej rámovaly vlny černých vlasů, a když se usmála, zajiskřilo jí v zelených očích.

„Tohle je na projížďku zvláštní místo,“ podotkla Beldeine podezíravě. Hezká zelená nebyla ráda, když Cadsuane určila do vedení Daigian, a využila každé možnosti, aby mohla vyjádřit svůj názor na Daigianina rozhodnutí.

„Nechtěla jsem jezdit tak daleko,“ řekla žena a popošla blíž. „Vidím, že jste všechny Aes Sedai. S... pacholkem? Víte, kvůli čemu je všechen ten zmatek?“

Náhle se Ebenovi vytratila krev z tváří. To, co cítil, nebylo možné! Zelenooká žena se překvapeně zamračila a on udělal to jediné, co mohl.

„Ona drží saidín!“ zaječel a vrhl se na ni. Cítil, jak Daigian zhluboka natahuje z jediné síly.

Cyndane při pohledu na ženu stojící sto kroků před ní mezi stromy zpomalila. Byla to vysoká žlutovlasá žena, která se jenom dívala, jak se blíží. Jak cítila boj s jedinou silou na jiných místech, byla ostražitá a zároveň z toho čerpala naději. Ta žena měla prosté sukno, ale kupodivu na sobě měla spoustu drahokamů, jako by byla veliká dáma. Se saidarem v sobě Cyndane viděla slabounké vrásky v koutcích ženiných očí. Takže to není jedna z těch takzvaných Aes Sedai. Ale kdo to tedy je? A proč tu stojí, jako kdyby mohla Cyndane zahradit cestu? Vlastně na tom ani moc nezáleželo. Kdyby usměrnila, uvolnila by si cestu, ale měla čas. Klíč stále zářil jako maják jediné síly. Luis Therin stále žil. Jakkoliv se druhá žena tvářila dravě, nůž na ni bude stačit, pokud si opravdu myslela, že jí může v něčem bránit. A čistě pro případ, že by byla tím, čemu říkali divoženka, si pro ni Cyndane připravila malý dárek, obrácenou síť, kterou neuvidí, dokud nebude příliš pozdě.

Najednou kolem druhé ženy vzplálo světlo saidaru, ale Cyndane z ruky vyletěla přichystaná ohnivá koule, dost malá, aby unikla pozornosti, jak doufala, ale dost na to, aby propálila díru do téhle ženy, která –

Ve chvíli, kdy se koule k té ženě dostala dost blízko, aby jí ožehla šaty, se síť ohně rozpletla. Ta žena nic neudělala, síť se prostě rozpadla! Cyndane ještě nikdy neslyšela o ter’angrialu, jenž by mohl zničit síť, ale muselo to tak být.

Pak na ni ta žena udeřila a Cyndane zažila druhý šok. Byla silnější, než bývala Cyndane předtím, kdy ji chytili Aelfinnové a Eelfinnové! To bylo nemožné, žádná žena nemohla být silnější. Musela mít taky angrial. Šok trval jen tak dlouho, než prořízla ženiny prameny. Ona ani nevěděla, jak je obrátit. Snad to bude dostatečná výhoda. Uvidí Luise Therina umírat! Vyšší žena sebou trhla, když ji udeřily přeťaté prameny, ale i když přešlápla, usměrnila znovu. Prskající Cyndane bojovala dál a země se jí zvedla pod nohama. Uvidí ho umřít! Uvidí!

Vysoký kopec nebyl zrovna blízko přístupovému klíči, ale klíč přesto Moghedien zářil v hlavě tak jasně, až zatoužila jen po maličkém doušku z toho nesmírného proudu saidaru. Držet tolik, i tisícinu toho množství, by byla hotová extáze. Toužila po tom, ale tenhle stromy porostlý vršek bylo nejdál, kam až hodlala jít. Jenom hrozba, když Moridin pohladil její cour’souvra, ji donutila vůbec sem cestovat, a příchod zdržovala a modlila se, aby to skončilo, než bude muset jít. Vždycky pracovala potají, jenže stejně musela prchat, jakmile dorazila, a na několika místech v lese před ní pod odpolední oblohou plály a šlehaly blesky a ohně spletené ze saidaru a další, jež musel vytvořit saidín. Z hořících stromů stoupaly černé sloupy dýmu a bylo slyšet hromové výbuchy.

Kdo bojoval, kdo přežil, kdo zemřel, o nic z toho se nestarala. Jen ji napadlo, že by bylo příjemné, kdyby to Cyndane nebo Graendal nezvládly. Moghedien se tu nehodlala motat uprostřed bitvy. A jako by to už nestačilo, stále tady bylo to, co stálo za zářícím klíčem, obrovská zploštělá kupole černě uprostřed lesa, jako kdyby tu zkameněla noc. Trhla sebou, když po tom tmavém povrchu proběhla vlnka a kupole se viditelně zvedla. Bylo by šílenství přibližovat se k tomu, ať to bylo cokoliv. Moridin se nedozví, co tu udělala nebo neudělala.

Poodešla zpátky, dál od zářícího klíče a podivné kupole, a posadila se, aby dál dělala to, co v minulosti dělávala tak často. Pozorovala ze stínů a přežila.

Rand v duchu ječel. Byl si jistý, že ječí, že ječí Luis Therin, ale v tom řevu svůj hlas neslyšel. Proplouval jím celý ten ohavný oceán špíny a syčel nedočkavostí. Narážely do něj přílivové vlny hnusu. Sápaly se po něm zuřící poryvy kalu. Jediný důvod, proč ještě věděl, že drží jedinou sílu, byla ta špína. Saidín se mohl přesouvat, rozlévat se, chystat se ho zabít, a on by to ani nepoznal. Ta hnilobná záplava zalévala všechno ostatní a on se jen zuby nehty držel, aby ho to nesmetlo také. Špína se pohybovala. Na ničem jiném teď nezáleželo. Musel vydržet!

„Co mi můžeš říct, Min?“ Cadsuane se i přes únavu držela na nohou. Držet ten štít skoro celý den by vyčerpalo každého.

Na kopec už nějakou dobu nikdo nezaútočil a vlastně jediné aktivní usměrňování, jež cítila, pocházelo od Nyneivy a kluka. Elza neustále chodila kolem dokola, stále propojená s Merise a Jaharem‚ale v této chvíli neměla na práci nic jiného než obhlížet okolní krajinu. Jahar seděl na kameni a v ohbí lokte mu slabě svítil Callandor. Merise se posadila na zem vedle něj, hlavu měla opřenou o jeho koleno, a on ji hladil.

„No, Min?“ dožadovala se Cadsuane.

Dívka rozzlobeně vzhlédla z prohlubně, kam ji Tomas a Moad s Harine strčili. Muži měli alespoň dost rozumu, aby uznali, že tohoto boje se zúčastnit prostě nemůžou. Harine se mrzutě mračila a nejednou bylo nutné, aby jeden z mužů chytil Min a zabránil jí dostat se k mladému al’Thorovi. Museli jí dokonce sebrat nože, když se je na ně pokusila použít.

„Vím jenom, že žije,“ zamumlala, „a myslím, že ho něco bolí. Akorát že když cítím dost na to, abych si myslela, že ho něco bolí, tak musí být v agónii. Pusť mě k němu.“

„Teď by ses jenom pletla do cesty.“

Nevšímajíc si jejího rozčileného úpění se Cadsuane vypravila k místu, kde seděli Rand s Nyneivou, ale nedívala se na ně. I ze vzdálenosti několika mil vypadala černá kupole obrovská, zvedala se do výše několika set sáhů. A zvětšovala se. Povrch vypadal jako z černé oceli, i když se v odpoledním slunci neleskl. Pokud něco, tak světlo jako by kolem kupole spíš sláblo.

Rand seděl stejně jako na začátku, jako nehybná, nevidoucí socha, jen po tvářích se mu řinul pot. Pokud byl v agónii, jak tvrdila Min, tak to na něm nebylo vidět. A pokud byl, tak Cadsuane stejně nevěděla, co s tím dělat, co by se s tím odvážila udělat. Jakkoliv ho teď vyrušit by mohlo mít katastrofální následky. Cadsuane se podívala na stoupající černočernou kupoli a zabručela. Vlastně vůbec ho s tím nechat začít mohlo mít katastrofální následky.

Nyneiva se zaúpěním sklouzla ze svého kamenného sedátka na zem. Šaty měla celé propocené a vlasy se jí lepily na zmáčený obličej. Víčka se jí chabě chvěla a prsa se jí prudce zvedala, jak zoufale lapala po dechu. „Už ne,“ zafňukala. „Už to nevydržím.“

Cadsuane zaváhala, na což nebyla právě zvyklá. Ta holka nemohla opustit kruh, dokud ji mladý al’Thor nepropustí, ale pokud nebyly Choedan Kal nějak poškozené, stejně jako Callandor, měla by být chráněna, aby nenabrala příliš velké množství jediné síly a neublížila si. Až na to, že fungovala jako koryto pro větší množství saidaru, než by zvládla celá Bílá věž i s použitím všech angrialů a sa’angrialů, jež vlastnila. Ale po těch hodinách, co jí ten proud protékal, ji mohlo zabít prosté tělesné vyčerpání.

Cadsuane si k ní klekla, položila vlaštovku na zem vedle sebe, vzala její hlavu do dlaní a zmenšila množství saidaru, které vkládala do štítu. Léčit uměla jenom průměrně, ale mohla holku zbavit aspoň trochy únavy, aniž by sama padla na hubu. Velmi dobře si uvědomovala, jak štít nad nimi zeslábl, a na tvoření tkaniva tedy neplýtvala časem.

Osan’gar se vyškrábal na kopec, lehl si na břicho, odplazil se za strom a usmál se. Odsud, se saidínem v sobě, viděl jasně protější hřeben i lidi na něm. Nebylo jich tolik, kolik čekal. Jedna žena obcházela kolem vrcholu a dívala se mezi stromy, avšak ostatní se nehýbali. Narishma seděl se zářícím Callandorem v rukou a jakási žena se mu opírala hlavou o koleno. Pokud viděl, byly tam další dvě ženy, jedna klečela nad druhou, ale pořádně na ně neviděl přes záda jiného muže. Nemusel mu vidět do tváře, aby poznal al’Thora. Klíč ležel na zemi vedle něho, takže nemohlo být pochyb. Pro Osan’garovy oči zářil jasně. Pro něj byl jasnější než slunce, než tisíc sluncí. Co všechno by s ním dokázal on! Škoda že ho bylo třeba zničit spolu s al’Thorem. Ale až bude al’Thor mrtvý, mohl by si vzít alespoň Callandor. Nikdo jiný mezi Vyvolenými nevlastnil ani angrial. Dokonce i Moridinovi by nahnal strach, kdyby ten křišťálový meč získal. Nae’blis? Až zničí al’Thora a odčiní vše, co tu provedl, bude Nae’blisem jmenován Osan’gar. Tiše se zasmál a setkal odřivous. Koho by kdy napadlo, že z něho nakonec bude hrdina?

Elza pomalu obcházela kopec a prohlížela si lesy kolem. Náhle koutkem oka zachytila jakýsi pohyb a zastavila se. Pootočila hlavu, ale ne až ke kopci, na němž ten záblesk zahlédla. Den byl pro ni velmi těžký. V zajetí mezi aielskými stany v Cairhienu jí došlo, že je prvořadé, aby Drak Znovuzrozený dosáhl Poslední bitvy. Najednou jí to bylo tak naprosto jasné, až ji zarazilo, že to neviděla předtím. Teď jí to bylo jasné, tak jasné jako díky saidaru obličej muže, jenž se pokoušel schovat na tom kopci za stromem. Dneska musela bojovat s Vyvolenými. Veliký pán určitě pochopí, pokud některého z nich zabije, ale Corlan Dashiva byl jen jedním z těch asha’manů. Dashiva zvedl ruku ke kopci, na němž stála, a ona natáhla, jak nejvíc mohla, z Callandoru v Jaharových rukou. Saidín jí k ničení připadal docela vhodný. Druhý kopec obklopila obrovská, planoucí ohnivá koule – rudá, zlatá a modrá. Když zmizela, druhý kopec končil hladce o deset sáhů níž, než měl hřeben původně.

Moghedien si nebyla jistá, proč zůstává tak dlouho. Do setmění zbývaly už jen asi dvě hodiny a v lese byl klid. Kromě klíče už necítila, že by někdo usměrňoval saidar. To ovšem neznamenalo, že by někdo někde nepoužíval malé množství, ale nic jako ta smršť, jež tu zuřila před chvílí. Bitva skončila, ostatní Vyvolení byli mrtví nebo poraženi prchali. Bylo jasné, že jsou poraženi, protože klíč stále zářil. Úžasné, že Choedan Kal přežily nepřetržité používání tak dlouho a na takové úrovni.

Moghedien ležela na kopci s bradou v dlaních a pozorovala velikou kupoli. Černá ji již déle nevystihovala. Nyní vypadala jako polokoule, zvedající se jako hora i dvě míle či víc k obloze. Kolem ležela silná vrstva stínu, která jako by vysávala poslední světlo ze vzduchu. Nechápala, proč se vůbec nebojí. Kupole mohla růst, dokud by nepohltila celý svět, nebo možná rozbít svět, jak to podle Aran’gar mohla udělat. Pokud by k tomu došlo, nebylo by bezpečí nikde, žádné stíny, kde by se Pavoučice mohla skrýt.

Najednou z té hladké, tmavé kupole cosi vylezlo, vypadalo to jako plamen, pokud by plamen mohl být černý, a potom další a ještě jeden, až celá kupole vřela temným ohněm. Řev, jako deset tisíc hromobití, ji donutil zacpat si uši a začít křičet, i když to v té vřavě nebylo slyšet, a potom se kopule zbortila do sebe, do jediného místa, do nicoty. Zavyl vítr, hnal se ke zmizelé kupoli a ji táhl s sebou po kamenité zemi, i když se zoufale snažila zachytit, narážela do stromů, zvedalo ji to do vzduchu. Kupodivu se vůbec nebála. Usoudila, že pokud přežije tohle, už se nikdy nebude bát.

Cadsuane pustila předmět, který býval ter’angrialem, na zem. Už se tomu nedalo říkat soška ženy. Obličej byl moudrý a vyrovnaný jako vždy, ale soška byla přelomená vedví a na jedné straně byla bublina, jako z roztaveného vosku, včetně ruky držící křišťálovou kouli, jež nyní ležela rozbitá kolem zničené sošky. Mužská soška byla celá, už ji měla schovanou v sedlové brašně. Callandor byl také zabezpečený. Lepší bude nenechávat lákadlo jen tak se povalovat na kopci. Tam, kde býval Shadar Logoth, nyní byla obrovská prostora uprostřed lesa, dokonalý kruh s průměrem, že ani v zapadajícím slunci neviděla druhý konec.

Lan, vedoucí do kopce svého pokulhávajícího válečného oře, vraníkovy otěže pustil, když uviděl Nyneivu ležící na zemi a zakrytou až po bradu pláštěm. Mladý al’Thor ležel vedle ní, rovněž zakrytý pláštěm, a u něj byla stočená Min, s hlavou položenou na jeho hrudi. Oči měla zavřené, ale podle toho, jak se usmívala, tak nespala. Lan se na ně ani nepodíval, doběhl k Nyneivě, padl vedle ni na kolena a něžně ji zvedl hlavu. Ani se nepohnula, stejně jako kluk.

„Jsou jenom v bezvědomí,“ hlásila mu Cadsuane. „Corele říkala, že bude lepší nechat je vzpamatovat se po svém.“ A nedokázala říci, jak dlouho to bude trvat. Ani Damer to nedokázal. Rány v klukově boku se nezměnily, třebaže Damer čekal, že k tomu dojde. Všechno to bylo velmi zneklidňující.

O něco dál se holohlavý asha’man skláněl nad Beldeine a kroutil prsty, jak setkával své zvláštní léčení. Poslední hodinu měl plno práce. Alivia stále užasle zírala a ohýbala ruku, kterou měla zlomenou a spálenou až na kost. Sarene byla poněkud nejistá na nohou, ale to způsobovala jen únava. Skoro tam v lese zemřela a stále kvůli té zkušenosti kulila oči. Bílé nebyly na takové věci zvyklé.

Ne všichni měli takové štěstí. Verin a žena z Mořského národa seděly vedle pláštěm zahalené Kumiry a tiše pohybovaly rty v modlitbě za její duši. Nesune se neohrabaně snažila utěšit Daigian, která držela v náručí mrtvolu mladého Ebena a kolébala ho jako dítě. Zelené byly na takové věci zvyklé, ale Cadsuane se nelíbilo, že ztratila dva lidi oplátkou jen za pár ožehlých Zaprodanců a jednoho mrtvého odpadlíka.

„Je čistý,“ zopakoval tiše Jahar. Tentokrát seděla Merise a on měl hlavu v jejím klíně. Modré oči měla vážné jako vždy, ale něžně ho hladila po černých vlasech. „Je čistý.“

Cadsuane si nad chlapcovou hlavou vyměnila pohled s Merise. Damer i Jahar tvrdili totéž, špína byla pryč, ale jak si mohli být jistí, že nezůstal nějaký zbyteček? Merise jí dovolila propojit se s chlapcem a ona necítila nic z toho, co zelená sestra popisovala, ale jak si mohli být jistí? Saidín byl tak cizí, že se v tom šíleném chaosu mohlo skrývat cokoliv.

„Chci odejít, jakmile se vrátí ostatní strážci,“ oznámila. Bylo tu příliš mnoho otázek, na něž neměla odpovědi, které by se jí líbily, ale měla teď mladého al’Thora a nehodlala ho ztratit.

Setmělo se. Na kopci hnal vítr prach přes úlomky toho, co kdysi bývalo ter’angrialem. Pod ním ležela hrobka Shadar Logothu, otevřená, aby dala světu naději. A ze vzdáleného Tremalkingu se začala šířit zpráva, že čas iluzí skončil.

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenává každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, rozbíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

asha’mani: 1. Ve starém jazyce: „obránci“ nebo „ochránci", ale vždy obránci spravedlnosti a pravdy. 2. Společné jméno a také hodnost dané mužům, kteří přišli do Černé věže poblíž Caemlynu v Andoru, aby se zde naučili usměrňovat. Jejich výcvik se soustředí na způsoby, jakými lze použít jedinou sílu jako zbraň, a dalším rozdílem oproti Bílé věži je to, že jakmile se naučí uchopit saidín, mužskou polovici jediné síly, vyžaduje se od nich, aby všechny denní práce vykonávali s pomocí jediné síly. Novým rekrutům se říká vojáci. Nosí prosté černé kabáty s vysokým límcem podle andorské módy. Povýšení na zasvěceného s sebou přináší právo nosit na límci kabátu stříbrný špendlík, nazývaný meč. Povýšení na asha’mana přináší právo nosit dračí špendlík, červený smalt ve zlatě, na límci spolu s mečem. Ačkoliv mnoho žen, včetně manželek, uprchne, když zjistí, že jejich muži skutečně dokážou usměrňovat, značný počet mužů v Černé věži je ženatých a používá jistou variantu strážcovského pouta, aby si s manželkami vytvořili propojení. Totéž pouto, pozměněné, takže vynucuje poslušnost, se v poslední době používá ke spojení lapených Aes Sedai.

Balwer, Sebban: Původně tajemník Pedrona Nialla na veřejnosti a tajně jeho mistr špion. Z vlastních důvodů pomohl Morgase uniknout před Seanchany z Amadoru a nyní je zaměstnán jako tajemník Perrina ťBashereho Aybary a Faile ni Bashere ťAybara.

corenne: Ve starém jazyce „návrat". Jméno, které Seanchané dali flotile tisíce lodí a stovkám tisíc vojáků, řemeslníků a ostatních, plujících na těch lodích, kteří přijdou za Předběžníky, aby si vyžádali země ukradené potomkům Artuše Jestřábí křídlo. Viz též Předběžníci.

da’covale: 1. Ve starém jazyce: „ten, kdo je vlastněn“ nebo „osoba, která je majetkem". 2. Mezi Seanchany velice často používný výraz pro otroky. Otroctví má v Seanchanu dlouhou a neobvyklou tradici, protože otroci mají možnost získat postavení s velikou mocí a otevřenými pravomocemi včetně nad těmi, kteří jsou svobodní. Viz též só’džin.

der’morat-: Ve starém jazyce: „mistr cvičitel". 2. Mezi Seanchany předpona ukazující na staršího a velmi zkušeného cvičitele jednoho druhu exotických zvířat, který cvičí ostatní, jako např. der’morat’raken. Der’morat může mít velmi vysoké společenské postavení, k nejvýše postaveným patří der’sul’dam, cvičitelka sul’dam, což je ve vojsku velmi vysoká důstojnická hodnost. Viz též morat.

Fain, Padan: Bývalý temný druh, nyní něco víc a horší než temný druh, také nepřítel Zaprodanců stejně jako nepřítel Randa al’Thora, jehož z duše nenávidí. Naposledy viděn, když používal jméno Jeraal Mordeth a radil urozenému pánu Toramu Riatinovi během vzpoury proti Draku Znovuzrozenému v Cairhienu.

Hailene: Ve starém jazyce „Předběžníci“ či „Ti, kteří přišli předtím". Název pro velký seanchanský expediční sbor vyslaný přes Arythský oceán na výzvědy do zemí, kde kdysi vládl Artuš Jestřábí křídlo. Nyní pod velením vznešené paní Suroth, kdy se rozrostl o rekruty z porobených území, Hailene zašlo mnohem dál, než byl jeho původní cíl.

Hanlon, Daved: Temný druh, kdysi velitel Stříbrných lvů sloužících Zaprodanci Rahvinovi, když držel Caemlyn pod jménem urozený pán Gaebril. Odsud vzal Hanlon Stříbrné lvy do Cairhienu, neboť dostal rozkaz vyvolat další vzpouru proti Draku Znovuzrozenému. Stříbrné lvy zničila „bublina zla“ a Hanlona odveleli zpět do Caemlynu ze zatím neznámých důvodů.

Cha Faile: 1. Ve starém jazyce: „sokolí spár". 2. Jméno, jež přijali mladí Cairhieňané a Tairenové, kteří se pokoušejí řídit ji’e’toh a přísahali věrnost Faile ni Bashere ťAybara.

Ishara: První královna Andoru (asi 994-1020 SR). Po smrti Artuše Jestřábí křídlo Ishara přesvědčila svého manžela, jednoho z nejlepších Artušových generálů, aby vzdal obléhání Tar Valonu a doprovodil ji do Caemlynu s tolika vojáky, kolik jich sežene. Ostatní se pokoušeli zabrat celou Artušovu říši a neuspěli, ale Ishara se zmocnila malé části a uspěla. Dnes skoro každý urozený rod v Andoru udává svůj původ od Ishary a právo na Lví trůn závisí na počtu jejích přímých potomků i na počtu linií, které se od ní odvozují.

kopinický kapitán: Ve většině zemí šlechtičny obvykle samy nevodí své ozbrojence do bitev a najímají si na to profesionálního vojáka, téměř vždy prostého rodu, který je zodpovědný za výcvik i velení ozbrojencům. Podle toho, o kterou zemi se jedná, se takový muž nazývá kopinický kapitán, mečový kapitán, vrchní podkoní nebo vrchní kopiník. Vykládá se o blízkých vztazích, které mezi urozenou paní a sluhou často vznikají, snad nevyhnutelně. Občas jsou dokonce pravdivé.

mečový kapitán: Viz kopinický kapitán.

Mlčící dcery: Během dějin Bílé věže (přes tři tisíce let) různé ženy, které se nedokázaly smířit se svým osudem, se pokoušely spojit. Takové skupiny – alespoň většinu z nich – Bílá věž rozprášila, jakmile je objevila, a vážně a veřejně je ztrestala, aby zajistila, že se všichni poučí. Poslední takto rozprášená skupina si říkala Mlčíci dcery (794-798 NE). Skupinu tvořily dvě přijaté, jež byly vypuzeny z Věže, a třiadvacet žen, které sebraly a vycvičily. Všechny byly odvlečeny zpátky do Tar Valonu a potrestány a těch třiadvacet žen bylo zapsáno do knihy novicek. Jen jedné z nich se podařilo získat šátek. Viz též rodinka.

Mořský národ, hierarchie: Atha’an Miere, Mořskému národu, vládne paní lodí Atha’an Miere. Jí pomáhá hledačka větru paní lodí a mistr šermíř. Pod nimi stojí klanové paní vln, každá má k ruce svou hledačku větru a mistra meče. Pod nimi jsou paní plavby (kapitáni lodí) jejich klanu, každá s hledačkou větru a správcem nákladu. Hledačka větru paní lodí je nadřazena všem hledačkám větru klanových paní vln, jež jsou zase nadřazeny hledačkám větru svých klanů. Stejně tak stojí mistr šermíř nad všemi mistry meče a ti zase nad správci nákladu svých klanů. Hodnost není u Mořského národa dědičná. Paní lodí na doživotí volí prvních dvanáct Atha’an Miere, což je dvanáct nejstarších klanových paní vln. Klanovou paní vln volí dvanáct nejstarších paní plavby jejího klanu, jimž se říká prostě prvních dvanáct, kterýžto výraz rovněž označuje nejstarší paní plavby na jednom místě. Stejných prvních dvanáct ji může odvolat. Vlastně každý kromě paní lodí může být degradován až na plavčíka za přestoupení zákona, zbabělost či jiné zločiny. Také hledačka větru paní vln či paní lodí, která zemře, musí z nezbytí sloužit níže postavené ženě, jejíž hodnost tím stoupne.

moudrá žena: Uctivé oslovení používané v Ebú Daru pro ženy vyhlášené svými neuvěřitelnými schopnostmi vyléčit téměř každé zranění. Moudrou ženu podle tradice označuje červený pás. Třebaže si hodně lidí všimlo, že mnoho, vlastně většina ebúdarských moudrých žen ani nepochází z Altary, natož z Ebú Daru, donedávna nebylo známo, a stále to ví jen několik málo lidí, že všechny moudré ženy patří ve skutečnosti do rodinky a používají různé verze léčení. Bylinky a lektvary rozdávají jen jako krytí. Když po vpádu Seanchanů do města rodinka z Ebú Daru uprchla, nezůstala tady žádná moudrá žena. Viz též rodinka.

návrat: Viz corenne.

Nebeské pěsti: Lehce vyzbrojená a lehce ozbrojená seanchanská pěchota, kterou do bitvy nosí na zádech létající tvorové známí jako to’raken. Všichni muži a ženy jsou menšího vzrůstu, hlavně kvůli omezením daným nosností to’raken. Jsou považovány za nejtvrdší vojáky a obvykle je používají k nájezdům, překvapivým útokům na nepřátelské pozice v týlu a tam, kde je důležitá rychlost rozmístění vojáků.

obránci Kamene: Elitní vojenský útvar v Tearu. Současným kapitánem Kamene (velitelem obránců) je Rodrivar Tihera. K obráncům se přijímají výhradně Tairenové a důstojníci jsou obvykle urozeného rodu, byť často z nižších rodů nebo vedlejších větví silných rodů. Obránci mají za úkol držet obrovskou pevnost zvanou Tearský Kámen ve městě Tear, bránit město a provozovat policejní služby ve městě místo městské hlídky. Není-li válka, jejich povinnosti je málokdy zavedou dál od města. Avšak stejně jako u většiny elitních útvarů, obránci jsou jádrem, kolem něhož je vytvořeno vojsko. Uniformu obránců tvoří černý kabát s vycpávanými rukávy s čemozlatými pruhy a černými manžetami, leštěný kyrys a kapalín s mřížovým hledím. Kapitán Kamene nosí na přilbě tři krátké bílé chocholy a na manžetách kabátu má tři propletené zlaté šňůry na bílém podkladě. Kapitáni nosí dva bílé chocholy a jednu zlatou šňůru na bílých manžetách, poručíci jeden bílý chochol a černou šňůru na bílých manžetách, podporučíci jeden krátký černý chochol a prosté bílé manžety. Praporečníci pak mají zlaté manžety a rytmistři černozlatě pruhované.

ozbrojenci, zbrojný lid: Vojáci, spojenci či leníci toho kterého urozeného pána nebo paní.

prorok: Formálněji prorok pána Draka. Kdysi znám jako Masema Dagar, shienarský voják, jemuž se dostalo osvícení a on se rozhodl, že byl povolán, aby světem šířil zprávu o znovuzrození Draka. Věří, že nic – nic! – není důležitější než uznat Draka Znovuzrozeného jako vtělení Světla a být připraven, až Drak Znovuzrozený zavolá, a on a jeho stoupenci používají všechny prostředky, aby ostatní přinutili opěvovat Draka Znovuzrozeného. Vzdal se jména kromě „prorok“ a přivedl chaos do velké části Ghealdanu a Amadicie, kde ovládá značná území.

Předběžníci: Viz Hailene.

rodinka: I během trollockých válek před více než dvěma tisíci lety (asi 1000-1350 PR) udržovala Bílá věž své zásady a vyhazovala ženy, které se nedokázaly zařadit. Jedna skupina těchto žen, obávající se návratu domů uprostřed válečné vřavy, uprchla do Barashty (nedaleko současného Ebú Daru), jak nejdál se v té době dalo vzdálit od bojů. Říkaly si rodinka a schovávaly se dál a nabízely bezpečný přístav ženám, které vyhodily z Věže. Časem to, jak chodily za ženami, jež měly opustit Věž, vedlo ke kontaktům s uprchlicemi, a přestože přesné důvody možná nikdy nebudou známy, začala rodinka přijímat i uprchlice. Dává si velkou práci, aby těmto dívkám zabránila zjistit cokoliv o rodince, dokud si není jistá, že se na ně Aes Sedai nevrhnou a neodvlečou je pryč. Koneckonců všichni vědí, že uprchlice jsou vždycky chyceny, dříve nebo později, a rodinka ví, že pokud nebude zachovávat utajení, sama bude přísně potrestána.

Ačkoliv to rodinka neví, Aes Sedai ve Věži o její existenci věděly téměř od samého začátku, ale ve válce neměly čas je vyřídit. Koncem války si Věž uvědomila, že zničit rodinku nemusí být v jejím nejlepším zájmu. Do té doby se většině uprchlic skutečně podařilo uniknout, bez ohledu na věžovou propagandu, ale jakmile jim rodinka začala pomáhat, Věž věděla přesně, kam každá uprchlice míří, a pochytala devět z deseti. Jelikož se rodinka, ve snaze utajit svou existenci i počty svých členech, stěhovala do Barashty a zase ven (totéž platí později pro Ebú Dar) a nikdy nezůstala na jednom místě déle než deset let, aby si nikdo nevšiml, že ženy nestárnou obvyklou rychlostí, Věž věřila, že jich je pár a rozhodně se drží při zemi. Aby využila rodinku jako past na uprchlice, rozhodla se Věž nechat ji na pokoji, na rozdíl ode všech podobných skupin v minulosti, a udržet samotnou existenci rodinky v tajnosti, takže o ní ví jen pár hotových Aes Sedai.

Rodinka nemá zákony, ale pravidla založená částečně na pravidlech platících pro mladší a přijaté novicky v Bílé věži a částečně na nutnosti udržet se v tajnosti. Jak se vzhledem k původu rodinky dalo čekat, svá pravidla dodržuje velmi přísně a platí pro všechny členky.

Současné otevřené kontakty mezi Aes Sedai a ženami z rodinky, o nichž ví jen hrstka sester, odhalily několik šokujících věcí včetně toho, že žen z rodinky je dvakrát víc než Aes Sedai a některé jsou o sto let starší, než kolik se dožila kterákoliv Aes Sedai od trollockých válek. Účinek těchto odhalení, jak na Aes Sedai, tak na rodinku, je prozatím otázkou spekulací. Viz též Mlčící dcery; šicí kroužek.

rytí: 1. Schopnost používat jedinou sílu k diagnostice tělesného stavu při nemoci. 2. Schopnost najít ložiska kovové rudy s pomocí jediné síly. Za skutečnost, že tuto schopnost Aes Sedai dávno ztratily, může být zodpovědé to, že se název přiřadil jiné schopnosti.

rytíři: Elitní vojenský útvar v Illianu, jemuž v současné době velí pivní kapitán Demetre Carcolin. Rytíři poskytují osobní stráž králi Illianu a stráží klíčové body ve státě. Navíc v bitvě tradičně útočili na nejsilnější nepřátelské pozice, aby zjistili slabiny nepřítele, a v případě nutnosti, aby kryli králův ústup. Na rozdíl od většiny obdobných elitních útvarů, cizinci (s výjimkou Tairenů, Altařanů a Muranďanů) jsou nejenom vítáni, ale mohou dosáhnout i nejvyšších hodností, stejně jako obyčejní lidé, což je také neobvyklé. Uniformu rytíře tvoří zelený kabát, kyrys s devíti včelami Illianu a kónická přilba s hledím z ocelové mřížky. První kapitán nosí na manžetách čtyři zlaté šňůry na každé manžetě a tři zlaté chocholy se zelenou špičkou. Poručici nosí dvě žluté šňůry na manžetách a dva tenké zelené chocholy, podporučíci jednu žlutou šňůru a jeden zelený chochol. Praporečníky označují dvě přerušené žluté šňůry na manžetách a jeden žlutý chochol, rytmistra jedna přerušená žlutá šňůra.

sei’mosiev: Ve starém jazyce „sklopené oči". Když se o někom mezi Seanchany řekne, že „se stal sei’mosiev", znamená to, že člověk „ztratil tvář". Viz též sei’taer.

sei’taer: Ve starém jazyce „přímé oči“ nebo „rovné oči". Mezi Seanchany se tento termín vztahuje na čest či zachování tváře, na schopnost dívat se druhému do očí. Je možné „být“ či „mít“ sei’taer, což znamená, že člověk má čest či tvář, a také „získat“ či „ztratit“ sei’taer. Viz též sei’mosiev.

Shen an Calhar: Ve starém jazyce „Banda Rudé ruky". 1. Bájná skupina hrdinů, kteří vykonali mnoho pozoruhodných činů a nakonec padli při obraně Manetherenu, když byla země zničena během trollockých válek. 2. Vojenský útvar, který téměř náhodou dal dohromady Mat Cauthon a zorganizoval jej podle vojenských oddílů z dob považovaných za vrchol válečného umění, za dnů Artuše Jestřábí Křídlo a bezprostředně předcházejících století.

sjednocení: Když vojska vyslaná Artušem Jestřábí křídlo pod velením jeho syna Luthaira přistála v Seanchanu, objevila různorodé a pestré státy, často válčící proti sobě, jimž často vládly Aes Sedai. Bez Bílé věže Aes Sedai usilovaly o svou osobní moc s použitím jediné síly. Vytvářely malé skupinky a neustále proti sobě kuly pikle. Z velké části právě toto neustálé intrikování kvůli osobním výhodám a následné války mezi mnoha státy umožnily vojskům z východu začít dobývání celého kontinentu a jejich potomkům dobývání dokončit. Toto dobývání, během něhož se z potomků původních vojsk stali Seanchané, stejní jako ti, které si porobili, trvalo déle než devět set let a nazývá se sjednocení.

smrtonosná garda, smrtonoši: Elitní vojenský útvar Seanchanské říše, zahrnující lidi a ogiery. Všichni lidští příslušníci smrtonosné gardy jsou da’covale, zrození jako majetek a v mládí vybraní pro službu císařovně, jejímž jsou osobním majetkem. Jsou fanaticky věrní a nesmírně hrdí a často předvádějí krkavce vytetované na ramenou – značku císařovniných da’covale. Přilbice a zbroj mají nalakované na tmavozeleno a krvavě rudo, štíty na černo a na oštěpech a mečích nosí černé střapce. Viz též da’covale.

só’džin: Nejlepší překlad ze starého jazyka by zněl „výše mezi nízkostí", třebaže některé překlady znamenají „obloha i údolí", kromě několika dalších možností. Só’džin je seanchanský výraz pro dědičné vyšší služebnictvo. Jsou da’covale, ale zaujímají postavení se značnými pravomocemi a často též mocí. Kolem só’džin chodí opatrně i urození a se só’džin císařovny mluví jako se sobě rovnými. Viz též urození; da’covale.

urození: Výraz používaný Seanchany pro svou šlechtu. Člověk se může urozeným stát rodem či na něj být povýšen.

vrchní kopiník: Viz kopinický kapitán.

vrchní podkoní: Viz kopinický kapitán.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli i jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného a při uzavírání Vrtu uvízli ve věznici Temného. Dlouho se myslelo, že Světlo během války Stínu opustili jen oni, ale byli tu i další, jen těchto třináct mezi nimi mělo nejvyšší postavení. Počet Zaprodanců (oni sami si říkají Vyvolení) se od jejich probuzení poněkud snížil. Známí přeživší jsou Demandred, Semirhage, Graendal, Mesaana a Moghedien a dva další se znovu narodili v nových tělech a dostali jména Osan’gar a Aran’gar. Nedávno se objevil muž, který si říká Moridin, a mohl by být dalším z mrtvých Zaprodanců, které Temný přivedl z hrobu. Stejný případ je možná žena, jež si říká Cyndane, jekoliž však Aran’gar je muž přivedený zpět v ženském těle, spekulace ohledně totožnosti Moridina a Cyndane by mohly být marné, dokud nebude zjištěno více.

Content

Srdce zimy
Robert Jordan

PROLOG Sníh

1 Odjezd od proroka

2 V zajetí

3 Zvyklosti

4 Nabídky

5 Vlajky

6 Pach šílenství

7 V ulicích Caemlynu

8 Mořský národ a rodinka

9 Šálek čaje

10 Úspěšný plán

11 Představy o důležitosti

12 Lilie v zimě

13 Úžasná novina

14 Co se skrývá pod závojem

15 Hledá se zvonař

16 Nečekané setkání

17 Růžové stuhy

18 Nabídka

19 Tři ženy

20 Otázky zrady

21 Otázka majetku

22 Z čista jasna

23 Ztratit slunce

24 Mezi radními

25 Pouta

26 Očekávání

27 Překvapení pro královny a krále

28 Dárek v plátěném pytli

29 Další plán

30 Studené, velké kapky deště

31 Co říkali Aelfinnové

32 Kus moudrosti

33 Modrokapří ulice

34 Kolibříkovo tajemství

35 S Choedan Kal

Slovníček