Аґата Крісті

Кишеня, повна жита

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2017

***

Аґата Крісті є одним із найбільш популярних авторів усіх часів, адже її твори, які друкуються всіма мовами світу, за накладами поступаються лише Біблії та доробку Шекспіра. Понад мільярд примірників творів письменниці продано англійською мовою, а ще мільярд – у перекладах іноземними мовами. Вона – авторка вісімдесяти детективних романів та збірок оповідань, дев’ятнадцяти п’єс, двох автобіографій, а також шести романів, написаних під псевдонімом Мері Вестмейкот.

Уперше Аґата Крісті спробувала себе в жанрі детективної літератури, коли працювала в шпиталі під час Першої світової війни. Саме тоді вона створила у своєму дебютному романі «Таємнича подія у Стайлзі» нині вже легендарний образ Еркюля Пуаро. У романі «Вбивство в церковному домі», опублікованому в 1930 р., письменниця відрекомендувала читачам іще одного популярного детектива – міс Джейн Марпл. Здобули популярність й інші її персонажі – подружжя борців зі злочинцями Томмі й Тапенс Бересфорди, приватний детектив Паркер Пайн і представники Скотленд-Ярду – старший офіцер поліції Бетл та інспектор Джеп.

За мотивами багатьох романів та новел Аґати Крісті було створено п’єси, знято кінофільми й телесеріали. Вистава за «Пасткою на мишей» – найславетнішою п’єсою письменниці – уперше відбулася в 1952 р. і має найдовше сценічне життя з-поміж новітніх театральних постановок. До найвідоміших кінофільмів за мотивами творів Аґати Крісті належать «Вбивство в Східному експресі» (1974) і «Смерть на Нілі» (1978), у яких Еркюля Пуаро грають Алберт Фінні та Пітер Устинов відповідно. На телеекрані Еркюля Пуаро найуспішніше втілив Дейвід Суше, а міс Марпл – Джоун Гіксон, Джералдіна Мак-Івен і Джулія Маккензі.

Аґата Крісті спочатку була одружена з Арчибалдом Крісті, а потім – з археологом сером Максом Молловеном, якого часто супроводжувала в різноманітних експедиціях, згодом описуючи побачені місцевості у своїх творах.

У 1971 р. письменниця здобула один із найвищих титулів у Великій Британії – Дами Британської Імперії. Померла письменниця в 1976 р. у віці вісімдесяти п’яти років. Сто двадцятий рік від її народження врочисто відзначався в усьому світі 2010 року.

Кишеня, повна жита

Присвячується Брус Інґрем, яка любила мої перші оповідання й публікувала їх.

Розділ перший

Сьогодні була черга міс Сомерс заварювати чай. Міс Сомерс нещодавно взяли на службу, і вона була найменш вправною і найбільш непутящою серед друкарок. Уже немолода, з лагідним стурбованим обличчям, яке чимось нагадувало морду вівці. Вода в чайнику ще не закипіла, коли міс Сомерс налила її в чайничок для заварки – бідолашна міс Сомерс ніколи не вміла визначити, чи вода в чайнику вже закипіла, чи ще ні. Це була одна з багатьох проблем, які псували їй життя.

Вона розлила чай по філіжанках, які поставила перед товаришками, і поклала на кожне блюдечко по дві плитки солодкого і трохи розм’яклого печива.

Міс Ґріфіт, досвідчена головна друкарка, сивоволоса й сувора начальниця, що працювала в компанії «Консолідейтід Інвестментс Трастс» уже шістнадцять років, мовила гостро:

– Вода знову не закипіла, Сомерс!

Міс Сомерс густо зашарілася й сказала:

– Ой Боже, а я ж була певна, що цього разу вона закипіла.

Міс Ґріфіт подумала: «Вона працюватиме тут, либонь, ще місяць, поки ми по шию завалені роботою… Але ж подумати тільки! Що вчинила ця ідіотка з листом до компанії „Істерн Дівелопментс“ – з текстом, простіший за який годі собі уявити, і завжди витворяє казна-що, коли готує чай. Якби не було так важко знайти друкарку, що знає свою справу, – але ж і коробку з печивом вона останнього разу закрила зовсім погано. Бувають же такі люди…»

Обурений внутрішній монолог міс Ґріфіт залишився незакінченим – як і більшість її монологів.

У цю хвилину до кімнати припливла міс Ґросвінор – виконати священний ритуал заварювання окремого чаю для містера Фортеск’ю. Містер Фортеск’ю пив інший чай, з іншої порцеляни та зі спеціальним печивом. Лише чайник був той самий і вода, яку набирали з крану в туалетній кімнаті. Проте вода, якою заварили чай для містера Фортеск’ю, закипіла. Міс Ґросвінор подбала про це.

Міс Ґросвінор була неймовірно яскравою блондинкою. Вона вдягала дорогий і досконало скроєний чорний костюм, а її стрункі ноги обтягували найкращі та найдорожчі нейлонові панчохи з чорного ринку.

Вона пропливла через кімнату друкарок, не вважаючи за потрібне подарувати комусь бодай слово або погляд. Чи варто звертати увагу на якихось комашок? Міс Ґросвінор була спеціальною секретаркою містера Фортеск’ю; недобрі чутки завжди натякали, ніби вона надає йому не лише секретарські послуги, але насправді вони не були правдивими. Містер Фортеск’ю нещодавно взяв собі другу дружину, ефектну й дорогу, цілком здатну заполонити всю його увагу. Міс Ґросвінор була для містера Фортеск’ю лише необхідною частиною його офіційних декорацій, вельми розкішних і дорогих.

Міс Ґросвінор попливла назад із тацею, тримаючи її високо перед собою, як ритуальну пожертву. Вона несла її через приміщення внутрішнього офісу, через залу для чекання, де дозволялося сидіти найважливішим клієнтам, та її власну приймальню, аж поки, легенько постукавши у двері, не заходила до «святая святих» – кабінету містера Фортеск’ю.

То була велика кімната з начищеною до блиску паркетною підлогою, де-не-де застеленою розкішними східними килимами. Стіни кабінету були вишукано оздоблені панелями зі світлого дерева, величезні набивні крісла – обтягнуті світло-жовтою буйволячою шкірою. За письмовим столом колосального розміру, виготовленим із платану, сидів сам містер Фортеск’ю.

Містер Фортеск’ю мав не настільки величний вигляд, щоб відповідати своєму розкішному кабінету, але він докладав для цього всіх зусиль. То був високий чоловік млявої комплекції з блискучою лисиною. Він полюбляв носити у своєму офісі твідовий костюм вільного крою, більше придатний для заміських прогулянок. Коли міс Ґросвінор підпливла до нього у своїй лебединій манері, він похмуро вивчав якісь папери, що лежали на письмовому столі. Поставивши тацю з чаєм на письмовий стіл біля його ліктя, вона промурмотіла тихим, позбавленим будь-якої інтонації голосом: «Ваш чай, містере Фортеск’ю», – і покинула його кабінет.

Містер Фортеск’ю зробив свій внесок у ритуал, невиразно гмукнувши.

Повернувшись до свого письмового столу, міс Ґросвінор зайнялася нагальними службовими справами. Зробила два телефонних дзвінки, виправила помилки в кількох листах, що лежали надруковані й чекали, коли містер Фортеск’ю їх підпише, і відповіла на один телефонний дзвінок.

– Боюся, ближчим часом містер Фортеск’ю прийняти вас не зможе, – відповіла вона пихатим тоном. – Він перебуває на конференції.

Поклавши слухавку, вона подивилася на годинник. Була десята хвилина на дванадцяту.

Саме тоді вона почула якийсь незвичний звук, що проник крізь майже звуконепроникну стіну кабінету містера Фортеск’ю. Хоч і здушений, але цілком упізнаваний зойк нестерпного болю. Майже відразу по тому пролунав тривалий, уривчастий і незмовкний сигнал на письмовому столі міс Ґросвінор. Ошелешена й розгублена, міс Ґросвінор на якусь хвилину завмерла в цілковитій нерухомості, потім невпевнено підвелася на ноги. Опинившись перед такою несподіванкою, вона не могла не втратити притаманного їй самовладання. Проте опанувала себе й рушила до дверей кабінету містера Фортеск’ю у своїй схожій на величну статую поставі, постукала у двері й увійшла.

Те, що вона побачила, ще більше приголомшило сумлінну секретарку. Її працедавець, здавалося, корчився в агонії за своїм письмовим столом. Його конвульсивні рухи вселяли страх.

– Ох, любий містере Фортеск’ю, вам погано? – запитала міс Ґросвінор і вмить усвідомила ідіотизм свого запитання.

Адже не було жодного сумніву, що містерові Фортеск’ю погано, дуже погано. Навіть коли вона підійшла до нього, його тіло не перестало смикатися в спазматичних корчах.

Слова вихоплювалися з нього уривчастими схлипуваннями.

– Чай… яку отруту… ви всипали в чай… мені потрібна… допомога… швидше… покличте лікаря…

Міс Ґросвінор вибігла з кабінету. Вона більше не була пихатою білявою секретаркою – вона була переляканою насмерть жінкою, що втратила голову.

Вона прибігла до кімнати друкарок із розпачливим криком:

– У містера Фортеск’ю напад… Він помирає… Нам треба викликати лікаря… Вигляд у нього жахливий… Я переконана, він помирає…

Жінки відреагували на це повідомлення негайно й дуже по-різному.

Міс Бел, наймолодша з друкарок, сказала:

– Якщо це епілепсія, треба засунути йому в рота корок. Хто має корок?

Корка не мав ніхто.

Міс Сомерс сказала:

– У його віці це, мабуть, апоплексичний удар.

Міс Ґріфіт заявила:

– Ми повинні викликати лікаря – і негайно.

Але вона не змогла проявити притаманної їй практичної винахідливості – за всі шістнадцять років своєї служби жодного разу не доводилося викликати лікаря до міського офісу. Вона мала власного приватного лікаря, але той мешкав далеко, у Стітгем-Гіл.

Як знайти лікаря, що жив би неподалік, може, хтось знає?

Ніхто не знав. Міс Бел схопила телефонний довідник і стала шукати координати лікарів на літеру «Л». Але то був довідник алфавітний, і лікарі не були тут зведені в одну категорію, на відміну від таксі. Хтось запропонував викликати швидку допомогу – але з якої лікарні?

– Лікарня має бути приписана до цього району, – наполягала міс Сомерс, – інакше вони не приїдуть. Адже всі медичні заклади тепер належать до системи Національної охорони здоров’я. Тобто лікують лише місцевих.

Хтось запропонував зателефонувати за номером 999[1], але міс Ґріфіт була шокована такою пропозицією і сказала, що це означає мати справу з поліцією, чого вона не допустить ніколи. Для громадян країни, у якій усі мають право на медичну допомогу, група цілком інтелігентних жінок виявила неймовірне невігластво в тому, як слід користуватися цією допомогою. Міс Бел заходилася шукати номери телефонів відділень швидкої допомоги під літерою «Ш». Міс Ґріфіт сказала: «Треба знайти його лікаря – він мусить мати власного лікаря». Хтось побіг шукати довідник приватних телефонів. Міс Ґріфіт наказала хлопчикові на побігеньках їхньої контори вийти на вулицю й знайти лікаря – як завгодно й де завгодно. У довіднику приватних телефонів міс Ґріфіт знайшла сера Едвіна Сендімена, що мешкав на Гарлі-стрит. Міс Ґросвінор, упавши в крісло, забідкалася голосом, куди менш пихатим, ніж зазвичай:

– Я приготувала чай, як завжди, – справді, як і завжди, – у ньому не могло бути нічого поганого.

– Нічого поганого? У чаї? – перепитала міс Ґріфіт, зупинивши палець на циферблаті телефону. – Чому ви про це говорите?

– Бо він сказав, – містер Фортеск’ю сказав, – що йому чогось підсипали в чай…

Палець міс Ґріфіт нерішуче завмер на циферблаті телефону: кому дзвонити – у невідкладну допомогу чи в лікарню? Міс Бел, молода і сповнена оптимізму, сказала:

– Треба дати йому випити води з гірчицею. Ми маємо гірчицю в конторі?

Гірчиці в конторі не було.

Незабаром доктор Айзекс із лікарні Бетнел-Ґрін і сер Едвін Сендімен зустрілися в ліфті, після того як дві різні карети швидкої допомоги зупинилися перед будинком. І телефон, і хлопчик на побігеньках своє завдання виконали.

Розділ другий

Інспектор Ніл сидів у «святилищі» містера Фортеск’ю за його платановим письмовим столом. Один із помічників інспектора із записником у руках скромно примостився під стіною біля дверей, намагаючись бути цілком непомітним.

Інспектор Ніл мав вигляд бравого солдата з ледь закучерявленим брунатним чубом, що був зачесаний угору, відкриваючи досить низький лоб. Коли, за своїм звичаєм, він промовляв фразу «Так заведено», ті, до кого він звертався, зневажливо думали: «Ти тільки й спроможний робити, як заведено, на більше тебе не вистачає!» Але вони помилялися. Попри свій позбавлений будь-якої уяви вигляд, інспектор Ніл був мислителем, наділеним багатою фантазією, й один із його улюблених методів розслідування полягав у тому, що він висував кілька найнеймовірніших версій і приміряв їх до людини, яку на той час допитував.

Міс Ґріфіт, яку він відразу обрав непомильним оком як найімовірнішу особу, котра зможе чітко й вичерпно розповісти йому про ті події, унаслідок яких він тепер сидів там, де сидів, щойно покинула кабінет, справді надавши йому надзвичайно стислий звіт про те, що тут сталося вранці. Інспектор Ніл обміркував чотири досить неординарні причини, які могли б спонукати найавторитетнішу особу в кімнаті друкарок підсипати отруту у вранішній чай свого працедавця, і відкинув їх усі як малоймовірні.

Він подумки охарактеризував міс Ґріфіт як: (а) особу, що не в змозі когось отруїти, (б) жінку, що не закохана у свого начальника, (в) особу, що не виявила жодних ознак психічного розладу, (г) людину, яка не має звичаю довго тримати на когось злість. Ці аргументи справді вилучали міс Ґріфіт із числа підозрюваних, зберігаючи її лише як джерело точної інформації.

Інспектор Ніл подивився на телефон. Він чекав на дзвінок із лікарні Святого Юди, який міг тепер пролунати в будь-яку мить.

Звичайно, не можна було виключати, що несподівана хвороба містера Фортеск’ю пояснювалася якимись природними причинами, але ні доктор Айзекс із лікарні Бетнел-Ґрін, ні сер Едвін Сендімен із Гарлі-стрит так не думали.

Інспектор Ніл натиснув на кнопку дзвінка, дуже зручно розташовану біля його лівої руки, і наказав, щоб до нього запросили персональну секретарку містера Фортеск’ю.

Міс Ґросвінор уже трохи змогла відновити свою величну поставу, але не зовсім. Вона увійшла до кабінету з досить боязким виглядом, без тієї лебединої грації, з якою зазвичай ходила раніше, і відразу категорично заявила:

– Я цього не робила!

Інспектор Ніл промурмотів з умисним сумнівом у голосі:

– Справді?

Він указав на стілець, на якому мала звичай сидіти міс Ґросвінор із блокнотом у руці, коли містер Фортеск’ю викликав її, щоб продиктувати якісь листи. Тепер вона сіла неохоче й подивилася на інспектора Ніла з тривогою в погляді. Інспектор, чия уява мандрувала від гіпотези до гіпотези – зваблення? шантаж? – уявляючи собі цю платинову блондинку на лаві підсудних, дивився на неї поглядом, який здавався заспокійливим і злегка дуркуватим.

– У чаї нічого шкідливого не було, – сказала міс Ґросвінор. – І не могло бути.

– Зрозуміло, – сказав інспектор Ніл. – Будь ласка, назвіть ваше ім’я й адресу.

– Ґросвінор. Айріні Ґросвінор.

– Як ви пишете своє прізвище?

– Як назву майдану[2].

– Гаразд, а ваша адреса?

– Рашмур-роуд, 14, Мазвел-Гіл.

Інспектор Ніл задоволено кивнув головою.

«Зваблення відпадає, – сказав він сам собі. – Це не любовне гніздечко. Респектабельне житло в оселі батьків. Шантаж теж відпадає».

Ще один набір добрих спекулятивних теорій розвіявся, не лишивши й сліду.

– То хто все ж таки приготував йому чай? – запитав інспектор із перебільшеною люб’язністю в голосі.

– Звичайно ж, я. Це входило до моїх обов’язків, я хотіла сказати.

Не кваплячись, інспектор Ніл наказав їй у всіх подробицях описати ранковий ритуал приготування чаю для містера Фортеск’ю. Філіжанка з блюдцем і чайничок для заварки були вже запаковані й відправлені на аналіз до поліційної лабораторії. Тепер інспектор Ніл довідався, що тільки Айріні Ґросвінор, і ніхто, крім неї, не доторкався до тієї філіжанки, блюдця та чайничка для заварки. Щодо чайника, то ним користувалися всі працівники офісу, й Айріні Ґросвінор наповнила його водою, набравши її з крану в туалетній кімнаті.

– А де ви брали чай?

– Це спеціальний китайський чай, який належить містерові Фортеск’ю. Я зберігаю його на поличці за дверима своєї кімнати.

Інспектор Ніл кивнув головою. Він запитав про цукор і почув, що містер Фортеск’ю пив чай без цукру.

Задзвонив телефон. Інспектор Ніл підняв слухавку. Вираз його обличчя трохи змінився.

– Лікарня Святого Юди?

Він кивнув головою міс Ґросвінор і повідомив їй, що вона може йти.

– Це поки що все, дякую вам, міс Ґросвінор.

Міс Ґросвінор поквапно покинула кабінет.

Інспектор Ніл уважно дослухався до звуків тонкого, без будь-яких емоцій голосу, що говорив до нього з лікарні Святого Юди. Слухаючи той голос, він нашкрябав олівцем кілька таємничих знаків у куточку блокнота, що лежав перед ним на столі.

– Кажете, помер п’ять хвилин тому? – запитав він. Погляд його впав на ручний годинник на зап’ястку. «Дванадцята година сорок три хвилини», – занотував він у блокноті.

Голос без емоцій повідомив, що доктор Бернсдорф хоче особисто поговорити з інспектором Нілом.

– Гаразд. Кличте його сюди, – сказав він тоном, який, либонь, шокував своєю безцеремонністю власницю тонкого голосу, що промовила ім’я доктора Бернсдорфа з глибокою шанобливістю.

Після цього у слухавці почулося клацання, гудіння й далекий шепіт, наче там розмовляли якісь привиди абощо. Інспектор Ніл терпляче чекав.

Потім без будь-якого попередження пролунав густий бас, який примусив його відвести слухавку від вуха на дюйм або два.

– Вітаю тебе, Ніле, старий стерв’ятнику. Ти знову харчуєшся своїми трупами?

Інспектор Ніл і професор Бернсдорф із клініки Святого Юди познайомилися під час розслідування справи про отруєння понад рік тому й відтоді зберегли дружні стосунки.

– Наш чоловік помер, так мені повідомили, докторе.

– Так, він справді помер. Ми вже нічого не могли вдіяти на той час, коли його сюди доставили.

– І яка ж причина смерті?

– Ясна річ, ми зробимо розтин тіла. Дуже цікавий випадок. Справді дуже цікавий. Я радий, що мені довелося мати з ним справу.

Професійна втіха, яка пролунала в густому басі професора Бернсдорфа, підказала інспектору Нілу принаймні одну річ.

– Судячи з твоїх слів, не думаю, щоб ти вважав цю смерть природною, – сухо зауважив він.

– Жодного собачого шансу на те, що він помер природною смертю, – енергійно підтвердив доктор Бернсдорф. – Я, звісно, кажу неофіційно, – докинув він із запізнілою обережністю.

– Звичайно, звичайно. Щодо цього не сумнівайся. Його отруїли?

– Безперечно. Більше того, знову ж таки неофіційно, тільки між нами двома, я готовий побитися об заклад, що знаю, якою отрутою його отруїли.

– Справді? Якою ж?

– Таксином, мій хлопче, таксином.

– Таксином? Ніколи не чув про таку отруту.

– Я знаю, що ти про неї не чув. Це вкрай незвичайний випадок. На диво незвичайний. Я й сам ніколи б її не виявив, якби мені не довелося мати з цим справу три або чотири тижні тому. Кілька дівчаток зготували чай для своїх ляльок – вони зірвали ягоди з тисового дерева й укинули їх у чай.

– То оце і є та отрута? Вона міститься в ягодах із тисового дерева?

– У ягодах або в листі. Надзвичайно сильна отрута. Таксин, звичайно ж, належить до алкалоїдів[3]. Не думаю, щоб досі мені траплявся випадок, де цю отруту застосовували б умисне. Тому справа, яку ти тепер розслідуєш, видається мені надзвичайно цікавою й рідкісною… Ти собі не уявляєш, Ніле, як обридло мені лікувати людей, що отруїлися гербіцидами. Тому отруєння таксином – для мене справжня втіха. Звісно, я можу й помилитися, ти мене, ради Бога, не цитуй, але я так не думаю. Гадаю, тобі це теж цікаво. Принаймні, щось новеньке.

– Подія надзвичайно цікава для всіх, окрім самої жертви. Я правильно тебе зрозумів?

– Авжеж, бідолашному чоловікові не пощастило, – досить байдужим тоном підтвердив доктор Бернсдорф.

– Він щось сказав, перед тим як померти?

– Один із твоїх людей сидів біля нього з блокнотом. Він занотував усі подробиці. Вмирущий знову белькотів про чай, ніби йому щось підсипали в чай на службі – це, звичайно, повна нісенітниця.

– Чому нісенітниця? – гостро запитав інспектор Ніл, якому його невичерпна фантазія вже намалювала картину, як розкішна міс Ґросвінор кладе кілька тисових ягід у заварку чаю, і йому вельми не хотілося відразу ж відкинути цю версію як необґрунтовану.

– Тому що ця отрута не могла подіяти так швидко. А я так розумію, що симптоми отруєння з’явилися відразу по тому, як він випив чай?

– Так вони кажуть.

– Річ у тому, що дуже мало отрут діють у такий спосіб, якщо не брати до уваги ціанідів, звичайно, й, можливо, чистий нікотин…

– А тут точно не було застосовано ціанід або нікотин?

– Мій любий чоловіче. У такому разі він би помер, раніше, аніж приїхала швидка допомога. О ні, тут не йшлося про щось подібне. Я було запідозрив застосування стрихніну, але конвульсії мали зовсім інший вигляд. Хоч і неофіційно, звичайно, проте я готовий заприсягтися своєю репутацією, що то був таксин.

– А який потрібен час, щоб ця отрута почала діяти?

– По-різному – за різних обставин. Через годину. Через дві години, через три години. Небіжчик справляє враження людини, яка любила попоїсти. Якщо він справді добре поснідав, то це вповільнило процес.

– Поснідав, – замислено повторив інспектор Ніл. – А й справді, схоже, що фатальним для нього виявився сніданок.

– Сніданок, яким його почастували Борджа[4], – весело засміявся доктор Бернсдорф. – Що ж, бажаю тобі успішного полювання, хлопче.

– Дякую, докторе. Я хотів би поговорити зі своїм сержантом, перш ніж ти покладеш слухавку.

Знову на протилежному кінці дроту почулися гудки та клацання, а десь далеко – примарні голоси. А тоді, як неминуча прелюдія до розмови із сержантом Геєм, пролунало важке сопіння.

– Вітаю вас, сер, – сказав він із тривожними нотками в голосі.

– Ніл слухає. Вмираючий сказав перед смертю щось таке, що мені треба знати?

– Він сказав, то був чай. Чай, який він випив в офісі. Але лікар каже, що ні…

– Це мені відомо. Більше нічого?

– Ні, сер. Але мушу повідомити вам одну дивну річ. Це стосується костюма, у якому він був, – я перевірив, що він мав у кишенях. Звичайні речі: хусточку, ключі, дрібні гроші, гаманець, – але, крім усього цього, була одна річ, яка мене здивувала. Я кажу про праву кишеню його піджака. Там було зерно.

– Зерно?

– Так, сер.

– Що ти маєш на увазі, говорячи про зерно? Сухі напівфабрикати? «Сніданок фермера»? Кукурудзяні або пшеничні пластівці? Чи, може, ти говориш про зерно ячменю або чогось такого?..

– Саме так, сер. Я кажу про зерно, яке мені здалося житом. І чимало його там було.

– Он як… Це й справді дивно… Але то міг бути зразок продукції – щось пов’язане з діловою оборудкою.

– Звичайно, сер. Але я подумав, ліпше буде сказати вам про це.

– Ти правильно подумав, Гею.

Інспектор Ніл протягом кількох хвилин дивився перед собою, після чого поклав телефонну слухавку. Його впорядкований розум рухався від першої до другої фази розслідування, від підозри про отруєння – до переконаності в тому, що отруєння відбулося. Слова професора Бернсдорфа могли бути неофіційними, але професор Бернсдорф був не тим чоловіком, який міг би помилитися у своїх професійних висновках. Рекса Фортеск’ю отруїли, й отруту йому, певно, дали за одну-три години до того, як з’явилися перші симптоми. Тож здавалося очевидним, що працівники контори не мали ніякого стосунку до скоєння злочину.

Ніл підвівся й вийшов до зовнішнього офісу. Друкарські машинки клацали, але досить безсистемно й на малій швидкості.

– Міс Ґріфіт, ви мені дозволите перекинутися з вами ще кількома словами?

– Звичайно, містере Ніл. Чи дозволите ви дівчатам вийти на обідню перерву? Регулярний час для неї давно минув. Чи, може, вам буде зручніше, якщо ми замовимо щось принести сюди?

– Ні. Нехай вони йдуть обідати. Але вони повинні згодом повернутися.

– Звичайно.

Міс Ґріфіт пішла за Нілом до приватного кабінету шефа. Вона сіла й прийняла притаманний для неї зосереджений і діловий вигляд.

Без будь-якого вступу інспектор Ніл сказав:

– Я розмовляв зі шпиталем Святого Юди. Містер Фортеск’ю помер о дванадцятій годині сорок три хвилини.

Міс Ґріфіт вислухала це повідомлення без подиву, а лише похитала головою.

– Він був у дуже тяжкому стані, я це відразу помітила, – сказала вона.

«Вона зовсім не засмучена», – подумав Ніл.

– Ви можете розповісти мені якісь подробиці про його дім та родину?

– Звичайно. Я вже намагалася сконтактуватися з місіс Фортеск’ю, але та, схоже, поїхала грати в гольф і не мала наміру повернутися на ланч[5]. Ніхто достоту не знає, на якому майданчику вона грає, – додала, ніби пояснюючи. – Вони живуть у Бейдон-Гіт, ви знаєте, де є три відомі майданчики для гри в гольф.

Інспектор Ніл кивнув головою. У Бейдон-Гіт майже виключно жили міські багатії. Ця приміська зона була лише за двадцять миль від Лондона, електропоїзди туди ходили майже безперебійно, й автомобільне сполучення також було цілком надійним, навіть у вранішні та вечірні години пік.

– Будь ласка, назвіть мені їхню точну адресу й номер телефону.

– Бейдон-Гіт, три тисячі чотириста. Їхній дім називається «Тисова хатина».

– Як, як? – Різке запитання зірвалося з губів інспектора Ніла, перш ніж він устиг утриматися від нього. – Ви сказали «Тисова хатина»?

– Так.

Міс Ґріфіт подивилася на нього зацікавленим поглядом, але інспектор Ніл уже взяв себе в руки.

– Ви можете розповісти про його родину?

– Місіс Фортеск’ю – його друга дружина. Вона значно молодша за нього. Вони одружилися близько двох років тому. Перша місіс Фортеск’ю давно померла. Від першого шлюбу він має двох синів і дочку. Дочка живе в батьківському домі, як і старший син, що працює партнером у фірмі. На жаль, сьогодні він перебуває на півночі Англії, виїхав туди у справах. Чекають, що він повернеться завтра.

– А коли він поїхав?

– Позавчора.

– Ви намагалися сконтактуватися з ним?

– Так. Після того, як містера Фортеск’ю забрали до лікарні, я зателефонувала в готель «Мідленд» у Манчестері, де, як мені здавалося, той міг оселитися, але він виїхав звідти сьогодні рано-вранці. Я думаю, він подався також до Шефілда та Лестера, але точно я в цьому не переконана. Можу назвати вам кілька конкретних фірм, які він міг навідати.

«Справді надзвичайно ділова жінка, – подумав інспектор, – і якби їй заманулося вбити чоловіка, то вона вбила б його дуже по-діловому». Але він примусив себе облишити ці фантазії і знову зосередив свою увагу на домашніх обставинах містера Фортеск’ю.

– Він має ще одного сина, ви сказали?

– Атож. Але той син посварився з батьком і живе за кордоном.

– Обидва сини одружені?

– Так. Містер Персівал одружений уже три роки. Він та його дружина живуть в окремому помешканні в «Тисовій хатині», хоча незабаром мають переселитися у свій власний дім, у тому ж таки Бейдон-Гіт.

– А ви не змогли сконтактуватися з місіс Персівал Фортеск’ю, коли телефонували туди сьогодні вранці?

– Вона поїхала в Лондон на цілий день, – пояснила міс Ґріфіт і продовжила свою розповідь. – Містер Ланселот одружився менш як рік тому. З удовою лорда Фредеріка Енстайса. Сподіваюся, ви бачили її фотографії. У «Тетлері», поруч із кіньми. Та на шпальтах іподромної хроніки.

Міс Ґріфіт трохи перехопило подих, її щоки зарожевіли. Ніл, який швидко помічав зміни в настрої своїх співрозмовників, зрозумів, що це одруження зачепило найчутливіші струни снобізму та романтичного світосприйняття в душі міс Ґріфіт. Аристократизм був для неї аристократизмом, і той факт, що покійний лорд Фредерік Енстайс мав підмочену репутацію у спортивних колах, майже напевне був їй невідомий. Фредді Енстайс пустив собі кулю в лоб, коли розпорядники перегонів зацікавилися підготовкою до змагань одного з його коней. Ніл пригадав, що бачив якісь туманні відомості про його дружину. Вона була дочкою ірландського пера й раніше одружена з пілотом, який загинув у битві за Британію.

А тепер, схоже, вона одружилася з білою вороною родини Фортеск’ю, бо Ніл припускав, що суперечка з батьком, про яку щойно згадала міс Ґріфіт, стала причиною якогось прикрого інциденту, що негативно позначився на кар’єрі молодого Ланселота Фортеск’ю.

«Ланселот Фортеск’ю! Що за ім’я! А як назвали другого сина – Персівал?» – Ніл намагався уявити собі, що за людиною була перша місіс Фортеск’ю. Вона мала досить дивний смак у тому, що стосувалося імен…

Він підсунув до себе телефон, набрав номер телефонної станції й попросив з’єднати його з Бейдон-Гіт, три тисячі чотириста.

Незабаром чоловічий голос йому відповів:

– Бейдон-Гіт, три тисячі чотириста.

– Я хотів би поговорити з місіс Фортеск’ю або з міс Фортеск’ю.

– Пробачте, але їх немає вдома, обох.

Інспектору Нілові здалося, що його співрозмовник не зовсім тверезий.

– Ви їхній дворецький?

– Так.

– Містер Фортеск’ю тяжко захворів.

– Я знаю. Мені вже телефонували й передали це повідомлення. Але я нічого неспроможний удіяти. Містер Вал поїхав на північ, а місіс Фортеск’ю теж відсутня в домі, вона грає в гольф. Місіс Вал поїхала в Лондон, але до обіду вона повернеться, а міс Ілейн теж немає – вона зустрічається зі своїми дівчатками-скаутами.

– Невже в домі нема нікого, з ким би я міг поговорити про хворобу містера Фортеск’ю? Це важливо.

– Я, власне, не знаю. – У голосі дворецького звучав сумнів. – Є міс Ремсботтом, але та ніколи не підходить до телефону. Є також міс Дав, вона, можна сказати, виконує обов’язки економки.

– Будь ласка, покличте до телефону міс Дав. Я говоритиму з нею.

– Спробую її знайти.

У телефоні було чутно, як віддаляються його кроки. Кроків, які б наближалися, інспектор Ніл не почув, але через хвилину або дві у слухавці пролунав жіночий голос:

– Це міс Дав, я слухаю вас.

Голос був низький і добре поставлений, дикція чітка й виразна. В інспектора Ніла склалася про міс Дав позитивна думка.

– Пробачте мені, міс Дав, але я мушу повідомити вас, що містер Фортеск’ю нещодано помер у шпиталі Святого Юди. Йому раптом стало зле в його кабінеті. Мені конче треба сконтактуватися з його рідними.

– Я розумію. Але не знаю… – Голос у неї досі звучав рівно, але відчувалося, що вона приголомшена. Після короткої паузи вона провадила: – Обставини склалися вкрай несприятливо. З ким вам треба сконтактуватися насамперед – це з містером Персівалом Фортеск’ю. Саме він повинен віддати необхідні розпорядження. Ви можете зателефонувати йому до готелю «Мідленд» у Манчестері чи до готелю «Ґренд» у Лестері. Або сконтактуйтеся з фірмою «Шірер-енд-Бондс» у Лестері. Боюся, я не знаю, який у них телефонний номер, але знаю, що саме цю фірму він збирався навідати, і вони можуть вам повідомити, де сьогодні його треба шукати. Місіс Фортеск’ю, безперечно, повернеться додому на обід, а може, навіть на чай[6]. Це буде великим потрясінням для неї. Він занедужав раптово, чи не так? Містер Фортеск’ю почував себе цілком добре, коли покинув дім сьогодні вранці.

– Ви бачили його перед тим, як він пішов?

– О, так. Що з ним сталося? Серце?

– У нього були проблеми із серцем?

– Ні… ні… не думаю. Але ж це сталося так раптово… – Вона на мить замовкла. – Ви говорите зі шпиталю Святого Юди? Ви лікар?

– Ні, ні, міс Дав, я не лікар. Я говорю з кабінету містера Фортеск’ю. Я інспектор-детектив Ніл із відділу кримінальних розслідувань, і я маю намір приїхати до вас, як тільки зможу.

– Інспектор-детектив? Ви хочете сказати – що ви хочете сказати?

– Ідеться про випадок раптової смерті, міс Дав. А коли має місце раптова смерть, то нас викликають на сцену подій, а надто, якщо небіжчик давно не бачився з лікарем – а саме так і було, я не помиляюся?

У тоні його голосу був лише натяк на запитальну інтонацію, але молода жінка відразу відповіла:

– Ви не помиляєтеся. Персівал двічі призначав йому зустріч із лікарем, але він так і не пішов. Він поводився вкрай нерозважливо, й усі були дуже стурбовані… – Вона замовкла, а тоді провадила у своїй звичній стриманій, формальній манері: – Якщо місіс Фортеск’ю повернеться додому раніше, ніж ви приїдете, то що мені їй сказати?

«Оце справді практичний склад розуму: справа насамперед», – подумав інспектор Ніл. А вголос промовив:

– Скажіть їй, що у випадку раптової смерті ми повинні провести коротке розслідування. Звичайні формальності.

Він поклав слухавку.

Розділ третій

Ніл відсунув від себе телефон і гостро подивився на міс Ґріфіт.

– Отже, стан його здоров’я непокоїв їх останнім часом, – сказав він. – Вони хотіли, щоб він побачився з лікарем. Ви мені цього не сказали.

– Я про це не подумала, – пояснила міс Ґріфіт і додала: – Він ніколи не здавався мені по-справжньому хворим.

– Він не здавався вам хворим, а яким здавався?

– Якимсь не таким. Несхожим на себе. Трохи дивним у своїй поведінці.

– Він був чимось стривожений?

– О ні, я не сказала б, що він був стривожений. Це ми були стривожені…

Інспектор Ніл терпляче чекав.

– Мені важко вам пояснити, – провадила міс Ґріфіт. – У нього міг раптово змінитися настрій. Іноді він несподівано ставав збудженим. Раз або двічі прикладався до чарки… Вихвалявся й розповідав чудернацькі історії, які мені не здавалися правдивими. Протягом більшості того часу, коли я тут працювала, він завжди дуже пильно ставився до своїх справ, ніколи нічого не нехтував – думаю, ви розумієте, про що я кажу. Але останнім часом він став зовсім іншим – нестриманим, і, можна сказати, схильним смітити грішми. Це було зовсім на нього не схоже. Скажімо, коли наш хлопчик на побігеньках мав іти на похорон своєї бабусі, він покликав його, дав йому п’ятифунтову банкноту і сказав, щоб той поставив її на другого фаворита на перегонах, а потім зареготав. З ним діялося щось дивне, він був несхожий на себе. Оце все, що я можу сказати.

– А може, у нього було щось на думці?

– Не у звичному значенні цього слова. Здавалося, він чекає чогось надзвичайно для себе приємного, щось його неймовірно збуджувало…

– Можливо, він готувався укласти якусь грандіозну оборудку?

Міс Ґріфіт заперечувати не стала.

– Так, так, це справді схоже на те, що я розповідаю про нього. Так ніби повсякденна діяльність перестала щось означати для нього. Він був збуджений. І якісь дивні люди стали приходити до нього у справах. Раніше тут таких людей ніколи не бувало. Це страшенно турбувало містера Персівала.

– Справді турбувало?

– Атож. Розумієте, батько завжди ставився з глибокою довірою до містера Персівала. Він покладався на нього. Але віднедавна…

– Віднедавна вони перестали добре розуміти один одного?

– Річ у тім, що містер Фортеск’ю став робити багато чого такого, чого містер Персівал не схвалював. Містер Персівал завжди був вельми старанним та обачним. Але несподівано батько перестав його слухати, і містер Персівал був неабияк засмучений.

– І вони всерйоз посварилися через це?

Інспектор Ніл усе ще обмацував ґрунт.

– Я не знаю, чи вони сварилися… Але знаю, що містер Фортеск’ю міг зірватися на крик…

– Зірватися на крик? І ви все чули?

– Так, бо він вийшов у кімнату друкарок…

– То ви все чули?

– Авжеж… Звичайно, чула.

– То він обзивав Персівала всілякими іменами… ображав його… проклинав? Чим же той йому не догодив? Щось зробив не так?

– Навпаки, він звинувачував його в тому, що той нічого не робить… Він назвав його жалюгідним дріб’язковим крутієм. Сказав, що той не має широкого світогляду, неспроможний робити великий бізнес. А ще він сказав: «Я знову покличу додому Ланса. Він вартий десятьох таких, як ти, – й одружився дуже вдало. Ланс має характер, хоч одного разу й ризикнув порушити закон». О Господи, я не повинна була це казати!

Міс Ґріфіт, яка надто розпустила язика під майстерним тиском інспектора Ніла, несподівано збентежилася й розгубилася.

– Не турбуйтеся, – заспокійливо кинув їй інспектор Ніл. – Що було, те минуло.

– Атож, це було дуже давно. Містер Ланс був надто молодий та енергійний і не усвідомлював, що він робить.

Інспектор Ніл чув такий аргумент не вперше й не погоджувався з ним. Але тепер він перейшов до нових запитань:

– Розкажіть мені трохи про тутешніх працівників.

Міс Ґріфіт, зацікавлена якомога швидше відійти від теми, на якій послизнулася, надала інспектору чимало інформації про різних осіб, що працювали на фірмі. Ніл подякував, а тоді сказав, що знову хоче поговорити з міс Ґросвінор.

Констебль-детектив Вейт підстругав свого олівця. Не без заздрості в голосі відзначив, що кабінет, у якому вони сидять, розкішний. Він окинув схвальним поглядом величезні крісла та письмовий стіл, освітлені непрямим світлом.

– І прізвища в цих людей теж шикарні, – сказав він. – Ґросвінор звучить як ім’я герцогині. А Фортеск’ю – теж класне прізвище.

Інспектор Ніл усміхнувся.

– Прізвищем його батька було не Фортеск’ю, а Фонтеску, і воно походить десь із Центральної Європи. Либонь, той чоловік думав, що «Фортеск’ю» звучить краще.

Констебль-детектив Вейт подивився на свого начальника з благоговінням.

– То ви все знаєте про нього?

– Я лише переглянув деякі матеріали, перш ніж поїхати на виклик.

– А як із кримінальним минулим, він його не має?

– О, ні. Містер Фортеск’ю надто розумний, щоб його мати. Він мав певні зв’язки з чорним ринком і провернув дві або три оборудки, які щонайбільше можна назвати сумнівними, проте вони ніколи не виходили за рамки закону.

– Розумію, – сказав Вейт. – Чоловік не вельми приємний.

– Шахрай, – сказав Ніл. – Але ми нічого на нього не маємо. Департамент внутрішніх податків давно має до нього певні претензії, але він був надто розумний для них. Небіжчика містера Фортеск’ю можна назвати фінансовим генієм.

– Чоловік такого зразка, – сказав констебль Вейт, – не міг не мати ворогів.

У його голосі пролунала надія.

– Звичайно ж, вороги в нього були. Але не забувай – його отруїли вдома. Чи, принаймні, таке складається враження. Ти знаєш, Вейте, я бачу, як виникає певна картина. Один із різновидів старовинної сімейної картини. Хороший хлопець Персівал. Поганий хлопець Ланс – улюбленець жінок. Дружина, молодша за свого чоловіка, що не повідомляє, на якому майданчику вона збирається грати в гольф. Усе це має дуже сімейний вигляд. Але тут є одна річ, яка брутально випинає з цієї гармонійної картини.

– Яка річ? – запитав констебль Вейт, але в цю мить двері відчинилися, і міс Ґросвінор, що вже цілком відновила свою величну поставу та яскраву красу, згорда запитала:

– Ви хотіли бачити мене?

– Я хочу поставити вам кілька запитань про вашого працедавця – вашого покійного працедавця, можливо, я так повинен сказати.

– Бідолашна душа, – сказала міс Ґросвінор без переконаності в голосі.

– Я хочу знати, чи помічали ви в ньому якісь зміни останнім часом.

– Так. Мушу сказати, що помічала.

– Які саме?

– Мені, власне, важко точно сказати… Як на мене, він почав говорити багато нісенітниць. Я не могла повірити в половину того, що він казав. І він став часто втрачати терпець, а надто коли розмовляв із містером Персівалем. Не зі мною, звичайно, бо я ніколи з ним не сперечаюся. Я тільки кажу: «Гаразд, містере Фортеск’ю», хоч які дивні речі він мені говорить – тобто говорив, я хотіла сказати.

– Чи він коли-небудь… е… е… намагався залицятися до вас?

Міс Ґросвінор відповіла з очевидним жалем у голосі:

– Ні, ніколи, це я можу сказати вам із цілковитою певністю.

– Я хочу запитати вас ще про одне, міс Ґросвінор. Чи мав містер Фортеск’ю звичку носити збіжжя у своїй кишені?

Міс Ґросвінор подивилася на нього з невдаваним подивом.

– Збіжжя? У кишені? Ви хочете сказати, для того, щоб годувати голубів або якихось інших птахів?

– Могло бути, що й для цього.

– О, ні, звичайно ж, ніякого збіжжя він не носив. Містер Фортеск’ю? Годувати голубів? О, ні.

– Чи міг він мати сьогодні ячмінь – або жито – у своїй кишені з якоїсь особливої причини? Наприклад, як зразок для якоїсь оборудки з торгівлі зерном?

– О, ні. Сьогодні пополудні він чекав промисловців з Азії, які торгують нафтою, з компанії «Ейзіетік Ойл». І ще домовився про зустріч із президентом будівельної компанії «Аттікус Білдинґ Сесаєті»… Більше нікого він не чекав.

– Ну, гаразд, – і Ніл закрив тему та відпустив міс Ґросвінор помахом руки.

– Чудові в неї ніжки, – сказав констебль Вейт, зітхаючи. – А який нейлон…

– Ніжки мені анітрохи не допоможуть, – сказав інспектор Ніл. – Я залишився з тим, що вже мав. Кишеня, повна жита, – звідки воно там узялося?

Розділ четвертий

Мері Дав зупинилася на сходах і виглянула назовні крізь велике вікно над сходами. До будинку щойно під’їхав автомобіль, і з нього вийшли двоє чоловіків. Вищий із них стояв кілька хвилин, обернувшись спиною до будинку, певно, роздивлявся околицю. Мері Дав замислилася, що то можуть бути за чоловіки. Либонь, інспектор Ніл та один із його підлеглих.

Вона відвернулася від вікна й подивилася на себе в дзеркало на повен людський зріст, що висіло на повороті сходів… Побачила скромну жіночу постать із бездоганно білим комірцем та манжетами на сукні кольору беж. Її темне волосся було розділене на дві половини й зачесане назад двома блискучими хвилями, утворюючи вузол на потилиці. Губна помада, якою вона користувалася, мала світло-рожевий колір.

Загалом Мері Дав була задоволена своїм виглядом. Ледь помітно всміхаючись, вона стала далі спускатися сходами.

Інспектор Ніл, оглядаючи будинок, говорив сам до себе: «Подумати тільки, вони називають його хатиною. „Тисовою хатиною“! Яка манірність притаманна багатіям!» Таку хатину інспектор Ніл назвав би палацом. Він знав, що таке хатина. Він виріс у хатині. Хатині, що стояла біля садиби Гартінґтон-Парк – громіздкої будівлі в неокласичному стилі з двадцятьма дев’ятьма спальнями, яку нині прибрав до рук Національний трест[7]. Та хатина була маленька, приваблива зовні й волога, незатишна та позбавлена будь-яких найпримітивніших санітарних зручностей усередині. На щастя, ті факти батьки інспектора Ніла сприймали як цілком природні й нормальні. Господарі садиби не брали з них плату за проживання, а до їхніх обов’язків входило лише відчиняти та зачиняти браму щоразу, коли виникала така потреба. Вони завжди мали вдосталь кролів, а іноді до їхнього горщика потрапляв і фазан. Місіс Ніл ніколи не знала втіхи користуватися електричною праскою, кухонною електроплитою, шухлядами кухонного буфету, гарячою та холодною водою з-під кранів, і їй ніколи не доводилося вмикати світло простим натисканням пальця на кнопку. Узимку родина Нілів присвічувала собі гасовою лампою, а влітку вони лягали спати раніше, ніж споночіє. Вони були здоровою й щасливою родиною, яка перебувала далеко поза межами свого часу.

Тому, коли інспектор Ніл почув слово «хатина», воно розбудило в ньому спогади про дитинство. Але цей будинок, який претензійно називали «Тисовою хатиною», був насправді одним із палаців, що їх собі будували багатії, а потім називали його «маленьким будиночком у сільській місцевості». Але він також не був у сільській місцевості, бо інспектор Ніл уявляв собі сільську місцевість зовсім інакше. Це була велика й масивна будівля з червоної цегли, що більше витяглася в довжину, аніж угору, з великою кількістю фронтонів та вікон зі свинцевими шибками. Сад був геть штучний – з клумбами для троянд, з альтанками та басейнами – і, виправдовуючи свою назву, мав також чимало підстрижених тисових живоплотів.

Тисів тут цілком вистачило б для кожного, хто захотів би добути сировину для виготовлення таксину. Праворуч, за обплетеною трояндами альтанкою, зберігся клапоть первісної природи – величезне тисове дерево, яке зазвичай ототожнюють із цвинтарями; його широкі віти підтримувалися підпірками – такий собі Мойсей лісового царства. «Це дерево, – подумав інспектор, – стояло тут задовго до того, як почалося вторгнення на природу новоспоруджених будівель із червоної цегли. Воно стояло тут раніше, ніж були розбиті майданчики для гри в гольф, а модні архітектори стали прогулюватися тут із багатими замовниками, розповідаючи їм про переваги тих або тих ділянок для будівництва. А що воно було цінною пам’яткою старовини, то тисове дерево зберегли, зробивши його частиною нового краєвиду, і саме воно, либонь, дало назву збудованій поруч із ним резиденції „Тисова хатина“. І, можливо, саме ягоди з цього дерева…»

Інспектор Ніл урвав свої марні розумування. Треба працювати далі. Він натиснув на кнопку дзвінка.

Двері відразу відчинив чоловік середнього віку, який цілком відповідав тому образові, що склався в уяві інспектора Ніла після розмови з ним по телефону. Чоловік, наділений якоюсь фальшивою вродою, хитрим поглядом і рукою, що ледь помітно тремтіла.

Інспектор Ніл відрекомендувався, відрекомендував свого підлеглого і з приємністю помітив миттєвий зблиск тривоги, що промайнув в очах дворецького… Проте Ніл не надав особливого значення тому зблискові. Вельми сумнівно, щоб він мав якийсь стосунок до смерті Рекса Фортеск’ю. То була, либонь, цілком автоматична реакція.

– Місіс Фортеск’ю ще не повернулася?

– Ні, сер.

– А містер Персівал Фортеск’ю? А міс Фортеск’ю?

– Ні, сер, не повернулися й вони.

– Тоді, будь ласка, покличте міс Дав. Я хотів би поговорити з нею.

Дворецький злегка обернув голову.

– Ось вона, міс Дав, – спускається сходами.

Інспектор Ніл спрямував свій погляд на міс Дав, яка спокійно спускалася широкими сходами. Цього разу образ, створений його уявою, не відповідав реальності. Підсвідомо слово «економка» він поєднував із жінкою великою й владною, одягненою в чорну сукню і з в’язкою ключів, що дзвеніли десь під фартухом.

Інспектор був не готовий побачити маленьку елегантну постать жінки, що спускалася до нього. М’які, ніжно-голубині відтінки сукні, білий комірець і білі манжети, акуратне хвилясте волосся, слабка витончена усмішка Мони Лізи. Усе це чомусь здавалося трохи нереальним, так, ніби ця молода жінка, не старша за тридцять років, грала якусь роль. «Ні, не роль економки, – подумав він, – а роль Мері Дав». Вона намагалася поводитися так, щоб її вигляд та поведінка відповідали її прізвищу[8].

Вона стримано привіталася з ним.

– Інспектор Ніл?

– Так. А це сержант Гей. Містер Фортеск’ю, як я вже повідомив вам по телефону, помер у шпиталі Святого Юди о дванадцятій годині сорок три хвилини. Схоже, сьогодні вранці за сніданком він щось з’їв, і це «щось» стало причиною його смерті. Тому я попрошу вас провести сержанта Гея на кухню, де він зможе з’ясувати, що сьогодні подавалося вам на сніданок.

Її очі на мить зустрілися з його очима, у них промайнув замислений вираз, але потім вона кивнула.

– Звичайно, ми його туди проведемо, – сказала вона й обернулася до дворецького, який стояв поруч, незграбно переминаючись із ноги на ногу. – Крампе, будь ласка, проведіть сержанта Гея на кухню й покажіть йому те, що він захоче побачити.

Двоє чоловіків пішли разом. Мері Дав сказала, звертаючись до Ніла:

– Ви, певно, хочете увійти?

Вона провела його в дім і зайшла до кімнати першою. Це було нічим не прикметне приміщення, над яким висіла назва «Кімната для куріння» – обшиті панелями стіни, багаті шпалери, великі набивні крісла, на стінах, як годиться, – гравюри на спортивні теми.

– Будь ласка, сідайте.

Він сів, а Мері Дав сіла навпроти нього. Він звернув увагу на те, що вона обрала собі місце навпроти світла. Незвичайний вибір для жінки. А тим більше незвичайний, якщо жінка хоче щось приховати. Та, можливо, Мері Дав немає чого приховувати.

– Це велика прикрість, – сказала вона, – що всі люди з родини відсутні. Місіс Фортеск’ю може повернутися в будь-яку хвилину. І так само о будь-якій хвилині може з’явитися місіс Вал. Я надіслала телеграми містерові Персівалу Фортеск’ю на кілька адрес.

– Дякую вам, міс Дав.

– Ви кажете, що смерть містера Фортеск’ю, можливо, спричинена чимось таким, що він з’їв за сніданком? Тобто він став жертвою харчового отруєння – це ви маєте на увазі?

– Можливо, – підтвердив він, не відриваючи від неї пильного погляду.

Вона відповіла йому стриманим голосом:

– Це здається малоймовірним. Сьогодні вранці на сніданок подавалися яєшня з беконом, кава, грінки та мармелад. На буфеті була також холодна шинка, але її нарізали учора ввечері, і ніхто не скаржився. Не подавали ані риби будь-якого сорту, ані ковбаси – нічого подібного.

– Я бачу, вам точно відомо, що там подавали.

– Природно, адже я замовляю страви. На вечерю учора ввечері…

– Ні, – урвав її інспектор Ніл. – Учорашня вечеря ніяк не могла вплинути на смерть містера Фортеск’ю.

– Я думала, харчове отруєння іноді може подіяти не раніш, як через двадцять чотири години.

– Але не в цьому випадку… Чи можете ви мені точно сказати, що пив і їв містер Фортеск’ю перед тим, як поїхав із дому сьогодні вранці?

– Він випив ранковий чай, який принесли до його кімнати о восьмій годині. Сніданок було подано о дев’ятій годині з чвертю. Містер Фортеск’ю, як я вам уже казала, з’їв яєшню з беконом, мармелад і випив каву з грінками.

– Якась каша або пластівці?

– Ні, містер Фортеск’ю ніколи не їсть ані каші, ані пластівців.

– Цукор до кави – колотий чи пісок?

– Колотий. Але містер Фортеск’ю не кидав цукор у свою каву.

– Чи не мав він звички приймати якісь ліки вранці? Солі? Тоніки? Якийсь засіб для покращення травлення?

– Ні, нічого подібного він не приймав.

– Ви також снідали разом із ним?

– Ні. Я ніколи не їм разом із родиною.

– Хто був за сніданком?

– Місіс Фортеск’ю. Міс Фортеск’ю. Місіс Вал Фортеск’ю. Містера Персівала Фортеск’ю, звичайно ж, не було.

– А місіс і міс Фортеск’ю їли те саме за сніданком?

– Місіс Фортеск’ю лише випила каву, помаранчевий сік і з’їла грінку. Місіс Вал і міс Фортеск’ю завжди люблять добре попоїсти за сніданком. Крім яєчні та холодної шинки, вони, певно, з’їли кашу або пластівці. Місіс Вал пила чай, а не каву.

Інспектор Ніл замислився на якусь хвилину. Схоже, що принаймні коло можливостей звузилося. Лише троє людей снідали разом із небіжчиком – його дружина, дочка й невістка. Кожна з них могла скористатися зі сприятливої нагоди й укинути таксин у його філіжанку з кавою. Гіркота кави могла замаскувати гіркий смак таксину. Щоправда, небіжчик випив ранковий чай, а доктор Бернсдорф переконаний, що в чаї смак таксину був би дуже відчутний. Хоч рано-вранці той міг і не помітити, адже вранці чуття ще приспані… Він підняв голову й побачив, що Мері Дав дивиться на нього.

– Ваші запитання про тонік та ліки здаються мені досить дивними, інспекторе, – сказала вона. – Вони дозволяють припустити, що або ліки були неякісні, або щось було до них додане. Безперечно, жоден із цих процесів не можна описати як харчове отруєння.

Ніл подивився на неї пильним поглядом.

– Я не сказав, – і знаю, що не сказав, – ніби містер Фортеск’ю помер від харчового отруєння. Я сказав, він помер від отруєння – просто від отруєння.

Вона повторила тихим голосом:

– Від отруєння…

Вона не здавалася ані приголомшеною, ані наляканою, просто зацікавленою. Її поведінка була такою, як у людини, що набуває новий досвід.

Вона замислилася на хвилину або дві, а тоді зауважила:

– Мені ніколи раніше не доводилося мати справу з отруєнням.

– Нічого приємного в цьому нема, – сухо поінформував її Ніл.

– І справді… Думаю, що нема…

Вона трохи поміркувала, а тоді поглянула на нього з несподіваною усмішкою.

– Я цього не робила, – сказала вона. – Але, гадаю, кожен вам скаже те саме.

– А ви маєте якесь уявлення про те, хто це зробив, міс Дав?

Вона стенула плечима.

– Правду кажучи, він був огидним чоловіком. Це міг зробити хто завгодно.

– Але людей не отруюють за те, що вони «огидні», міс Дав. У такому випадку має бути справді дуже серйозний мотив.

– Так, звичайно.

Вона замислилася.

– Ви не хочете розповісти мені що-небудь про родину, якій ви служите?

Вона підвела погляд і подивилася на нього.

Він навіть трохи здригнувся – таким несподіваним був для нього її холодний і насмішкуватий погляд.

– Сподіваюся, це не офіційний допит? Думаю, що ні, бо інакше ваш сержант був би тут, а він зараз мордує домашню прислугу. Те, що я вам зараз скажу, не стану повторювати в суді, але я не проти розповісти вам про дещо – неофіційно. Так би мовити – без протоколу.

– У такому разі розповідайте, міс Дав. Ми з вами зустрілися віч-на-віч, без свідків, як ви вже, бачу, помітили.

Вона відхилилася назад, похитуючи своєю стрункою ногою і звузивши очі.

– Дозвольте мені відразу сказати, що я не почуваю особливої відданості своїм працедавцям. Я працюю на них, бо вони мені добре платять, і я наполягаю, щоб мені платили добре.

– Я трохи здивований, що ви знайшли собі таку роботу. Мене вразило, що ви з вашим розумом та освітою…

– А ви хотіли б, щоб я – зі своїм розумом та освітою – сиділа сиднем у якійсь конторі? Або переписувала папери в одному з міністерств? Мій любий інспекторе Ніл, тут я знайшла собі роботу, яка мене цілком улаштовує. Люди готові платити що завгодно – що завгодно – тому, хто може звільнити їх від домашнього клопоту. Знаходити й наймати домашню прислугу – неймовірно нудна справа. Треба листуватися з агенціями, публікувати оголошення, розмовляти з людьми, домовлятися про зустрічі і дбати про те, щоб уся домашня робота робилася швидко й гладко, що, безперечно, вимагає тих здібностей, якими більшість цих людей не володіють.

– А якщо ваш персонал, після того як вам пощастило зібрати його, раптом надумає вас покинути? Я чув про такі випадки.

Мері усміхнулася.

– Якщо виникне необхідність, я сама зможу застеляти ліжка, пилососити в кімнатах, готувати їжу й подавати її на стіл, і різниці в обслуговуванні ніхто не помітить. Звичайно, я намагаюся не рекламувати свої таланти. Це могло б створити для мене проблеми. Та я завжди переконана в тому, що можу затулити будь-яку невеличку прогалину. Але такі прогалини виникають нечасто. Я працюю лише на дуже багатих людей, що готові заплатити будь-яку ціну, аби їм жилося комфортно. Тому і я спроможна платити добре, і знайти кваліфікованих людей мені неважко.

– Таких, як ваш дворецький?

Вона подивилася на нього зацікавленим, оцінливим поглядом.

– З подружжями завжди виникають проблеми. Крамп залишається тут працювати через місіс Крамп, що є однією з найкращих кухарок, яких мені доводилося стрічати. Вона справжній діамант, і я готова піти на будь-які жертви, аби тільки вона залишилася зі мною. Наш містер Фортеск’ю любить добре попоїсти – любив, треба сказати. У цій родині ніхто не стане обмежувати себе в їжі, а грошей у них хоч греблю гати. Масло, яйця, вершки – місіс Крамп може замовляти все, що їй заманеться. Що ж до Крампа, то свою роботу він робить справно – і то гаразд. Срібло в нього завжди начищене до блиску, і за столом він прислуговує непогано. Я тримаю в себе ключі від винного погреба й пильно наглядаю за віскі та джином і за тим, як він виконує свої обов’язки дворецького.

Інспектор Ніл підняв брови.

– Незрівнянна господиня великого дому.

– Я вважаю, що повинна вміти все робити сама. Тоді в мене ніколи не виникатиме така необхідність. Але ви хотіли знати мою думку про цю родину.

– А таки справді хотів. Якщо ви нічого не маєте проти.

– Усі вони – люди вкрай непривабливі. Покійний містер Фортеск’ю був шахраєм, який умів завжди виходити сухим із води. Він дуже любив похвалитися своїми блискучими й сумнівними оборудками. Витонченими манерами він не відзначався, був брутальний і нахабний – одне слово, самодур. Місіс Фортеск’ю – Адель – була його другою дружиною, і років на тридцять молодша, ніж він. Він натрапив на неї в Брайтоні. Вона працювала манікюрницею й полювала за великими грошима. Вона дуже гарна – справжній шедевр сексуальної привабливості, якщо ви розумієте, про що я кажу.

Інспектор Ніл був шокований, але намагався приховати свої почуття. Йому здавалося, що така дівчина, як Мері Дав, не мала б говорити цих речей.

Але молода леді говорила далі, анітрохи не бентежачись:

– Адель одружилася з ним задля грошей, тут сумніватися не доводиться, і його син Персівал та дочка Ілейн мало не сказилися від люті, коли він це утнув. Вони ставляться до неї з відвертою грубістю, але в неї вистачає розуму не перейматися цим і навіть нічого не помічати. Вона знає, що може крутити старим, як їй заманеться. О, прокляття, я знову переплутала час, ніяк не можу звикнути до думки, що він мертвий…

– А тепер послухаймо про сина.

– Про любого Персівала? Про Вала, як називає його дружина. Персівал – це солодкомовний лицемір. Він манірний, лукавий і хитрий. Він боїться батька й завжди дозволяв тому сварити себе, але в нього вистачає розуму, щоб урешті домагатися свого. На відміну від батька, він тремтить над грішми. Економія – одна з його пристрастей. Саме тому він так довго не може знайти собі власний дім. Володіючи тут кількома кімнатами, він заощаджує собі гроші.

– А його дружина?

– Дженніфер – особа лагідна і здається дуже дурною. Але я в цьому не переконана. До свого одруження вона була медсестрою у шпиталі й доглядала Персівала, коли той захворів на запалення легень, довівши свої турботи про нього до романтичного завершення. Старий був дуже розчарований цим шлюбом. Він був снобом і хотів, щоб Персівал знайшов собі те, що він називав «доброю партією», він терпіти не міг бідолашну місіс Вал і ставився до неї з підкресленою зневагою. Думаю, і вона не любить – не любила – його. Її головні інтереси – ходіння по крамницях і кіно; її головна проблема в тому, що чоловік дає – давав – їй мало грошей.

– А що дочка?

– Ілейн? Мені дуже шкода Ілейн. Вона непогана людина. Із тих школярок, що так і не виросли. Вона дуже добре грає у всілякі ігри й приділяє багато уваги дівчаткам-скаутам та іншим подібним речам. Нещодавно в неї був роман з учителем із «сердитих молодих людей»[9], але батько з’ясував, що молодик прихильний до комуністичних ідей і з нещадною категоричністю поклав кінець тій романтичній історії.

– А в неї не стало духу чинити йому опір?

– У неї стало. Відступився від неї саме той молодик. Тут знову, я думаю, ішлося про гроші. Ілейн, на жаль, не вельми приваблива, бідолашна дівчина.

– А що ви скажете про другого сина?

– Я ніколи його не бачила. Він гарний і привабливий, – так усі кажуть, – але надто схильний до поганих оборудок. У минулому він мав якусь дрібну історію з підробленим чеком. Живе у Східній Африці.

– І втратив усякі зв’язки з батьком?

– Так. Містер Фортеск’ю не міг залишити його без жодного шилінга, тому зробив молодшим партнером у фірмі, але не спілкувався з ним уже протягом кількох років, і якщо про Ланса хто-небудь згадував, то він мав звичай казати: «Не нагадуйте мені про того пройдисвіта. Він не мій син». А проте…

– Так, міс Дав?

Мері повільно промовила:

– А проте я не здивувалася б, якби старий Фортеск’ю надумав повернути його сюди.

– Що наштовхнуло вас на цю думку?

– Бо близько місяця тому старий Фортеск’ю мав жахливу сварку з Персівалем – він виявив, що Персівал прокрутив якусь оборудку в нього за спиною, – я не знаю, що то було, – і його опанувала скажена лють. Персівал перестав бути для нього чудовим хлопцем. А втім, останнім часом він також дуже змінився.

– Містер Фортеск’ю дуже змінився?

– Ні. Я мала на увазі Персівала. Він ходив із таким виразом, ніби щось тривожило його до смерті.

– А тепер розкажіть мені про слуг. Ви вже описали Крампів. Кого ще ви тут маєте?

– Ґледіс Мартін – покоївка або офіціантка, як вони тепер полюбляють себе називати. Вона прибирає в нижніх кімнатах, накриває на стіл, виносить брудний посуд, допомагає Крампу прислуговувати під час трапез. Дуже пристойна дівчина, але не вельми розумна. Трохи гугнявить.

Ніл кивнув головою.

– Елен Кертіс – прибиральниця. Літня жінка, дуже дратівлива й дуже сердита, але свою справу робить добре і є прибиральницею найвищого класу. Є ще тимчасові помічниці – їх наймають у міру потреби.

– І більше в домі ніхто не живе?

– Живе. Старенька міс Ремсботтом.

– Хто вона така?

– Своячка містера Фортеск’ю, сестра його першої дружини. Його дружина була значно старшою, ніж він, а її сестра значно старша, аніж була вона, отже, їй років сімдесят із великим лишком. Вона має власну кімнату на другому поверсі, сама готує собі їжу й сама себе обслуговує, одна з жінок лише приходить прибирати в неї. Вона досить ексцентрична особа й ніколи не любила свого зятя, але переїхала сюди жити, ще коли її сестра була жива, і залишилася тут, коли та померла. Містер Фортеск’ю ніколи не звертав на неї особливої уваги. Але вона особа з характером, я вам скажу, ця тітонька Ефі.

– І це всі?

– Так, це всі.

– Отже, ми прийшли до вас, міс Дав.

– Ви хочете знати про мене подробиці? Я сирота. Закінчила курси секретарок при коледжі Святого Алфреда. Працювала друкаркою-стенографісткою спочатку в одному місці, потім перейшла у друге, але зрештою вирішила, що така робота не для мене, і розпочала свою нинішню кар’єру. Я працювала у трьох різних родинах. Через рік або півтора я стомлююся працювати на одному місці й перебираюся на друге. У «Тисовій хатині» працюю вже понад рік. Я надрукую прізвища та адреси своїх колишніх працедавців і передам їх вашому сержанту, залишивши для себе копії. Це вас задовольнить?

– Цілком, міс Дав. – Ніл помовчав хвилину, споглядаючи у своїй уяві картину, на якій міс Дав підсипає отруту в каву містера Фортеск’ю. Його розум помандрував далі назад, і він побачив, як вона методично збирає тисові ягоди й складає їх у маленький кошик. Глибоко зітхнувши, він повернуся до реальності та в теперішній час.

– А зараз я хотів би побачитися з дівчиною, як там її… Ґледіс… а потім із прибиральницею Елен. – Він додав, підводячись на ноги: – До речі, міс Дав, чи ви, бува, не знаєте, навіщо містер Фортеск’ю носив зерно у своїй кишені?

– Зерно? – Вона подивилася на нього поглядом, у якому він прочитав лише невдаваний подив.

– Так, зерно. Це вам щось підказує, міс Дав?

– Анічогісінько.

– Хто готує одяг для містера Фортеск’ю?

– Крамп.

– Зрозуміло. Містер Фортеск’ю і місіс Фортеск’ю сплять в одній кімнаті?

– Так. Він, звичайно, мав свою окрему гардеробну та ванну кімнату, вона – також… – Мері подивилася на годинник на зап’ястку. – Думаю, тепер вона повернеться додому дуже скоро.

Інспектор підвівся на ноги. Він сказав дуже люб’язним голосом:

– Ви не скажете мені одну річ, міс Дав? Мені здається дуже дивним, що хоч ми маємо лише три майданчики для гри в гольф у найближчій околиці, а проте досі не вдалося знайти місіс Фортеск’ю на жодному з них?

– Щодо мене, то я нічого особливо дивного в цьому не бачу. Не виключено, що вона й не збиралася грати в гольф.

Голос Мері прозвучав дуже сухо. Інспектор гостро сказав:

– Я був точно поінформований, що вона грає в гольф.

– Вона взяла свої ключки для гольфу й сказала, що збирається грати. Звичайно, поїхала на власному автомобілі.

Він подивився на неї пильним поглядом, намагаючись угадати, що вона має на увазі.

– А з ким вона грає в гольф? Вам це відомо?

– Я думаю, що це, мабуть, містер Вівіан Дюбуа.

Ніл задовольнився короткою відповіддю:

– Зрозуміло.

– Я пришлю до вас Ґледіс. Вона, мабуть, налякається до смерті. – Мері на мить замовкла у дверях, а тоді сказала: – Не раджу особливо покладатися на те, що я вам розповіла. Я злостива особа.

Вона вийшла з кімнати. Інспектор Ніл подивився на зачинені двері й замислився. Незалежно від того, керувалася вона злістю чи ні, але те, що вона йому розповіла, наштовхувало на багато думок. Якщо Рекс Фортеск’ю був умисне отруєний, – а все свідчило про те, що саме так воно й було, – тоді обстановка в «Тисовій хатині» обіцяла дуже багато. Мотиви, здавалося, покривали тут землю товстим шаром.

Розділ п’ятий

Дівчина, яка увійшла до кімнати з очевидною нехіттю, мала негарне й налякане обличчя і примудрялася здаватися неохайною, хоч і була висока й акуратно вдягнена в гарний однострій бордового кольору.

Вона відразу сказала, подивившись на нього благальними очима:

– Я не зробила нічого поганого, бігме, не зробила. Я нічого про це не знаю.

– От і гаразд, – приязно сказав Ніл.

Тон його голосу злегка змінився. Він звучав веселіше та з більш природною інтонацією. Він хотів, щоб переляканий кролик Ґледіс бодай трохи розслабилася.

– Сідайте тут, – провадив він. – Я хочу тільки розпитати вас про сніданок сьогодні вранці.

– Я нічого не зробила.

– Але ж ви подали сніданок, чи не так?

– Так, я його подала.

Навіть це вона визнала неохоче. Вона мала вигляд людини винної й нажаханої, але інспектор Ніл звик розмовляти зі свідками, які мали точно такий вигляд. Він провадив допит із веселою недбалістю, намагаючись розвіяти її страх, ставлячи такі, наприклад, запитання: «Хто прийшов першим? А хто другим?»

Першою на сніданок прийшла Ілейн Фортеск’ю. Вона увійшла до кімнати саме в ту хвилину, коли Крамп приніс кавник. Місіс Фортеск’ю прийшла відразу за нею, потім з’явилася місіс Вал, а господар прийшов останнім. Вони обслуговували себе самі. Чай і кава стояли на буфеті, там-таки були й гарячі страви, викладені на нагрітих тарілках.

Він мало довідався від неї чогось такого, чого б уже не знав. Їжа й трунки були такими, якими описала їх Мері Дав. Хазяїн, місіс Фортеск’ю та міс Ілейн пили каву, а місіс Вал – чай. Усе відбувалося, як і завжди.

Ніл попросив, щоб вона розповіла про себе, і тут вона відповідала йому з більшою готовністю. Спочатку вона служила в приватних домах, а згодом – у різних кав’ярнях. Потім їй знову захотілося перейти на приватну службу, і вона найнялася до «Тисової хатини» у вересні цього року. Вона працювала тут уже два місяці.

– І вам подобається тут працювати?

– Думаю, тут усе гаразд. – Вона додала: – Тут не доводиться так багато стояти на ногах, але хотілося б мати більше свободи…

– Розкажіть мені про одяг містера Фортеск’ю – про його костюми. Хто за ними стежив? Чистив і таке інше.

Ґледіс невдоволено скривилася.

– Цю роботу було доручено містерові Крампу. Але половину її доводилося виконувати мені.

– Хто чистив і прасував костюм містера Фортеск’ю сьогодні?

– Я не пам’ятаю, який костюм він одягнув. У нього їх багато.

– Ви коли-небудь знаходили зерно в кишені якогось із його костюмів?

– Зерно? – Вона здавалася розгубленою.

– Жито, якщо бути точним.

– Жито? Ви говорите про хліб, чи не так? Такий чорний-пречорний хліб – він має жахливий смак, так мені завжди здавалося.

– Цей хліб випікають із жита. А жито – це збіжжя, зерно. Його знайшли в кишені піджака вашого хазяїна.

– У кишені його піджака?

– Так. Ви знаєте, як воно туди потрапило?

– Боюся, що ні. Я ніколи нічого подібного не бачила.

Він більше нічого не зміг із неї витиснути. Протягом хвилини або двох він міркував, чи не знає вона більше про цю справу, аніж хоче йому розповісти. Вона, безперечно, здавалася розгубленою й намагалася захищатися. Але загалом він пояснював таку її поведінку природним страхом перед поліцією.

Коли він нарешті відпустив її, вона запитала:

– А що, він і справді мертвий?

– Так, він мертвий.

– Він помер цілком несподівано, чи не так? Коли з офісу телефонували, то сказали, що з ним стався напад чи щось таке.

– Так, це був напад або щось таке.

Ґледіс сказала:

– Одна моя знайома дівчина мала напади. Це з нею завжди траплялося несподівано й дуже мене лякало.

Цей спогад, здавалося, допоміг їй розслабитися на якусь мить і перестати боятися.

Інспектор Ніл пройшов на кухню.

Там його чекала не вельми приязна зустріч. Жінка з могутніми формами й червоним обличчям, озброєна качалкою, погрозливо ступила йому назустріч.

– Теж мені поліція, – сказала вона. – Приходити сюди й казати мені таку нісенітницю. Мовляв, я наготувала чогось такого, що хазяїн отруївся. Усе, що я послала до їдальні, було таким, яким воно й має бути. Я подам на вас у суд, поліція ви чи не поліція. У цьому домі ніколи не подавали на стіл поганої їжі.

Інспектору Нілу знадобилося чимало часу, щоб заспокоїти ображену у своїх найкращих почуттях велику майстриню кулінарного ремесла. Сержант Гей, усміхаючись, виглянув із комори, й інспектор Ніл зрозумів, що той уже прийняв свою частку від розгніваної місіс Крамп.

Сцена завершилася телефонним дзвінком.

Ніл вийшов у хол і побачив, що Мері Дав підняла слухавку. Вона записувала в блокнот якесь повідомлення. Подивившись через плече, вона сказала:

– Це телеграма.

По завершенні дзвінка вона поклала слухавку й подала блокнот, у якому записала те, що почула, інспекторові. Телеграма надійшла з Парижа й була такого змісту:

«Фортеск’ю Тисова хатина Бейдон-Гіт Саррей. На жаль, твій лист затримався. Буду завтра до чаю. Сподіваюся з’їсти смажену телятину на обід. Ланс».

Інспектор Ніл підняв брови.

– Отже, блудного сина викликали додому, – сказав він.

Розділ шостий

Десь у ті хвилини, коли Рекс Фортеск’ю допивав свою останню філіжанку чаю, Ланс Фортеск’ю та його дружина сиділи під деревами на Єлисейських полях і дивилися на людей, що їх проминали.

– Це дуже легко сказати: «Опиши його», – Пет. Я не майстер описувати людей. Що тобі хочеться знати? Мій тато – старий пройдисвіт, якщо хочеш знати. Але ж ти нічого проти цього не маєш? Ти мусила звикнути до таких людей, більш або менш.

– О, так, – сказала Пет. – Я, як ти кажеш, акліматизувалася.

Вона спробувала приглушити певну безнадію, що пролунала в її голосі. «Можливо, – подумала вона, – весь світ складається з пройдисвітів – чи просто їй не щастить зустрічати людей порядних?»

Вона була високою дівчиною з довгими ногами, не вельми вродливою, але її любов до життя та добре серце надавали їй особливого шарму. Вона вміла рухатися з витонченою елегантністю, а довге брунатне волосся, яке блищало на сонці, робило її чарівною й привабливою. Вона скидалася на струнку молоду кобилу шляхетної крові – можливо, до цього спричинилося її тривале спілкування з кіньми.

Вона дуже добре знала, яке шахрайство процвітає у світі кінських перегонів, а тепер, схоже, їй доведеться познайомитися і з шахрайством у світі фінансів. Хоч попри всі ці міркування скидалося, що її свекор, з яким вона досі не зустрічалася, був у тому, що стосується закону, стовпом порядності. Усі ці люди, які вихвалялися тим, що «прокрутили оборудку», були однакові – в юридичному розумінні вони завжди примудрялися перебувати в рамках закону. А проте їй здавалося, що Ланс, якого вона кохала і який одного разу переступив межу в дні своєї молодості, є набагато чеснішим, аніж усі ті практики успішного махлювання у світі фінансів.

– Я не хочу сказати, – пояснив Ланс, – що він шахрай, він далекий від цього. Але зірвати куш він уміє.

– Іноді, – сказала Пет, – мені здається, я ненавиджу людей, які зривають куш. – Але ти його любиш, – додала вона.

Це було ствердження, а не запитання.

Ланс замислився на хвилину, а тоді промовив здивованим голосом:

– А ти знаєш, кохана, схоже, я й справді його люблю.

Пет засміялася. Він обернув голову й подивився на неї. Його очі звузилися. Яка ж вона мила! Він кохав її. Він не помилився, пожертвувавши задля неї всіма вигодами життя.

– Ти знаєш, у якомусь розумінні це пекло – повернутися назад до міського життя. О п’ятій вісімнадцять ти вже вдома. Таке життя не для мене. Я почуваюся набагато краще серед вигнанців і банкрутів. Але, мабуть, треба колись кинути якір. А якщо я триматиму у своїй руці твою руку, то цей процес може навіть принести мені втіху. І якщо старий вирішив помиритися, то було б гріх не скористатися цим. Мушу признатися, я був дуже здивований, коли одержав його листа… Подумати тільки, Персівал утратив його довіру. Персівал, ідеальний хлопчик. Але мушу признатися, Персі був завжди лукавим. Лукавим і хитрим.

– Я не думаю, – сказала Патрисія Фортеск’ю, – щоб твій брат Персівал сподобався мені.

– Не примушуй мене налаштовувати тебе проти нього. Персі і я ніколи не ладнали між собою – більш мені немає чого сказати. Я розтринькував свої кишенькові гроші, він їх складав. Я мав друзів цікавих, але з поганою репутацією, Персі налагоджував те, що він називав «корисними контактами». Ми були протилежними полюсами. Я завжди вважав його телепнем, а він, знаєш, іноді мені здавалося, що він ненавидить мене. Не знаю, за що саме…

– Мені здається, я розумію, чому він тебе ненавидів.

– Справді розумієш, моя люба? Ти така розумниця. Ти знаєш, я не раз думав, – це досить таки фантастичне припущення, – але…

– Але що? Закінчуй свою думку.

– Я не раз думав, а чи не Персівал улаштував мені ту халепу з підробленим чеком – ти знаєш, саме за це старий потурив мене з дому й проклинав себе за те, що раніше виділив мені частку у фірмі й тому не міг позбавити мене спадщини. Бо дивна річ була в тому, що я ніколи не підробляв того чека, хоч ніхто, звичайно, не хотів мені вірити, після того як я взяв гроші з каси й поставив їх на коня. Я тоді був абсолютно переконаний у тому, що мій кінь виграє і гроші я поверну, до того ж у якомусь розумінні то були мої власні гроші. Але до тієї історії з чеком я не мав ані найменшого стосунку. Я не знаю, чому мені спала безглузда думка, що все це підлаштував Персівал, але я досі так вважаю.

– А яку він мав би з того користь? Адже чек був сплачений на твій рахунок.

– Я знаю. Тому моє припущення не має сенсу, чи не так?

Пет рвучко обернулася до нього.

– Ти думаєш, він зробив це для того, щоб тебе вигнали з фірми?

– Така думка в мене була. Хоч це дуже негарно – плекати таку підозру. Тому забудь про неї. Мені цікаво, що скаже друзяка Персі, коли побачить, що блудний син повернувся. Ті його безбарвні, кольору вареного аґрусу очі, либонь, вискочать з очниць.

– А він знає, що ти повертаєшся?

– Я не здивуюся, якщо він не має про це найменшого уявлення. Наш старий, якщо хочеш знати, має досить дивне почуття гумору.

– Але що утнув твій брат для того, щоб так розгнівати батька?

– Саме це мені й хотілося б знати. Щось довело старого до нестями. Інакше він би не надсилав мені таких листів.

– А коли ти одержав від нього першого листа?

– Десь чотири чи п’ять місяців тому. То був лист із досить ухильним змістом, але не випадало сумніватися, що він простягав мені маслинову гілку миру. «Твій старший брат багато в чому не виправдав моїх сподівань». «Схоже, ти віддав данину гріхам своєї молодості й порозумнішав та постатечнів». «Я можу пообіцяти тобі, що у плані фінансів у тебе все буде гаразд». «Я буду радий привітати тебе і твою дружину». Ти знаєш, люба, я думаю, що моє одруження з тобою зіграло неабияку роль у тому, що настрій мого батька перемінився. Старого вразило, що я зміг узяти собі дружину з класу, який стоїть вище, ніж наш.

Пет засміялася.

– Тобто з аристократичного непотребу?

Він усміхнувся.

– Саме так. Але непотріб та аристократія – це все ж таки речі різні. Ти маєш подивитися на дружину Персівала. Вона спроможна тільки сказати: «Подайте мені консерви» – або розповісти про те, як на пошті їй приліпили марку на листа, ото й усе.

Пет не засміялася. Вона подумала про жінок із родини Ланса, з якими їй доведеться спілкуватися. Цю сторону питання Ланс до уваги, либонь, не взяв.

– А твоя сестра? – запитала вона.

– Ілейн? О, з нею все гаразд. Вона була ще дівчиськом, коли я покинув дім. У неї було чимало захоплень, та, можливо, тепер вона подорослішала. До всього ставиться надзвичайно серйозно.

Пет була не в захваті від такої характеристики. Вона сказала:

– Вона не надіслала тобі жодного листа – відтоді як ти поїхав?

– Я не залишив адреси. Але все одно вона мені не написала б. Ми не вельми дружна родина.

– Схоже, що ні.

Він скинув на неї швидким поглядом.

– Що, злякалася? Моя родина тобі не надто сподобалася? Але не бійся. Ми з ними жити не будемо, та й спілкуватимемося нечасто. Ми десь купимо собі невеликий будиночок. Ти матимеш коней, собак – усе, чого зажадаєш.

– Але щодня о п’ятій вісімнадцять ти будеш удома?

– Так, буду. Щодня до міста й назад, у строгому костюмі. Але ти не турбуйся, моя кохана, – чудових куточків природи вистачає й навколо Лондона. До того ж я відчуваю, як у мені прокидається смак до фінансових справ. Зрештою, це в мене в крові, передалося від обох сторін родини.

– Ти не дуже пам’ятаєш свою матір, чи не так?

– Вона завжди здавалася мені неймовірно старою. Вона й була стара, звичайно. Ілейн вона народила майже в п’ятдесят років. Вона носила безліч якихось брязкалець, мала звичай лежати на канапі й читати мені історії про рицарів і дам, які мене неймовірно нудили. «Королівські ідилії» Теннісона. Певно, я її любив… Вона була якоюсь дуже безбарвною. Я це розумію, коли озираюся назад.

– Схоже, ти ніколи нікого особливо не любив, – сказала Пет із несхваленням у голосі.

Ланс схопив і стиснув її за лікоть.

– Я люблю тебе, – сказав він.

Розділ сьомий

Інспектор Ніл ще тримав телеграму в руці, коли почув, як до парадних дверей під’їхав автомобіль і зупинився, заскрипівши гальмами.

– Це, певно, повернулася місіс Фортеск’ю, – сказала Мері Дав.

Інспектор Ніл рушив у напрямку до парадних дверей. Куточком ока він побачив, як Мері Дав непомітно відступила на задній план і зникла. Було очевидно: вона не має бажання брати участь у наступній сцені. Вельми прикметний приклад такту й проникливості, але не менш прикметний приклад цілковитої відсутності цікавості.

«Більшість жінок, – як подумав інспектор Ніл, – воліли б залишитися…»

Коли він підійшов до парадних дверей, то побачив, що дворецький Крамп наближається від задньої частини холу. Отже, він також почув шарудіння автомобільних коліс.

То була двомісна спортивна машина «ролс-бентлі». З неї вийшли двоє людей і попрямували до входу в дім. Коли вони підійшли до дверей, двері відчинилися. Адель Фортеск’ю втупилася здивованим поглядом в інспектора Ніла.

Він відразу зрозумів, що перед ним дуже вродлива жінка, і також зрозумів, наскільки влучною характеристикою наділила її Мері Дав, яка в той час його шокувала. Адель Фортеск’ю була надзвичайно сексуально привабливою. Фігурою й типом вона скидалася на біляву міс Ґросвінор, але тоді як міс Ґросвінор була яскраво чарівною зовні й глибоко респектабельною всередині, то чарівність Адель Фортеск’ю сяяла і зовні, й усередині. Її сексуальна привабливість була очевидною, а не витонченою й прихованою. Вона ніби повідомляла, звертаючись до кожного чоловіка: «Ось я перед тобою. Я – жінка». Вона говорила, рухалася й дихала сексом, але при всьому тому її очі дивилися гострим, оцінливим поглядом. «Адель Фортеск’ю, – подумав він, – любить чоловіків – але гроші вона любить ще більше».

Інспектор Ніл перекинув погляд до чоловіка, який ішов за нею й ніс її ключки для гри в гольф. Він знав цей тип дуже добре – тип, який спеціалізувався на молодих дружинах багатих і літніх чоловіків. Містер Вівіан Дюбуа, якщо це був він, відзначався тією сильною чоловічістю, яка насправді ніякою чоловічістю не була. Він був чоловіком, який «розуміє» жінок.

– Місіс Фортеск’ю?

– Так. – Вона подивилася на нього чарівним поглядом своїх синіх очей. – Але я не знаю, з ким…

– Я інспектор Ніл. Боюся, у мене для вас погані новини.

– Ви маєте на увазі пограбування? Чи щось у такому роді?

– Ні, нічого в такому роді. Ідеться про вашого чоловіка. Він тяжко захворів сьогодні вранці.

– Рекс? Захворів?

– Ми намагалися сконтактуватися з вами з половини на дванадцяту сьогоднішнього дня.

– Де він тепер? У лікарні?

– Його забрали до шпиталю Святого Юди. Боюся, вам треба приготуватися до найгіршого.

– Ви ж не хочете сказати мені, що він… помер?

Вона трохи нахилилася вперед і схопила його за руку. Почуваючи себе так, ніби він грає якусь дуже серйозну роль на театральній сцені, інспектор підтримав її й повів у хол. Крамп, готовий прийти на допомогу, крутився поруч.

– Треба дати їй бренді, – сказав він.

– Ти маєш рацію, Крампе, – підтримав його басовитий голос містера Дюбуа. – Принеси бренді. – А звертаючись до інспектора, він сказав: – Сюди.

Він відчинив двері ліворуч. Процесія увійшла туди: інспектор, Адель Фортеск’ю, Вівіан Дюбуа і Крамп із карафою та двома келихами.

Адель Фортеск’ю опустилася в м’яке крісло, затуливши долонею очі. Вона взяла келих, який подав їй інспектор, трохи відпила з нього й відсунула його вбік.

– Я не хочу цього питва, – сказала вона. – Я почуваюся цілком нормально. Але скажіть мені, щ з ним сталося? Либонь, напад? Бідолашний Рекс.

– То був не напад, місіс Фортеск’ю.

– Ви назвалися інспектором? – це запитання пролунало з уст Дюбуа.

Ніл обернувся до нього.

– Так, я інспектор поліції, – пояснив він люб’язним тоном, – інспектор Ніл із відділу кримінальних розслідувань.

Він помітив, як у темних очах співрозмовника з’явився вираз тривоги. Містерові Дюбуа зовсім не хотілося побачити перед собою інспектора з відділу кримінальних розслідувань. І навіть дуже не хотілося.

– Що сталося? – запитав він. – Якась лиха пригода?

Цілком неусвідомлено він поточився трохи назад, до дверей. Інспектор Ніл помітив його рух.

– Боюся, доведеться провести розслідування, – сказав він, звертаючись до місіс Фортеск’ю.

– Розслідування? Ви маєте на увазі – що ви маєте на увазі?

– Боюся, це для вас велика прикрість, місіс Фортеск’ю, – його слова прозвучали співчутливо, але з твердою переконаністю. – Але ми повинні якнайшвидше точно з’ясувати, що містер Фортеск’ю їв і пив перед тим, як вирушив на службу сьогодні вранці.

– Ви хочете сказати, він міг бути отруєний?

– Так, схоже, що був.

– Я в це не вірю. Ви, певно, маєте на увазі харчове отруєння?

Її голос упав на півоктави на останніх словах. Із непроникним обличчям, але й досі люб’язним голосом інспектор Ніл сказав:

– Даруйте, мем. А ви думали, щó я мав на увазі?

Вона пустила повз вуха його запитання й поквапно сказала:

– Але ми до цього непричетні, ніхто з нас.

– А ви можете говорити за всіх членів родини?

– Ні, звичайно… За всіх не можу…

Дюбуа сказав, демонстративно подивившись на свого годинника:

– Я мушу бігти, Адель. Мені страшенно шкода. З тобою буде все гаразд, чи не так? Я хочу сказати, що з тобою будуть дівчата й маленька Дав, і ти не будеш самотня…

– Ой, Вівіане, благаю тебе, не втікай.

То був майже благальний зойк, але він подіяв на Вівіана зовсім не так, як хотіла Адель. Він прискорив його втечу.

– Мені страшенно прикро, моя люба. Але в мене надзвичайно важлива ділова зустріч. До речі, інспекторе, я зупинився в готелі «Дормі Гаус». Якщо я вам… е… е… знадоблюся для чогось.

Інспектор Ніл кивнув головою. Він не мав бажання затримувати містера Дюбуа. Але для нього не було таємницею, чому містер Дюбуа так швидко втікає. Містер Дюбуа не хотів зайвих неприємностей на свою голову.

Адель Фортеск’ю сказала в намаганні якось виплутатися із ситуації:

– Це такий шок, коли ти повертаєшся додому й знаходиш у себе поліцію.

– Я вас розумію. Але й ви зрозумійте, що треба було діяти швидко, аби здобути необхідні зразки їжі, кави, чаю та всього іншого.

– Чаю та кави? Але ж вони не отруйні! Можливо, це той жахливий бекон, який ми іноді їмо. Іноді він буває таким, що їсти його неможливо.

– Ми все з’ясуємо, місіс Фортеск’ю. Не турбуйтеся. Ви собі не уявляєте, які іноді бувають казуси. Одного разу ми мали справу, пов’язану з харчовим отруєнням. Виявилося, що листя наперстянки долили в приправу замість хрону.

– Ви гадаєте, щось подібне могло статися й тут?

– Ми це знатимемо краще після розтину тіла, місіс Фортеск’ю.

– Чого, чого, ви сказали? А… розтину…

Вона затремтіла.

Інспектор провадив:

– У вас росте багато тисів навколо будинку, чи не так, мем? Чи не могли, я подумав, ягоди або листя тису потрапити до якоїсь страви?

Він дивився на неї пильним поглядом. Вона витріщилася на нього широко розплющеними очима.

– Тисові ягоди? А хіба вони отруйні?

Її подив здався інспекторові надто здивованим і надто невинним.

– Відомо, що деякі діти їх їли, і результати були тяжкими.

Адель обхопила голову долонями.

– Я не спроможна більше про це говорити. Я вже вам не потрібна, інспекторе? Мені треба піти й лягти. Я не можу далі витримати. Містер Персівал Фортеск’ю все залагодить… а я не можу… я не можу… несправедливо чогось вимагати від мене.

– Ми сконтактуємося з містером Персівалом, як тільки зможемо. На жаль, він тепер у від’їзді десь у Північній Англії.

– О, я забула.

– Залишається тільки одне, місіс Фортеск’ю. У кишені вашого чоловіка була жменя зерна. Ви можете якось мені пояснити, навіщо він насипав собі в кишеню зерно?

Вона похитала головою. Вигляд у неї був геть приголомшений.

– Може, хтось насипав його туди, бажаючи пожартувати?

– Я не бачу, щоб у цьому був якийсь жарт.

Інспектор Ніл також не бачив. Він сказав:

– Я не стану турбувати вас далі, місіс Фортеск’ю. Покликати до вас покоївку? Або міс Дав?

– Що ви сказали?

Її запитання прозвучало якось абстрактно. Він хотів би знати, що вона тепер думає.

Вона понишпорила у своїй сумочці й дістала звідти хусточку. Голос її тремтів.

– Як це жахливо, – промовила вона, спотикаючись на кожному слові. – Я лише тепер починаю щось розуміти. Досі я була в цілковитому заціпенінні. Сердешний Рекс. Мій любий сердешний Рекс.

Вона захлипала, проливаючи сльози, що здавалися майже цілком природними.

Інспектор Ніл дивився на неї кілька хвилин із шанобливістю в погляді.

– Це сталося дуже несподівано, я розумію, – сказав він. – Я пришлю когось до вас.

Він попрямував до дверей, відчинив їх і вийшов із кімнати. На мить затримався, перш ніж озирнутися назад.

Адель Фортеск’ю досі притискала до очей хусточку. Ріжки хусточки звисали вниз, але не затуляли повністю рот. На її устах грала слабка, майже непомітна посмішка.

Розділ восьмий

І

– Я зробив усе, що міг, сер, – так почав свій рапорт сержант Гей. – Узяв трохи мармеладу, шматок бекону. Трохи чаю, кави та цукру, не знаю, чи їх варто було брати. Заварку, звичайно, вже викинуто, але тут варто відзначити одну річ. Чимало кави залишилося, і вони перенесли її до зали слуг на легкий сніданок об одинадцятій годині – це, думаю, важливо.

– Так, це важливо. Показує, що якщо він ковтнув отруту в каві, то її було долито в його особисту чашку.

– Кимось із тих, хто був присутній. Я намагався також обережно з’ясувати щодо тисових ягід або листя – нічого подібного в домі не бачили. Також ніхто нічого не знає про жито в його кишені… Це здається їм якоюсь нісенітницею. Мені теж це здається нісенітницею. Не схоже, щоб він належав до тих диваків, які схильні їсти все, що завгодно, аби тільки воно було сире, не приготоване на вогні. Чоловік моєї сестри полюбляє їсти такий непотріб. Сиру моркву, сирий горох, сиру ріпу. Але навіть він не їсть сирого зерна. Бо якби він його їв, воно почало б проростати в його животі і там би творилося казна-що.

Задзвонив телефон, і на кивок від інспектора сержант Гей помчав відповідати на дзвінок. Пішовши слідом за ним, інспектор Ніл виявив, що телефонують з управління поліції. Зв’язок із містером Персівалом Фортеск’ю нарешті налагоджено, і він негайно повертається до Лондона.

Коли інспектор поклав слухавку, біля парадних дверей зупинився автомобіль. Крамп пішов до дверей і відчинив їх. Жінка, що там стояла, мала повні руки пакунків. Крамп забрав їх у неї.

– Дякую, Крампе. Будь ласка, заплати за таксі. Я хочу зараз випити чаю. Місіс Фортеск’ю або міс Ілейн уже вдома?

Дворецький завагався, поглянувши назад через плече.

– У нас погані новини, мем, – сказав він. – Про хазяїна.

– Про містера Фортеск’ю?

Ніл вийшов наперед. Крамп сказав:

– Це місіс Персівал, сер.

– Що таке? Що сталося? Нещасний випадок?

Інспектор окинув її поглядом, перш ніж відповісти. Місіс Персівал Фортеск’ю була повна жінка з невдоволено скривленим ротом. Її вік можна було оцінити десь тридцятьма роками. В її запитаннях звучала відверта цікавість. В інспектора промайнула думка, що вона, либонь, дуже знуджена.

– Мені прикро вам це повідомити, але сьогодні вранці містера Фортеск’ю забрали до шпиталю Святого Юди в тяжкому стані, і незабаром по тому він помер.

– Помер? Ви хочете сказати, він уже мертвий? – Новина була навіть сенсаційнішою, аніж вона сподівалася почути. – Господи, яка несподіванка! Мій чоловік поїхав. Ви повинні сконтактуватися з ним. Він десь на півночі. Я думаю, у конторі вони знають, де саме він перебуває нині. Він повинен зробити все, що слід. Події завжди відбуваються не тоді, коли їм слід відбуватися, чи не так?

Вона на мить замовкла, обмірковуючи те, що їй повідомили.

– Багато залежить від того, – сказала вона, – де вони захочуть робити похорон. Певно, тут. А може, у Лондоні?

– Це має вирішувати родина.

– Звичайно. Я тільки подумала про це.

Уперше вона звернула увагу на чоловіка, який розмовляв із нею.

– Ви з тих, котрі працюють у його фірмі? – запитала вона. – Ви ж не лікар, чи не так?

– Я офіцер поліції. Смерть містера Фортеск’ю була надто раптовою, а тому…

Вона урвала його.

– Ви хочете сказати, його вбили?

Уперше це слово було промовлене. Ніл пильно подивився на її розпашіле від запитань обличчя.

– А чому ви думаєте, що його вбили, мем?

– Убивства, знаєте, трапляються іноді. Ви ж бо сказали, що його смерть була раптовою. І ви працівник поліції. Ви вже їй повідомили? Що вона сказала?

– Я не зовсім розумію, про кого ви говорите.

– Про Адель, звичайно. Я завжди казала Валу, що його батько збожеволів, одружившись із жінкою, молодшою від нього на багато років. Немає дурня більшого, аніж старий дурень. Це страхітливе створіння довело його до нестями. А тепер погляньте, чим усе закінчилося… Ми потрапили у справжню халепу. Фотографії в газетах, юрби репортерів, які сюди налетять…

Вона замовкла, вочевидь споглядаючи майбутнє в серії яскраво забарвлених картин. Він подумав, що це видовище, певне, не здавалося їй таким уже неприємним. Вона знову обернулася до нього.

– Що там було? Миш’як?

Суворим голосом інспектор Ніл відповів:

– Причина смерті ще не з’ясована. Буде розтин тіла й буде розслідування.

– Але ви вже знаєте, чи не так? Бо інакше ви б сюди не прийшли.

Несподіваний вираз проникливості з’явився на її пухлявому, дурному обличчі.

– Сподіваюся, ви вже розпитали про те, що він їв і пив? На обід учора. На сніданок сьогодні. І найцікавіше, звичайно, з’ясувати, що саме він пив.

Він бачив, як її розум жваво переглядає різні можливості. Він обережно промовив:

– Схоже на те, що причиною раптового захворювання містера Фортеск’ю стало щось ним з’їдене під час сніданку.

– Сніданку? – Вона здавалася здивованою. – Це припустити важко. Не бачу, як саме…

Вона замовкла й похитала головою.

– Тоді я не бачу, як вона примудрилася це зробити… хіба вкинула щось у каву, коли Ілейн і я не дивилися…

Тихий і спокійний голос пролунав поруч із ними:

– Ваш чай подано до бібліотеки, місіс Вал.

Місіс Вал підхопилася на ноги.

– О, дякую вам, міс Дав. Так, я з великою радістю вип’ю чашечку чаю. У мене всередині все кипить. А ви не хочете чаю, містере… інспектор?

– Дякую, не тепер.

Пухлява постать завагалася, а тоді повільно рушила геть.

Коли вона зникла за дверима, Мері Дав тихо прошепотіла:

– Сумніваюся, що слово «наклеп» для неї щось означає.

Інспектор Ніл нічого не відповів.

Мері Дав провадила:

– Я можу вам чимось допомогти?

– Де я можу знайти Елен, прибиральницю?

– Я проведу вас до неї. Вона щойно піднялася нагору.

ІІ

Елен виявилася жінкою похмурою, але страху в її поведінці не було. Її старе сердите обличчя дивилося на інспектора з виразом тріумфу.

– Це кошмарна історія, сер. І я ніколи не думала, що доживу до такої ганьби – служитиму в домі, де трапиться щось подібне. Але не скажу, щоб це мене надто здивувало. Я давно вже хотіла заявити, що не бажаю працювати в цьому домі, бігме, давно. Мені не подобається мова, яку тут вживають, не подобається, що тут так багато п’ють і, правду кажучи, не подобається все, що тут відбувається. Я нічого не маю проти місіс Крамп, але сам Крамп і та дівчина Ґледіс не мають найменшого уявлення про те, як треба служити в порядному домі. Але найбільш мені не до вподоби те, що зараз тут відбувається.

– А що зараз тут відбувається? Що ви маєте на увазі конкретно?

– Скоро ви про все довідаєтеся, якщо досі не довідалися. Про це балакають повсюди. Їх бачили і там, і там, і там. Прикидаються, ніби грають у гольф, – чи то в теніс, – але я на власні очі бачила, як і в що вони грають. Двері до бібліотеки були відчинені, і там вони цілувалися та обжималися.

Отрута, яка точилася з цієї старої панни, була смертельною. Ніл знав, що немає потреби запитувати: «Це ви про кого?» – але все ж таки вирішив запитати.

– Про кого ж іще? Про нашу господиню й того чоловіка. Вони втратили всякий сором. Але якби ви мене запитали, то я вам сказала б, що хазяїн був не такий дурний. Він найняв когось, щоб за ними стежив. Певно, усе закінчилося б розлученням, а бач, чим насправді воно закінчилося.

– Коли ви це кажете, то маєте на увазі…

– Ви мене запитували, сер, що хазяїн їв і пив і хто йому подавав. Вони обоє до цього причетні, сер, ось що я вам скажу. Він десь роздобув отруту, а вона дала її хазяїну, і саме так воно все було, я не маю найменшого сумніву.

– Чи ви коли-небудь бачили ягоди тиса в домі або де-небудь розкидані?

У малих очицях спалахнув вогник цікавості.

– Ягоди тиса? Вони ж страшенно отруйні. «Ніколи не доторкайся до тих ягід», – мала звичай казати мені моя матінка, коли я була дівчинкою. То саме їх вона й застосувала, сер?

– Ми ще не знаємо, яку отруту було застосовано.

– Я ніколи не бачила, щоб вона тримала в руках тисові ягоди, – у голосі Елен пролунало розчарування. – Ні, я не можу сказати, що бачила щось подібне.

Ніл запитав її про жито, знайдене в кишені Фортеск’ю, але тут його також спіткала невдача.

– Ні, сер. Про жито я нічого не знаю.

Він поставив їй іще кілька запитань, але без жодного помітного результату. Зрештою він запитав у неї, як йому побачитися з міс Ремсботтом.

В Елен з’явився на обличчі вираз сумніву.

– Я в неї запитаю, але не з кожним вона захоче зустрітися. Вона дуже стара жінка, знаєте, стара й трохи дивна.

Інспектор наполегливо повторив своє прохання, і досить неохоче Елен провела його по коридору й нагору короткими сходами, де, як йому здалося, колись була дитяча кімната.

Він виглянув із коридору у вікно, поки йшов за нею, і побачив, що сержант Гей стоїть під тисовим деревом і розмовляє з чоловіком, що був, безперечно, садівником.

Елен постукала у двері, і коли одержала відповідь, розчинила їх і сказала:

– Тут прийшов джентльмен із поліції, який хотів би поговорити з вами, міс.

Відповідь була, либонь, ствердною, бо вона відступила вбік і помахом руки запросила Ніла, щоб він увійшов.

Кімната, у якій він опинився, була майже фантастично напхана меблями. Інспектор мав таке відчуття, ніби він раптом повернувся назад не лише в едвардіанські, а й вікторіанські часи. За столом, присунутим до газової плити, сиділа стара дама й розкладала пасьянс. На ній була сукня брунатно-малинового кольору, і її рідке сиве волосся вільно спадало по обидва боки обличчя.

Не підводячи погляду й не відриваючись від своєї гри, вона нетерпляче промовила:

– Заходьте, заходьте. Сідайте, якщо хочете.

Це запрошення було нелегко прийняти, бо всі стільці, схоже, були завалені публікаціями релігійного характеру.

Коли він відсунув їх трохи вбік на канапу, міс Ремсботтом гостро запитала:

– Вас цікавить місіонерська діяльність?

– Боюся, що не дуже, мем.

– І даремно. Вам би слід захоплюватися нею. Саме там сьогодні зберігається християнський дух. У чорній Африці. Минулого тижня я зустрічалася з молодим священиком. Чорним, як ваш капелюх. Але правдивим християнином.

Інспектор Ніл дещо розгубився, не знаючи, що їй відповісти.

Стара дама збентежила його ще більше, заявивши:

– Радіо в мене немає.

– Пробачте, я вас не зрозумів.

– О, я думала ви прийшли щодо ліцензії на радіо. Або заповнити одну з ідіотських форм. То в чому все ж таки річ, чоловіче?

– Мені дуже прикро повідомити вам, міс Ремсботтом, що ваш зять містер Фортеск’ю захворів і помер сьогодні вранці.

Міс Ремсботтом далі розкладала свій пасьянс, не подавши жодного знаку хвилювання або тривоги і лише зауваживши з глибокою незворушністю:

– Нарешті він поплатився за свою зухвалість та гріховну гординю. Це мало статися.

– Схоже, його смерть не стала для вас шоком?

Вона вочевидь не стала для неї шоком, але інспектор хотів почути, що вона скаже.

Міс Ремсботтом гостро подивилася на нього понад своїми окулярами й сказала:

– Якщо ви маєте на увазі, що я не вбита горем, то так воно і є. Рекс Фортеск’ю був великим грішником, і я ніколи не любила його.

– Його смерть була дуже раптовою…

– Так і треба безбожникам, – задоволено коментувала стара дама.

– Є можливість, що його отруєно…

Інспектор замовк, дивлячись, який ефект справлять його слова.

Схоже, ніякого ефекту вони не справили. Міс Ремсботтом тільки прошепотіла:

– Червона сімка на чорній вісімці. Тепер я можу переходити до короля.

Певно, вражена мовчанкою інспектора, вона зупинилася з картою в руці й гостро сказала:

– А що ви сподівалися почути від мене? Я його не труїла, якщо ви хочете довідатися про це.

– Ви маєте бодай якесь уявлення, хто б це міг зробити?

– Недоречне запитання, – сказала стара леді з обуренням у голосі. – У цьому домі живуть двоє дітей моєї покійної сестри. Я відмовляюся вірити в те, що хтось із кров’ю Ремсботтомів у своїх жилах міг учинити вбивство. Бо ви ж маєте на увазі вбивство, я не помиляюся?

– Я так не сказав, мем.

– Звичайно ж, убивство. Багато людей хотіли б убити Рекса останнім часом. Він був чоловіком без сорому й совісті. А старі гріхи відкидають довгі тіні, як каже давнє прислів’я.

– Ви маєте на увазі когось конкретного?

Міс Ремсботтом зсунула карти й підвелася на ноги. Вона була високою жінкою.

– Я думаю, вам ліпше зараз піти, – сказала вона.

Вона говорила без гніву, але з холодною рішучістю.

– Якщо хочете знати мою думку, – провадила вона, – то це був хтось зі слуг. Дворецький здається мені пройдисвітом, а покоївка – особою не зовсім нормальною. На добраніч.

Інспектор Ніл спіймав себе на тому, що слухняно виходить із кімнати. Стара леді була особою з надзвичайно твердим характером. Нічого він із неї більше не витягне.

Він спустився сходами у квадратний хол і несподівано опинився віч-на-віч із високою темноволосою дівчиною. На ній був вологий макінтош, і вона дивилася йому в обличчя дивним і позбавленим якогось виразу поглядом.

– Я щойно повернулася, – сказала вона. – І вони сказали мені про батька, що він помер.

– Боюся, це правда.

Вона рвучко простягла руку за спину, ніби шукала навпомацки, на що б обпертися. Доторкнулася до дубової скрині й повільно, негнучким тілом опустилася на її віко.

– Ой ні, – сказала вона. – Ой ні…

Сльози повільно покотилися по її щоках.

– Це жахливо, – сказала вона. – Я навіть не думала, що його люблю… Я думала, що ненавиджу його… Та якби так, то його смерть мене не засмутила б… А вона дуже мене засмутила.

Вона сиділа там, дивлячись перед собою, і сльози знову закапали з її очей і покотилися по щоках.

Зненацька вона знову заговорила, судомно втягуючи в себе повітря:

– Найжахливіше те, що тепер усе налагодиться й буде гаразд. Я хочу сказати, що Джералд і я тепер зможемо одружитися. Я зможу робити все, що мені заманеться. Але мені дуже боляче, що це відбулося в такий спосіб. Я не хочу, щоб батько помер… Не хочу… Ой, тату, тату…

Уперше, відколи він приїхав до «Тисової хатини», інспектор Ніл зустрів людину, яка по-справжньому сумувала за покійним містером Фортеск’ю.

Розділ дев’ятий

– Схоже на те, що віку йому вкоротила дружина, – сказав заступник комісара поліції, після того як уважно вислухав рапорт інспектора Ніла.

Рапорт був надзвичайно стислий, але точний, нічого істотного не було пропущено.

– Так, – повторив заступник комісара. – Дуже схоже, що отруїла його дружина. А ви якої думки, Ніл?

Інспектор Ніл сказав, що так здається і йому. Він цинічно міркував, що зазвичай убивцею виявляється дружина – або чоловік, залежно від конкретної справи.

– Вона мала нагоду, у цьому сумніватися не доводиться. А мотив? – Заступник комісара помовчав. – Мотив у неї був?

– О, думаю, що так, сер. Містер Дюбуа, як вам уже відомо.

– Він теж брав участь в отруєнні?

– Ні, не думаю, сер. – Інспектор Ніл обміркував таку можливість. – Він надто любить свою шкуру, аби наважитись на таке. Він, мабуть, здогадався, що в неї на думці, але навряд, щоб він її підбурював.

– Надто обережний?

– Обережний до крайнощів.

– Нам, звичайно, не слід робити передчасних висновків, але, схоже, ми маємо добру робочу гіпотезу. А як щодо інших двох, які теж мали нагоду?

– Це дочка й невістка. Дочка зустрічалася з молодиком, але батько не хотів, щоб вона одружилася з ним. А молодик не збирався одружуватися з нею, якщо вона не матиме грошей. Це наділяє її мотивом. Щодо невістки, то тут я нічого не можу сказати. Я поки що надто мало знаю про неї. Але всі троє могли його отруїти, і я не бачу, щоб це міг зробити хтось інший. Покоївка, дворецький, кухарка – усі вони мали стосунок до приготування сніданку або подавали його, але я не бачу, як котрий завгодно з них міг бути переконаний у тому, що таксин дістанеться містерові Фортеск’ю, а не комусь іншому. Якщо, звичайно, то був таксин.

Заступник комісара сказав:

– То був таксин, а не якась інша отрута. Я маю попередній рапорт.

– Тоді все гаразд, – сказав інспектор Ніл. – Ми можемо продовжувати своє розслідування в цьому напрямку.

– Зі слугами все гаразд?

– Дворецький і покоївка, здається мені, нервують. Але в цьому нема нічого незвичайного. Так буває часто. Кухарка вчинила на мене лютий напад, а прибиральниця висловила похмуру втіху. Усе цілком природно й нормально.

– Ви більш нікого не знаєте, кого можна було б запідозрити так чи інак?

– Ні, сер, не знаю. – Незалежно від нього думка інспектора Ніла помандрувала до Мері Дав та її загадкової усмішки. Там, безперечно, був слабкий, але незаперечний вияв антагонізму. Уголос він сказав: – Тепер, коли ми знаємо, що то був таксин, треба отримати якусь інформацію про те, як його роздобули або приготували.

– Саме так. Продовжуйте своє розслідування, Ніл. До речі, містер Персівал Фортеск’ю уже приїхав. Я перекинувся з ним словом або двома, і він чекає на зустріч із вами. Ми знайшли також другого сина. Він живе в паризькому готелі «Бристоль» і сьогодні виїжджає звідти. Думаю, вам слід зустріти його в аеропорту, ви не проти?

– Ні, сер, не проти. Це була моя ідея…

– Отже, вам буде ліпше зустрітися з Персівалом Фортеск’ю якомога раніше. – Заступник комісара тихо засміявся. – Вони називають його «манірний Персі».

Містер Персівал Фортеск’ю виявився акуратним і вродливим молодиком, віком років тридцяти, зі світлим чубом та віями і з дещо педантичною манерою розмовляти.

– Я пережив жахливий шок, інспекторе Ніл, як ви, певно, можете собі уявити.

– Так воно й мало бути, містере Фортеск’ю, – сказав інспектор Ніл.

– Я можу тільки сказати, що мій батько був у чудовому стані здоров’я, коли я позавчора виїхав із дому. Те харчове отруєння – чи що там було – спостигло його, либонь, цілком несподівано.

– Воно сталося цілком несподівано, так. Але йдеться не про харчове отруєння, містере Фортеск’ю.

Персівал спохмурнів і подивився на нього здивованим поглядом.

– Ні? То в чому ж… – і він урвав свою фразу.

– Ваш батько, – сказав інспектор Ніл, – був отруєний, і отруїли його таксином.

– Таксином? Я ніколи не чув про таку отруту.

– Дуже мало людей чули про неї, як мені здається. Це отрута, яка діє дуже раптово й згубно.

Персівал спохмурнів ще дужче.

– Ви хочете сказати мені, інспекторе, що мій батько був умисне кимось отруєний?

– Схоже, так воно й було, сер.

– Який жах!

– Так, це справді жахливо, містере Фортеск’ю.

Персівал промурмотів:

– Тепер я розумію, чому в лікарні вони нічого мені прямо не сказали. Мовляв, повертайтеся додому й там про все довідаєтеся. – Він замовк. – А як бути з похороном? – запитав після паузи.

– Офіційна частина розслідування призначена на завтра після розтину тіла. Процедура буде суто формальною й не триватиме надто довго.

– Розумію. Так буває завжди?

– Атож, сер. Принаймні, у наш час.

– Ви дозволите мені запитати, чи сформували якесь уявлення, чи маєте підозру, хто міг?.. Я справді… – і він замовк на півслові.

– Поки ще рано робити висновки, містере Фортеск’ю, – пробурчав Ніл.

– Атож, я думаю, що так.

– Разом із тим ви неабияк нам допоможете, якщо поінформуєте нас про ті розпорядження, які ваш батько зробив у своєму заповіті. Або, можливо, допоможете мені сконтактуватися з його адвокатом.

– Його адвокатами є фірма «Білінґслі, Горсторп і Волтерс» на майдані Бердфорд-сквер. Щодо його заповіту, то, думаю, я з більшою або меншою точністю зможу назвати вам його головні пункти.

– Якщо ви будете таким добрим, то назвіть мені їх, містере Фортеск’ю. Боюся, це та частина процедури розслідування, крізь яку ми муситимемо пройти.

– Мій батько зробив новий заповіт після свого одруження два роки тому, – сказав Персівал, не ухиляючись від точної інформації. – Він заповів сто тисяч фунтів своїй новій дружині й п’ятдесят тисяч моїй сестрі Ілейн. Решта грошей має дістатися мені. Адже я – співвласник фірми.

– А він не склав окремого заповіту для вашого брата Ланселота Фортеск’ю?

– Ні, мій батько й мій брат давно не спілкувалися один з одним.

Ніл скинув на нього гострим поглядом – але Персівал, схоже, був цілком переконаний у правдивості своїх слів.

– Отже, згідно із заповітом, – сказав інспектор Ніл, – спадщину мають поділити між собою троє людей – місіс Фортеск’ю, міс Ілейн Фортеск’ю і ви?

– Боюся, моя частка спадщини буде вельми скромною, – сказав Персівал, зітхаючи. – Буде похорон, а ви розумієте, інспекторе, що це вимагає чималих грошей. А крім того, останнім часом мій батько був… я можу тільки сказати, вельми нерозважливим у деяких своїх фінансових оборудках.

– Ви з вашим батьком останнім часом не сперечалися віч-на-віч про те, як треба вести бізнес? – запитав інспектор Ніл, намагаючись, щоб його запитання пролунало з цілком недбалою природністю.

– Я виклав йому свої погляди, але… – сказав Персівал, стенувши плечима.

– Ви їх виклали досить гостро, чи не так? – запитав Ніл. – Власне, ви не просто виклали свої погляди, а влаштували йому справжній скандал, якщо мої відомості правдиві?

– Я так не сказав би, інспекторе.

Червоний колір роздратування піднявся до чола Персівала.

– Тоді, можливо, ваша суперечка з батьком стосувалася чогось іншого, містере Фортеск’ю?

– Не було ніякої суперечки, інспекторе.

– Ви впевнені, містере Фортеск’ю? Ну, гаразд, це не має значення. Я правильно зрозумів, що ваш батько й ваш брат досі не спілкуються один з одним?

– Так воно і є.

– Тоді, можливо, ви зможете пояснити мені, що це означає?

І він подав йому текст телеграми, який записала Мері Дав.

Персівал прочитав, і в нього вихопився крик подиву та роздратування. Він був приголомшений і розгніваний.

– Я не розумію, нічого не розумію, я навіть не можу повірити, що це правда.

– А таки правда, містере Фортеск’ю. Ваш брат сьогодні прилітає з Парижа.

– Дивовижно, справді дивовижно. Ні, я все-таки неспроможний у це повірити.

– Ваш батько нічого вам не сказав?

– Звісно, не сказав. Як негарно він учинив. Заховався в мене за спиною й викликав Ланса.

– Я думаю, ви собі не уявляєте, навіщо він так зробив?

– Звичайно, не уявляю. Але такий фокус цілком узгоджується з його поведінкою в останні дні. Божевільною! Незбагненною! Його слід зупинити… Я…

Персівал зненацька замовк. Червоний колір зійшов із його блідого обличчя.

– Я забув… – сказав він. – На якусь мить забув, що мій батько мертвий.

Інспектор Ніл співчутливо кивнув головою.

Персівал Фортеск’ю наготувався йти. Одягаючи капелюха, він сказав:

– Телефонуйте мені, якщо я зможу вам чимось допомогти. Але думаю, – він зробив паузу, – ви ще з’явитеся в «Тисовій хатині».

– Так, містере Фортеск’ю. Один із моїх помічників зараз перебуває там.

Персівал гидливо стенув плечима.

– Як це неприємно. І чому така прикра подія мала відбутися в нашій родині…

Він зітхнув і попрямував до дверей.

– Я буду в офісі протягом більшої частини дня. Зараз мене там чекає сила-силенна роботи. Але увечері я повернуся до «Тисової хатини».

– Гаразд, сер.

Персівал Фортеск’ю зачинив за собою двері.

– Манірний Персі, – промурмотів Ніл.

Сержант Гей, який непримітно сидів біля стіни, підвів голову й сказав з інтонацією запитання:

– Сер?

А що Ніл нічого не відповів, то він запитав більш конкретно:

– То що ви конкретно думаєте про все це, сер?

– Я не знаю, – сказав Ніл. І тихо процитував: – «Усі вони дуже неприємні люди».

Сержант Гей здавався трохи спантеличеним.

– «Аліса в країні чудес», – пояснив Ніл. – Ти забув про малу Алісу, Гею?

– Це класика, сер, чи не так? – сказав Гей. – Третя програма радіо. Я не слухаю третьої програми.

Розділ десятий

І

Лише хвилин через п’ять по тому, як вони покинули Ле Бурже[10], Ланс Фортеск’ю розгорнув примірник континентальної «Дейлі Мейл». Через хвилину або дві в нього вихопився здивований вигук. Пет, яка сиділа поруч із ним, обернула голову із запитанням у погляді.

– Я прочитав про нашого старого, – сказав Ланс. – Він мертвий.

– Мертвий? Твій батько?

– Так, він начебто несподівано почув себе зле в офісі, його забрали до шпиталю Святого Юди, і він помер там незабаром по тому, як його туди привезли.

– Любий, мені так шкода. Що то було, напад?

– Мабуть, що так. Схоже на те.

– У нього були коли-небудь напади?

– Ні. Я не знаю про жоден.

– Я думала, від першого нападу люди не помирають.

– Бідолашний старий, – сказав Ланс. – Я ніколи не думав, що бодай трохи його люблю, але тепер, коли його вже нема…

– Звичайно ж, ти його любив.

– На жаль, ми не наділені твоїм чудовим характером, Пет. Але, схоже, щастя знову відвернулося від мене, чи не так?

– Справді відвернулося. Дивно, що це сталося саме тепер. Саме тоді, коли ти наготувався повернутися додому.

Він рвучко обернув до неї голову.

– Дивно? Що ти маєш на увазі, Пет?

– Я маю на увазі дивний збіг подій.

– Ти хочеш сказати, усе, за що я беруся, закінчується погано?

– Ні, любий. Я мала на увазі зовсім інше. Те, що в житті бувають такі періоди, коли все раптом летить шкереберть.

– Таки справді бувають.

– Мені дуже шкода, – знову сказала Пет.

Коли вони прилетіли в лондонський аеропорт Гітроу й наготувалися вийти з літака, офіційний представник авіакомпанії, дуже чітко вимовляючи слова, запитав:

– Чи є на борту містер Ланселот Фортеск’ю?

– Я тут, – відповів Ланселот.

– Прошу вас пройти зі мною, містере Фортеск’ю.

Ланс і Пет рушили слідом за ним із літака попереду інших пасажирів. Коли проминали подружжя на останньому сидінні, вони почули, як чоловік прошепотів, звертаючись до дружини:

– Це, мабуть, відомі контрабандисти. Спіймані на гарячому.

ІI

– Фантастично, просто фантастично, – сказав Ланс, дивлячись через стіл на інспектора-детектива Ніла.

Інспектор Ніл співчутливо кивнув головою.

– Таксин, тисові ягоди – усе ніби запозичено з якоїсь мелодрами. Цілком можливо, ви звикли до таких подій, інспекторе. Це ваша буденна робота. Але отруєння в межах нашої родини здається мені чимось украй неприродним.

– То ви не маєте жодного уявлення, – запитав інспектор Ніл, – хто міг отруїти вашого батька?

– О Боже, звичайно ж, ні. Не дивно, що мій старий нажив собі чимало ворогів у бізнесі, багато людей хотіли б здерти з нього шкуру, зруйнувати його фінансово, ну й таке інше. Але отруїти? Хай там як, а я все одно нічого не можу знати. Я кілька років жив за кордоном і дуже мало знав про те, що відбувалося тут, удома.

– Саме про це я й хотів би запитати вас, містере Фортеск’ю. Ваш брат мені розповів, що між вами й вашим батьком виникло відчуження, яке тривало протягом багатьох років. Чи не розповіли б ви мені про ті обставини, що призвели до вашого повернення додому в цей час?

– Звичайно, інспекторе, я вам усе розповім. Я одержав звістку від свого батька, дайте-но пригадаю, скільки минуло відтоді часу… Атож, близько півроку тому. Відразу після мого одруження. Батько надіслав мені листа, у якому натякнув, що готовий забути минуле. Він запропонував мені повернутися додому й приєднатися до фірми. Він говорив досить туманно, і я не був цілком переконаний, що готовий пристати на його пропозицію. Але зрештою я все-таки погодився приїхати до Англії десь у серпні – так, у серпні, близько трьох місяців тому. Я завітав до «Тисової хатини», куди він мене покликав, і, мушу зізнатися, він запропонував мені співпрацювати з ним на надзвичайно вигідних умовах. Я відповів йому, що мушу подумати й порадитися з дружиною. Він цілком зрозумів мій намір. Я полетів назад до Східної Африки й обговорив його пропозицію з Пет. У результаті вирішив прийняти пропозицію старого. Мені треба було завершити свої справи в Африці, але я пообіцяв йому, що згорну їх до кінця минулого місяця. Сказав, що надішлю телеграму, у якій повідомлю точну дату свого приїзду до Англії.

Інспектор Ніл кахикнув.

– Схоже, ваше повернення стало великим сюрпризом для вашого брата.

Ланс несподівано широко усміхнувся. На досить привабливому обличчі застрибали в очах пустотливі вогники.

– Я не думаю, що друзяка Персі щось про це знав, – сказав він. – У той час він був на вакаціях у Норвегії. Якби ви мене запитали, то я вам сказав би, що старий умисне покликав мене саме тоді, коли Персі не було вдома. Він діяв за спиною Персі. Я маю дуже сильну підозру, що пропозиція батька, яку він мені зробив, була спричинена тим фактом, що він мав жахливий скандал із бідолашним друзякою Персі – або Валом, як він хоче, щоб його називали. Вал, я думаю, більшою або меншою мірою намагався командувати старим. А старий цього терпіти не може. Щодо чого спалахнув скандал, я точно не знаю, але він був страхітливий. І, думаю, саме тоді старому спала чудова думка викликати сюди мене й у такий спосіб збити пиху з бідолашного друзяки Вала. З другого боку, він ніколи не любив дружину Персі, й, бувши снобом, вельми задовольнився моїм одруженням. Думаю, він умисне вирішив утнути такий жарт – запросити мене додому й поставити Персі перед доконаним фактом.

– Як довго ви були в «Тисовій хатині» за тієї нагоди?

– О, не довше, як годину або дві. Він не запропонував мені залишитися ночувати. Моє перебування там, я переконаний, було такою собі таємною змовою, здійсненою за спиною Персі. Я думаю, він наказав слугам тримати язик за зубами. Зрештою ми домовилися, що я ретельно обміркую його пропозицію, поговорю про неї з Пет, а тоді напишу йому про своє рішення, і так я й зробив. Я написав йому, назвавши приблизну дату свого приїзду, і зрештою надіслав йому телеграму вчора з Парижа.

Інспектор Ніл кивнув головою.

– Ця телеграма, можна сказати, приголомшила вашого брата.

– Не сумніваюся, вона його приголомшила. Але Персі, як і завжди, переміг. Я приїхав запізно.

– Так, – замислено промовив інспектор Ніл, – ви приїхали запізно. – І з великим зацікавленням у голосі провадив: – Під час того вашого візиту в серпні ви зустрічалися з іншими членами родини?

– Моя мачуха була присутня на чаї.

– А раніше ви з нею не зустрічалися?

– Ні. – Він несподівано усміхнувся. – Старий, безперечно, знав, як підбирати собі жінок. Вона принаймні на тридцять років молодша за нього.

– Пробачте мені за таке запитання, але чи були ви невдоволені другим шлюбом свого батька і чи був ним невдоволений ваш брат?

Ланс здавався здивованим.

– Я не мав нічого проти, та й Персі, думаю, не мав. Урешті-решт наша мати померла, коли нам було – дайте-но пригадати – одному десять, а другому дванадцять років. Мене по-справжньому здивувало лише те, що старий не одружився раніше.

Інспектор Ніл зацікавлено запитав:

– А хіба не ризиковано одружуватися з жінкою, яка набагато молодша від вас?

– Так вам сказав мій улюблений брат? Це дуже схоже на нього. Персі – великий майстер мистецтва інсинуацій. Ви саме так налаштувалися, інспекторе? Ви підозрюєте мою мачуху в тому, що вона отруїла мого батька?

Обличчя інспектора Ніла не змінило виразу.

– Ще дуже рано когось підозрювати, містере Фортеск’ю, – сказав він люб’язним тоном. – А зараз ви дозволите мені запитати вас про ваші плани?

– Плани? – Ланс замислився. – Мені треба складати нові плани, я так думаю. Де тепер моя родина? Усі в «Тисовій хатині»?

– Так.

– Мабуть, мені варто зараз же поїхати туди. – Він обернувся до дружини. – А тобі ліпше зупинитися в готелі, Пет.

Вона запротестувала:

– Ні, ні, Лансе. Я поїду з тобою.

– Ні, люба.

– Чому ні?

– Ліпше не треба тобі туди їхати. Зупинися в готелі – о, я так давно не був у Лондоні – «Барнес». Готель «Барнес» завжди був приємним, затишним місцем. Сподіваюся, він і тепер такий.

– О, так, містере Фортеск’ю.

– То й гаразд, Пет. Я оселю тебе там, якщо вони мають вільну кімнату, а потім поїду в «Тисову хатину».

– Але чому ти не дозволяєш мені поїхати з тобою, Лансе?

Обличчя Ланса несподівано спохмурніло.

– Правду кажучи, Пет, я не переконаний, що мене там добре зустрінуть. Мене туди запросив батько, але батько помер. Я не знаю, кому тепер належить той дім. Думаю, що Персі, але, може, й Адель. Хай там як, а я хочу спершу побачити, як мене там приймуть, а вже потім привести тебе туди. Крім того…

– Крім того, що?

– Я не хочу привести тебе в дім, де досі живе на свободі отруйник.

– О, яка нісенітниця.

Ланс твердо сказав:

– Там, де йдеться про тебе, Пет, я не хочу ризикувати.

Розділ одинадцятий

І

Містер Дюбуа був роздратований. Він наполовину розірвав лист від Адель Фортеск’ю й укинув його до сміттєвого кошика. Потім, опанований почуттям несподіваної обережності, дістав із кошика клапті листа, підніс до них сірника й спалив їх на попіл.

– Чому жінки мають бути такими дрімучими ідіотками? – промурмотів він собі під ніс. – Адже звичайнісінька обережність…

Проте жінки, як міркував далі містер Дюбуа, ніколи не знали, що таке обережність. Хоч нерідко він обертав собі на користь цю властивість жінок, але тепер вона його дратувала. Щодо нього самого, то він удався до всіх заходів остороги. Якщо місіс Фортеск’ю телефонувала, то їй мали відповідати, що його нема вдома. Адель Фортеск’ю телефонувала йому вже тричі, а тепер ще й написала листа. Загалом листування становило набагато більшу небезпеку. Він замислився на мить або дві, а тоді підійшов до телефону.

– Чи міг би я поговорити з місіс Фортеск’ю, будь ласка?

– Так, містере Дюбуа.

Через хвилину або дві він почув у слухавці її голос:

– Вівіане, нарешті.

– Так, так, Адель, це я, але будь обережною. Звідки ти зі мною говориш?

– З бібліотеки.

– Ти переконана, що нас ніхто не підслуховує в холі?

– Кому це треба?

– Ти ніколи не можеш знати. А поліція досі в домі?

– Ні, вони пішли, принаймні, на короткий час. О, Вівіане, любий, це було жахливо.

– Так, так, інакше бути не могло. Але послухай мене, Адель, ми повинні бути обережними.

– Звичайно, звичайно, любий.

– Не називай мене «любий» по телефону. Це небезпечно.

– Ти не занадто вдаєшся в паніку, Вівіане? Зрештою сьогодні всі називають одне одного «любий» або «люба».

– Так, так, ти правду кажеш. Але послухайся мене. Не телефонуй мені й не пиши.

– Але ж, Вівіане…

– Це лише тепер, ти повинна розуміти. Нам треба бути обережними.

– О, гаразд, – її голос прозвучав ображено.

– Адель, послухай. Мої листи до тебе. Ти спалила їх, чи не так?

Адель Фортеск’ю на мить завагалася, перш ніж відповіла:

– Звичайно, спалила. Я ж тобі казала, що збираюся їх спалити.

– Тоді все гаразд. Я кладу слухавку. Не телефонуй мені й не пиши. Я озвуся до тебе у слушний час.

Він поклав слухавку на підставку, де вона лежала. Замислено погладив свою щоку. Йому не сподобалося хвилинне вагання Адель. Чи справді вона спалила його листи? Усі жінки однакові. Обіцяють спалити те або те, а потім цього не роблять.

«Листи, листи… – далі міркував містер Дюбуа. – Жінки завжди хочуть, щоб ти писав їм листи». Щодо нього, то він намагався бути дуже обережним, але іноді небезпек не щастить уникнути. Що саме він писав у тих кількох листах, які надіслав Адель Фортеск’ю? «Звичайне собі базікання», – похмуро подумав він. Але чи не було там окремих слів, окремих фраз, які поліція могла витлумачити так, як вона хотіла б їх витлумачити. Він пригадав справу Едіт Томпсон. Його листи були досить невинні, подумав він, але не міг бути впевненим. Його тривога зростала. Навіть якщо раніше Адель не спалила його листи, то чи стане в неї глузду спалити їх тепер? Чи вони вже потрапили в лапи поліції. «Де вона їх зберігає? – подумав він. – Мабуть, у своїй вітальні, нагорі сходів. Мабуть, в одній із шухляд того маленького письмового столика, підробленого під старовинний стиль Людовіка Чотирнадцятого». Одного разу вона сказала йому, що там є потаємна шухлядка. Потаємна шухлядка! Поліція не така дурна, як іноді думають. Але зараз поліції в домі немає. Вона так сказала. Вони були там сьогодні вранці, але тепер усі звідти пішли.

Вони досі, певно, заклопотані пошуками можливого джерела отрути, яка потрапила в їжу. Він сподівався, що вони не стали обшукувати весь дім, кімнату за кімнатою. Мабуть, їм треба просити дозволу або одержати спеціальний ордер, щоб здобути право на такий загальний обшук. Можливо, якщо він діятиме негайно, відразу…

Він ясно бачив будинок очима своєї уяви. На той час уже почне смеркатися. Чай принесуть або в бібліотеку, або до вітальні. Усі зберуться внизу, а слуги питимуть чай у холі. Нагорі, на другому поверсі, нікого не буде. Йому неважко пройти через сад, обминувши тисові живоплоти, що так надійно обгороджують будинок. Далі крізь невеличкі бічні двері він підійметься на терасу. Ці двері ніколи не замикаються до того часу, коли вже всі вкладаються спати. Можна буде прослизнути крізь них, а потім, вибравши слушну нагоду, проникнути нагору.

Вівіан Дюбуа дуже ретельно обміркував, щó він стане робити далі. Якби поліція пояснила смерть містера Фортеск’ю серцевим нападом або якимсь іншим подібним захворюванням, він би почувався в цілковитій безпеці. Але, схоже, вони думають інакше, і Дюбуа промурмотів крізь зуби: «Ліпше вжити додаткових заходів остороги, аніж потім гірко шкодувати».

ІI

Мері Дав повільно спускалася парадними сходами. Вона на мить зупинилася біля вікна над майданчиком сходів, з якого побачила інспектора Ніла, коли той приїхав учора. Тепер, коли вона дивилася уже в сутінках, то помітила постать чоловіка, який щойно зник за тисовим живоплотом. Вона подумала, а чи то, бува, не Ланселот Фортеск’ю, блудний син. Можливо, він залишив свій автомобіль біля брами й пішов блукати навколо саду, спогадуючи там давні часи, перш ніж прийти в родину, яка, можливо, налаштована до нього вороже. Мері Дав відчула симпатію до Ланса. Усміхаючись слабкою усмішкою, вона пішла далі сходами вниз. У холі зустріла Ґледіс, яка нервово стрепенулася, побачивши її.

– Я щойно чула телефонний дзвінок, – сказала Мері. – Хто це був?

– Хтось помилився номером. Думали, що телефонують до пральні. – Ґледіс говорила, засапавшись, ніби кудись поспішала. – А перед цим телефонував містер Дюбуа. Хотів поговорити з хазяйкою.

– Зрозуміло.

Мері перейшла через хол. Обернувши голову, вона сказала:

– Думаю, вже час пити чай. Ти ще не принесла його?

Ґледіс сказала:

– Мені здається, ще нема четвертої години, чи я помиляюся, міс?

– Уже за двадцять хвилин п’ята. Ти можеш принести чай зараз?

Мері Дав увійшла до бібліотеки, де Адель Фортеск’ю, сидячи на канапі, дивилася на вогонь, тримаючи в пальцях невеличку мереживну хусточку.

– Де чай? – вередливим голосом запитала вона.

– Зараз принесуть, – відповіла Мері Дав.

Дровиняка випала з каміна, і Мері Дав стала навколішки біля ґраток і запхала її назад щипцями, додавши ще одне поліно дров і трохи вугілля.

Ґледіс вийшла на кухню, де місіс Крамп підняла червоне й розгніване обличчя від кухонного столу, на якому вона розмішувала тісто у великій мисці.

– Дзвінок у бібліотеці дзвенить і дзвенить. Тобі пора занести туди чай, дівчино.

– Гаразд, гаразд, місіс Крамп.

– Що я скажу сьогодні ввечері Крампові? – промурмотіла місіс Крамп. – Йому дістанеться від мене на горіхи.

Ґледіс увійшла до комори. Вона не приготувала жодних сандвічів. А навіщо їх готувати? Вони мають що їсти до чаю й без сандвічів, хіба ні? Два торти, печиво, млинці й мед. Свіже селянське масло з чорного ринку. Їжі вистачає, і їй нема потреби різати помідори та якесь м’ясо або печінку для сандвічів. У неї й без того повні руки роботи. А місіс Крамп сама не своя від люті, і тільки тому, що містер Крамп кудись пішов пополудні. То й що з того, адже в нього сьогодні вихідний. «Правильно він зробив», – подумала Ґледіс. Місіс Крамп гукнула її з кухні:

– Чайник так бурхливо кипить, що скоро кришка злетить у повітря. Ти коли-небудь заварюватимеш чай чи ні?

– Біжу.

Вона насипала чаю, не міряючи, у срібний чайничок для заварки, винесла його на кухню й залила окропом. Поставила чайничок для заварки й чайник з окропом на велику срібну тацю й понесла весь вантаж до бібліотеки, де перетнула майже все приміщення й поставила тацю на маленький столик біля канапи. Потім поквапно повернулася по ще одну тацю, з їжею. Вона вже занесла її до холу, коли раптовий скрипучий звук дідівського годинника, що наготувався видзвонювати години, примусив її підстрибнути, і вона мало не випустила тацю з рук.

У бібліотеці Адель Фортеск’ю роздратовано запитала в Мері Дав:

– Куди всі заподілися сьогодні пополудні?

– Я не знаю, місіс Фортеск’ю, бігме, не знаю. Міс Фортеск’ю нещодавно прийшла додому. Думаю, що місіс Персівал пише листи у своїй кімнаті.

Адель сердито промовила:

– Пише листи, пише листи. Ця жінка ніколи не припиняє писати листи. Вона любить людей свого класу. Смерть і лихо вкидають її в абсолютний захват. «Гидота» – ось як я це називаю. Абсолютна гидота.

Мері тактовно промурмотіла:

– Я скажу їй, що чай готовий.

Прямуючи до дверей, вона трохи відступила назад, коли Ілейн Фортеск’ю увійшла до кімнати. Ілейн сказала: «Холодно», – й сіла біля каміна, простягши руки до вогню й потираючи їх.

Мері трохи постояла в холі. Велика таця з кексами примостилася на одній зі скринь, які там стояли. Позаяк у холі споночіло, Мері увімкнула електрику. Коли вона це зробила, їй здалося, вона почула, як Дженніфер Фортеск’ю іде по одному з коридорів нагорі. Ніхто, проте, не спустився сходами, і Мері піднялася нагору й пройшла коридором.

Персівал Фортеск’ю та його дружина займали окреме помешкання в одному з флігелів будинку. Мері постукала у двері їхньої вітальні. Місіс Персівал любила, коли у двері до неї стукали, що страшенно не подобалося Крампові. Її голос жваво відповів:

– Прошу, заходьте.

Мері відчинила двері й неголосно промовила:

– Чай подано, місіс Персівал.

Вона була досить здивована, побачивши Дженніфер Фортеск’ю в її вихідному одязі. Вона щойно скинула із себе своє довге пальто з верблюжої шерсті.

– Я не знала, що вас не було вдома, – сказала Мері.

Місіс Персівал дещо засапалася.

– О, я була тільки в саду, більш ніде. Вийшла трохи подихати повітрям. Але там було холодно, і я залюбки погріюся біля вогню. Центральне опалення тут не працює так добре, як мало би працювати. Комусь треба було б поговорити про це із садівниками, міс Дав.

– Я поговорю з ними, – пообіцяла міс Дав.

Дженніфер Фортеск’ю поклала своє пальто на стілець і пішла за Мері з кімнати. Вона вийшла на сходи попереду Мері, яка трохи відступила назад, щоб пропустити її наперед. У холі, на свій превеликий подив, Мері побачила, що таця з наїдками досі стоїть там. Вона вже хотіла вийти до комори й покликати Ґледіс, коли у дверях бібліотеки з’явилася Адель Фортеск’ю й роздратовано зауважила:

– Чи нам коли-небудь дадуть чогось поїсти до чаю?

Мері швиденько підняла тацю й занесла її до бібліотеки, розкладаючи окремі порції їстівного на низеньких столиках біля каміна. Вона виносила порожню тацю назад до холу, коли задзвонив дзвінок біля парадних дверей. Поставивши тацю, Мері рушила до дверей. Якщо це нарешті з’явився блудний син, то їй цікаво побачити його. «Адже він зовсім не схожий на решту Фортеск’ю», – подумала Мері, відчиняючи двері й дивлячись на смагляве худе обличчя й слабкі обриси іронічно скривленого рота. Вона спокійно запитала:

– Містер Ланселот Фортеск’ю?

– Він самий.

Мері заглянула йому за спину.

– Ваш багаж?

– Я приїхав на таксі. Це все, що в мене є.

Він підняв середніх розмірів сумку зі змійкою. Намагаючись не показати свого легкого подиву, Мері сказала:

– А, то ви під’їхали в таксі. А я подумала, можливо, вам захотілося пройтися пішки. А де ваша дружина?

Риси його обличчя спохмурніли, і Ланс сказав:

– Моя дружина сюди не приїде. Принаймні, поки що.

– Розумію. Будь ласка, проходьте сюди, містере Фортеск’ю. Усі в бібліотеці, п’ють чай.

Вона підвела його до дверей бібліотеки й покинула там. Їй раптом спало на думку, що Ланселот Фортеск’ю досить привабливий чоловік. Друга думка з’явилася за першою. Либонь, вона не перша жінка, що так думає.

ІІI

– Лансе!

Ілейн підбігла до нього. Вона обхопила його руками за шию й обняла з безпосередністю юної школярки, чому Ланс неабияк здивувався.

– Привіт. Ось і я.

Він лагідно вивільнився з обіймів сестри.

– А це Дженніфер?

Дженніфер Фортеск’ю подивилася на нього зі жвавою цікавістю.

– Боюся, що Вал затримався в місті, – сказала вона. – Зараз виникло так багато проблем, яким треба дати раду, ви ж розумієте. Зробити приготування до похорону й усе таке. Звичайно, усі турботи навалилися на Вала. Він повинен доглянути за всім. Ви не можете собі уявити, через що нам довелося пройти.

– Так, вам зараз нелегко, – сказав Ланс тоном глибокого співчуття.

Він обернувся до жінки, яка сиділа на канапі, тримаючи в руці млинець, намазаний медом, і дивлячись на нього спокійним оцінювальним поглядом.

– Звичайно! – вигукнула Дженніфер, – ви не знайомі з Адель, чи не так?

Ланс прошепотів: «О, так, я з нею знайомий», узявши руку Адель у свою. Коли він подивився на неї, її повіки затремтіли. Вона сіла, переклавши млинець, який їла, у ліву руку, а праву підняла й поправила собі волосся. То був суто жіночий рух. Це означало її визнання того, що до кімнати увійшов чоловік, вартий уваги. І мовила своїм низьким, лагідним голосом:

– Сідайте на канапу, поруч зі мною, Лансе. – Вона налила йому філіжанку чаю. – Я рада, що ви приїхали. Ми вкрай потребуємо ще одного чоловіка в домі.

Ланс сказав:

– Ви повинні дозволити мені зробити все, що я зможу, аби вам допомогти.

– Ви знаєте – та, можливо, і не знаєте – тут побувала поліція. Вони думають… вони думають, – голос у неї зірвався, і вона заплакала гіркими слізьми: – О, це справді жахливо! Жахливо!

– Я знаю, – серйозним і співчутливим голосом сказав Ланс. – Річ у тому, що вони зустріли мене в лондонському аеропорту.

– Поліція вас зустріла?

– Так.

– Вони хотіли поговорити з вами?

– Ну, як би вам сказати, – Ланс намагався применшити значення своєї розмови з поліцією, – вони розповіли мені про те, що сталося.

– Його отруїли, – сказала Адель, – ось що вони думають, ось що вони кажуть. І то було не харчове отруєння. Його умисне хтось отруїв. Мені здається, вони думають, то був хтось із нас.

Ланс подарував їй несподівану швидку усмішку.

– Нехай у них від цього голова болить, – заспокоїв він її. – А нам нема чого хвилюватися. Який чудесний чай! Давно мені не доводилося пити справжнього англійського чаю.

Іншим незабаром передався його настрій. Адель несподівано запитала:

– А де ваша дружина? Ви маєте дружину, Лансе?

– Я маю дружину, так. Вона в Лондоні.

– Але чи не краще буде, якщо ви привезете її сюди?

– Ми ще маємо час змінити свої плани, – сказав Ланс. – Проте Пет, моїй Пет, цілком добре й там, де вона є.

Ілейн гостро кинула:

– Але ти ж не хочеш сказати… Ти ж не думаєш…

Ланс швидко промовив:

– Який чудовий шоколадний кекс. Я мушу покуштувати його.

Відрізавши собі шматок, він запитав:

– А тітка Ефі ще жива?

– О, так, Лансе. Вона не сходить униз і не трапезує з нами, але почуває себе цілком добре. Щоправда, вона стала дуже дивною.

– Вона завжди була дивною, – сказав Ланс. – Я мушу піднятися нагору й побачитися з нею після чаю.

Дженніфер Фортеск’ю промурмотіла:

– У її віці людина хоче перебувати там, де їй здається, що вона вдома. Тобто там, де вона матиме добрий догляд.

– Нехай Бог допоможе будь-якому закладові для старих дам, який прийме тітку Ефі у свої стіни, – жартівливо кинув Ланс. Потім додав: – А що то була за цікава дівчина, сором’язлива й лагідна, що відчинила мені двері?

Адель здавалася здивованою.

– А хіба вам відчинив двері не Крамп? Дворецький? О, я геть забула. Сьогодні ж у нього вихідний. То була, певно, Ґледіс, хто ж іще…

Ланс описав зовнішність дівчини, яка відчинила йому двері:

– Сині очі, волосся, розділене навпіл, лагідний голос із янгольськими інтонаціями, а що ховається за всім цим, я не наважуся припустити.

– То, певно, була Мері Дав, – здогадалася Дженніфер.

Ілейн сказала:

– Вона, можна сказати, завідує нашим господарством.

– І тепер завідує?

– Вона дуже корисна для нас, – сказала Адель.

– Атож, – замислено промовив Ланс. – По ній видно, що користі з неї багато.

– Але її найкраща риса – це те, що вона знає своє місце. Вона ніколи не задирає носа, якщо ви розумієте, про що я кажу.

– Розважлива й мудра горличка Мері, – сказав Ланс і відрізав собі ще один шматок шоколадного кексу.

Розділ дванадцятий

І

– То ти знову знайшовся, як загублений пенні, – сказала міс Ремсботтом.

Ланс усміхнувся до неї:

– Як бачите, тітко Ефі.

– Пхе! – Міс Ремсботтом несхвально шморгнула носом. – Гарний же час ти для цього обрав. Твій батько вчора дозволив укоротити собі віку, у домі повно поліції, яка пхає свого носа повсюди, нишпорячи навіть у кошиках на сміття. Я бачила їх зі свого вікна. – Вона замовкла, знову шморгнула носом і запитала: – Ти привіз свою дружину із собою?

– Ні. Я залишив Пет у Лондоні.

– Це має певний глузд. Я не привезла б її сюди, якби була тобою. Ти ніколи не знатимеш, що тут може статися.

– Статися з нею? З Пет?

– З ким завгодно, – сказала міс Ремсботтом.

Ланс Фортеск’ю замислено подивився на неї.

– Ви маєте якусь думку про те, що сталося, тітко Ефі? – запитав він.

Міс Ремсботтом не відповіла прямо.

– До мене вчора приходив сюди інспектор поліції і ставив мені запитання. Він небагато довідався від мене. Але він не такий йолоп, яким здається, аж ніяк не такий. – Вона додала з певним обуренням у голосі: – Що сказав би твій дід, якби довідався, що в нас у домі поліція? Цього досить, щоб він перевернувся в могилі. Він був справжнім пуританином протягом усього свого життя. Який ґвалт він підняв, коли довідався, що я вечорами ходжу на службу до англіканської церкви! А я цілком переконана, що в цьому було куди менше шкоди, ніж у вбивстві.

За нормальних обставин Ланс би всміхнувся, почувши цей монолог, але тепер він залишився серйозним. Він сказав:

– Ви знаєте, я перебуваю в цілковитій темряві, після того як був відсутній так довго. Що тут відбулося останнім часом?

Міс Ремсботтом підняла очі до неба.

– Безбожні події, – твердо сказала вона.

– Так, так, тітко Ефі, ви це сказали б у будь-якому випадку. Але чому поліція думає, ніби батька вбили тут, у його власному домі?

– Подружня зрада – це одне, а вбивство – інше, – сказала міс Ремсботтом. – Мені не дуже хочеться звинувачувати її, справді не дуже хочеться.

Ланс подивився на неї тривожним поглядом.

– Ви маєте на увазі Адель? – запитав він.

– Мої уста стулені, – сказала вона.

– Розповідайте далі, люба тітонько, – сказав Ланс. – Це красива фраза, але вона нічого не означає. Адель має бойфренда? Адель та її бойфренд підкинули блекоту в його вранішній чай? Така ваша схема?

– Я б тобі радила не жартувати про це.

– Ви знаєте, що насправді я не жартую.

– Скажу тобі одну річ, – несподівано мовила міс Ремсботтом. – Я думаю, дівчина щось про це знає.

– Яка дівчина?

Ланс здавався здивованим.

– Та, що шморгає носом, – сказала міс Ремсботтом. – Та, що мала принести мені сьогодні мій пообідній чай, але не принесла. Пішла з дому без дозволу, так вони кажуть. Я не здивуюся, якщо вона пішла до поліції. Хто відчинив тобі двері?

– Дівчина, яку звуть Мері Дав, якщо я правильно зрозумів. Дуже спокійна й лагідна – так, принаймні, мені здалося. Це вона, на вашу думку, пішла до поліції?

– Мері Дав не піде до поліції, – сказала міс Ремсботтом. – Ні, не піде; я мала на увазі ту дурненьку малу покоївку. Вона неспокійно крутилася й стрибала протягом цілого дня, наче кріль. «Що з тобою? – запитала я. – Тебе в чомусь звинувачує твоя совість?» Вона сказала: «Я нічого не зробила, я ніколи не наважилася б учинити таку річ». – «Я вірю, що ти цього не зробила, – сказала їй я, – але щось тебе дуже турбує, чи не так?» Тоді вона стала шморгати носом і сказала, що нікому не хоче завдавати прикрості, вона, мовляв, переконана, то була помилка. Я їй тоді сказала, я їй сказала: «А тепер ти, дівчино, розкажи правду й посором диявола». Ось що я їй сказала: «Іди до поліції, – порадила їй я, – і розкажи їм усе, що ти знаєш, бо ніколи, – сказала я, – не було нічого доброго в приховуванні істини, хоч би якою вона здавалася неприємною». Тоді вона наговорила мені багато нісенітниці: мовляв, вона ніяк не може піти до поліції, вони ніколи їй не повірять, та й, зрештою, що вона їм скаже? І наостанок заявила, що нічого не знає.

– А вам не здалося, – запитав Ланс із ваганням у голосі, – що вона просто хотіла відчути себе важливою?

– Ні, не здалося. Я думаю, вона була налякана. Я думаю, вона щось бачила або чула, і це наштовхнуло її на думку про те, що насправді сталося. Це могло бути щось надзвичайно важливе, а могло й не мати жодних істотних наслідків.

– А ви не думаєте, що вона сама могла бути чимось дуже незадоволена, мати якісь серйозні претензії до батька й тому… – Ланс завагався й замовк.

Міс Ремсботтом рішуче похитала головою.

– Вона не належала до тих дівчат, на яких твій батько міг би звернути щонайменшу увагу. Жоден чоловік, боюся, ніколи не зверне увагу на цю бідолашну дівчину. Я сказала б, так буде краще для її душі.

Ланс не виявив найменшого інтересу до душі Ґледіс. Він запитав:

– А ви думаєте, вона могла піти до поліційного відділка?

Тітка Ефі енергійно кивнула головою.

– Так. Я думаю, вона нічого не хотіла їм казати в цьому домі, аби ніхто її не підслухав.

Ланс запитав:

– Ви думаєте, вона могла бачити, як хтось щось підсипав до їжі?

– А чом би й ні?

– Атож, і справді. – Потім він докинув таким тоном, ніби хотів висловити комусь співчуття. – Усе те, що сталося, мені досі здається вкрай неймовірним. Схожим на детективну історію.

– Дружина Персівала працювала медичною сестрою, – повідомила міс Ремсботтом.

Її зауваження було абсолютно не пов’язане з тим, що говорилося раніше, і Ланс подивився на неї зі спантеличеним подивом.

– Медсестри, що працюють у лікарні, добре розуміються на властивостях різних ліків, – сказала міс Ремсботтом.

Ланс подивився на неї із сумнівом.

– Цю речовину – таксин – коли-небудь застосовували в медицині?

– Вони добувають її з тисових ягід, так я думаю. Діти іноді їдять тисові ягоди, – сказала міс Ремсботтом. – Вони дуже хворіють, якщо їх з’їдять. Я пам’ятаю один такий випадок, коли була ще малою дівчинкою. Він справив на мене велике враження. Я ніколи про нього не забувала. Речі, що їх ми пам’ятаємо, іноді приносять нам велику користь.

Ланс рвучко підняв голову й прикипів до неї поглядом.

– Природна прихильність – одне, – сказала міс Ремсботтом, – і я сподіваюся, це почуття не обминуло й мене. Але я не терплю розбещеності. Розбещеність треба знищувати без жалю.

ІI

– Пішла, не сказавши мені ні слова! – обурено вигукнула місіс Крамп, піднявши своє почервоніле розгніване обличчя від тіста, яке тепер місила на дошці. – Вислизнула з дому, нікого не попередивши. Лукава й лицемірна, ось що я скажу. Лукава! Боялася, що її зупинять, і я, безперечно, її зупинила б, якби вона потрапила мені на очі. Подумати тільки! Господар помер, містер Ланс повернувся додому, після того як покинув дім багато років тому, і я сказала Крампові, я йому сказала: «Вихідний чи не вихідний, а я свій обов’язок знаю. Сьогодні вечеря не буде холодною, як буває зазвичай по четвергах, вона буде справжньою. Джентльмен повернувся додому з дружиною, і не просто з дружиною, а з дружиною-аристократкою, тож вечерю слід приготувати на найвищому рівні». Ви знаєте, міс, хто-хто, а ви знаєте, що я пишаюся своєю роботою.

Мері Дав, на яку був спрямований цей монолог, стримано кивнула головою.

– І що ж мені сказав Крамп? – сердито вигукнула місіс Крамп. – «Сьогодні в мене вихідний, і я йду з дому», – ось що він мені сказав. «А дружина-аристократка мені до лампочки» – сказав він. Ніякої гордості за свою роботу в нього нема. Тож він пішов собі, а я сказала Ґледіс, що сьогодні ввечері їй доведеться робити всю їхню роботу самій. Вона лише відповіла мені: «Гаразд, місіс Крамп», – та не встигла я відвернути голову, як її й слід пропав. У неї, принаймні, вихідного дня сьогодні немає. Її вихідний день – п’ятниця. Як нам тепер упоратися, я собі просто не уявляю. Богу дякувати, містер Ланс прийшов сюди сьогодні без дружини.

– Ми впораємося, місіс Крамп, – сказала Мері заспокійливим і водночас авторитетним голосом, – якщо лише зовсім трохи змінимо меню. – Вона зробила кілька пропозицій, і місіс Крамп мусила неохоче на них погодитися. – Я зможу легко подати все це на стіл, – сказала наостанок Мері.

– Ви хочете сказати, що самі подаватиме на стіл, міс? – із сумнівом у голосі запитала місіс Крамп.

– Якщо Ґледіс вчасно не повернеться.

– Вона не повернеться, – сказала місіс Крамп. – Буде тинятися по крамницях, гайнуючи свої невеликі гроші. Вона має молодика, щоб ви знали, міс, хоч ви цього не сказали б, подивившись на неї. Його звуть Албертом. Вони хочуть одружитися наступної весни, так вона мені, принаймні, розповідає. Ці дівчата не розуміють, як то воно живеться у шлюбі. Вони не знають, що довелося мені витерпіти з Крампом. – Вона зітхнула, а тоді сказала звичайним голосом: – А що буде з чаєм, міс? Хто прибере його зі столу й помиє філіжанки та все інше?

– Я це зроблю, – сказала Мері. – Зараз піду й зроблю.

Світло в бібліотеці досі не було увімкнене, проте Адель Фортеск’ю все ще сиділа на канапі в бібліотеці за тацею з чаєм.

– Хочете, щоб я увімкнула світло, місіс Фортеск’ю? – запитала Мері.

Адель не відповіла.

Мері увімкнула світло й пішла до вікна, де закрила штору. Лише тоді вона обернула голову й побачила обличчя жінки, яка відкинулася назад, на диванні подушки. Біля неї лежав намазаний медом недоїдений млинець, а філіжанка з чаєм досі була наполовину повна. Смерть забрала Адель Фортеск’ю несподівано й швидко.

ІІI

– Ну, що там у неї? – нетерпляче запитав інспектор Ніл.

Лікар швидко відповів:

– Ціанід – можливо, ціанистий калій – у чаї.

– Ціанід, – промурмотів Ніл.

Лікар подивився на нього з легкою цікавістю.

– Бачу, ви збиті з пантелику. Маєте для цього якусь особливу причину?..

– Ми підозрювали, що вона отруїла Рекса Фортеск’ю, – сказав Ніл.

– А виявилося, що отруїли її. Он воно що. То вам знову доведеться крутити мозком, чи не так?

Ніл кивнув головою. Вигляд у нього був похмурий, щелепи різко випнулися.

Отруєна! Просто під його носом. Таксин у каві Рекса Фортеск’ю, ціанід у чаї Адель Фортеск’ю. Знову злочин в інтимних межах родини. Чи то тільки так здається?

Адель Фортеск’ю, Дженніфер Фортеск’ю, Ілейн Фортеск’ю та Ланс Фортеск’ю, який щойно з’явився, пили разом чай у бібліотеці. Ланс пішов побачитися з міс Ремсботтом, Дженніфер пішла до власної вітальні писати листи, останньою покинула бібліотеку Ілейн. Згідно з її розповіддю, Адель була при доброму здоров’ї і щойно набрала собі останню філіжанку чаю.

Останню філіжанку чаю! Що й справді виявилася її останньою філіжанкою чаю.

А після цього проміжок десь у двадцять хвилин, перш ніж Мері Дав увійшла до бібліотеки і знайшла труп.

І що ж було протягом отих двадцяти хвилин?..

Інспектор Ніл подумки вилаявся й вийшов на кухню.

За кухонним столом, прилаштувавши на стільці своє громіздке тіло, сиділа місіс Крамп, її войовничість куди й поділася, вона вийшла з неї, як ото виходить газ із проколотої повітряної кулі. Коли увійшов інспектор, вона майже не поворухнулася.

– Де та дівчина? Вона досі не повернулася?

– Ґледіс? Ні, вона не повернулася… думаю, раніше одинадцятої години вона не повернеться.

– Ви кажете, це вона приготувала чай і внесла його до бібліотеки?

– Я до нього не доторкалася, сер, Бог мені свідок. Більше того, я не вірю, що й Ґледіс могла зробити щось таке, чого вона не повинна робити. Вона таке не вчинила б – не Ґледіс. Вона досить добра дівчина, – щоправда, трохи дурненька, але це й усе, – на щось підле вона не здатна.

Звичайно, ні. Ніл також не думав, що Ґледіс здатна на підлість. Він знав, що то не Ґледіс отруїла чай. Тим більше, що ціаніду не знайшли в чайнику для заварки.

– Але чому вона так несподівано пішла з дому? Сьогодні ж не був її вихідний, ви сказали.

– Ні, сер, її вихідний завтра.

– А що Крамп…

Войовничість місіс Крамп несподівано ожила. Її голос зазвучав гнівно:

– Ви тільки не вішайте собак на Крампа. Крамп тут ні до чого. Він покинув дім о третій годині – і я вдячна долі за те, що він так зробив. Він має до цього не більше стосунку, аніж містер Персівал власною особою.

Персівал Фортеск’ю щойно повернувся з Лондона – і його вітала приголомшлива новина про другу трагедію.

– Я не звинувачував Крампа, – лагідно відповів інспектор Ніл. – Я лише подумав, чи він не знав чогось про плани Ґледіс.

– Вона вдягла свої найкращі нейлонові панчохи, – сказала місіс Крамп. – Думаю, це не просто так. У неї було щось на думці. Мене так просто не одуриш. Вона також не нарізала сандвічі до чаю. О, так, вона щось замислила. Я скажу все, що я про неї думаю, коли вона повернеться.

Коли вона повернеться…

Легка тривога опанувала Ніла. Щоб розвіяти її, він пішов нагору, до спальні Адель Фортеск’ю. То було розкішне помешкання – рожеві мережива звисали над широким позолоченим ліжком. Двері збоку відчинялися до обставленої дзеркалами ванної кімнати з низькою порцеляновою ванною, що мала колір рожевої орхідеї. Двері по той бік ванної кімнати відчинялися в гардеробну Рекса Фортеск’ю. Ніл повернувся назад до спальні Адель, а через двері на протилежному кінці кімнати увійшов до її вітальні.

Ця кімната була обставлена в стилі ампір, із рожевим килимом на підлозі. Ніл окинув її лише побіжним поглядом, бо саме цю кімнату він дуже пильно оглянув учора, звернувши особливу увагу на маленький та елегантний письмовий стіл.

Проте тепер його увагу відразу прикував один предмет. У самому центрі рожевого килима лежав невеличкий шматок зліпленої грязюки.

Ніл наблизився до нього й підняв його. Грязюка ще не висохла й була волога.

Він розглянувся навколо – видимих слідів на килимі не було – лише цей один фрагмент вологої землі.

ІV

Інспектор Ніл пішов оглянути спальню, яка належала Ґледіс Мартін. Було вже по одинадцятій годині – Крамп уже півгодини як повернувся – але від Ґледіс не було жодного знаку. Інспектор Ніл став оглядати кімнату. Невідомо, чого навчали Ґледіс як покоївку, але її природжені інстинкти були вкрай неохайними. Ліжко, як відразу визначив інспектор Ніл, застелялося дуже рідко, вікна тут відчиняли, либонь, ще рідше. Проте персональні звички Ґледіс не були предметом його особливої зацікавленості. Натомість він почав дуже уважно переглядати її особисті речі.

Вони здебільшого складалися з дешевих і досить патетичних прикрас. Тут майже не було нічого такого, що могло б тривати довго й мало б добру якість. Літня Елен, яку він попросив допомогти йому, допомогла дуже мало. Вона не знала, який одяг Ґледіс має і якого не має. Вона не могла сказати, чого тут бракує. Від одягу та спіднього одягу він перейшов до вмісту її шухляд. Тут Ґледіс тримала свої скарби: поштові листівки, вирізки з газет, моделі для плетіння, натяки на культуру краси, поради в галузі вдягання та моди.

Інспектор Ніл ретельно розкласифікував їх по різних категоріях. Кольорові поштівки здебільшого показували краєвиди різних місць, де Ґледіс, імовірно, відбувала свої вакації. Серед них були три поштівки, підписані «Берт». Інспектор припустив, що Берт був тим молодиком, про якого згадувала місіс Крамп. На першій поштовій листівці було написано – неграмотною рукою: «Бажаю тобі всього найкращого. Дуже нудьгую без тебе. Твій навіки Берт». Друга листівка повідомляла: «Навколо багато вродливих дівчат, але жодна з них не може зрівнятися з тобою. Скоро побачимося. Не забудь, про що ми домовилися. І знай, що потім ми заживемо щасливо – усім на заздрість». На третій було лише кілька слів: «Не забувай про дату. Я тобі довіряю. З любов’ю, Б.».

Далі Ніл став переглядати вирізки з газет і розклав їх на три окремі стосики. В одному були поради щодо вдягання та догляду за обличчям, у другому – розповіді про кінозірок, від яких Ґледіс була у великому захваті, і схоже, її також приваблювали чудеса останніх досягнень науки. Він знайшов вирізки про летючі тарілки, про таємну зброю, про наркотики, які примушують допитуваних говорити правду і які застосовують росіяни, про фантастичні ліки, винайдені в Америці. Уся чортівня двадцятого сторіччя, як подумав Ніл. Але вся писанина, знайдена в кімнаті, не давала йому ніякого ключа до її зникнення. Вона не вела щоденник, і він не сподівався, що вона його пише. Ну, хіба що десь написала б якусь дрібничку. Однак йому не вдалося знайти жодного незакінченого листа, жодного запису про те, що вона могла б побачити в домі й що мало б бодай якийсь стосунок до смерті Рекса Фортеск’ю. Хай навіть Ґледіс щось знала, хай навіть вона щось бачила, про це ніде не було жодного запису. Можна тільки здогадуватися, чому друга таця залишилася в холі, а Ґледіс так несподівано зникла.

Зітхаючи, Ніл покинув кімнату, зачинивши за собою двері.

Коли він наготувався спуститися вузькими крученими сходами, то почув тупотіння ніг на нижньому майданчику.

Схвильоване обличчя сержанта Гея дивилося на нього з нижніх сходів. Сержант Гей був трохи засапаний.

– Сер! – збуджено вигукнув він. – Сер. Ми її знайшли.

– Кого знайшли?

– Річ у тому, що прибиральниця, сер, – Елен – згадала, що вона не занесла в дім білизну, яка протягом дня сушилася на мотузці відразу за рогом, якщо вийти крізь задні двері. Тож вона вийшла з ліхтарем, щоб забрати білизну й мало не впала, перечепившись через її тіло, через тіло дівчини, – її задушено панчохою, яку обкрутили навколо шиї, і, боюся, вона була вже мертва протягом кількох годин. І ви тільки уявіть собі, сер, як підло з нею пожартували, здавивши їй носа прищепкою для білизни.

Розділ тринадцятий

Літня дама, що їхала в поїзді, купила три вранішні газети, і на всіх трьох, коли вона відкладала їх убік, виднівся один і той самий заголовок великими літерами. Тепер уже не йшлося про невеличку статтю, заховану десь у самому куточку останніх газетних сторінок, тепер ця історія була винесена на перші. «Потрійне вбивство в „Тисовій хатині“» – так повідомляли про неї всі газети.

Стара леді сиділа дуже прямо, виглядаючи у вікно поїзда, її губи були міцно стиснуті, а на рожево-білому зморшкуватому обличчі застиг вираз страждання й несхвалення. Міс Марпл виїхала зі свого села Сент-Мері-Мід ранковим потягом, зробивши пересадку на вузловій станції й поїхавши до Лондона, де пересіла на кільцевий поїзд, що довіз її до іншого лондонського вокзалу, звідки вже прямим рейсом вона добулася до Бейдон-Гіт.

На станції вона підкликала таксі й попросила довезти її до «Тисової хатини». Така чарівна, така невинна, така пухнаста й біла з рожевим відтінком, міс Марпл змогла здобути загальну довіру й пройти в дім, який тепер практично перетворився на фортецю в стані облоги, з набагато більшою легкістю, аніж здавалося можливим. І хоч поліція успішно стримувала натиск цілого війська репортерів та фотографів, міс Марпл дозволили проїхати крізь цей кордон, не ставлячи їй зайвих запитань, так неможливо було повірити, що це хтось інший, а не літня родичка родини.

Міс Марпл розплатилася з таксистом, ретельно порахувавши монети дрібної решти, і натиснула на кнопку дверного дзвінка. Крамп відчинив двері, і міс Марпл оцінила його своїм досвідченим поглядом. «Очі бігають, – подумала вона. – Либонь, до смерті наляканий».

Крамп побачив перед собою високу літню даму в старомодному твідовому костюмі, піджаку й спідниці, з шиєю, обмотаною двома шарфами, у невеличкому фетровому капелюшку з пташиним крилом. Літня дама тримала в руках чималу сумку, а стара, проте доброї якості валіза стояла в неї біля ніг. Крамп відразу міг упізнати леді, коли її бачив, і він сказав своїм наймилозвучнішим і найшанобливішим голосом:

– Я вас слухаю, мем.

– Чи можу я бачити господиню дому, будь ласка? – запитала міс Марпл.

Крамп відступив убік, пропускаючи її. Він підібрав валізу й обережно поставив її в холі.

– Пробачте, мем, – сказав він голосом, у якому звучав сумнів, – але я не знаю точно, з ким я…

Міс Марпл допомогла йому.

– Я приїхала, – сказала вона, – щоб поговорити про бідолашну дівчину, яку вбили. Про Ґледіс Мартін.

– О, розумію, мем. У такому разі… – він урвав мову й подивився на двері до бібліотеки, з яких щойно вийшла висока молода жінка. – Це місіс Ланс Фортеск’ю, мем, – сказав він.

Пет підійшла ближче, і вона та міс Марпл подивились одна на одну. Міс Марпл відчула легкий подив. Вона не сподівалася побачити таку жінку, як Патрісія Фортеск’ю, у цьому конкретному домі. Його інтер’єр був майже точно таким, яким вона його собі уявляла, але Пет якимсь дивним чином не відповідала цьому інтер’єрові.

– Це щодо Ґледіс, мем, – сказав Крамп, побачивши певну розгубленість Пет.

Пет сказала з ваганням у голосі:

– Може, увійдете сюди. Ми тут будемо самі-одні.

Вона провела її в бібліотеку, і міс Марпл пішла за нею.

– Може, ви хочете побачитися з кимось конкретно? – запитала Пет. – Бо я навряд чи зможу вам чимось допомогти. Річ у тому, що мій чоловік і я приїхали з Африки лише кілька днів тому. Ми, власне, дуже мало знаємо про те, що відбувається в цьому домі. Але я можу покликати свою зовицю або дружину свого дівера.

Міс Марпл подивилася на цю жінку, і вона їй сподобалася. Їй сподобалися її серйозність і простота. З якоїсь дивної причини вона відчула до неї жаль. Вона відразу зрозуміла, що в цьому розкішному інтер’єрі Пет почуває себе не вельми затишно. Їй було б куди краще поміж меблів, обтягнутих дешевою потертою тканиною, посеред коней і собак. На виставках поні та спортивних майданчиках навколо Сент-Мері-Мід міс Марпл зустрічала чимало Пет, і вони були їй добре знайомі. І вона відчула велику прихильність до жінки, яка була чужою в цьому середовищі.

– Я, власне, приїхала сюди з дуже простої причини, – сказала міс Марпл, акуратно стягуючи рукавички й вивільняючи пальці. – Я прочитала в газетах повідомлення про те, що Ґледіс Мартін убито. А я, звичайно ж, знаю про неї все. Вона приїхала сюди з моєї місцевості. І науку про те, як треба служити в приватних оселях, вона пройшла в мене. А коли з нею сталася ця жахлива трагедія, я відчула, що повинна сюди приїхати і з’ясувати, чи не зможу я чимось допомогти.

– Так, – сказала Пет. – Звичайно. Я розумію вас.

І вона справді все розуміла. Вчинок міс Марпл здався їй природним і неминучим.

– Думаю, це дуже добре, що ви приїхали, – сказала Пет. – Схоже, ніхто тут про неї нічого не знає. Не знає, чи має вона якихось родичів, і все таке.

– Ні, – сказала міс Марпл. – Ні, звичайно ж, ніяких родичів у неї нема. Вона прийшла до мене із сирітського притулку Святої Віри. Це дуже пристойний заклад, та, на жаль, вони мають мало коштів. Ми намагаємося зробити все, що можемо, для тамтешніх дівчат, намагаємося навчити їх працювати. Ґледіс прийшла до мене, коли їй було сімнадцять років, і я навчила її накривати на стіл, чистити срібло й усього такого іншого. Звичайно, вона залишалася в мене недовго. Вони ніколи надовго не залишаються. Як тільки вона набула трохи досвіду, то пішла працювати до кав’ярні. Дівчата майже завжди прагнуть працювати в таких закладах. Вони почувають себе там вільніше й живуть веселішим життям. Можливо, так воно і є. Правду кажучи, я не знаю.

– Я навіть жодного разу її не бачила, – сказала Пет. – Вона була гарна?

– О, ні, – сказала міс Марпл, – зовсім ні. Хворі лімфатичні залози й багато прищів. Вона також була дуже дурна. Я не думаю, – замислено провадила міс Марпл, – що вона коли-небудь мала багато друзів. Вона була дуже прихильна до чоловіків, бідолашна дівчина. Але чоловіки її майже не помічали, а інші дівчата використовували її у своїх інтересах.

– Це звучить досить жорстоко, – сказала Пет.

– Так, моя люба, – погодилася міс Марпл, – життя, боюся, жорстоке. По суті, ніхто не знає, що робити з такими дівчатами, як Ґледіс. Вони полюбляють ходити в кіно й усе таке, але завжди думають про неможливі речі, які ніколи не можуть із ними трапитися. Можливо, це щастя, у певному розумінні. Але на них очікує розчарування. Я думаю, Ґледіс розчарувалася в ресторанному житті та у своїй службі в кав’ярні. З нею не сталося нічого яскравого чи цікавого, а працювати доводилося тяжко – весь день на ногах. Можливо, тому вона й повернулася до приватної служби. Ви знаєте, скільки часу вона тут була?

Пет похитала головою.

– Думаю, недовго. Лише місяць або два. – Пет на мить замовкла, а тоді провадила: – Як жахливо, що вона вплуталася в цю історію. Думаю, вона щось бачила або щось помітила.

– Що мене найбільше стурбувало, то це прищепка для білизни, – сказала міс Марпл своїм лагідним голосом.

– Прищепка для білизни?

– Так. Я прочитала про це в газетах. Сподіваюся, так воно й було? Коли її знайшли, її ніс був затиснутий прищепкою для білизни.

Пет кивнула головою. Рожеві щоки міс Марпл набули червоного кольору.

– Це особливо мене розгнівало, ви повинні зрозуміти мене, моя люба. Такий жорстокий, такий наповнений холодною зневагою вчинок. Він певною мірою намалював мені картину вбивці. Бути здатним на таке! Так принижувати людину – велика підлота. А надто, якщо ти вже її вбив.

Пет повільно проказала:

– Думаю, я розумію, про що ви кажете. – Вона підвелася на ноги. – Я думаю, вам ліпше поговорити з інспектором Нілом. Він веде цю справу, і він зараз тут. Гадаю, він вам сподобається. Він дуже проста людина й добре розуміється на людських почуттях. – Її раптом охопило дрібне тремтіння. – Усе це нагадує якийсь жахливий кошмар. Незрозумілий. Божевільний. Позбавлений найменшого глузду чи будь-якого зв’язку.

– Я б так не сказала, – промовила міс Марпл. – Ні, я так би не сказала.

Інспектор Ніл здавався перевтомленим і змученим. Три смерті поспіль, і газетярі з усієї країни налетіли на нього, немов стерв’ятники. Справа, у якій нібито не було нічого несподіваного, тепер полетіла шкереберть. Адель Фортеск’ю – головна підозрювана – стала тепер другою жертвою незбагненного вбивства. У кінці того фатального дня помічник комісара поліції викликав Ніла до себе, і двоє чоловіків розмовляли до пізньої ночі.

Попри своє розчарування чи, радше, поза ним інспектор відчував певне внутрішнє задоволення. Схема, що складалася з дружини й полюбовника, була надто гладенькою, надто легкою. Він завжди їй не довіряв. І тепер його недовіра виправдалася.

– Уся історія набуває іншого вигляду, – сказав помічник комісара, з похмурим обличчям міряючи кроками свій кабінет. – Здається мені, Ніл, що ми маємо справу з якимсь психічно неврівноваженим злочинцем. Спочатку чоловік, потім дружина. Але самі обставини справи, схоже, показують, що все відбувається у вузьких межах. Усе відбувається там, у родині. Хтось із тих, що сіли снідати з Фортеск’ю, підкинув таксин у його каву або в його їжу, хтось із тих, що пили чай із родиною того дня, підкинув ціанистий калій у філіжанку з чаєм, який пила Адель Фортеск’ю. То був хтось такий, хто має повну довіру, на кого не звертають уваги, хтось із родини. Хто з них, підкажіть мені, Ніл, хто це був?

Ніл сухо зауважив:

– Персівала там не було, отже, він знову виходить сухим із води. Отже, він знову виходить сухим із води, – повторив інспектор Ніл.

Заступник комісара подивився на нього гострим поглядом. Щось у цьому повторенні привернуло його увагу.

– Що ви маєте на увазі, Ніл? Ну ж бо, викладайте, чоловіче.

Інспектор Ніл здавався незворушним.

– Нічого, сер. Я просто висловив думку дуже загального характеру. Тобто я хотів сказати, що обставини всіх убивств складалися вельми сприятливо для нього.

– Чи не занадто сприятливо, так? – Заступник комісара поліції поміркував і похитав головою. – Ви гадаєте, у якийсь спосіб він зумів створити для себе такі обставини? Я не бачу, як би йому це вдалося. Ні, Ніл, я справді цього не бачу. Але варто відзначити, що Персівал – чоловік надзвичайно обережний, – додав він.

– І дуже розумний, сер.

– А що ви скажете про жінок? Нічого не скажете? Але ж вони брали участь у грі. Ілейн Фортеск’ю і дружина Персівала. Вони були за сніданком, і вони пили чай у той день. Кожна з них могла це зробити. Ви не помітили жодних знаків чогось ненормального у стосунку до них? Але ж такі знаки не завжди перебувають на поверхні. Слід би пошукати, чи немає чогось у їхніх історіях хвороби абощо.

Інспектор Ніл нічого не відповів. Він думав про Мері Дав. Він не мав конкретних причин, щоб підозрювати її, але саме в цьому напрямку побігли його думки. Було щось непоясненне в ній, щось незадовільне. Слабкий насмішкуватий антагонізм. Таким було її ставлення до всього після смерті Рекса Фортеск’ю. А яким воно є тепер? Її поведінка й манери були, як і завжди, зразковими. Він подумав, що насмішкуватості в ній уже не було. А можливо, й антагонізму, але він намагався пригадати, чи раз або двічі в її очах не промайнула тінь страху. Він міг звинувачувати тільки себе, тільки себе самого за те, що сталося з Ґледіс Мартін. Її провинне збентеження він міг би пояснити інакше, аніж нервозністю через присутність поліції. Йому надто часто доводилося мати справу з такою провинною нервозністю. Але в тому випадку було щось більше. Ґледіс щось бачила або чула, що розбудило в ній підозру. «То була, – подумав він, – якась дрібничка, щось таке туманне й невизначене, що вона не хотіла й говорити про це. А тепер, бідолашний маленький кролик, вона вже ніколи не заговорить».

Інспектор Ніл із певним інтересом подивився на лагідне, серйозне обличчя старої дами, яка сиділа перед ним тепер у «Тисовій хатині». Спочатку він вагався між двома намірами, як до неї поставитися, але швидко обрав свою лінію поведінки. Міс Марпл може стати для нього корисною. Людина вона, безперечно, порядна, справедлива, як і більшість старих дам, вільного часу в неї вистачає, і вона наділена тим нюхом, що притаманний старим дамам і спроможний винюхати будь-які плітки. Вона про все довідається від слуг і стільки випитає в жінок родини Фортеск’ю, скільки він та його полісмени ніколи не змогли б випитати. Вона перелопатить припущення, спогади, те, що було сказано, і те, що було зроблено, і з усього витягне незаперечні факти. Тому інспектор Ніл був налаштований приязно.

– Я мушу щиро подякувати вам, міс Марпл, що ви визнали за потрібне сюди приїхати, – сказав він.

– Це був мій обов’язок, інспекторе Ніл. Убита дівчина жила в моєму домі. Я певною мірою відчуваю свою відповідальність за неї. Вона була дуже дурненькою, щоб ви знали.

Інспектор Ніл подивився на неї схвальним поглядом.

– Так, – сказав він, – я знаю.

Він відчував, що вона відразу проникла в саму суть справи.

– Вона не знала, що їй робити, – сказала міс Марпл. – У тому випадку, звісно, якщо вона з чимось зіткнулася. О Боже, я зовсім не вмію чітко висловлювати свої думки.

Інспектор Ніл сказав, що він її розуміє.

– Вона не була здатна зрозуміти, що важливо, а що ні, ви це хотіли сказати, чи не так?

– О, саме це я й хотіла сказати, інспекторе.

– Ви сказали, вона була дурненька… – Інспектор Ніл урвав свою фразу.

Міс Марпл підхопила тему.

– Вона була надто довірлива. Вона належала до дівчат того виду, що готові віддати всі свої заощадження шахраєві, хоч я й вельми сумніваюся, що ті в неї були. Звісно, вона не мала ніяких заощаджень, бо витрачала всі свої гроші на одяг, який зовсім їй не личив.

– А як щодо чоловіків? – запитав інспектор.

– Вона дуже хотіла мати власного хлопця, – сказала міс Марпл. – Саме тому, я думаю, вона покинула Сент-Мері-Мід. Конкуренція на тому терені зараз дуже велика. У нас надто мало чоловіків. Вона мала надію на одного з молодиків, які розвозять рибу. Молодий Фред умів сказати люб’язне слово кожній дівчині, але ні про що серйозне він, звичайно, не думав. Це дуже засмутило бідолашну Ґледіс. Але зрештою вона все ж таки знайшла собі хлопця, чи не так?

Інспектор Ніл кивнув головою.

– Схоже, що так. Якщо не помиляюся, його звати Алберт Івенс. Здається, вона зустріла його в якомусь таборі літнього відпочинку. Він не дав їй ані обручки, ані чогось іншого, тож, можливо, вона все вигадала. Він гірничий інженер, так вона, принаймні, сказала кухарці.

– Це дуже малоймовірно, – сказала міс Марпл, – але я не виключаю, що саме так він їй відрекомендувався. Адже вона була вкрай легковірною. Ви не пов’язуєте його з цією справою, чи не так?

Інспектор Ніл похитав головою.

– Ні. Я не думаю, щоб він міг мати якийсь стосунок до цих ускладнень. Схоже, він ніколи її не навідував. Надсилав їй поштові листівки вряди-годи, як правило, вони надходили з порту – певно, він працює четвертим інженером на одному з балтійських суден.

– Хай там як, – сказала міс Марпл, – а я рада, що вона мала свій невеличкий роман. На жаль, її життя тривало надто недовго. – Міс Марпл стиснула губи. – Ви знаєте, інспекторе, я дуже розлючена цією історією. – І вона повторила те, що вже сказала Пет Фортеск’ю. – А надто обурила мене прищепка для білизни. Так учинити, інспекторе, було справжньою підлотою.

Інспектор Ніл подивився на неї з цікавістю.

– Я розумію, що ви маєте на увазі, міс Марпл, – сказав він.

Міс Марпл вибачливо кахикнула.

– Я хочу, – не вважайте, що я надто багато на себе беру, – але хочу запропонувати вам свою скромну й, певно, дуже жіночу допомогу. Це надзвичайно підлий убивця, інспекторе Ніл, а підлість не можна залишити без покарання.

– Така переконаність сьогодні не в моді, міс Марпл, – сказав інспектор досить похмурим голосом. – Хоч я цілком із вами згоден.

– Я могла б зупинитися в готелі біля станції або в готелі «Гольф», – ніби міркуючи вголос, сказала міс Марпл, – і наскільки мені відомо, у цьому домі живе така собі міс Ремсботтом, яка цікавиться місіонерською діяльністю за кордоном.

Інспектор Ніл подивився на міс Марпл із певним подивом.

– Так, – сказав він. – Можливо, ви з неї що-небудь добудете. Я не можу похвалитися тим, що мав якийсь успіх, розмовляючи з тією старою дамою.

– Це дуже добре з вашого боку, інспекторе Ніл, – сказала міс Марпл. – Я рада, що ви не вважаєте, ніби я ганяюся за сенсаціями.

Інспектор Ніл несподівано широко усміхнувся. Він подумав, що міс Марпл дуже не схожа на народне уявлення про розгніваного месника. «А проте, – подумав він, – хто ж вона, як не розгніваний месник?»

– Газети часто бувають надто схильними до сенсацій, коли розповідають про ті або ті факти, – сказала міс Марпл. – Але, боюся, їхні розповіді бувають далеко не такими точними, якими хотілося б їх бачити. – Вона запитливо подивилася на інспектора Ніла. – Якби можна бути впевненим, що перед тобою тверезі, незаперечні факти.

– Не знаю, наскільки вони тверезі й незаперечні, – сказав інспектор Ніл, – але якщо очистити їх від непотрібної сенсаційності, то вони будуть такими. Містер Фортеск’ю помер у своєму кабінеті внаслідок отруєння таксином. Таксин добувають із ягід та листя тисових дерев.

– Злочинцеві було легко його здобути, – сказала міс Марпл.

– Можливо, – погодився інспектор Ніл, – але ми не маємо жодних доказів, що було саме так. Поки що не маємо.

Він свідомо наголосив на цій останній думці, бо вважав, що саме тут міс Марпл може істотно допомогти розслідуванню. Якщо в цьому домі готували якесь вариво або напій із тисових ягід, міс Марпл мала всі шанси натрапити на сліди такої діяльності. Вона належала до тих старих дам, які полюбляють власними руками готувати всілякі домашні трунки, мікстури та трав’яні чаї. Їм відомі методи виготовлення такої продукції та методи її застосування.

– А що місіс Фортеск’ю?

– Місіс Фортеск’ю пила чай разом із родиною в бібліотеці. Останньою особою, яка покинула кімнату й чайний стіл, була Ілейн Фортеск’ю, її падчерка. Міс Ілейн посвідчила, що коли вона виходила з кімнати, місіс Фортеск’ю наливала собі останню філіжанку чаю. Через двадцять хвилин або півгодини міс Дав, яка працює тут управителькою домашнього господарства, увійшла до бібліотеки, щоб винести тацю з чаєм. Місіс Фортеск’ю все ще сиділа на канапі, але була вже мертва. Біля неї стояла філіжанка, на чверть наповнена чаєм, в осаді якого було виявлено ціанистий калій.

– Який діє миттєво, якщо не помиляюся, – сказала міс Марпл.

– Ви не помиляєтеся.

– То вкрай небезпечна отрута, – промурмотіла міс Марпл. – Її застосовують для знищення осиних гнізд, але я завжди дотримуюся найвищої обережності, коли мені доводиться труїти своїх ос.

– Ви маєте цілковиту рацію, – сказав інспектор Ніл. – Ми тут знайшли пакет цієї отрути в сараї садівника.

– І в цьому випадку скористатися отрутою не становило ніяких проблем, – сказала міс Марпл. – Місіс Фортеск’ю що-небудь їла? – запитала вона.

– О, так. Вони пили чай із багатьма солодощами.

– З кексом, я думаю? Бутербродами? Млинцями? Варенням? Медом?

– Атож, там були млинці й мед, шоколадний кекс і швейцарський рулет, і всякі інші солодкі речі. – Він подивився на неї зацікавленим поглядом. – Ціанистий калій був у чаї, міс Марпл.

– О, так, так. Я все розумію. Просто хотіла відтворити собі всю картину, так би мовити. Це має значення, вам не здається?

Він подивився на неї з легким подивом. Її щоки зарожевіли, очі сяяли.

– А що ви скажете про третю смерть, інспекторе Ніл?

– Тут, можна сказати, факти досить очевидні теж. Дівчина, Ґледіс, занесла до бібліотеки тацю з чаєм, потім принесла ще одну тацю в хол і залишила її там. Вона була якоюсь неуважною протягом усього того дня – так, принаймні, здається. Після того ніхто більше її не бачив. Кухарка, місіс Крамп, дійшла висновку, що дівчина пішла з дому на цілий вечір, нічого нікому не сказавши. Своє припущення, я думаю, вона ґрунтувала на тому факті, що дівчина вдягла добрі нейлонові панчохи та свої найкращі черевики. Проте вона помилилася у своєму припущенні. Дівчина, мабуть, несподівано пригадала, що вона не забрала в дім одяг, який сушився зовні на шворці. Вона вибігла з дому, щоб зняти його зі шворки, половину одежин уже, либонь, зняла, коли хтось несподівано підійшов до неї ззаду, накинув їй на шию панчоху – і сталося те, що сталося.

– То був хтось чужий? – запитала міс Марпл.

– Можливо, – сказав інспектор Ніл. – Але не виключено, що хтось із домашніх. Хтось такий, хто чекав нагоди, коли опиниться на самоті з дівчиною. Дівчина була стривожена, вона вочевидь нервувала, коли ми вперше допитували її, але, боюся, ми недооцінили важливість її поведінки.

– О, та хіба ви могли надати їй великого значення! – вигукнула міс Марпл. – Адже люди так часто почувають себе винними й збентеженими, коли їх допитує поліція.

– Саме так. Але того разу, міс Марпл, було й щось більше. Я думаю, Ґледіс побачила, як хтось щось робив таке, чого вона не могла пояснити. Думаю, ті дії були надто загадковими для неї, бо інакше вона розповіла б про них. Але, мабуть, вона пішла шукати пояснення до тієї самої особи, яка підкинула їй цю загадку. І та особа зрозуміла, що Ґледіс становить небезпеку для неї.

– І тому Ґледіс була задушена, і прищепка для білизни почеплена їй на ніс, – промурмотіла міс Марпл сама до себе.

– Так, це було бридко й жахливо. Страхітливе й невиправдане знущання. Мерзенна й непотрібна бравада.

Міс Марпл похитала головою.

– Чому ж непотрібна? Вона утворює певну схему, хіба ні?

Інспектор Ніл подивився на неї з цікавістю.

– Я не зовсім розумію вас, міс Марпл. Що ви маєте на увазі під схемою?

Міс Марпл умить перейшла у збуджений стан.

– Я маю на увазі… Це, знаєте, схоже… Я хочу сказати, що це можна розглядати як певну послідовність, якщо ви мене розумієте… зрештою, від фактів нікуди не подінешся, чи не так?

– Не думаю, що я цілком розумію вас.

– Я хочу сказати… Спочатку ми маємо містера Фортеск’ю. Рекса Фортеск’ю. Убитого в місті, у своєму кабінеті. А потім ми маємо місіс Фортеск’ю, яка сидить тут, у бібліотеці і п’є чай. До чаю були подані млинці й мед. І нарешті перед нами бідолашна Ґледіс із прищепкою на носі. Вона завершує послідовність. Чарівна місіс Ланс Фортеск’ю сказала мені, що не бачить у цих подіях ніякого глузду, але я не можу з нею погодитися, бо глузд у цих злочинах є, і то очевидний. Ви не згодні зі мною?

Інспектор Ніл повільно промовив:

– Я не думаю…

Міс Марпл швидко провадила:

– Я думаю, вам, інспекторе, років тридцять п’ять або тридцять шість, я не помилилася? Гадаю, у той час, коли ви були малим хлопцем, дитячі віршики були не в моді. Але для того, хто був вихований на віршах Матінки Гуски[11], такі віршики не можуть не мати великого значення, ви зі мною згодні? Знаєте, я подумала… – Міс Марпл зробила паузу, потім, ніби набравшись сміливості, продовжила розвивати свою думку. – Я знаю, з мого боку велике нахабство запитувати вас про те, про що хочу зараз запитати.

– Будь ласка, запитуйте про все, що хочете, міс Марпл.

– Що ж, ви дуже люб’язні, і тому я запитаю. Хоч і зроблю це з великою невпевненістю, бо знаю, я дуже стара, й у голові в мене все перемішалося, і може бути, моя думка не має ніякої цінності. Але все ж таки я вас запитаю: чи не намагалися ви опрацювати лінію чорних дроздів?

Розділ чотирнадцятий

І

Десь протягом десятьох секунд інспектор Ніл дивився на міс Марпл із виразом цілковитої розгубленості. Його першою думкою було, що в старої леді негаразд із головою.

– Дроздів? – перепитав він.

Міс Марпл енергійно закивала головою.

– Так, – сказала вона й почала декламувати:

Жито у кишені хто знайти хотів?

У пиріг запечено двадцять п’ять дроздів.

Це пиріг незвичний, я такий люблю

Й хочу таку страву дати королю.

А король в конторі, він у себе гість

Королева ж у вітальні хліб із медом їсть.

А служниця за палацом лахи вішає свої

Чорний дрізд з’явився й хап за ніс її.

– Боже праведний, – сказав інспектор Ніл.

– Я хотіла сказати, тут усе сходиться, – пояснила йому міс Марпл. – У його кишені було жито, чи не так? В одній із газет було написано, що жито. Інші писали, там була крупа, а це може означати що завгодно. «Сніданок фермера», або навіть кукурудзяні пластівці, або навіть просто кукурудза – але там було жито.

Інспектор Ніл кивнув головою.

– Ось ми й маємо повну картину! – з тріумфом вигукнула міс Марпл. – Рекс Фортеск’ю. «Рекс» означає «король». У себе в конторі. А місіс Фортеск’ю, королева, у вітальні, їсть хліб із медом. А тому вбивці залишалося тільки почепити прищепку на носа Ґледіс.

Інспектор Ніл запитав:

– Ви хочете сказати, що вся ця історія – результат божевільної фантазії?

– Думаю, з висновками квапитися не слід, але ці аналогії справді дуже дивують. Тому вам дійсно треба провести дослідження щодо дроздів. Бо дрозди також є частиною картини.

Саме в цю мить сержант Гей увійшов до кімнати і схвильовано сказав:

– Сер!

Він замовк, побачивши міс Марпл. Інспектор Ніл, опанувавши себе, сказав:

– Дякую вам, міс Марпл. Я врахую ваші зауваження. А що ви так цікавитеся дівчиною, то, можливо, ви переглянете речі в її кімнаті. Сержант Гей незабаром проведе вас туди.

Міс Марпл зрозуміла, що в ній більше нема потреби, і задріботіла до виходу.

– Дрозди! – промурмотів інспектор Ніл сам до себе.

Сержант Гей витріщився на нього.

– Що там у тебе, Гею?

– Сер, – знову сказав сержант Гей схвильованим голосом. – Погляньте на цю річ.

Він показав йому щось загорнуте в досить брудну хусточку.

– Я знайшов це в кущах, – сказав сержант Гей. – Певно, викинули туди із заднього вікна.

Він поклав предмет на стіл перед інспектором, який нахилився над ним і оглянув його зі збудженням, яке дедалі наростало. То була майже повна банка з мармеладом.

Інспектор мовчки дивився на неї. Його обличчя набуло зосередженого й тупого виразу, який іноді був йому притаманний. Насправді це означало, що розум інспектора Ніла знову помандрував стежками уяви. Перед його уявним зором розгорталася рухлива картина подій. Він бачив нову банку з мармеладом, бачив руки, що обережно знімали з неї кришку, бачив, як знімали тонкий шар мармеладу, змішували його з невеличкою кількістю таксину, потім знову клали його в банку, розрівнювали поверхню й ретельно закривали кришкою. Він урвав свої роздуми в цьому пункті й запитав у сержанта Гея:

– Вони хіба не дістають мармелад із банки й не розкладають його на окремий посуд?

– Ні, сер. Народ привчився їсти мармелад просто з банки під час війни, коли з провізією було скрутно, відтоді так і їдять.

Ніл промурмотів:

– Це значно спростило справу для зловмисника.

– Крім того, – сказав сержант Гей, – лише містер Фортеск’ю споживає мармелад за сніданком (і містер Персівал, коли він буває вдома). Інші їдять варення або мед.

Ніл кивнув головою.

– Зрозуміло, – сказав він, – отже, отруйник не мав жодних проблем.

Після короткої перерви кінострічка стала далі розмотуватися в його голові. Тепер він бачив перед собою стіл, накритий для сніданку. Рекс Фортеск’ю простяг руку до банки з мармеладом, дістав звідти ложку мармеладу й намазав ним свій бутерброд. Це було легше, значно легше, аніж наражатися на ризик і труднощі, вкидаючи отруту у філіжанку з кавою. Абсолютно надійний метод застосування отрути! А потім? Кіноплівка знову зупинилася на короткий час, а тоді з’явилася нова картина, що вже не була такою виразною. Першу банку з мармеладом замінюють іншою з точно такою кількістю, узятою з неї. А потім – відчинене вікно. Чиїсь пальці хапають банку, і чиясь рука викидає її в кущі. Чиї то були пальці й чия рука?

Інспектор Ніл сказав діловим тоном:

– Нам треба, звичайно, віддати цю банку на аналіз. З’ясувати, чи в ній залишилися бодай якісь сліди від таксину. Ми не можемо робити висновки навздогад.

– Ні, сер. Там можуть залишитися також відбитки пальців.

– Але не думаю, що ті, які нам потрібні, – похмуро промовив інспектор Ніл. – Там будуть відбитки пальців Ґледіс, звичайно, Крампа та самого Фортеск’ю. Потім відбитки пальців місіс Крамп, продавця з бакалійної крамниці і мало ще чиї! Якщо хтось поклав сюди таксин, то він, звичайно, зробив усе від нього залежне, щоб не замацати банку своїми пальцями. Та хай там як, а ми не повинні, як я вже сказав, робити передчасні висновки. Як у цьому домі замовляють мармелад і де його зберігають?

Працьовитий сержант Гей уже підготував відповідь і на ці запитання:

– Мармелад і джем надсилають сюди пакунками по шість банок у кожному. Коли банка спорожніє, до буфету заносять нову.

– Це означає, – сказав Ніл, – отруту могли підкинути в банку за кілька днів до того, як її подали на стіл до сніданку. І кожен, хто був у домі або мав до нього доступ, міг це зробити.

Слова «мав до нього доступ» дещо спантеличили сержанта Гея. Він не зовсім зрозумів, у якому напрямку рухався розум його начальника.

Але Ніл висловив думку, яка здавалася йому цілком логічним припущенням.

Якщо банку з отруєним мармеладом підготували заздалегідь, то, безперечно, треба виключити зі списку підозрюваних тих осіб, які реально сиділи за столом під час сніданку в той фатальний день.

Що відкривало перед ним кілька цікавих нових можливостей.

Він уже планував подумки кілька розмов із різними людьми – але цього разу він будуватиме свої запитання зовсім інакше.

Він не стане дотримуватися якоїсь однієї версії…

Він навіть приділить найсерйознішу увагу міркуванням старушенції Як-пак-її-звуть про дитячий віршик. Бо не було найменшого сумніву, що текст того віршика з дивовижною точністю відповідав тому, що сталося в «Тисовій хатині». Він навіть узгоджувався з тим пунктом, що турбував його від самого початку. З житом у кишені отруєного.

– Дрозди? – промурмотів інспектор Ніл сам до себе.

Сержант Гей витріщився на нього.

– Я справді знайшов цю банку в кущах, сер, – сказав він. – Але жодного дрозда я там не бачив.

ІІ

Інспектор Ніл пішов шукати Мері Дав.

Він знайшов її в одній зі спалень на першому поверсі. Вона наглядала за Елен, яка знімала з ліжка те, що здавалося цілком чистими простирадлами. Стосик чистих рушників лежав на стільці.

Інспектор Ніл був спантеличений.

– Хтось приїздить? – запитав він.

Мері Дав подивилася на нього з усмішкою. На відміну від Елен, яка здавалася похмурою й сердитою, Мері зберігала притаманну їй незворушність.

– Правду кажучи, навпаки, – відповіла вона.

Ніл подивився на неї із запитанням у погляді.

– Це кімната, яку ми приготували для гостя, містера Джералда Райта.

– Джералда Райта? Хто він?

– Він друг міс Ілейн Фортеск’ю. – Мері доклала всіх зусиль, щоб у її голосі не відчулося найменшого натяку.

– Він мав намір сюди приїхати – коли?

– Якщо не помиляюся, він оселився в готелі «Гольф» наступного дня по смерті містера Фортеск’ю.

– Наступного дня?

– Так сказала міс Фортеск’ю. – Голос Мері досі був очищений від будь-яких емоцій або почуттів. – Вона сказала, що хоче запросити його приїхати й зупинитися в їхньому домі – тож я маю підготувати для нього кімнату. Тепер же, після ще двох трагедій, для нього, либонь, буде краще залишитися в готелі.

– У готелі «Гольф»?

– Так.

– Звісно, нехай краще він залишиться там.

Елен зібрала простирадла та рушники й вийшла з кімнати.

Мері Дав скинула на Ніла запитливим поглядом.

– Ви хочете про щось поговорити зі мною?

Ніл сказав, намагаючись говорити якомога люб’язнішим тоном:

– Для мене надзвичайно важливо знати точний час, коли відбувалися ті або ті події. Члени цієї родини мають трохи туманні уявлення про час – і воно й не дивно. Натомість ви, міс Дав, – і я це зрозумів відразу, – завжди надзвичайно точні у своїх твердженнях про час.

– І це теж не дивно!

– Так, можливо, і я можу тільки висловити захоплення тим, як вам пощастило зберегти порядок у домі, можна сказати, охопленому панікою, яку спричинили два останні вбивства. – Він помовчав, а тоді з цікавістю запитав: – Як вам це вдалося?

Інтуїція підказувала йому, що єдиною тріщиною в обладунку непроникності Мері Дав була самовтіха ефективністю свого домоуправління. Вона трохи випросталася тепер, відповідаючи йому.

– Крампи, звісно, хотіли відразу піти.

– Ми цього не дозволили б.

– Я знаю. Але я також сказала їм, що містер Персівал Фортеск’ю, безперечно, виявить щедрість до тих людей, які не покинули його в скрутну хвилину.

– А Елен?

– Елен не мала наміру піти.

– Елен не мала наміру піти, – повторив інспектор Ніл. – Вона має добрі нерви.

– Вона любить катастрофи, – сказала Мері Дав. – Як і місіс Персівал, вона знаходить у катастрофі щось подібне до приємної драми.

– Цікаво. Ви гадаєте, місіс Персівал була в захваті від цих трагедій?

– Ні, звичайно, ні. Таке припускати було б занадто. Я просто сказала б, що ці події – як би мені висловитися точніше – допомогли їй струсити із себе млявість абощо…

– А як вони вплинули на вас, міс Дав?

Мері Дав стенула плечима.

– Я не спізнала приємних відчуттів, – сухо відповіла вона.

Інспектор Ніл знову відчув невтримне бажання проломитися крізь холодний захист цієї молодої жінки – з’ясувати, що насправді криється за ретельною діловитістю, за загадковою невизначеністю її поведінки.

Проте він лише круто перейшов до справи:

– А зараз підсумуймо те, що нам відомо про час і місця подій: останній раз ви бачили Ґледіс Мартін у холі, перед тим як вона мала занести до бібліотеки чай, і це було за двадцять хвилин до п’ятої?

– Так, я сказала їй, щоб вона принесла чай.

– А ви звідки туди підійшли?

– Згори – мені здалося, я почула телефонний дзвінок кілька хвилин тому.

– Ґледіс, певно, відповіла на той телефонний дзвінок?

– Так. Хтось помилився номером. Хтось, кому була потрібна пральня в Бейдон-Гіт.

– І то був останній раз, коли ви її бачили?

– Вона принесла тацю з чаєм до бібліотеки приблизно через десять хвилин.

– А міс Ілейн Фортеск’ю прийшла після цього?

– Так, через три або чотири хвилини. Тоді я піднялася нагору сказати місіс Персівал, що чай готовий.

– Ви завжди її кличете?

– О, ні, люди приходили пити чай, коли їм хотілося, але місіс Фортеск’ю запитала, куди всі поділися. Мені здалося, я почула кроки місіс Персівал, яка спускалася до чаю, але я помилилася…

Ніл урвав її. Це було щось нове.

– Ви маєте на увазі, що почули нагорі чиїсь кроки?

– Так, на початку сходів, мені здалося. Але ніхто не зійшов униз, тож я сама піднялася нагору. Місіс Персівал була у своїй спальні. Вона щойно туди увійшла. Вона виходила прогулятися…

– Ага, розумію, виходила прогулятися. Котра година тоді була?

– Десь близько п’ятої, думаю…

– А містер Ланселот Фортеск’ю – коли він прийшов?

– Через кілька хвилин по тому, як я знову спустилася вниз – я думала, він прийшов раніше, але…

Інспектор Ніл урвав її:

– Чому ви думали, що він прийшов раніше?

– Бо мені здалося, я побачила його крізь нижнє вікно.

– Ви хочете сказати, ви побачили його в саду?

– Так, я побачила, як хтось промайнув за тисовим живоплотом, і подумала, що то, мабуть, він.

– Це сталося по тому, як ви спустилися вниз, після того як повідомили місіс Персівал Фортеск’ю, що чай готовий?

Мері поправила його:

– Ні, не тоді, це було раніше, коли я спустилася вперше.

Інспектор Ніл утупився в неї запитливим поглядом.

– Ви в цьому переконані, міс Дав?

– Так. Я абсолютно переконана. Тому я дуже здивувалася, побачивши його, коли він справді подзвонив у двері.

Інспектор Ніл похитав головою. Він спробував затамувати своє внутрішнє хвилювання, коли сказав:

– Той, кого ви побачили в саду, не міг бути Ланселотом Фортеск’ю. Його потяг, який прибуває о четвертій двадцять вісім, запізнився на дев’ять хвилин. Він прибув на станцію Бейдон-Гіт о четвертій тридцять сім. Він мусив чекати кілька хвилин таксі – цей потяг завжди дуже повний. Лише десь за чверть до п’ятої (через десять хвилин по тому, як ви бачили чоловіка в саду) він покинув станцію, а їхати сюди йому було десять хвилин. Він заплатив за таксі перед брамою «Тисової хатини» не раніше, як за п’ять хвилин до п’ятої. Ні, той чоловік, якого ви бачили, не був Ланселотом Фортеск’ю.

– Я певна, що когось бачила.

– Так, ви когось бачили. Уже смеркалося. Ви могли чітко роздивитися того чоловіка?

– Ні, не могла, я не могла побачити його обличчя чи щось інше, побачила тільки загальні обриси постаті, він був високий і стрункий. Ми чекали Ланселота Фортеск’ю, тому я й подумала, що то він.

– Він ішов… куди він ішов?

– Він ішов попід тисовим живоплотом до східної частини будинку.

– Там є двері. Вони замкнені?

– Ні, вони відчинені доти, доки в домі всі не ляжуть спати.

– То кожен може увійти в дім крізь бічні двері, і ніхто з домашніх його не побачить?

Мері Дав замислилася.

– Думаю, що так. Справді так. – Вона швидко додала: – Ви хочете сказати, що людина, чиї кроки я почула згодом нагорі, могла увійти в ті двері? І що вона ховалася там, нагорі?

– Щось подібне.

– Але хто?..

– Це залишається з’ясувати. Дякую вам, міс Дав.

Коли вона обернулася, щоб піти, інспектор Ніл запитав ніби мимохідь:

– До речі, а ви нічого не можете розповісти мені про дроздів?

Уперше – так йому здалося – міс Дав була захоплена зненацька. Вона рвучко обернула голову.

– Я… Що ви сказали?

– Я лише запитав вас про дроздів.

– Ви не хочете сказати…

– Дроздів, – повторив інспектор Ніл.

Він надав своєму обличчю найдурнішого виразу.

– Ви маєте на увазі ту дурну витівку минулого літа? Але ж це не може… – Вона урвала свою фразу.

Інспектор Ніл сказав приязним голосом.

– Я дещо про це почув, але був переконаний, що від вас довідаюся більше.

Мері Дав знову набула свого спокійного, практичного вигляду.

– Думаю, то був якийсь дурний і зловтішний жарт, – сказала вона. – Четверо мертвих дроздів поклали містерові Фортеск’ю на письмовий стіл у його кабінеті. Було літо, і вікна були розчинені, і ми тоді подумали, що ту витівку утнув син садівника, хоч він запевняв, що ніколи нічого подібного не робив. Але садівник справді застрелив кількох дроздів, які висіли на гіллі фруктових дерев.

– І хтось познімав їх звідти й поклав на стіл містера Фортеск’ю?

– Так.

– Ви бачите якийсь глузд у цьому – якусь аналогію з якимись подіями?

Мері похитала головою.

– Не думаю.

– Як містер Фортеск’ю сприйняв ту витівку? Він розгнівався?

– Природно, він розгнівався.

– Але не можна сказати, щоб це дуже зіпсувало йому настрій?

– Чесно кажучи, я не пам’ятаю.

– Зрозуміло, – сказав інспектор Ніл.

Більше він не сказав нічого. Мері Дав знову обернулася, але йому здалося, що цього разу вона пішла геть якось неохоче, ніби їй дуже кортіло довідатися, що в нього на думці. Насправді інспектор Ніл відчував невдячне роздратування, думаючи про міс Марпл. Вона запропонувала йому подумати про дроздів, і дрозди, схоже, справді мали якийсь стосунок до цієї справи. Хай і не двадцять п’ять, а все ж таки. Вони залишаються якимсь символом.

Ця подія сталася давно, ще минулого літа, і яким чином вона стосувалася сьогоднішніх подій, інспектор Ніл не мав найменшого уявлення. Він не дозволить, щоб ця містика чорних дроздів відвернула його увагу від логічного й тверезого розслідування вбивства, яке холоднокровно здійснив убивця, що мислив тверезо й мав перед собою тверезу мету, але відтепер йому доведеться приймати до уваги і якісь фантастичні аспекти справи, яку він розслідує.

Розділ п’ятнадцятий

І

– Пробачте, міс Фортеск’ю, що я турбую вас знову, але я хочу цілком прояснити деякі подробиці справи. Наскільки нам відомо, ви були останньою людиною, – чи передостанньою, – яка бачила місіс Фортеск’ю живою. Було приблизно двадцять хвилин на шосту, коли ви покинули бібліотеку?

– Десь так, – підтвердила Ілейн. – Дуже точно я сказати не можу. – Вона додала, ніби захищаючись від звинувачення: – Людина дивиться на годинник не так часто.

– Ні, звичайно ж, ні. Протягом того часу, коли ви були сам на сам із місіс Фортеск’ю, про що ви розмовляли?

– Хіба має якесь значення те, про що ми розмовляли?

– Мабуть, що ні, – сказав інспектор Ніл, – але ви можете дати мені певний ключ до того, що було на думці в місіс Фортеск’ю.

– Хочете сказати – ви думаєте, вона сама себе отруїла?

Інспектор Ніл відчув полегкість у тоні її голосу. Звичайно, для родини таке припущення було б дуже зручним. Проте інспектор Ніл ані на мить не повірив би в нього. Адель Фортеск’ю не належала до жінок, схильних до самогубства. Навіть якби вона отруїла свого чоловіка й відчувала, що її злочин от-от розкриють, їй би не спало на думку – він був переконаний – накласти на себе руки. Вона не сумнівалася б у тому, що навіть якби її судили за вбивство, то, безперечно, виправдали б. Він, проте, не дуже здивувався, що Ілейн Фортеск’ю розуміє ситуацію саме так. Що ж, обговоримо й цю гіпотезу, так він подумав. Тому сказав, не надто згрішивши проти істини:

– Такої можливості, міс Фортеск’ю, виключати не слід. Тоді, можливо, ви все-таки розповісте мені, про що ж була ваша розмова?

– Як вам сказати… Насправді ми говорили про справи, що стосувалися мене… – сказала Ілейн і замовкла, вагаючись.

– А ваші справи… – і він замовк, заохочуючи її до подальшої розмови приязною усмішкою.

– Я маю друга, який щойно приїхав у цю місцевість, і запитала Адель, чи не має вона якихось заперечень, якщо я запропоную йому оселитися в нашому домі.

– Он як. І що то за друг?

– Це містер Джералд Райт. Він шкільний учитель. Він зупинився в готелі «Гольф».

– То він, можливо, ваш дуже близький друг?

Інспектор Ніл подивився на неї поглядом добродушного дядька, який набавив йому років п’ятнадцять віку.

– То, можливо, незабаром ми почуємо цікаве повідомлення про шлюб?

Він відчув майже докори сумління, коли побачив, як дівчина зробила незграбний рух рукою й густо почервоніла. Не випадало сумніватися, що вона закохана в того Джералда.

– Ми з ним не заручені і, звичайно, ми не можемо оголосити про це тепер, але… знаєте… я думаю, що так… ми хочемо одружитися.

– Я вас вітаю, – люб’язно промовив інспектор Ніл. – Містер Райт, ви кажете, зупинився в готелі «Гольф»? Скільки часу він уже там живе?

– Я надіслала йому телеграму, коли помер батько.

– І він приїхав відразу. Зрозуміло, – сказав інспектор Ніл.

Це його улюблене слово тепер прозвучало по-дружньому й заспокійливо.

– Що сказала місіс Фортеск’ю, коли ви попросили її дозволити, щоб ваш друг оселився тут?

– Вона сказала, що, звичайно ж, я можу запрошувати сюди, кого мені заманеться.

– То вона повелася вельми приязно, вислухавши ваше прохання?

– Не так уже й приязно, бо вона ще сказала…

– Що саме вона сказала ще?

Ілейн знову зашарілася.

– О, вона бовкнула якусь дурницю про те, що я могла б зробити собі й кращий вибір. Це було щось таке, чого Адель просто не могла не сказати.

– Пусте, – заспокійливо промовив інспектор Ніл. – Родичі мають звичай говорити щось подібне.

– Так, вони мають. Але люди часто не вміють по-справжньому оцінити Джералда. Він, розумієте, інтелектуал і має чимало нестандартних і прогресивних поглядів, які далеко не всім подобаються.

– Тому він і не знайшов спільної мови з вашим батьком?

Ілейн знову густо почервоніла.

– Батько був дуже упереджений і несправедливий. Він поранив почуття Джералда. Джералд був такий ображений несправедливим ставленням до нього батька, що поїхав геть, і я не чула про нього протягом кількох тижнів.

«І, певно, не почула б і тепер, якби твій батько не помер і не залишив тобі купу грошей», – подумав інспектор Ніл. Уголос він запитав:

– Були ще якісь розмови між вами й місіс Фортеск’ю?

– Ні. Ні. Я не думаю.

– То ви розмовляли з нею приблизно о двадцять п’ятій хвилині на шосту, а мертвою місіс Фортеск’ю знайшли за п’ять хвилин до шостої. Ви більш не поверталися до бібліотеки протягом тієї півгодини?

– Ні.

– Що ви робили?

– Я… Я вийшла на коротку прогулянку.

– До готелю «Гольф»?

– Я… Так, але Джералда в готелі не було.

Інспектор Ніл знову сказав: «Зрозуміло», – але цього разу з інтонацією, яка свідчила, що розмову закінчено. Ілейн Фортеск’ю підвелася й запитала:

– Це все?

– Це все, дякую вам, міс Фортеск’ю.

Коли вона вже підвелася й наготувалася йти, інспектор Ніл сказав, ніби між іншим:

– А ви можете щось розповісти мені про дроздів?

Вона витріщилася на нього.

– Дроздів? Ви маєте на увазі тих, які були запечені в пиріг?

«Ага, вони все-таки були запечені в пирозі», – подумав інспектор, а вголос запитав:

– Коли це було?

– О, десь три або чотири місяці тому – і кілька дроздів також хтось поклав на письмовий стіл батька. Він був розлючений…

– Розлючений, кажете? Він ставив багато запитань?

– Так, звичайно, але нам не вдалося з’ясувати, хто їх туди поклав.

– А ви маєте якесь уявлення, чому він був такий розлючений?

– То була досить бридка витівка, хіба ні?

Ніл подивився на неї замисленим поглядом – але не побачив на її обличчі жодних ознак, щоб вона ухилялася від цієї розмови. Він сказав:

– О, тільки ще одне запитання, міс Фортеск’ю. Чи вам відомо, щоб ваша мачуха робила коли-небудь заповіт?

– Не маю уявлення… Думаю, що так… Люди зазвичай це роблять, хіба ні?

– Вони повинні робити їх – але далеко не завжди роблять. Ви самі зробили заповіт, міс Фортеск’ю?

– Ні… Ні… Не зробила… До сьогоднішнього дня я не мала чого заповідати… Тепер, звичайно…

Він побачив у її очах усвідомлення того, що тепер її становище змінилося.

– Так, – сказав він. – П’ятдесят тисяч фунтів накладають на людину певні зобов’язання – це багато чого змінює, міс Фортеск’ю.

ІІ

Через кілька хвилин по тому, як міс Ілейн Фортеск’ю пішла, інспектор Ніл усе ще сидів, замислено втупивши погляд перед собою. Він і справді мав нову поживу для роздумів. Твердження Мері Дав, що вона бачила в саду чоловіка приблизно о четвертій годині тридцять п’ять хвилин, відкривало нові можливості. Це, звичайно, у тому випадку, якщо Мері Дав говорила правду. У звички інспектора Ніла ніколи не входило вважати, що кожен говорить правду. Але з усією ретельністю проаналізувавши її твердження, він не знайшов жодної реальної причини, яка примусила б її брехати. Він був схильний думати, що Мері Дав сказала правду, коли розповіла про те, що бачила чоловіка в саду. Не випадало сумніватися в тому, що той чоловік не був Ланселотом Фортеск’ю, хоч її припущення, що то був він, за тих обставин здавалося цілком природним. То був не Ланселот Фортеск’ю, але той чоловік мав приблизно той самий зріст і ті самі форми, що й Ланселот Фортеск’ю, і якщо в той конкретний час у саду справді був якийсь чоловік, а тим більше, якщо він скрадався, намагаючись нікому не потрапляти на очі, якщо судити з того, як він ховався за живоплотом із тисових дерев, то це, безперечно, відкривало нові можливості для роздумів.

Мері Дав не тільки запевняла, що бачила в саду чоловіка, вона ще й стверджувала, ніби чула кроки на верхньому поверсі будинку. А цей факт можна, у свою чергу, прив’язати до знайденого ним речового доказу. До невеличкого шматочка багнюки, який він знайшов на підлозі будуара Адель Фортеск’ю. Інспектор Ніл тоді зосередив свою увагу на невеличкому письмовому столі, який стояв у тій кімнаті. Гарненька підробка під стародавню меблю з досить очевидною секретною шухлядкою в ній. У тій шухлядці зберігалися три листи, які Вівіан Дюбуа надіслав Адель Фортеск’ю. Велика кількість любовних листів того або того виду пройшли через руки інспектора Ніла протягом його службової кар’єри. Він був добре знайомий із палкими листами, дурними листами, сентиментальними листами й вередливими листами. Траплялися й надзвичайно обережні. Інспектор Ніл був схильний зарахувати три знайдені листи від Дюбуа до останньої категорії. Навіть якби їх зачитали на процесі з розриву шлюбу, присяжні могли б визнати їх такими, що надихалися виключно почуттями платонічної дружби. Хоча в цьому випадку інспектор Ніл подумав: «Яка там, у біса, платонічна дружба!» – і коли знайшов ці листи, то відразу надіслав їх у Скотленд-Ярд, бо на той час питання полягало в тому, чи зможе офіс державного звинувачення зробити висновок, що існують достатні підстави притягти до судової відповідальності Адель Фортеск’ю або Адель Фортеск’ю та Вівіана Дюбуа спільно. Усе вказувало на те, що Рекса Фортеск’ю отруїла його дружина за співучасті свого коханця або без неї. Ті листи, хоч і дуже обережні, робили досить очевидним, що Вівіан Дюбуа був її коханцем, але, наскільки міг бачити інспектор Ніл, вони не підбурювали її до вчинення злочину. Можливо, він підбурював її на це словами, але Вівіан Дюбуа був надто обережним, щоб записати такі думки на папері.

Інспектор Ніл непомильно припустив, що Вівіан Дюбуа просив Адель Фортеск’ю, щоб вона спалила його листи, і що Адель Фортеск’ю повідомила коханцеві, що виконала його прохання.

Але тепер вони мають на своїх руках ще дві смерті, і це означає або має означати, що Адель Фортеск’ю не вбивала свого чоловіка.

Хіба що – інспектор Ніл розглядав це як нову гіпотезу – Адель Фортеск’ю хотіла одружитися з Вівіаном Дюбуа, а Вівіан Дюбуа хотів здобути не саму Адель Фортеск’ю, а ті сто тисяч фунтів, які вона мала одержати по смерті свого чоловіка. Можливо, він сподівався на те, що смерть Рекса Фортеск’ю буде приписана природним причинам. Якийсь удар або напад. Зрештою, кожен, здавалося, турбувався про здоров’я Рекса Фортеск’ю протягом останнього року. («До речі, – сказав, звертаючись сам до себе інспектор Ніл, – цим питанням треба було б зайнятися». Підсвідоме почуття підказувало йому, що в цьому плані можна буде знайти щось цікаве.) Але смерть Рекса Фортеск’ю відбулася не згідно з планом. Було негайно з’ясовано, що вона сталася внаслідок отруєння, і лікар відразу назвав отруту.

Припускаючи, що Адель Фортеск’ю й Вівіан Дюбуа винні, у якому стані вони перебували б? Вівіан Дюбуа був би наляканий, а Адель Фортеск’ю втратила б голову. Вона могла б робити й говорити казна-що. Могла б зателефонувати Дюбуа й говорити з ним, і говорити з ним цілком відверто, давши йому підстави припустити, що їхню розмову можуть підслухати в «Тисовій хатині». Що зробив би Вівіан Дюбуа в такому випадку?

Було ще рано знайти відповідь на це запитання, але інспектор Ніл мав намір найближчим часом провести розслідування в готелі «Гольф» і з’ясувати, чи Дюбуа перебував у готелі чи поза ним між четвертою годиною п’ятнадцять хвилин і шостою годиною. Вівіан Дюбуа був високий і темноволосий, як і Ланс Фортеск’ю. Він міг прослизнути через сад до бічних дверей, піднятися нагору, а потім що? Пошукати листи й виявити, що вони зникли? Можливо, він зачекав там, поки обрій очиститься, потім спустився до бібліотеки, коли чай уже допили й Адель Фортеск’ю залишилася сама-одна?

Ні, він надто поспішає зі своїми висновками…

Ніл допитав Мері Дав та Ілейн Фортеск’ю, а тепер він спробує з’ясувати, що йому розповість дружина Персівала Фортеск’ю.

Розділ шістнадцятий

І

Інспектор Ніл знайшов місіс Персівал у її вітальні, де вона писала листи. Вона нервовим рухом підвелася на ноги, коли він увійшов.

– У чому річ? Ви чогось від мене хочете?..

– Будь ласка, сядьте, місіс Фортеск’ю. Я просто хочу, щоб ви відповіли мені ще на кілька запитань.

– О, так. О, так, звичайно, інспекторе. Який це все-таки жах… Чогось гіршого уявити собі неможливо…

Вона опустилася в крісло, усе ще нервуючи. Інспектор Ніл сів поруч неї на невеличкий стілець із прямою спинкою. Він став роздивлятися її набагато уважніше, аніж робив це досі. «Досить пересічна жінка», – подумав він, і, як йому здалося, не дуже щаслива. Неспокійна, невдоволена, схоже, не вельми розумна, а проте він подумав, що вона могла бути працьовитою й обізнаною у своїй професії медичної сестри. Вийшовши заміж за заможного чоловіка, вона здобула можливість не працювати, але можливість не працювати не задовольняла її. Вона купувала собі одяг, читала романи і їла ласощі, але він згадав, якою ненормально збудженою була вона в той вечір, коли довідалася про смерть Рекса Фортеск’ю, і тепер він побачив у тому збудженні не диявольську втіху, а радше вияв розпачу та нудьги, які взяли в полон її життя. Її вії затремтіли й упали вниз, зустрівши його проникливий погляд. Вони надавали їй такого вигляду, ніби вона водночас нервує й почуває себе винною, але він не міг бути впевненим, що так воно є насправді.

– Боюся, – сказав він заспокійливим тоном, – нам доведеться ставити людям запитання знову й знову. Вони мають дуже стомлювати вас усіх. Я це розумію, але й ви повинні розуміти, як багато залежить від точного розподілу подій у часі. Ви прийшли до чаю досить пізно, так я розумію? Міс Дав мусила прийти й забрати вас, чи не так?

– Так. Вона справді прийшла, щоб мене забрати. Вона прийшла й сказала, що чай принесли до бібліотеки. Я не мала уявлення, що вже так пізно. Я писала листи.

Інспектор Ніл лише ковзнув поглядом по письмовому столу.

– Розумію, – сказав він. – Не знаю чому, але я подумав, що ви виходили прогулятися.

– Вона так вам сказала? Атож, тепер я думаю, ви маєте рацію. Я писала листи. Але було так душно й у мене так заболіла голова, що я вийшла з дому… й… пішла прогулятися. Лише навколо саду.

– Розумію. Ви кого-небудь зустріли?

– Чи я зустріла когось? – Вона скинула на нього здивованим поглядом. – Що ви маєте на увазі?

– Я лише подумав, чи ви когось бачили і чи хтось бачив вас протягом тієї вашої прогулянки.

– Я бачила садівника, але він був далеко. Більше я нікого не бачила.

Вона подивилася на нього з підозрою.

– Потім ви повернулися в дім, піднялися до своєї кімнати й саме роздягалися, коли міс Дав увійшла сказати вам, що чай уже можна пити.

– Так. Так, і тоді я спустилася до бібліотеки.

– І хто там був?

– Адель та Ілейн, а через хвилину або дві прийшов Ланс. Мій дівер, ви знаєте. Той, хто повернувся додому з Кенії.

– А потім усі ви стали пити чай?

– Так, ми стали пити чай. Потім Ланс пішов побачитися з тіткою Ефі, а я піднялася до себе, щоб дописати свої листи. Я залишила там Ілейн з Аделлю.

Він підбадьорливо кивнув головою.

– Так. Міс Фортеск’ю, схоже, була з місіс Фортеск’ю протягом п’ятьох або десятьох хвилин, після того як ви пішли. Ваш чоловік ще не повернувся додому?

– О, ні. Персі… Вал… повернувся додому не раніше, як о пів на сьому чи о сьомій. Справи затримали його в місті.

– Він повернувся додому поїздом?

– Так. Він узяв таксі на станції.

– Для нього було незвичним повертатися додому поїздом?

– Іноді він так повертається. Не дуже часто. Думаю, він був у таких місцях у місті, де дуже важко запаркувати автомобіль. Для нього було набагато легше повернутися додому на поїзді, від станції Кеннон-стрит.

– Розумію, – сказав інспектор Ніл. Він провадив: – Я запитав вашого чоловіка, чи місіс Фортеск’ю склала заповіт, перед тим як померла. Він сказав, що, певно, ні. Думаю, що й вам по це нічого не відомо?

На його подив, Дженніфер Фортеск’ю енергійно закивала головою.

– О, так, – сказала вона. – Адель склала заповіт. Вона сказала мені про це.

– Справді? Коли саме вона його склала?

– Не так давно. Близько місяця тому, я думаю.

– Це дуже цікаво, – сказав інспектор Ніл.

Місіс Персівал енергійно нахилилася вперед. Її обличчя сяяло від задоволення. Вона явно втішалася тим, що наділена таким дорогоцінним знанням.

– Вал про це не знав, – сказала вона. – Ніхто не знав. Думаю, я випадково довідалася про це. Я була на вулиці. Щойно вийшла з крамниці канцелярського приладдя, коли побачила Адель, яка виходила з адвокатської контори. «Ансел і Ворел», ви знаєте. На Гай-стрит.

– Знаю, – сказав Ніл. – Там розташована місцева адвокатська контора.

– Так. І я запитала в Адель: «Що ти там робила?» А вона засміялася й відповіла: «Тобі так цікаво знати?» А потім, коли ми йшли разом, вона сказала: «Я тобі скажу, Дженніфер. Я складала там свій заповіт». – «Ну, знаєш, – здивувалася я, – навіщо тобі заповіт, Адель, ти начебто не стара й не хвора. Чи, може, я помиляюся?» А вона відповіла мені, що ні, звичайно ж, вона не хвора. Вона ніколи не почувала себе краще, ніж тепер. Але кожен повинен скласти свій заповіт. Вона мені пояснила, що не захотіла звертатися до того зарозумілого сімейного адвоката в Лондоні, містера Білінґслі. Вона сказала, що той старий і слизький ябедник неодмінно про все розповість родині. «Ні, – сказала вона, – мій заповіт – це моя справа, Дженніфер, і я зроблю його, як хочу, і ніхто не знатиме, що там у ньому написано». – «Гаразд, Адель, – сказала я, – я нічого нікому не розповім». А вона мені у відповідь: «Можеш розповідати кому завгодно. Бо ти все одно не знаєш його змісту». Але я нікому не розповіла про ту мою розмову з Аделлю. Нікому, навіть Персі. Я вважаю, що жінки повинні підтримувати одна одну, чи не так, інспекторе Ніл?

– Я переконаний, це дуже добре почуття з вашого боку, – дипломатично прокоментував інспектор Ніл.

– Знаєте, я за своєю вдачею жінка не зла, – сказала Дженніфер, – але Адель ніколи особливо мені не подобалася, якщо ви розумієте, про що я кажу. Я завжди думала, вона належить до тих жінок, які ні перед чим не зупиняться, щоб добути те, чого вони хочуть. Але тепер вона мертва, і, можливо, я недооцінювала її, бідолашну.

– Що ж, я дякую вам, місіс Фортеск’ю, ви мені дуже допомогли.

– Будь ласка, будь ласка. Я з радістю готова зробити все, що можу. Усе так жахливо, ви зі мною, сподіваюся, згодні? А що то за стара дама, яка приїхала сьогодні вранці?

– Така собі міс Марпл. Вона вельми люб’язно приїхала сюди повідомити нам усе, що вона знає про Ґледіс Мартін. Вона сказала, що Ґледіс Мартін служила в неї кілька років тому.

– Справді? Як цікаво.

– У мене до вас іще одне запитання, місіс Персівал. Чи вам відомо що-небудь про дроздів?

Дженніфер рвучко стрепенулася. Вона впустила на підлогу свою сумочку й нахилилася, щоб підняти її.

– Про дроздів, інспекторе? Дроздів? Яких дроздів?

Голос у неї був дещо засапаний. Усміхаючись, інспектор Ніл сказав:

– Просто дроздів. Живих, або мертвих, або навіть, скажімо так, символічних.

Дженніфер Фортеск’ю різко кинула:

– Я не розумію, що ви маєте на увазі. Не розумію, про що ви кажете.

– Отже, ви нічого не знаєте про дроздів, місіс Фортеск’ю?

Вона повільно проказала:

– Певно, ви маєте на увазі тих, яких минулого літа знайшли запеченими в пирозі. Дурниця та й годі.

– Які лежали на столі в бібліотеці чи не так?

– То був просто чийсь дурний жарт. Не знаю, хто вам про нього розповів. Містер Фортеск’ю, мій свекор, дуже розгнівався, коли йому це утнули.

– Тільки розгнівався? Більше нічого?

– О, я розумію, до чого ви хилите. Так, я сподіваюся, ви маєте слушність. Він запитав, чи в домі не було якихось чужинців.

– Чужинців? – вигукнув інспектор Ніл, піднявши брови.

– Атож, саме це він сказав, – промовила місіс Персівал тоном виправдання.

– Чужинців, – замислено повторив інспектор Ніл. Потім запитав: – Він не здавався наляканим абощо?

– Наляканим? Я не знаю, що ви маєте на увазі.

– Чи він, бува, не нервував. Коли запитував про чужинців?

– Так. Так, він справді був якийсь не такий. Звичайно, я дуже добре не пам’ятаю. Це було кілька місяців тому. Не думаю, що то було щось інше, аніж просто дурний жарт. Можливо, ту витівку встругнув Крамп. Мені справді здається, що Крамп – чоловік вельми неврівноважений, і я майже переконана, що він п’є. Він буває надзвичайно нахабним у своїх манерах. Я іноді замислювалася над тим, чи не плекає він якогось невдоволення проти містера Фортеск’ю. Ви не думаєте, що це можливо, інспекторе?

– Нема нічого неможливого, – сказав інспектор і пішов геть.

ІІ

Персівал Фортеск’ю був у Лондоні, але інспектор Ніл знайшов Ланселота, що сидів зі своєю дружиною в бібліотеці. Вони грали в шахи.

– Я хочу відірвати вас від гри, – сказав інспектор тоном вибачення.

– Ми лише гаємо час, інспекторе, чи не так, Пет?

Пет кивнула головою.

– Ви, можливо, подумаєте, що я ставлю вам дуже дурне запитання, – сказав Ніл. – Вам відомо що-небудь про дроздів, містере Фортеск’ю?

– Про дроздів? – Ланс здавався здивованим. – Про яких дроздів? Про звичайних птахів, чи ви маєте на увазі щось у переносному смислі?

Інспектор Ніл відповів йому з несподіваною, дещо розгубленою усмішкою:

– Я й сам не знаю, що я маю на увазі, містере Фортеск’ю. Було згадано про дроздів, а в якому контексті, мені невідомо.

– О Господи! – несподівано вигукнув Ланселот. – Сподіваюся, йшлося не про шахту «Дрозди»?

Інспектор Ніл різко запитав:

– Про шахту «Дрозди»? Що це, у біса, таке?

Ланс спохмурнів, вигляд у нього був дещо спантеличений.

– Лихо в тому, інспекторе, що сам я пам’ятаю дуже мало. Я лише маю туманне уявлення про темну оборудку, яку мій батько прокрутив у своєму минулому. Щось на західному узбережжі Африки. Тітка Ефі, здається, кинула йому в обличчя звинувачення в тій оборудці, але чогось конкретного я не пам’ятаю.

– Тітка Ефі? Ви говорите про міс Ремсботтом, чи не так?

– Авжеж, про неї.

– Я піду й розпитаю її про це, – сказав інспектор Ніл. Він сумно докинув: – Вона досить неприступна бабусенція, містере Фортеск’ю. Весь час примушує мене нервувати.

Ланс усміхнувся.

– Так. Тітка Ефі, звичайно, не подарунок, але вона може допомогти вам, інспекторе, якщо ви зумієте знайти до неї підхід. Надто в тому випадку, якщо ви хочете понишпорити в минулому. Вона має чудову пам’ять і з особливою втіхою спогадує ті події, що закінчилися погано. – Він замислено додав: – І ще одне. Я пішов її навідати, можливо, ви знаєте, незабаром по тому, як приїхав сюди. Відразу після чаю, який ми пили того вечора, якщо бути точним. І вона говорила тоді про Ґледіс. Про дівчину, яку вбили. Звичайно, ми тоді не знали, що вона вже мертва. Але тітка Ефі сказала: вона цілком переконана в тому, що Ґледіс щось знає, чого вона не розповіла поліції.

– Схоже, так воно й було, – сказав інспектор Ніл. – Вона вже ніколи нічого не розповість, бідолашна дівчина.

– Ні, не розповість. Здається, тітка Ефі порадила їй нічого при собі не тримати, але, на жаль, дівчина її не послухала.

Інспектор Ніл кивнув головою. Подумки підготувавшись до зустрічі, він проник у фортецю міс Ремсботтом. На свій подив, він побачив там міс Марпл. Дами, схоже, обговорювали проблеми іноземних місій.

– Я піду, інспекторе, – сказала міс Марпл, підводячись на ноги.

– У цьому нема потреби, – сказав інспектор Ніл.

– Я запропонувала міс Марпл оселитися в нашому домі, – сказала міс Ремсботтом. – Немає сенсу витрачати гроші на той безглуздий «Гольф». Брудне гніздо спекулянтів. Протягом цілого вечора там лише п’ють і грають у карти. Чи ж не ліпше буде, якщо вона оселиться в пристойному християнському домі? Тут є вільна кімната поруч із моєю. Востаннє в ній жила доктор Мері Пітерс, місіонерка.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, – сказала міс Марпл, – але я справді думаю, що мені не варт оселятися в домі, де панує жалоба.

– Жалоба? Дурниці, – сказала міс Ремсботтом. – Хто оплакуватиме Рекса в цьому домі? Або Адель? Чи, може, вас турбує поліція? Ви маєте якісь заперечення, інспекторе?

– Від мене ніяких, мем.

– Отже, про все домовлено, – сказала міс Ремсботтом.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, – сказала міс Марпл із вдячністю в голосі. – Я піду зателефоную в готель, щоб скасувати своє проживання.

Вона покинула кімнату, і міс Ремсботтом сказала не вельми приязним голосом, звертаючись до інспектора:

– Ну, то чого вам треба?

– Я подумав, чи не могли б ви мені щось розповісти про шахту «Дрозди», мем.

У міс Ремсботтом несподівано вихопився сміх, схожий на кудкудакання.

– Ха-ха! То ви докопалися й до цього, он як! Сприйняли натяк, який я вам подала під час нашої першої розмови. То що ви хочете почути від мене тепер?

– Усе, що ви захочете розповісти мені, мем.

– Я не можу розповісти вам багато. Це було надто давно – двадцять, а може, і двадцять п’ять років тому. Якась концесія у Східній Африці. Мій зять подався туди з чоловіком на ім’я Маккензі, який помер там, захворівши на пропасницю. Рекс повернувся додому й сказав, що те родовище, чи концесія, чи як вони це називали, не виправдало надій. Більше я нічого не знаю.

– Я переконаний, ви знаєте значно більше, мем, – не погодився з нею Ніл.

– Усе інше – чутки. Ви не любите чуток, коли йдеться про закон, наскільки мені відомо.

– Ми поки що не в суді, мем.

– Нічого істотного я вам сказати не можу. Знаю тільки, що родина Маккензі вчинила скандал. Вони стверджували, що Рекс одурив Маккензі. Думаю, так воно й було. Він був розумний чоловік, совісті не мав анітрохи, однак не сумніваюсь – усе, що він робив, не порушувало закон. Вони не могли довести нічого. Місіс Маккензі була жінка неврівноважена. Вона приїхала сюди й погрожувала помститися. Стверджувала, ніби Рекс убив Маккензі. То були погрози дурні й мелодраматичні. Я думаю, у неї не все було гаразд із головою – здається, незабаром по тому її забрали до божевільні. Вона привезла сюди із собою двійко малих дітей, що були налякані до смерті. Подейкували, ніби вона привезла сюди своїх дітей із метою помститися. Щось таке. Одне слово, дурниці. От і все, що я можу вам розповісти. І знайте, шахта «Дрозди» була не єдиною шахрайською оборудкою, що їх Рекс здійснив у свій час. Ви знайдете значно більше, якщо почнете шукати. Що наштовхнуло вас на дроздів? Ви натрапили на слід, який веде до родини Маккензі?

– А ви не знаєте, що сталося з тією родиною, мем?

– Не маю ані найменшого уявлення, – сказала міс Ремсботтом. – Я не думаю, що Рекс справді вбив Маккензі, але він міг покинути його вмирати. Для Бога це однаково, але не однаково для земного правосуддя. Якщо він справді так зробив, то тепер йому довелося за це поплатитися. Жорна Бога мелють повільно, але дуже дрібно – а зараз ви ліпше йдіть геть, я більше нічого не можу вам сказати, тож вам нема сенсу ставити нові запитання.

– Дуже дякую за те, що ви мені розповіли, – сказав інспектор Ніл.

– Попросіть, щоб міс Марпл повернулася! – гукнула міс Ремсботтом йому навздогін. – Вона досить легковажна, як і всі люди, що належать до англіканської церкви, зате знає, як розумно й ефективно здійснювати милосердя.

Інспектор Ніл зробив два телефонні дзвінки: один – до адвокатської фірми «Ансел і Ворел», а другий – до готелю «Гольф», потім покликав сержанта Гея й попередив його, що покине дім на короткий час.

– Я маю навідатися до адвокатської контори – потім ти зможеш знайти мене в готелі «Гольф», якщо в цьому виникне нагальна потреба.

– Гаразд, сер.

– І з’ясуй усе, що зможеш, про дроздів, – сказав йому Ніл через плече.

– Дроздів, сер? – повторив сержант Гей, глибоко містифікований.

– Атож, сержанте, мене цікавлять саме дрозди, а не горобці абощо.

– Слухаюсь, сер, – спантеличено відказав сержант Гей.

Розділ сімнадцятий

І

Інспектор Ніл знайшов у містері Енселі адвоката, який і не думав когось залякувати, а самого його було залякати легко. Будучи співвласником невеличкої фірми, що не вельми процвітала, він не тільки не надто наполягав на своїх правах, а й був готовий у всьому допомагати поліції.

Так, зізнався він, він склав заповіт для покійної місіс Адель Фортеск’ю. Вона прийшла до його контори приблизно п’ять тижнів тому. Йому здалося трохи дивним, чому вона вирішила звернутися саме до нього, але, природно, не сказав їй нічого. Дивні події нерідко трапляються в адвокатському ремеслі, й інспектор, звичайно ж, розуміє, що слід бути вельми обережним, і так далі, і таке інше. Інспектор кивнув головою, підтвердивши, що він усе розуміє. Він уже з’ясував, що містер Енсел раніше не здійснював жодних законних оборудок ані для місіс Фортеск’ю, ані для когось із родини Фортеск’ю.

– Не слід дивуватися, – сказав містер Енсел, – що вона не захотіла звернутися з цим питанням до адвокатів свого чоловіка.

Якщо скоротити зайву балачку, то факти були досить простими. Адель Фортеск’ю склала заповіт, заповівши все, що мала, Вівіанові Дюбуа.

– Але я подумав, – сказав містер Енсел, подивившись на інспектора із запитливим виразом, – що вона не має чогось особливо залишати нехай там комусь у спадок.

Інспектор Ніл кивнув головою. На той час, коли Адель Фортеск’ю укладала свій заповіт, так воно й було. Але після того як Рекс Фортеск’ю помер, Адель Фортеск’ю успадкувала сто тисяч фунтів і, судячи з усього, ці сто тисяч (за винятком витрат на похорон) тепер належать Вівіанові Едвардові Дюбуа.

ІІ

У готелі «Гольф» інспектор Ніл знайшов Вівіана Дюбуа у вкрай нервовому стані, у якому той чекав розмови з ним. Дюбуа вже наготувався покинути готель, його валізи були спаковані, коли по телефону надійшло прохання від інспектора Ніла, щоб він залишився. Інспектор Ніл був надзвичайно люб’язний, він майже просив пробачення. Але за традиційними словами прохання вгадувався наказ. Вівіан Дюбуа спробував заперечити, але надто не наполягав.

Тепер він сказав:

– Я думаю, ви розумієте, інспекторе Ніл, що стовбичити тут мені довго не можна. У мене бізнес, який вимагає моєї присутності.

– Я не знав, що ви маєте якийсь бізнес, містере Дюбуа, – лагідно сказав інспектор Ніл.

– Боюся, ніхто з нас сьогодні не може втішатися тим дозвіллям, яке йому хотілося б мати.

– Смерть місіс Фортеск’ю, певно, стала для вас справжнім шоком, містере Дюбуа. Ви були з нею великими друзями, чи не так?

– Так, – не став заперечувати Дюбуа, – вона була чарівною жінкою. Ми дуже часто грали з нею в гольф.

– Сподіваюся, вам дуже її бракує.

– Так, справді, – зітхнув Дюбуа. – Усі ці події занадто жахливі.

– Якщо не помиляюся, то ви їй телефонували в той день, коли вона померла?

– Хіба? Чесно кажучи, я вже не пам’ятаю.

– Близько четвертої години, так мені здається.

– А й справді, здається, телефонував.

– А ви не пам’ятаєте, про що ви розмовляли з нею, містере Дюбуа?

– Та розмова не мала значення. Здається, я запитав її, як вона себе почуває і чи є якісь новини про смерть її чоловіка – більш або менш звичайне розпитування.

– Розумію, – сказав інспектор Ніл і додав: – А потім ви пішли прогулятися?

– Е… е… так… здається, я й справді вийшов на коротку прогулянку. Хоч, власне, то була не прогулянка, я лише загнав кілька м’ячів у лунки для гольфу.

Інспектор Ніл лагідно йому заперечив:

– Думаю, ви помиляєтеся, містере Дюбуа… Якщо ви й заганяли м’ячі в лунки, то якогось іншого дня… Тутешній портьє помітив, що ви вийшли на дорогу, яка веде до «Тисової хатини».

Очі Дюбуа зустрілися з його очима, потім його погляд нервово ковзнув убік.

– Боюся, я не пам’ятаю, інспекторе.

– Можливо, насправді ви пішли, щоб зустрітися з місіс Фортеск’ю?

Дюбуа різко заперечив:

– Ні. Я з нею не зустрічався. Я не підходив близько до будинку.

– Куди ж ви тоді пішли?

– О, я дійшов по тій дорозі до маєтку «Троє голубів», після чого обернувся й пішов назад понад полями для гри в гольф.

– Ви впевнені, що ви не дійшли до «Тисової хатини»?

– Цілком упевнений, інспекторе.

Інспектор похитав головою.

– Я ще раз застерігаю вас, містере Дюбуа, – сказав він, – що ліпше бути з нами відвертим. Ви могли мати цілком невинні причини, щоб піти туди.

– Я вам уже сказав, що в той день не мав наміру зустрічатися з місіс Фортеск’ю.

Інспектор підвівся на ноги.

– Знаєте, містере Дюбуа, – сказав він надзвичайно люб’язним голосом, – думаю, ми попросимо вас дати письмові свідчення, і ви маєте цілковите право вимагати, щоб при написанні цього документа був присутній ваш адвокат.

Кров відринула від обличчя містера Дюбуа, і воно забарвилося у хворобливий зелений колір.

– Ви мені погрожуєте, – сказав він. – Погрожуєте мені?

– Ні, ні, у мене такого наміру не було, – промовив інспектор Ніл тоном обуреного заперечення. – Нам не дозволено вдаватися до таких методів. Навпаки. Я хотів лише підказати вам, що ви маєте певні права.

– Я цілком непричетний до всіх тих подій, я вже вам сказав! Абсолютно непричетний.

– Тоді ви дарма заперечуєте, містере Дюбуа, що ви були біля «Тисової хатини» близько половини на п’яту в той день. Одна людина виглянула з вікна й побачила вас.

– Я був лише в саду. Я не підходив до будинку.

– Справді не підходили? – запитав інспектор Ніл. – Ви в цьому переконані? Хіба ви не увійшли в бічні двері й не піднялися сходами до вітальні місіс Фортеск’ю? Ви щось шукали, признайтеся, у шухляді її письмового столу.

– Думаю, ті листи вже потрапили у ваші руки, – похмуро сказав Дюбуа. – Ця дурепа Адель зберегла їх – хоч і заприсяглася мені, що спалить. – Але вони не означають те, що ви думаєте.

– То ви не заперечуєте, містере Дюбуа, що ви були дуже близьким другом місіс Фортеск’ю?

– Ні, звичайно, не заперечую. Як можу я заперечувати, коли мої листи до неї у ваших руках? Я тільки скажу, що немає потреби вкладати в них якесь зловісне значення. Не уявляйте собі навіть на мить, що ми – тобто вона – збиралися позбутися Рекса Фортеск’ю. Богу дякувати, я чоловік не такого типу.

– Але, може, вона була жінкою такого типу?

– Нісенітниця! – вигукнув Вівіан Дюбуа. – Хіба її теж не вбили?

– О, так, так.

– Даруйте мені, але хіба не буде природним припустити, що та сама особа, яка отруїла її чоловіка, отруїла і її?

– Можливо. Безперечно, можливо. Але існують й інші варіанти. Наприклад, – це суто гіпотетичне припущення, містере Дюбуа, – що місіс Фортеск’ю позбулася свого чоловіка і що по його смерті вона стала небезпечною для когось іще. Для когось, хто не допомагав їй у тому, що вона зробила, але підбурював її і, так би мовити, надав їй мотив для вбивства. Вона могла, як ви, певно, розумієте, становити небезпеку для цієї конкретної особи.

– Вам не вдасться побудувати справу проти мене, – сказав Дюбуа, затинаючись. – Бігме, не вдасться.

– Вона склала заповіт, ви знаєте? – сказав інспектор Ніл. – Вона залишила всі свої гроші вам. Усі, що були в її розпорядженні.

– Мені не потрібні гроші. Я не візьму від неї жодного пенні.

– Щоправда, їх там небагато, – сказав інспектор Ніл. – Трохи коштовних каменів і хутра, але грошей, я думаю, зовсім мало.

Дюбуа подивився на інспектора, щелепа в нього відвисла.

– Але, я думав, її чоловік…

Він замовк, ніби похопившись, що бовкнув дурницю.

– Ви справді так думали? – сказав інспектор Ніл, і тепер у його голосі прозвучали сталеві нотки. – Це дуже цікаво. А я й не знав, що вам відомі умови заповіту Рекса Фортеск’ю…

ІІІ

Другу свою розмову інспектор Ніл відбув у готелі «Гольф» із містером Джералдом Райтом. Містер Джералд Райт виявився худим молодиком, що вважав себе інтелектуалом і був про себе надзвичайно високої думки. Інспектор Ніл відразу помітив, що будовою свого тіла він не дуже відрізнявся від Вівіана Дюбуа.

– Чим я можу допомогти вам, інспекторе Ніл? – запитав він.

– Я думаю, ви можете надати нам трохи корисної інформації, містере Райт.

– Інформації? Ви справді так вважаєте? Мені здається, що навряд чи ви зможете довідатися від мене щось корисне для вас.

– Я маю на увазі останні події, які сталися в «Тисовій хатині». Ви про них, звичайно, чули?

Інспектор Ніл дозволив собі додати трохи іронії у своє запитання. Містер Райт поблажливо усміхнувся.

– Чув про них – це, либонь, не зовсім точні слова. Схоже, газети сьогодні ні про що інше не пишуть. Якою кровожерною є наша громадська преса! У які часи ми живемо! З одного боку, маємо виробництво атомних бомб, а з другого – читаємо газети, які із захватом розповідають нам про найбрутальніші вбивства! Але ви сказали, ніби хочете поставити мені якісь запитання. Скажу чесно, я собі не уявляю, якими вони можуть бути. Я нічого не знаю про те, що відбулося в «Тисовій хатині», власне, я був на острові Мен, коли отруїли містера Рекса Фортеск’ю.

– Ви приїхали сюди дуже швидко по тому, чи не так, містере Райт? Ви, наскільки мені відомо, одержали телеграму від міс Ілейн Фортеск’ю?

– Наша поліція знає про все, чи не так? Атож, Ілейн надіслала мені телеграму. Я, звичайно, приїхав відразу.

– І ви, як я розумію, скоро маєте намір одружитися?

– Цілком правильно, інспекторе Ніл. Сподіваюся, ви не маєте заперечень?

– Це вирішує тільки міс Фортеск’ю, більше ніхто. Я так розумію, що ваші взаємини тривають уже певний час? Шість або сім місяців, я не помиляюся?

– Достоту так.

– Ви й міс Фортеск’ю заручилися, щоб узяти шлюб. Містер Фортеск’ю не дав своєї згоди й повідомив вам, що якщо його дочка одружиться всупереч його волі, вона не одержить від нього ніяких грошей. Після чого, я так розумію, ви зламали заручини й подалися геть.

Джералд Райт усміхнувся з виразом жалю.

– Ви дуже примітивно описали події, інспекторе Ніл. Насправді мене переслідували за мої політичні переконання. Рекс Фортеск’ю був капіталістом найгіршого зразка. Природно, я не міг принести в жертву свої політичні погляди за гроші.

– Але ви не маєте жодних заперечень проти того, щоб одружитися з жінкою, яка щойно успадкувала п’ятдесят тисяч фунтів?

Джералд Райт відповів йому тонкою, задоволеною усмішкою.

– Зовсім ні, інспекторе Ніл. Ці гроші будуть використані на благо суспільства. Але, звичайно ж, ви зустрілися зі мною не для того, щоб обговорити мої фінансові перспективи чи мої політичні переконання?

– Ні, містере Райт. Я хочу обговорити з вами кілька питань суто практичного характеру. Як вам відомо, місіс Адель Фортеск’ю померла внаслідок отруєння ціанідом п’ятого листопада пополудні. А що ви перебували неподалік від «Тисової хатини» того самого полудня, то я подумав, чи не могли ви бачити або чути чогось такого, що має стосунок до справи.

– А з чого ви взяли, що я тоді перебував, як ви кажете, неподалік від «Тисової хатини»?

– Ви вийшли з цього готелю десь о чверть на п’яту в той полудень, містере Райт. Покинувши готель, ви пішли дорогою в напрямку «Тисової хатини». Цілком природно буде припустити, що ви пішли саме туди.

– Я справді думав піти туди, – сказав Джералд Райт, – але потім вирішив, що в цьому не буде ніякого глузду. Я вже раніше домовився з міс Ілейн Фортеск’ю, що ми зустрінемося о шостій у готелі. Тому я пішов прогулятися стежкою, яка відходить від головної дороги, і повернувся до готелю «Гольф» десь перед самою шостою годиною. Проте Ілейн не прийшла на побачення, про яке ми домовилися. Не дивно за таких обставин.

– Ви кого-небудь зустрічали, коли вийшли на свою прогулянку, містере Райт?

– Кілька автомобілів мене проминули, коли я йшов дорогою. Я не бачив нікого, хто б мене знав, якщо ви це маєте на увазі. На тій стежці, на яку я звернув, було надто багато багнюки, й автомобілі по ній ніколи не їздили, хіба що підводи, запряжені кіньми.

– Отже, між тим часом, коли ви покинули готель о чверть на п’яту, і шостою годиною, коли повернулися назад, я можу лише покладатися на ваше слово, запитуючи вас, де ви були?

Джералд Райт далі посміхався зі зверхнім виразом.

– Це вельми прикро для нас обох, інспекторе, але нічого іншого я вам запропонувати не можу.

Інспектор Ніл сказав лагідним голосом:

– Тоді, якби мені хтось сказав, що він виглянув у нижнє вікно й побачив вас у саду біля «Тисової хатини» приблизно о четвертій годині тридцять п’ять хвилин… – він замовк і залишив речення незакінченим.

Джералд Райт підняв брови й похитав головою.

– Видимість на той час була вельми поганою, – сказав він. – Я думаю, ніхто не зміг би добре роздивитися, кого він бачить.

– Ви знайомі з містером Вівіаном Дюбуа, який теж зупинився тут?

– Дюбуа? Ні, не думаю, що він мені знайомий. Це такий високий, темноволосий чоловік, що віддає перевагу замшевим черевикам?

– Так. Він також вийшов на прогулянку в той день, і він також покинув готель і пройшов поблизу від «Тисової хатини». Ви з ним не зустрічалися випадково на дорозі?

– Ні, ні. Чого не було, того не було.

Джералд Райт уперше здався стривоженим. Інспектор Ніл замислено промовив:

– Час для прогулянки був не вельми приємний, а надто на стежці, де була, як ви кажете, суцільна багнюка. Просто дивом дивуєшся, скільки енергії буває в людей.

ІV

Коли інспектор Ніл повернувся в дім, сержант Гей привітав його із задоволеним виглядом.

– Я виконав ваше розпорядження, сер, і довідався про дроздів, – повідомив він.

– Ну й що ти там довідався?

– Вони були в пирозі, сер. Холодний пиріг залишили для недільної вечері. Хтось добувся до того пирога, який зберігався в буфеті чи десь-інде. Зняли з нього скоринку й витягли телятину та шинку, які були всередині, і що, ви думаєте, поклали туди натомість? Кілька протухлих дроздів, які знайшли в сараї садівника. Бридка витівка, правда ж, бридка?

– «Й хочу таку страву дати королю», – сказав інспектор Ніл.

Сержант Гей подивився йому навздогін ошелешеним поглядом.

Розділ вісімнадцятий

І

– Зачекайте хвилину, – сказала міс Ремсботтом. – Схоже, цей пасьянс у мене вийде.

Вона перенесла короля з його почтом на порожнє місце, поклала червону сімку на чорну вісімку, скинула четвірку, п’ятірку та винову шістку, зробила ще кілька швидких переміщень карт, а тоді відхилилася назад із задоволеним виглядом.

– Це Подвійний Блазень, – сказала вона. – Таке не часто мені вдається.

Вона підвела очі й подивилася на дівчину, яка стояла біля каміна.

– То ви дружина Ланса, – сказала вона.

Пет, якій рекомендували піднятися нагору й познайомитися з міс Ремсботтом, кивнула головою.

– Так, – сказала вона.

– Ви дівчина висока, – сказала міс Ремсботтом, – і вигляд у вас квітучий.

– У мене чудове здоров’я.

Міс Ремсботтом задоволено кивнула головою.

– Дружина Персівала наче зліплена з тіста, – сказала вона. – Їсть надто багато солодкого, спортом не займається. Сідай, дитино моя, сідай. Де ти познайомилася з моїм небожем?

– Ми з ним познайомилися в Кенії, коли я перебувала там із кількома друзями.

– Ти була одружена раніше, наскільки мені відомо.

– Так. Двічі.

Міс Ремсботтом звучно пирхнула.

– Отже, розлучилася.

– Ні, – сказала Пет. Її голос злегка затремтів. – Обидва померли. Мій перший чоловік був пілотом винищувача. Він загинув на війні.

– А твій другий чоловік? Дай-но, Боже, пам’яті – хтось мені казав. Він пустив собі кулю в лоба, чи не так?

Пет кивнула головою.

– Через тебе?

– Ні, – сказала Пет. – Моєї вини в його смерті не було.

– Він захоплювався кінськими перегонами?

– Так.

– Я не була на перегонах жодного разу в житті, – сказала міс Ремсботтом. – Гра на тоталізаторі й карти – це підступи диявола.

Пет не відповіла.

– Я також ніколи не була ані в театрі, ані в кіно, – сказала міс Ремсботтом. – Що там казати – світ сьогодні поринув у гріхи. Гріх панував і в цьому домі, проте Господь покарав грішників.

Пет знову не знайшлася, що відповісти. Вона трохи засумнівалася, а чи в тітки Ланса все гаразд із головою. Була, проте, трохи вибита з рівноваги під пильним поглядом старої леді.

– Чи багато, – запитала тітка Ефі, – ти знаєш про ту родину, куди ввійшла по своєму одруженні?

– Думаю, рівно стільки, скільки кожна жінка знає про родину чоловіка, з яким одружується.

– Атож, трохи про одне, трохи про інше. Гаразд, я тобі розповім дещо. Моя сестра була дурепою, мій зять – пройдисвітом, Персівал – негідник, а твій Ланс завжди був поганим хлопцем родини.

– Я думаю, усе це нісенітниця, – твердо заявила Пет.

– Можливо, ти й маєш слушність, – несподівано погодилася з нею міс Ремсботтом. – Не можна просто чіпляти на людей етикетки. Але не варт недооцінювати Персівала. Існує тенденція вірити, що ті, хто носить етикетку людини доброї, також не наділені розумом. Персівала ж ніяк не можна вважати дурнем. Він розумний тим розумом, що притаманний лицемірам. Я ніколи його не любила. Зверни увагу на те, що я не довіряю Лансові і не схвалюю його поведінку, проте не можу його не любити… Він відчайдушний хлопець і завжди був таким. Ти повинна дбати про нього й стежити, щоб він не зайшов надто далеко. Скажи йому, щоб він не недооцінював Персівала, моя люба. Скажи йому, щоб він не вірив жодному слову Персівала. У цьому домі всі брехуни. – І старенька докинула з торжеством у голосі: – Вогонь і сірка – ось що їм судилося.

ІІ

Інспектор Ніл закінчував телефонну розмову зі Скотленд-Ярдом.

Заступник комісара на протилежному кінці лінії сказав:

– Думаю, ми зможемо здобути для вас цю інформацію, відвідавши кілька приватних санаторіїв. Якщо вона не померла, звісно.

– Могла й померти. Відтоді минуло багато часу.

Старі гріхи відкидають довгі тіні. Так сказала йому міс Ремсботтом – сказала дуже значущим тоном – наче хотіла дати йому натяк.

– Це фантастична теорія, – сказав заступник комісара.

– Не знаю, сер. Але я маю відчуття, що не можу цілком обминути її увагою. Надто багато збігів…

– Так… Так… Жито… Дрозди… Ім’я вбитого…

Ніл сказав:

– Я опрацьовую також інші лінії… Дюбуа не слід обминати увагою… також Райта… покоївка Ґледіс могла помітити когось із них біля бічних дверей, вона могла покинути тацю з чаєм у холі й вийти подивитися, хто там і що вони роблять… Хоч би хто там був, він міг задушити її там-таки, а потім відтягти її тіло до мотузки з білизною й поставити прищепку їй на ніс…

– Ідіотська витівка, якщо сказати по совісті… Гидка й мерзенна…

– Так, сер. Саме це й обурило стару леді – я маю на увазі міс Марпл. Дуже приємна старенька – і надзвичайно прониклива. Вона переселилася в дім, щоб бути ближче до старої міс Ремсботтом, і я не сумніваюся: вона не пропустить нічого, що там говориться або діється.

– Яким буде ваш наступний хід, Ніле?

– У мене побачення з лондонськими адвокатами. Я хочу довідатися трохи більше про справи Рекса Фортеск’ю. І хоч це стара історія, проте я хочу також більше почути про шахту «Дрозди».

ІІІ

Містер Білінґслі з фірми «Білінґслі, Горсторп і Волтерс» був чоловіком чемним, чия професійна стриманість ховалася під удаваною приязною відвертістю. Це була друга розмова, яку інспектор Ніл із ним мав, і цього разу професійна стриманість містера Білінґслі була менш помітною, аніж під час їхньої першої зустрічі. Потрійна трагедія в «Тисовій хатині» похитнула переконаність містера Білінґслі в тому, що він не повинен розголошувати професійні таємниці своєї фірми. Тепер він був сповнений бажання надати поліції всі факти, які були йому відомі й могли мати стосунок до справи.

– Надзвичайні, приголомшливі події, – сказав він. – Я не пам’ятаю нічого подібного за все своє професійне життя.

– Правду кажучи, містере Білінґслі, – сказав інспектор Ніл, – ми потребуємо всієї допомоги, яку ви можете нам надати.

– Ви можете розраховувати на мене, дорогий сер. Я буду щасливий допомогти вам у всьому, у чому тільки зможу.

– Насамперед дозвольте вас запитати: наскільки добре ви знали покійного містера Фортеск’ю і наскільки добре вам відомі його справи?

– Я знав Рекса Фортеск’ю досить добре. Тобто я знав його протягом досить тривалого періоду, десь приблизно шістнадцять років, я сказав би. Але майте на увазі, що ми не єдина адвокатська фірма, чиїми послугами він користувався.

Інспектор Ніл кивнув головою. Він про це знав. «Білінґслі, Горсторп і Волтерс» була, так би мовити, респектабельною фірмою Рекса Фортеск’ю. Для своїх менш пристойних оборудок він користався послугами кількох інших фірм, які не відзначалися високою порядністю.

– То що ви хочете знати? – запитав містер Білінґслі. – Я розповідав вам про його заповіт. Персівал Фортеск’ю призначений єдиним спадкоємцем із вирахуванням кількох заповідних актів.

– А зараз мене цікавить, – сказав інспектор Ніл, – та частина заповіту, яку він зробив на користь своєї вдови. По смерті містера Фортеск’ю вона одержала сто тисяч фунтів, якщо я не помиляюся, чи не так?

Білінґслі кивнув головою.

– Значна сума грошей, – сказав він, – і я можу сказати вам по секрету, інспекторе, таку суму фірма навряд чи змогла б виплатити.

– То фірма не процвітала?

– По правді, – сказав містер Білінґслі, – і тільки між нами двома, фірма сидить на мілині, і сидить вона там уже півтора року.

– А в чому причина?

– Причина, звичайно, існує. Я сказав би, що причиною був сам Рекс Фортеск’ю. Протягом останнього року Рекс Фортеск’ю поводився як божевільний. Він продавав добрі акції, натомість купував дуже сумнівні, про свої справи базікав, не змовкаючи, причому іноді молов казна-що. До розумних порад не дослухався. Персівал – його син, ви знаєте – приходив сюди й просив мене скористатися своїм впливом і напутити батька на добрий розум. Він намагався сам якось на нього вплинути, але старий відтрутив його вбік. Щодо мене, то я, звичайно, зробив усе, що міг, але Фортеск’ю не хотів слухати розумних порад. Він справді дуже змінився, і невідомо чому.

– Але пригніченим він не здавався? – запитав інспектор Ніл.

– Ні, ні. Навпаки. Був веселий, химерно пишномовний.

Інспектор Ніл кивнув головою. Думка, яка вже заполонила його свідомість, набула форми й зміцніла. Він думав, що починає розуміти деякі причини тертя між Персівалом та його батьком. Містер Білінґслі провадив:

– Але ви можете не запитувати мене про заповіт його дружини. Я не складав жодного заповіту для неї.

– Ні. Я знаю, – сказав Ніл. – Я тільки намагаюся з’ясувати, чи мала вона щось залишити. І виходить, вона мала сто тисяч фунтів.

Містер Білінґслі енергійно похитав головою.

– Ні, ні, дорогий сер. Тут ви помиляєтеся.

– Ви хочете сказати, що сто тисяч фунтів вона могла одержувати лише частинами протягом усього свого життя?

– Ні… ні… вона могла одержати їх зразу. Але в заповіті був один пункт, який обмежував таку вимогу. Тобто дружина Фортеск’ю могла б успадкувати цю суму, якби вона пережила його не менш як протягом одного місяця. Така умова, я сказав би, сьогодні дуже поширена. Її стали застосовувати тоді, коли зросла кількість повітряних катастроф. Бо якщо в такій катастрофі гинуть двоє людей, тоді стає надзвичайно важко визначити, хто кого пережив, і виникає безліч цікавих проблем.

Інспектор Ніл витріщився на нього.

– Отже, Адель Фортеск’ю не має сто тисяч фунтів, які вона могла б комусь залишити? То що станеться з цими грішми?

– Вони повернуться на фірму. Чи, радше, я сказав би, вони дістануться головному спадкоємцю майна, очищеного від боргів.

– Тобто містерові Персівалу Фортеск’ю?

– Саме так, – сказав Білінґслі. – Гроші дістануться Персівалові Фортеск’ю. І в тому стані, у якому тепер перебуває фірма, – додав він, забувши, що повинен дотримуватися професійної етики, – вони дуже й дуже йому знадобляться!

ІV

– Схоже, вам, полісменам, треба знати про все, – сказав лікар, друг інспектора Ніла.

– Давай-но, Бобе, розповідай.

– Ну, гаразд, позаяк ми тут самі-одні, то, на щастя, ти не зможеш на мене послатися. А я можу підтвердити, що ти склав собі про цю історію абсолютно точне уявлення. Прогресивний параліч мозку з тих симптомів, які ти описуєш. Родина про це підозрювала й хотіла, щоб він показався лікарю. Але він не захотів. Ця хвороба розвивається саме так, як ти описав. Утрата здорового глузду, манія величі, – наприклад, людина вважає себе великим фінансовим генієм, – бурхливі напади роздратування й гніву, схильність до вихваляння. Хто завгодно, якщо він страждає від такої хвороби, незабаром посадить на мілину найплатоспроможнішу фірму, якщо його не зупинити, а це зробити дуже й дуже нелегко – а надто в тому випадку, якщо хворий знає, чого ви від нього хочете. Атож, я сказав би, вашим друзям вельми пощастило, що він помер.

– Ніякі вони мені не друзі, – заперечив Ніл.

І повторив те, що вже сказав раніше:

– «Усі вони дуже неприємні люди…»

Розділ дев’ятнадцятий

У вітальні в «Тисовій хатині» зібралася вся родина Фортеск’ю. Персівал Фортеск’ю, опершись на полицю каміна, промовляв до зібрання.

– Розслідування нібито йде успішно, – сказав Персівал, – але загалом наше становище не вельми задовільне. Поліціанти то приходять, то виходять, нічого нам не кажуть. Можна припустити, вони опрацьовують якусь версію. А проте все стоїть на місці. Ми не можемо складати свої плани, не можемо думати про майбутнє.

– Усе робиться так необмірковано, – сказала Дженніфер. – І так по-дурному.

– Здається, нам досі заборонено виходити з дому, – провадив Персівал. – Проте я думаю, що у своєму колі ми можемо обговорити свої майбутні плани. Як щодо тебе, Ілейн? Ти начебто збираєшся одружитися – як пак його звуть – Джералд Райт? Ти маєш якесь уявлення, коли це буде?

– Чим скоріше, тим краще, – сказала Ілейн.

Персівал спохмурнів.

– Ти хочеш одружитися через півроку?

– Ні. Чому це ми повинні чекати півроку?

– Щоб зберегти пристойність, – сказав Персівал.

– Дурниці, – не погодилася з ним Ілейн. – Ми одружимося через місяць.

– Робіть, як знаєте, – сказав Персівал. – А які ваші плани, коли ви одружитеся, якщо їх маєте?

– Ми хочемо відкрити школу.

Персівал похитав головою.

– Надто ризиковано в наші часи. Не забувайте, сьогодні бракує навіть домашніх слуг, а ще більші проблеми можуть виникнути з пошуками добрих учителів. Це й справді звучить непогано, Ілейн, але на твоєму місці я подумав би двічі.

– Ми все обміркували. Джералд вважає, що все майбутнє цієї країни залежить від правильної освіти.

– На післязавтра я призначив побачення з містером Білінґслі, – сказав Персівал. – Ми з ним обговоримо деякі фінансові проблеми. Він пропонує, щоб ти поклала гроші, які тобі залишив батько, у траст для себе й для своїх дітей. У наші дні це найнадійніший спосіб зберегти гроші.

– Я не хочу цього робити, – сказала Ілейн. – Нам будуть потрібні гроші, щоб відкрити школу. Ми знайшли дуже зручний для нас маєток, який продається. Це в Корнуолі. Чудова територія й добрий будинок. Його можна й перебудувати – додати кілька нових флігелів.

– Ти хочеш сказати, що забереш усі свої гроші з бізнесу? Знаєш, Ілейн, я не думаю, що це буде розумно.

– Буде значно розумніше забрати їх, аніж залишити там, де вони є, – сказала Ілейн. – Бізнеси повсюди тріщать. Ти сам сказав, Вале, перед тим як батько помер, що наша фірма перебуває у вкрай поганому стані.

– Либонь, я мав підстави так сказати, – туманно висловився Персівал, – але я мушу також застерегти тебе, Ілейн, що забрати з фірми весь свій капітал, тобто витратити його на купівлю обладнання та діяльність школи – це божевілля. Якщо ви не досягнете успіху, то що станеться? Ти залишишся без жодного пенні.

– Ми досягнемо успіху, – вперто сказала Ілейн.

– Я підтримую тебе, – підбадьорливо сказав Ланс, майже лежачи на стільці. – Спробуй, Ілейн. Як на мене, то це буде досить безглузда школа, але ти хочеш її відкрити, ви обоє хочете її відкрити – ти і Джералд. Хай навіть ви втратите свої гроші, але обоє матимете втіху, що зробили те, до чого прагнули.

– Від тебе я чогось іншого й не сподівався почути, – сказав Персівал кислим тоном.

– Я знаю, знаю, – сказав Ланс. – Я блудний син і марнотрат. Але я все ж таки думаю, що здобув більше втіхи від життя, аніж ти, друже Персі.

– Усе залежить від того, що ми вважаємо втіхою, – холодно відказав Персі. – До речі, час поговорити і про твої плани, Лансе. Я сподіваюся, ти знову вирушиш у Кенію чи в Канаду, чи підіймешся на гору Еверест, чи вчвориш щось іще фантастичніше.

– Чому ти так вважаєш? – запитав Ланс.

– Бо життя в добрій старій Англії тебе ніколи не тішило, чи не так?

– Людина змінюється, коли стає старшою, – сказав Ланс. – Вона починає жити осілим життям. Ти знаєш, Персі, мій любий хлопче, я сповнений рішучості перетворитися на тверезого бізнесмена.

– Ти хочеш сказати…

– Я хочу сказати, що вирішив попрацювати у фірмі з тобою, друже. – Ланс усміхнувся. – Ти, звичайно, будеш старшим партнером. Адже в тебе левова частка акцій і ти матимеш левову частку прибутку. Я всього лише молодший партнер. Але я маю трохи акцій, а тому маю також право увійти в бізнес, чи не так?

– Справді маєш… Якщо, звісно, захочеш. Але я тебе запевняю, хлопче, що ти дуже швидко знудишся.

– Тепер ні. Не думаю, що мені стане нудно.

Персівал спохмурнів.

– Ти ж не думаєш серйозно, Лансе, що тобі справді захочеться зайнятися бізнесом нашої фірми?

– Засунути пальця в пиріг? Так, я справді цього хочу.

Персівал похитав головою.

– Справи в нас дійсно в дуже поганому стані, щоб ти знав. Ти відразу це зрозумієш. Ми ледве зможемо нашкрябати грошей, щоб виплатити Ілейн її частку, якщо вона наполягатиме.

– Он воно як, Ілейн, – сказав Ланс. – Ти тепер бачиш, наскільки розумно вирішила вчинити, забравши свої гроші, поки вони ще є.

– Знаєш, Лансе, – сердито кинув Персівал, – твої жарти погано пахнуть.

– Я теж думаю, Лансе, ти міг би пильніше стежити за своїми словами, – сказала Дженніфер.

Сидячи трохи осторонь, біля вікна, Пет роздивлялася їх одного за одним. Якщо Ланс хотів досягти саме цього, притискаючи Персівалу хвоста, то вона бачила, що своєї мети він досяг. Спокійна стриманість Персівала куди й поділася. Він знову сердито запитав:

– То ти серйозно, Лансе?

– Смертельно серйозно.

– Ти недовго працюватимеш, ти знаєш. Тобі незабаром усе остогидне.

– Тільки не мені. Подумай, якою цікавою переміною це стане для мене. Міський офіс, друкарки ходять туди-сюди. Я заведу собі біляву секретарку, схожу на міс Ґросвінор – адже її звуть Ґросвінор, чи не так? Мабуть, ти захопив її для себе. Але я знайду собі точно таку, як вона. «Так, містере Ланселот; ні, містере Ланселот. Ваш чай, містере Ланселот».

– О, не виставляй себе блазнем, – сердито кинув Персівал.

– Чому ти такий розгніваний, брате? Невже тобі не хочеться, щоб я розділив твої міські турботи?

– Ти не маєш найменшого уявлення про той безлад, у якому все перебуває.

– Ні, тобі доведеться ввести мене в курс справи.

– Спочатку ти повинен зрозуміти, що протягом останніх півроку – ні, більш як протягом року – батько перестав бути собою. Він удавався до неймовірно дурних витівок у фінансовому плані. Продавав добрі акції, купував украй ненадійні. Іноді він просто смітив грішми. Не маючи жодної іншої причини, як утішатися тим, що він їх розкидає.

– Отже, родині неабияк пощастило, що він випив не такий чай.

– Так, думати про це не дуже приємно, але, по суті, ти маєш рацію. Мабуть, лише його смерть дає нам шанс урятуватися від банкрутства. Але нам доведеться бути надзвичайно консервативними й обережними протягом якогось часу.

Ланс похитав головою.

– Я з тобою не згоден. Обережність ніколи не приводила до добра. Ти повинен піти на певний ризик, зробити якийсь незвичний хід. Ти мусиш прокрутити якусь грандіозну справу.

– Ні, – заперечив Персі. – Обачність та економія. Такі мої гасла.

– Але не мої, – сказав Ланс.

– Ти лише молодший партнер, не забувай, – нагадав йому Персівал.

– Гаразд, гаразд. Але я можу принаймні іноді висловлювати свої погляди.

Персівал збуджено міряв кімнату кроками.

– З цього добра не буде, Лансе. Я тебе люблю й таке інше…

– Та невже? – урвав його Ланс.

Проте Персівал пустив репліку брата повз вуха.

– … але я не думаю, що ми зможемо працювати разом. Наші погляди протилежні.

– Це може принести користь, – сказав Ланс.

– Єдиний розумний вихід – розірвати наше партнерство, – заперечив йому Персівал.

– Ти хочеш, щоб я викупив свою частку – така твоя думка?

– Мій любий, із такими прямо протилежними поглядами на бізнес нам нічого іншого не залишається.

– Якщо тобі нелегко виплатити Ілейн її частку спадщини, то як ти думаєш розрахуватися зі мною?

– Я думав не про гроші, – сказав Персівал. – Ми якось могли б… е… е… поділити майно.

– Тобі залишаться гарантовані папери та все інше, а мені якісь рештки з панського столу, щось ризиковане й ненадійне – ти так це собі уявляєш?

– Це якраз те, чому ти віддаєш перевагу, – сказав Персівал.

Ланс несподівано широко усміхнувся.

– Ти маєш рацію, друже Персі. Але тепер я не можу цілком віддаватися своїм забаганкам. Тепер я мушу подумати й про Пет.

Обидва чоловіки подивилися в її бік. Пет розтулила рота, потім знову його стулила. Хоч би в яку гру грав Ланс, їй ліпше не брати в ній участі. Ланс, безперечно, прагнув до якоїсь особливої мети, у цьому вона не мала сумніву, але не дуже добре собі уявляла, що ж то за мета.

– Ну ж бо, назви мені мої володіння, – сказав Ланс, сміючись. – «Шахта з фальшивими алмазами», «Недосяжні рубіни», «Нафтові свердловини без нафти». Ти думаєш, я справді такий дурень, яким здаюся?

Персівал сказав:

– Звичайно, деякі з володінь, які я тобі можу запропонувати, є дуже ризикованими, але не забувай, що одного дня вони можуть принести грандіозний прибуток.

– Схоже, ти заспівав по-іншому, – сказав Ланс, усміхаючись. – Хочеш запропонувати мені останні божевільні надбання батька разом зі старою шахтою «Дрозди» й таким іншим непотребом. До речі, чи інспектор розпитував тебе про ту шахту?

Персівал спохмурнів.

– Так, розпитував. Не уявляю собі, що він хотів про неї дізнатися. Я не зміг розповісти йому багато. Ми з тобою були тоді дітьми. Я лише туманно пам’ятаю, що батько їздив туди, і коли повернувся, то сказав, що з цієї справи добра не буде.

– Що то було – золота копальня?

– Думаю, що так. Батько повернувся звідти, цілком переконаний у тому, що добра з тієї шахти не буде. І не забувай, він не належав до тих людей, які помиляються.

– Хто його заманив у ту справу? Чоловік, якого звали Маккензі, так?

– Так. Маккензі там і помер.

– Маккензі там і помер, – замислено повторив Ланс. – Потім відбулася жахлива сцена. Здається, я щось пам’ятаю… Місіс Маккензі… То ж була вона, чи не так? Приїхала сюди. Накинулася на батька з лайкою й прокльонами. Вона звинувачувала його, якщо я правильно пам’ятаю, у вбивстві її чоловіка.

– Облиш, – стримано озвався Персівал. – Я таких жахіть не пам’ятаю.

– А я пам’ятаю, – сказав Ланс. – Я був трохи молодший за тебе, звичайно. Можливо, саме тому мене та сцена так і приголомшила. Як дитині вона здалася мені справжньою драмою. Де була шахта «Дрозди»? У Західній Африці, чи не так?

– Я думаю, що так.

– Я хотів би подивитися на концесію, – сказав Ланс. – Коли буду в конторі.

– Ти можеш не сумніватися в тому, – заявив Персівал, – що батько не міг помилитися. Якщо, повернувшись додому, він сказав, що золота немає, то золота там не було.

– Мабуть, ти тут маєш рацію, – сказав Ланс. – Бідолашна місіс Маккензі. Цікаво, що сталося з нею та з тими двома дітлахами, яких вона привозила із собою. Адже тепер вони вже дорослі люди.

Розділ двадцятий

У приватному санаторії «Сосни» інспектор Ніл, сидячи у вітальні для гостей, дивився на літню жінку із сивим волоссям. Елен Маккензі мала шістдесят три роки, хоч здавалася молодшою. У неї були блакитні, досить безвиразні очі й слабке підборіддя, що майже не випинало. Довга верхня губа вряди-годи загиналася вгору. На колінах вона тримала велику книгу й, розмовляючи з інспектором Нілом, майже не відривала від неї очей. У голові інспектора Ніла досі звучала розмова з доктором Кросбі, директором цього закладу.

«Вона, звичайно, добровільний пацієнт, – сказав доктор Кросбі. – Ми не вважаємо її психічно хворою».

«То вона не небезпечна?»

«О, ні. Протягом більшості часу з нею можна говорити так само, як із вами або зі мною. Зараз у неї один із її найкращих періодів, тож ви можете поговорити з нею цілком нормально».

Пам’ятаючи про це, інспектор Ніл зробив свою першу спробу почати розмову.

– Дуже вам дякую, що ви погодилися зустрітися зі мною, мем, – сказав він. – Моє прізвище – Ніл. Я прийшов поговорити з вами про містера Фортеск’ю, який нещодавно помер. Про містера Рекса Фортеск’ю. Сподіваюся, ви знаєте це прізвище.

Очі місіс Маккензі не відривалися від її книжки. Вона сказала:

– Я не знаю, про що ви говорите.

– Про містера Фортеск’ю, мем. Про Рекса Фортеск’ю.

– Ні, – сказала місіс Маккензі. – Ні. Безперечно, ні.

Інспектор Ніл злегка розгубився. Він подумав, а чи справді це той самий стан, який доктор Кросбі називає абсолютно нормальним.

– Наскільки мені відомо, місіс Маккензі, ви знали цього чоловіка багато років тому.

– Не багато років тому, – не погодилася з ним місіс Маккензі. – Це було вчора.

– Зрозуміло, – сказав інспектор Ніл, досить невпевнено звертаючись до свого улюбленого слова. – Якщо я не помиляюся, – провадив він, – то ви зробили йому візит багато років тому в його оселю, що називається «Тисова хатина».

– Вельми показний будинок, – сказала місіс Маккензі.

– Так. Так, ви можете назвати його показним. Містер Фортеск’ю, якщо я не помиляюся, спільно з вашим чоловіком володів однією шахтою в Африці. Здається, її називали «Дрозди».

– Я повинна прочитати свою книгу, – сказала місіс Маккензі. – У мене залишилося не так багато часу, а свою книгу я повинна прочитати.

– Так, мем. Так, я вас цілком розумію. – Запала пауза, потім інспектор Ніл провадив: – Містер Маккензі й містер Фортеск’ю поїхали разом до Африки, щоб обстежити шахту.

– То була шахта мого чоловіка, – сказала місіс Маккензі. – Він її знайшов і зробив на неї заявку. Йому потрібні були гроші, щоб задіяти її. Він звернувся до Рекса Фортеск’ю. Якби я була розумнішою, якби знала більше, то не дозволила б йому звертатися до того чоловіка.

– Не треба було дозволяти, я вас розумію. Але він до нього звернувся, і вони поїхали до Африки, і там ваш чоловік помер від пропасниці.

– Я повинна прочитати свою книгу, – сказала місіс Маккензі.

– Ви думаєте, містер Фортеск’ю обшахрував вашого чоловіка з шахтою «Дрозди», місіс Маккензі?

Не відриваючи очей від книги, місіс Маккензі сказала:

– Який ви дурний.

– Так, так, ви маєте слушність… Але ви розумієте, це сталося багато років тому, а розслідувати події, які сталися багато років тому, досить важко.

– Хто сказав, що все закінчилося?

– Розумію. Ви гадаєте, це не закінчилося?

– «Питання вважається розв’язаним, якщо воно розв’язане правильно». Так сказав Кіплінґ. Ніхто не читає сьогодні Кіплінґа, а то був великий чоловік.

– Ви вважаєте, що питання буде правильно розв’язане в один із цих днів?

– Рекс Фортеск’ю мертвий, хіба ні? Ви ж мені це сказали?

– Його отруїли, – сказав інспектор Ніл.

Досить несподівано місіс Маккензі засміялася.

– Яка нісенітниця, – сказала вона. – Він помер від пропасниці.

– Я говорю про містера Рекса Фортеск’ю.

– І я так само. – Несподівано вона підвела голову, і її блакитні очі втупилися в його очі. – Даруйте, – сказала вона, – він помер у своєму ліжку, чи не так? Він помер у своєму ліжку?

– Він помер у шпиталі Святого Юди, – сказав інспектор Ніл.

– Ніхто не знає, де помер мій чоловік, – сказала місіс Маккензі. – Ніхто не знає, як він помер і де його поховали… Усі знають тільки те, що сказав Рекс Фортеск’ю. А Рекс Фортеск’ю був брехун!

– Ви гадаєте, він його обмахлював?

– Обмахлював, обмахлював! Усі знають, що кури, а не корови яйця несуть.

– Ви гадаєте, Рекс Фортеск’ю відповідальний за смерть вашого чоловіка?

– Я з’їла яйце на сніданок сьогодні вранці, – сказала місіс Маккензі. – Воно було, до речі, свіжісіньке. Дивовижно, правда, якщо подумаєш, що це було тридцять років тому?

Ніл набрав повні груди повітря. Здавалося неймовірним, що в такому темпі він кудись добудеться, але він не збирався здаватися.

– Хтось поклав мертвих дроздів на письмовий стіл містера Фортеск’ю за місяць або два до того, як він помер.

– Цікаво. Це дуже й дуже цікаво.

– Ви маєте бодай якесь уявлення, мем, хто б міг утнути такий жарт?

– Уявлення не допомагають нікому. Треба діяти, а не уявляти. Я виховала їх для того, щоб вони діяли.

– Ви говорите про своїх дітей?

Вона швидко кивнула головою.

– Так. Доналда й Рубі. Їм було дев’ять і сім років, коли вони залишилися без батька. Я все їм розповіла. Я нагадувала їм щодня. Я примушувала їх присягатися щоночі.

Інспектор Ніл нахилився вперед.

– У чому ви примушували їх присягатися?

– Що вони його вб’ють, звичайно.

– Зрозуміло.

Інспектор Ніл промовив своє улюблене слово таким тоном, ніби воно було найприроднішим зауваженням у світі.

– І вони його вбили?

– Доналд пішов у Дюнкерк. Він ніколи звідти не повернувся. Вони надіслали мені телеграму, що він загинув: «Глибоко жалкуємо, він склав голову в битві». Але то була не та битва, до якої я його готувала.

– Я щиро співчуваю вам, мем. А ваша дочка?

– Я не маю дочки, – сказала місіс Маккензі.

– Ви говорили про неї щойно тепер, – нагадав їй Ніл. – По свою дочку Рубі.

– Рубі. Так, Рубі. – Вона нахилилася вперед. – Ви знаєте, що я зробила Рубі?

– Ні, мем. Що ви їй зробили?

Вона зненацька прошепотіла:

– Подивіться сюди, у Книгу.

Він побачив, що книга, яку вона тримала в себе на колінах, була Біблією. То була дуже стара Біблія, і коли вона розгорнула її на першій сторінці, інспектор Ніл побачив, що там написано кілька імен. То була, безперечно, сімейна Біблія, у яку, згідно зі стародавнім звичаєм, записували народження кожної нової дитини. Тонкий указівний палець місіс Маккензі показав на два останні імені: «Доналд Маккензі» з датою його народження і «Рубі Маккензі» з її датою. Але ім’я Рубі Маккензі було закреслене жирною лінією.

– Ви бачите? – запитала місіс Маккензі. – Я викреслила її з Книги. Я викреслила її навіки! Янгол, який записує наші добрі й погані вчинки, там її не знайде.

– Ви викреслили її ім’я з книги? Але чому, мем?

Місіс Маккензі подивилася на нього лукавим поглядом.

– Ви знаєте, чому, – сказала вона.

– Ні, мем, я не знаю. Справді не знаю.

– Вона не зберегла віру. Знайте, що вона не зберегла віру.

– Де ваша дочка тепер, мем?

– Я вам сказала. У мене немає дочки. Не існує більше такої особи, як Рубі Маккензі.

– Ви хочете сказати, вона померла?

– Померла? – Жінка несподівано засміялася. – Для неї було б краще, якби вона померла. Набагато краще. Набагато, набагато краще. – Вона зітхнула й неспокійно заворушилася на своєму місці. Потім тоном несподіваної формально досконалої чемності повідомила: – Пробачте мені, але, боюся, я справді більше не можу розмовляти з вами. Ви бачите, час спливає дуже швидко, а я повинна прочитати свою книгу.

На подальші запитання інспектора Ніла місіс Маккензі більше не відповідала. Вона лише відмахувалася від нього з легким роздратуванням і не відривала очей від своєї Біблії, водячи пальцем по тих рядках, які читала.

Ніл підвівся на ноги й пішов геть. Він мав ще одну коротку розмову з директором закладу.

– Якісь із родичів її навідують? – запитав він. – Дочка, наприклад?

– Дочка, якщо не помиляюся, приходила навідати її за часів мого попередника, але її візит так схвилював нашу пацієнтку, що їй рекомендували більше не приходити. Відтоді всі справи залагоджуються через адвокатів.

– І ви не маєте уявлення, де ця Рубі Маккензі перебуває тепер?

Директор закладу похитав головою.

– Ані найменшого.

– Ви не знаєте, наприклад, одружена вона чи ні?

– Не знаю. Усе, що я можу для вас зробити, – це дати вам адресу адвокатської фірми, з якою ми працюємо.

Інспектор Ніл уже зустрічався з тими адвокатами. Вони були неспроможні (чи сказали, що неспроможні) повідомити йому нехай там що. Вони мали у своєму розпорядженні фонд, який заснувала місіс Маккензі. Усі розпорядження було зроблено кілька років тому, і після того вони не зустрічалися з місіс Маккензі.

Інспектор Ніл спробував роздобути опис Рубі Маккензі, але результати були незадовільними. До пацієнтів приходять стільки відвідувачів, що через кілька років вони втрачають свою індивідуальність і, можна сказати, зливаються в одне обличчя. Сестра-хазяйка, що працювала тут багато років, із великими труднощами пригадала, що міс Маккензі була маленька на зріст і темноволоса. Ще одна санітарка, єдина, яка служила в закладі протягом досить тривалого проміжку часу, пригадала, що міс Маккензі – жінка міцно збудована з білявим волоссям.

– Ось де ми перебуваємо, сер, – повідомив інспектор Ніл, доповідаючи про результати свого розслідування заступникові комісара. – Усі персонажі химерного дитячого віршика перебувають на місці, і це має щось означати.

Заступник комісара замислено кивнув головою.

– Дрозди в пирозі натякають на шахту «Дрозди», жито в кишені отруєного має щось спільне з млинцями, якими Адель Фортеск’ю заїдала свій чай (хоч це не вельми переконує, зрештою, хто не їсть млинці з медом, коли п’є чай?). Третє вбивство – дівчина, задушена панчохою, і її ніс, затиснутий прищепкою для білизни. Так, це справді божевільне поєднання, але нехтувати його неможливо.

– Стривайте хвилину, сер, – сказав інспектор Ніл.

– Що там у тебе таке?

Ніл нахмурив брови.

– Щось у цій версії мене не задовольняє. Щось не збігається. Але що саме? – Він похитав головою й зітхнув. – Тут є якась помилка, але яка саме, я поки що не можу збагнути.

Розділ двадцять перший

І

Ланс і Пет блукали навколо добре доглянутих моріжків, що оточували «Тисову хатину».

– Я не хочу образити твої почуття, Лансе, – промурмотіла Пет, – коли скажу, що бридкішого саду я ніколи не бачила.

– Ти їх не образиш, – сказав Ланс. – Тобі він і справді так не подобається? Я ніколи про це не думав. Якщо не помиляюся, то тут є троє садівників, які працюють дуже старанно.

Пет сказала:

– Можливо, у цьому й причина. Грошей витрачено чимало, а індивідуального смаку не відчувається. Хоч усе тут, думаю, зроблено як годиться: і рододендронів вистачає, і, сподіваюся, усі вони висаджені в належний час.

– А що ти, Пет, посадила б в англійському саду, якби він у тебе був?

– У моєму саду, – сказала Пет, – росли б сокирки, мальви й кентерберійські дзвіночки, там не було б жодної клумби й жодного з цих жахливих тисів.

Вона окинула темні тисові живоплоти зневажливим поглядом.

– Асоціативне мислення, – відразу визначив Ланс.

– Я відчуваю моторошний страх, коли намагаюся уявити собі отруйника, – сказала Пет. – Це має бути жахливий, наповнений похмурими думками, мстивий розум.

– То ось як ти його бачиш? Дивно! Я думаю про нього лише як про чоловіка діловитого й холоднокровного.

– Либонь, можна подивитися на нього й так. – Вона замовкла, а тоді сказала з легким тремтінням: – А проте скоїти три вбивства… Той, хто це вчинив, мусить бути божевільним.

– Так, – сказав Ланс тихим голосом. – Боюся, що так. – Потім, перейшовши на різкий тон, він сказав: – Ради Бога, Пет, утікай звідси. Повернися до Лондона. Поїдь униз до Девонширу або вгору до озер! Поїдь у Стретфорд-на-Ейвоні або в Норфолкське графство, там є чим помилуватися. Поліція не стане тебе затримувати – ти не маєш до цих подій ніякого стосунку. Ти була в Парижі, коли вбили старого, й у Лондоні, коли померли двоє інших. Повір, я стривожений до смерті, що ти перебуваєш тут.

Пет хвилину помовчала, а тоді спокійно сказала:

– Ти знаєш, хто це зробив, чи не так?

– Ні, не знаю.

– Але ти думаєш, що знаєш… Тому ти й боїшся за мене… Скажи мені, хто це.

– Я не можу тобі сказати. Я нічого не знаю. Але я благаю Бога, щоб ти звідси поїхала.

– Любий, – сказала Пет, – нікуди я не поїду. Я відчуваю, що повинна залишитися тут. Чи на краще, чи на гірше. – Потім сказала несподівано зміненим голосом: – Проте зі мною завжди виходить на гірше.

– Ради Бога, що ти маєш на увазі, Пет?

– Я приношу нещастя. Ось що я маю на увазі. Я приношу нещастя кожному, хто стає мені близький.

– Дурненька моя, кохана, ти мені не принесла нещастя. Ти хіба забула, що після того як я одружився з тобою, старий покликав мене додому й захотів зі мною заприятелювати?

– Це так, але що сталося, коли ти сюди приїхав? Немає сумніву, що я приношу людям лихо.

– Моя дорогенька, ти не маєш найменшого стосунку до цих подій. Ти просто надто забобонна, ото й усе.

– Це від мене не залежить. Деякі люди приносять нещастя. Я – одна з них.

Ланс узяв її за плечі й труснув з усієї сили.

– Ти моя Пет, й одруження з тобою стало найбільшим щастям у моєму житті. Тож заштовхай цю істину у свою дурну голову. – Потім, заспокоївшись, він сказав уже більш тверезим голосом: – Але благаю тебе, Пет, будь дуже обережна. Якщо тут блукає хтось зі схибнутим мозком, то я не хочу, щоб саме ти нарвалася на кулю або випила блекоти.

– А чи так важко випити блекоти?

– Коли мене нема близько, то тримайся біля тієї старої дами. Як пак її звати – Марпл, здається. Чому, ти думаєш, тітка Ефі попросила її оселитися тут?

– Ніхто не знає, чому тітка Ефі робить те або те. Лансе, як довго ми ще тут пробудемо?

Ланс стенув плечима.

– Важко сказати.

– Я не думаю, – сказала Пет, – що нам тут дуже раді. – Вона завагалася, а тоді сказала: – Будинок тепер, я думаю, належить твоєму братові? Він не дуже хоче, щоб ми тут залишалися, чи не так?

Ланс несподівано захихотів.

– Звичайно, не дуже хоче, але поки що йому доведеться потерпіти.

– А потім? Що ми збираємося робити потім, Лансе? Повернемося назад до Східної Африки чи як?

– А ти хочеш, щоб ми туди повернулися, Пет?

Вона енергійно кивнула головою.

– Це принесе нам щастя, – сказав Ланс, – бо я теж подамся туди з радістю. Ця країна сьогодні мені геть не подобається.

Обличчя Пет засяяло.

– Як чудово. Бо з твоєї вчорашньої балачки я зробила для себе невтішний висновок, що ти можеш захотіти залишитися тут.

Диявольський вогник зблиснув в очах Ланса.

– Ти тримай язика за зубами про наші плани, Пет, – сказав він. – Я хочу трохи притиснути хвоста нашому любому братові Персівалу.

– О Лансе, будь обережним.

– Я буду обережним, моє сонечко, але я не бачу, чому друзяка Персі має забрати собі все майно та всі гроші.

ІІ

Схиливши голову трохи набік, схожа на приязного папугу-какаду, міс Марпл сиділа у великій вітальні і слухала місіс Персівал Фортеск’ю. У цій розкішній кімнаті міс Марпл здавалася зовсім не на своєму місці. Її легенька худорлява постать була чужою на широкій парчевій канапі, на якій вона сиділа, обкладена різнокольоровими подушками. Міс Марпл сиділа дуже прямо: у дитинстві та в юності її примушували носити корсет, щоб не сидіти, розвалившись. У великому кріслі поруч неї, вдягнена у вигадливу чорну сукню, сиділа місіс Персівал і торохтіла, не змовкаючи. «Достоту так, – подумала міс Марпл, – як бідолашна місіс Еммет, дружина банківського менеджера». Вона пригадала, як одного дня місіс Еммет прийшла поговорити з нею про те, що вони продаватимуть на День Маків[12], а коли вони про все домовилися, місіс Еммет почала несподівано говорити, говорити й говорити. Місіс Еммет перебувала в досить скрутному становищі в селі Сент-Мері-Мід. Вона не належала до старої гвардії жінок, які хоч і бідували, проте мешкали в пристойних будинках навколо церкви й були близько знайомі з усіма відгалуженнями місцевої знаті, хоч самі могли до неї й не належати. Містер Еммет – менеджер банку – узяв собі дружину з нижчого суспільного стану, у цьому сумніватися не доводилось, і в результаті його дружина почувала себе дуже самітною, бо, звичайно ж, увійти до того кола, до якого належали дружини торговців, вона не могла. Страховище снобізму підняло свою бридку голову й закинуло місіс Еммет на безлюдний острів гіркої самоти.

Необхідність із кимось поговорити дедалі наростала в душі місіс Еммет, і в той день вона перелилася через край, і міс Марпл прийняла той бурхливий потік на себе. Вона дуже співчувала тоді місіс Еммет, а сьогодні вона так само співчувала місіс Персівал Фортеск’ю.

Причин для невдоволення в місіс Персівал накопичилося чимало, і тепер вона відчувала величезну полегкість, що знайшла можливість поділитися ними з майже незнайомою їй жінкою.

– Зазвичай я не люблю нарікати на своє життя, – сказала місіс Персівал. – Я ніколи не належала до любителів скиглити. Я завжди казала й кажу, що людина мусить пристосовуватися до будь-яких обставин. Якщо хворобу не вдається вилікувати, треба її терпіти, і я переконана, що ніколи нікому не жалілася. Та, зрештою, я й не знаю, з ким би могла поговорити, якби й хотіла. Я себе почуваю тут дуже самотньою – дуже самотньою. Воно-то зручно, та й економія коштів велика, що ми маємо власні кімнати в цьому будинку. Але, звичайно ж, набагато краще бути повною господинею у власному домі. Я переконана, ви згодні зі мною.

Міс Марпл підтвердила, що вона з нею згодна.

– На щастя, наш новий дім майже готовий, і можна в нього вселятися. Залишилося тільки знайти добрих малярів та декораторів. Ці люди працюють так повільно. Мій чоловік, звичайно, цілком задоволений, що ми живемо тут. Але чоловіки сприймають життя зовсім інакше. Ви зі мною згодні?

Міс Марпл погодилася з тим, що чоловіки сприймають життя зовсім інакше. Вона могла сказати це, не вагаючись, бо й справді так думала. «Джентльмени», на думку міс Марпл, перебували в зовсім іншій категорії, аніж її стать. Вони потребували двоє яєць і шматок бекону на сніданок, мали з’їсти три поживні страви протягом дня, і не доведи, Господи, сперечатися з ними або наполягати на своєму перед обідом. Місіс Персівал розвивала свої міркування далі:

– Мій чоловік, як ви знаєте, протягом цілого дня перебуває в місті. Коли він повертається додому, то дуже стомлений, і йому хочеться посидіти й почитати. А я, навпаки, цілий день перебуваю тут сама-одна, не маючи пристойної компанії – людей, із якими можна було б поговорити. Звичайно, мені тут добре. Чудова їжа. Але я вважаю, людина повинна мати справді приємне соціальне оточення. Але ті люди, які мене тут оточують, не належать до мого кола. Частина їх є тими, кого я називаю «вульгарними гравцями в бридж». Не в інтелігентний, пристойний бридж. Я й сама люблю помахати ракеткою, як і кожен, проте всі вони тут казково багаті. Вони грають на неймовірно високі ставки й багато п’ють. Одне слово, гульвіси, що не знають, куди дівати свої гроші. Щоправда, є також невеличка кількість людей, – я назвала б їх «старими котами», – які люблять вештатися з лопатою або совком у руках і займаються садівництвом.

Міс Марпл опанувало легке почуття провини, бо й сама вона полюбляла займатися садівництвом.

– Я не хотіла б говорити погано про мертвих, – швидко перескочила місіс Персі на іншу тему, – але те, що я скажу, не викликає сумніву. Містер Фортеск’ю вкрай по-дурному одружився вдруге. Моя свекруха – власне, я не можу називати її свекрухою, була такого самого віку, як я, – одне слово, моя свекруха божевільно любила чоловіків. Вона була абсолютно схиблена на них. А як вона гайнувала гроші! Мій свекор був останнім дурнем, що одружився з нею. Не звертав уваги на те, як вона смітила грішми. Це неабияк дратувало Персі, неабияк його дратувало. Персі завжди так дбайливо ставиться до грошей. Він ненавидить марнотратство. А що можна було сказати, коли містер Фортеск’ю став поводитися так дивно, коли його стала дратувати кожна дрібниця, коли він то лютував невідомо чому, то розкидав гроші, підтримуючи якісь ідіотські проекти?! Одне слово, нічого доброго в цьому не було.

Міс Марпл наважилася поставити запитання.

– Це також турбувало вашого чоловіка?

– О, звичайно. Протягом останнього року Персі був дуже стривожений. Поведінка батька примусила його геть змінитися. Він змінив навіть, ви знаєте, своє ставлення до мене. Іноді, коли я зверталася до нього, він мені нічого не відповідав. – Місіс Персі зітхнула, потім провадила: – А Ілейн, моя зовиця, ви знаєте, вона дуже дивна дівчина. Так, ніби з головою в неї щось негаразд. Я не скажу, що вона до мене ставиться не по-дружньому, але без симпатії. Вона ніколи не хотіла поїхати зі мною до Лондона й поблукати по крамницях, сходити в театр абощо. Вона навіть не виявляла жодного інтересу до одягу. – Місіс Персівал знову зітхнула й промурмотіла: – Але, звичайно, я не хочу нарікати на будь-кого. – Її зненацька опанувало каяття. Вона поквапно сказала: – Вам, певно, здається дуже дивним, що я розповідаю про такі речі вам, людині зовсім чужій. Але ця напруга й шок – з ними дуже важко боротися. Запізнілий шок, так би я сказала. Нерви в мене такі напружені, знаєте, що я готова – я справді готова – вилити душу перед ким завгодно. Ви здаєтеся мені такою схожою на любу стару леді, міс Тріфусіс Джеймс. Вона зламала собі стегно, коли їй було сімдесят п’ять років. Мені довелося доглядати її протягом тривалого часу, і ми стали великими друзями. Вона подарувала мені плащ із лисячого хутра, коли ми розлучилися, і то була велика люб’язність із її боку.

– Я знаю, як ви себе почуваєте, – сказала міс Марпл.

І це знову ж таки була правда. Чоловік місіс Персівал, либонь, знудився від неї і звертав на неї дуже мало уваги, і їй не вдалося завести місцевих друзів. Поїздки до Лондона й ходіння по крамницях, відвідування ранкових театральних вистав і розкішний будинок, у якому вона жила, не могли надолужити їй відсутність людського тепла у взаєминах із родиною її чоловіка.

– Я сподіваюся, ви не сприймете мої слова як умисну грубість, – сказала міс Марпл своїм лагідним голосом старої леді, – проте я відчуваю, що покійний містер Фортеск’ю не був тією людиною, яку можна назвати доброю.

– Ні, не був, – підтвердила його невістка. – Відверто кажучи, моя люба, між мною й вами, він був огидним старим чоловіком. Я не дивуюся, – я справді не дивуюся, – що хтось вирішив прибрати його з дороги.

– А ви маєте бодай якесь уявлення… – почала міс Марпл і урвала себе на півфразі, – о, люба, можливо, мені не слід би ставити це запитання – бодай якесь уявлення, хто б то міг бути?

– О, я думаю, то був той жахливий чоловік Крамп, – сказала місіс Персівал. – Я завжди дуже не любила його. У нього непогані манери, він нібито не брутальний, але насправді він брутальний. Нахабний – це, либонь, ближче до істини.

– А проте мав бути якийсь мотив, так я думаю.

– Я не певна, що чоловікові такого зразка потрібен мотив. Думаю, містер Фортеск’ю за щось його вилаяв, і я підозрюю, що іноді він багато п’є. Та головне, я думаю, у тому, що він трохи неврівноважений. Як отой лакей, чи дворецький, чи хто там був, який бігав навколо будинку й стріляв у кожного. Звичайно, якщо бути з вами цілком чесною, спочатку я підозрювала, що то Адель укоротила віку містерові Фортеск’ю. Але тепер, звичайно, ця підозра відпала, адже й саму її отруїли. Вона могла звинуватити Крампа, ви знаєте. І тоді він утратив голову й, можливо, щось підклав їй у сандвічі, а Ґледіс побачила, як він це зробив, і тоді він убив і її – я думаю, що небезпечно тримати його в домі. О, моя люба, я хотіла б звідси піти, але думаю, ці жахливі полісмени нікому не дозволять зробити нічого подібного. – Вона імпульсивно нахилилася вперед і поклала свою пухку долоню на лікоть міс Марпл. – Іноді мене змагає почуття, що я повинна втікати звідси, і якщо все це не закінчиться, то я справді звідси втечу.

Вона відхилилася назад, роздивляючись обличчя міс Марпл.

– Та, можливо, втікати було б нерозумно?

– Ще й як нерозумно, адже поліція знайшла б вас дуже швидко, не сумнівайтеся.

– Як би вони мене знайшли? Як саме? Невже ви думаєте, у них вистачить тямки зловити мене?

– Ви дуже помиляєтеся, якщо недооцінюєте поліцію. Інспектор Ніл здається мені надзвичайно проникливим чоловіком.

– Справді? А я думала, він дуже тупий.

Міс Марпл похитала головою.

– Мене не покидає відчуття, – Дженніфер Фортеск’ю завагалася, – що залишатися тут небезпечно.

– Небезпечно для вас, ви це хотіли сказати?

– Так… Думаю, що так…

– Бо вам щось відомо?

Місіс Персівал набрала повні груди повітря.

– О, ні, звичайно, я нічого не знаю. Що я можу знати? Просто… просто я дуже нервую. Цей чоловік, Крамп…

Але, як здалося міс Марпл, місіс Персівал Фортеск’ю думала не про Крампа, коли вона спостерігала, як Дженніфер стискає й розтискає пальці. Міс Марпл подумала, що з якоїсь причини Дженніфер Фортеск’ю справді дуже й дуже налякана.

Розділ двадцять другий

Поночіло. Міс Марпл перенесла своє плетиво до вікна в бібліотеці. Подивившись крізь шибку, вона побачила Пет Фортеск’ю, яка ходила туди-сюди по терасі зовні. Міс Марпл відчинила вікно й гукнула крізь нього:

– Заходьте сюди, моя люба. Заходьте, будь ласка. Я переконана, що вам надто холодно й вогко перебувати надворі, та ще й без пальта.

Пет підкорилася, почувши, що її гукають. – Вона увійшла до кімнати, зачинила вікно й увімкнула дві лампи.

– Так, – сказала вона, – вечір сьогодні не вельми приємний. Вона сіла на канапу поруч із міс Марпл. – Що ви плетете?

– Теплу дитячу сорочечку, моя люба. Для немовляти. Знаєте, матерям ніколи не вистачає теплих дитячих сорочечок для своїх немовлят. Це другий розмір. Я завжди плету другий розмір. Діти так швидко виростають із першого розміру.

Пет витягла свої довгі ноги до вогню.

– Сьогодні тут справді дуже приємно, – сказала вона. – Вогонь, світло від ламп, і ви плетете теплі сорочечки для немовлят. Приємно, затишно, так і має бути в Англії.

– Це й справді Англія, – сказала міс Марпл. – У ній не так багато «Тисових хатин», моя люба.

– І слава Богу, – сказала Пет. – Я не вірю, що цей дім був коли-небудь щасливим. Я не вірю, що хтось був коли-небудь щасливим у ньому попри всі ті гроші, які вони можуть витрачати, і ті речі, що їх вони мають.

– Ні, – погодилася міс Марпл. – Я не думаю, що цей дім був коли-небудь щасливим.

– Я думаю, можливо, Адель була тут щасливою, – сказала Пет. – Я ніколи з нею не зустрічалася, звісно, тому не знаю, але Дженніфер мені здається просто жалюгідною, а Ілейн страждає через молодика, якого вона, певно, кохає, але який до неї байдужісінький, і в глибині свого серця вона це знає. О, як мені хочеться якнайскоріш поїхати звідси! – Вона подивилася на міс Марпл і несподівано усміхнулася. – А ви знаєте, – сказала вона, – що Ланс порадив мені триматися якомога ближче до вас. Схоже, він думає, що так я буду в більшій безпеці.

– Ваш чоловік не дурень, – сказала міс Марпл.

– Ні. Ланс не дурень. Хоч іноді й любить надміру пожартувати та утнути якусь дурну витівку. Він чогось боїться, але мені не каже, чого саме. Хотіла б я знати, чого він боїться. Одне здається мені очевидним. Хтось у цьому домі збожеволів, а божевілля завжди лякає, бо ти не знаєш, що такій людині стукне в голову. Чого можна від неї чекати.

– Бідолашна моя дитино, – сказала міс Марпл.

– О, зі мною все гаразд, справді гаразд. Життя загартувало мене, і я навчилася терпіти нехай там що.

Міс Марпл лагідно сказала:

– Ви вже пережили чималу частку нещасть, чи не так, моя люба?

– О, в моєму житті були й щасливі хвилини. Я мала чудове дитинство в Ірландії, де їздила верхи, полювала й жила у великому порожньому домі з протягами, у якому було багато сонця. Якщо ти мала щасливе дитинство, то вже ніхто не зможе його в тебе забрати, ви зі мною згодні? І лише потім, коли я стала дорослою, життя обернулося до мене своїм протилежним боком. Найпершим моїм нещастям, думаю, була війна.

– Ваш чоловік був військовим пілотом, чи не так?

– Так. Ми були одружені лише близько місяця, коли Дона збили. – Вона подивилася перед собою у вогонь. – Думаю, спочатку я теж хотіла померти. Це здалося мені таким несправедливим, таким жорстоким. Але потім мені почало здаватися, що то був найкращий вихід. Дон був чудовим у війні. Хоробрий, відчайдушний і веселий. Він мав усі ті якості, які потрібні на війні. Але я не думаю, що мирне життя могло б задовольнити його. Він був наділений почуттям – о, як би мені це висловити? – гордовитої непокори. Він ніде не зміг би прилаштуватися, не зміг би всидіти на одному місці. Він воював би проти речей. Він був антисоціальним елементом, якщо можна так висловитися. Ні, він не міг би жити в суспільстві, у якому панував би мир.

– Це свідчить, що ви розумна жінка, моя люба, якщо помічаєте такі речі. – Міс Марпл нахилилася над своїм плетивом, підхопила стібок і стала рахувати, затримавши дихання: – Три простих, два спідніх, один пропустити, протягти два разом, – а потім запитала: – А ваш другий чоловік, моя люба?

– Фредді? Фредді застрелився.

– О, моя бідолашна дівчино. Як це сумно! Яка трагедія!

– Ми були дуже щасливі разом, – сказала Пет. – Але десь через два роки по тому, як ми одружилися, я почала розуміти, що Фредді був, як би це сказати, не завжди чесним. Я почала розуміти, щó навколо нас відбувається. Але це нібито ніяк не впливало на наші стосунки з ним. Бо, розумієте, Фредді кохав мене, а я кохала його. Я намагалася не думати про щось інше. Гадаю, з мого боку така поведінка була боягузтвом, але я не могла змінити його, ви ж розумієте. Змінити людину не можна.

– Ні, – підтвердила міс Марпл, – змінити людину не можна.

– Я обрала його, покохала й одружилася з ним, із таким, яким він був, і, можна сказати, відчувала, що треба миритися з тим, що не дуже мені в ньому подобалося. Потім він остаточно заплутався й, не знаючи, як йому знайти вихід, волів пустити собі кулю в лоба. Після того як він помер, я поїхала до Кенії, щоб пожити там зі своїми друзями. Я не могла залишатися далі в Англії й зустрічатися з людьми, які знали про все, що зі мною було. А в Кенії я познайомилася з Лансом. – Вираз її обличчя відразу пом’якшав. Вона пішла подивитися на вогонь, а міс Марпл дивилася на неї. Нараз Пет обернула голову й запитала: – Скажіть-но мені, міс Марпл, що ви насправді думаєте про Персівала?

– Я з ним майже не бачилася. Лише кілька разів зустрілися за сніданком. Думаю, він не дуже радий моєму перебуванню тут.

Пет несподівано засміялася.

– Він дуже скупий, ви знаєте. Не хоче витрачати зайві гроші. Ланс каже, що він завжди був такий. Дженніфер також нарікає на нього. Весь час перевіряє рахунки з міс Дав. Сперечається за кожен пункт витрат. Але міс Дав уміє наполягти на своєму. Вона дивовижна людина. Ви так не думаєте?

– Так, справді. Вона нагадує мені міс Лейтімер у моєму селі Сент-Мері-Мід. Вона очолювала Жіночу добровольчу службу, організацію дівчаток-скаутів і практично все, що можна було очолити. І лише через п’ять років ми відкрили, що… ой, не стану розповідати плітки. Нема нічого зануднішого, як слухати, коли люди розповідають тобі про місця та людей, яких ти ніколи не бачила і про яких нічого не знаєш. Пробачте мені, моя люба.

– А ваше село Сент-Мері-Мід справді приємне?

– Знаєте, я не дуже добре розумію, що ви називаєте приємним селом, моя люба. Воно дуже миле, я сказала б. У ньому живуть дуже приємні люди, і кілька надзвичайно неприємних людей також. Іноді там відбуваються дуже дивні події, як, до речі, і в інших селах. Людська природа однакова повсюди, ви зі мною згодні?

– Ви часто підіймаєтеся нагору й бачитеся з міс Ремсботтом, – сказала Пет. – Щодо мене, то я боюся її.

– Боїтеся її? Чому?

– Бо вона здається мені психічно хворою. Я думаю, вона опанована релігійною манією. А вам, бува, не здається, що вона… божевільна, ні?

– І в чому ви бачите її божевілля?

– О, ви знаєте, що я маю на увазі, і добре знаєте, міс Марпл. Вона сидить там у себе, і ніколи не виходить, і весь час міркує про гріх. Схоже, вона зрештою дійде висновку, що її місія в житті – творити правий суд.

– Це ваш чоловік так думає?

– Я не знаю, що думає Ланс. Він мені цього не скаже. Але я твердо переконана в одному – він думає, що в цьому домі хтось збожеволів, і той божевільний належить до цієї родини. Ну, Персівал, можна сказати, мислить цілком тверезо. Дженніфер просто дурна й занадто патетична. Вона трохи нервує, але це й усе, а Ілейн… бувають такі дівчата – трохи дивні, одержимі й напружені, немов натягнуті пружини. Вона до розпачу закохана у свого молодика й ніколи навіть на мить не признається самій собі, що він одружується з нею заради грошей.

– Ви думаєте, він одружується з нею заради грошей?

– Так, думаю. А ви так не думаєте?

– Я думаю трохи інакше, – сказала міс Марпл. – Мені згадується молодий Еліс, який одружився з Маріон Бейтс, дочкою багатого торговця залізними виробами. Вона була дуже негарною дівчиною й шалено в нього закоханою. Проте в них усе склалося добре. Чоловіки, такі, як молодий Еліс і цей Джералд Райт, поводяться погано лише в тому випадку, коли одружуються з убогою дівчиною заради кохання. Вони надто розгнівані на себе за те, що так зробили, і намагаються відігратися на дівчині. Та коли вони одружуються з багатою дівчиною, то не втрачають до неї пошани.

– Я не бачу, – розвивала Пет свої міркування далі, хмурячись дедалі більше, – щоб це міг бути хтось чужий. І саме тому тут утворилася така атмосфера. Кожен стежить за кожним. Скоро тут знову щось станеться…

– Смертей більше не буде, – сказала міс Марпл. – Принаймні я так думаю.

– Ви не можете бути певною.

– Правду кажучи, я в цьому переконана. Річ у тім, що вбивця виконав своє завдання.

– Виконав?

– Виконав або виконала. Ми кажемо «виконав» для зручності.

– Ви кажете, він чи вона виконали своє завдання. А яким воно було, те завдання?

Міс Марпл похитала головою – вона ще сама не знала цього точно.

Розділ двадцять третій

І

Знову ж таки міс Сомерс готувала чай у кімнаті друкарок і знову ж таки чайник не закипів, коли міс Сомерс залила заварку окропом. Історія повторилася. Міс Ґріфіт, узявши свою філіжанку, подумала: «Я мушу поговорити з містером Персівалем про Сомерс. Я переконана, ми знайдемо друкарку з головою на плечах. Але поки не закінчиться цей кошмар, я не можу турбувати його неладом в офісі».

Як і багато разів раніше, міс Ґріфіт гостро сказала:

– Вода в тебе знову не закипіла, Сомерс.

А міс Сомерс, зашарівшись, відповіла, як і завжди відповідала в таких випадках:

– О Боже, а я ж думала, тепер вона точно закипіла.

Подальша розмова на цю тему урвалася появою Ланса Фортеск’ю. Він подивився навколо досить туманним поглядом, і міс Ґріфіт підхопилася на ноги й підбігла його зустріти.

– Містере Ланс! – вигукнула вона.

Він круто обернувся до неї, і його обличчя освітилося усмішкою.

– Привіт. О, та це ж міс Ґріфіт.

Міс Ґріфіт була в захваті. Минуло одинадцять років, відтоді як він бачив її востаннє, але запам’ятав, як її звати. Вона сказала схвильованим голосом:

– То ви досі мене пам’ятаєте?

І Ланс безтурботно їй відповів з усією притаманною йому чарівністю в голосі:

– Звичайно, пам’ятаю.

Іскра збудження пробігла по кімнаті друкарок. Міс Сомерс із її невдало завареним чаєм було відразу забуто. Вона дивилася на Ланса, злегка роззявивши рота. Міс Бел захоплено виглядала з-поза своєї машинки, а міс Чейс непомітно дістала свою компактну пудру й пудрила собі ніс. Ланс Фортеск’ю розглянувся навколо.

– Схоже, усе залишилося таким, як і було, – сказав він.

– Атож, перемін у нас небагато, містере Ланс. Яка у вас коричнева і яка гарна шкіра! Сподіваюся, ви жили за кордоном дуже цікавим життям.

– Можна сказати й так, – погодився Ланс, – та, можливо, тепер я спробую знайти собі цікаву роботу в Лондоні.

– То ви повернетеся сюди, до нашого офісу?

– Можливо.

– О, як чудово!

– Я втратив форму, – сказав Ланс. – Вам доведеться ввести мене в курс справи, міс Ґріфіт.

Міс Ґріфіт засміялася щасливим сміхом.

– Для нас буде великою радістю, якщо ви повернетеся, містере Ланс. Справді, великою радістю.

Ланс подивився на неї оцінювальним поглядом.

– Ви дуже люб’язні у стосунку до мене, – сказав він, – справді дуже люб’язні.

– Ми ніколи не вірили… ніхто з нас не думав… – почала міс Ґріфіт, але зашарілася й замовкла.

Ланс поплескав її по руці.

– Ви не вірили, що диявол був таким чорним, яким його намалювали? Мабуть, і справді він таким чорним не був. Але це вже стара історія. Не варто повертатися до неї. Головне – в майбутньому. Мій брат тут? – запитав він.

– Він у своєму кабінеті, гадаю.

Ланс недбало кивнув головою й пішов до кабінету Персівала. У передпокої до «святилища» піднялася за своїм столом жінка середнього віку із суворим обличчям і погрозливо запитала:

– Хто ви й у якій справі?

Ланс подивився на неї із сумнівом.

– Ви міс Ґросвінор? – запитав він.

Міс Ґросвінор йому описали як осяйну білявку. Вона справді мала такий вигляд на фотографіях, що друкувалися в газетах, які повідомляли про розслідування справи про отруєння Рекса Фортеск’ю. Ця жінка, безперечно, не могла бути міс Ґросвінор.

– Міс Ґросвінор звільнилася минулого тижня. Я місіс Гардкасл, особиста секретарка містера Персівала Фортеск’ю.

«Як це схоже на друзяку Персі, – подумав Ланс. – Звільнити чарівну білявку й узяти натомість Медузу горгону. Цікаво, що його спонукало так зробити? Так безпечніше… чи просто дешевше?»

Уголос він приязно промовив:

– Я Ланселот Фортеск’ю. Ми з вами ще не зустрічалися.

– О, даруйте мені, містере Ланселот, – попросила пробачення місіс Гардкасл, – якщо не помиляюся, то сьогодні ви вперше завітали до офісу?

– Уперше, але не востаннє, – з усмішкою відповів Ланс.

Він перетнув кімнату й відчинив двері до приміщення, яке було приватним кабінетом його батька. На його подив, за столом у кабінеті сидів не Персівал, а інспектор Ніл. Інспектор підняв голову від грубої паки паперів, які переглядав, і кивнув головою.

– Доброго ранку, містере Фортеск’ю. Думаю, ви прийшли, щоб розпочати виконання своїх обов’язків?

– То ви чули, що я вирішив повернутися у фірму?

– Ваш брат мені це сказав.

– Справді сказав? З ентузіазмом?

Інспектор Ніл спробував приховати усмішку.

– Ентузіазму я не помітив, – сказав він серйозним голосом.

– Бідолашний Персі, – зауважив Ланс.

Інспектор Ніл подивився на нього з цікавістю.

– Ви справді хочете стати жителем Сіті?

– А ви не вірите в те, що я можу ним стати, інспекторе Ніл?

– Це не відповідає вашому характеру, містере Фортеск’ю.

– Чом би й ні? Я син свого батька.

– І вашої матері?

Ланс похитав головою.

– Тут ви не знайшли б ніякої схожості, інспекторе. Моя мати була вікторіанським романтиком. Її улюбленим чтивом були «Королівські ідилії» Теннісона, як відразу можна зрозуміти з наших дивних імен. Вона була інвалідом і ніколи, як я розумію, не перебувала в контакті з реальністю. Тож я анітрохи на неї не схожий. Я зовсім не сентиментальний, дуже мало схильний до романтизму, і я реаліст насамперед і наостанок.

– Люди не завжди бувають такими, якими вони себе вважають, – зазначив інспектор Ніл.

– Можливо, ви й маєте рацію, – сказав Ланс.

Він сів на стілець і простяг свої довгі ноги в притаманній для себе манері. Він усміхався сам до себе. Потім несподівано сказав:

– А ви проникливіший за мого брата, інспекторе.

– У якому розумінні, містере Фортеск’ю?

– Я добре постарався, щоб напустити туману на Персі. Він повірив у те, що я хочу стати бізнесменом. Він думає, я хочу встромити свої пальці в його пиріг. Він думає, я почну марнотратити гроші фірми, підбивати його на всякі ризиковані оборудки. Певно, варто було б зробити так лише для того, щоб подивитися, як він страждатиме. Певно, варто було б, але все ж таки ні. Я не зміг би витримати конторського життя, інспекторе. Я люблю відкрите повітря й бодай якусь можливість авантюрної пригоди. Я б задихнувся в такому місці, як це. – Він швидко додав: – Це не для протоколу, пам’ятайте. Не виказуйте мене Персі, гаразд?

– Я не думаю, що ця тема постане перед нами, містере Фортеск’ю.

– Я повинен трохи познущатися з Персі, – сказав Ланс. – Нехай із нього виллється трохи поту. Треба ж мені якось поквитатися з ним.

– Ви мене здивували, містере Фортеск’ю, – сказав інспектор Ніл. – За що поквитатися?

Ланс стенув плечима.

– О, тепер це вже давня історія. Не варто повертатися до неї.

– У минулому, як я розумію, вас було звинувачено в тому, що ви підробили чек. Ви згадали саме про це?

– Як багато вам відомо, інспекторе?

– Вас не притягували до суду, я так розумію, – сказав Ніл. – Ваш батько не став би цього робити.

– Ні. Він просто попросив мене забратися геть, ото й усе.

Інспектор Ніл подивився на нього уважним поглядом, але він думав не про Ланса Фортеск’ю, він думав про Персівала. Про чесного, працьовитого, ощадного Персівала. Йому здавалося, що всюди, куди приводила його ця справа, він завжди натрапляв на загадку Персівала Фортеск’ю – чоловіка, чиї зовнішні властивості відомі всім, але чию внутрішню особистість набагато важче збагнути. Сторонній спостерігач сказав би, що це характер безбарвний і незначущий, чоловік, який перебуває під черевиком свого батька. Манірний Персі, як сказав одного разу помічник комісара. Тепер Ніл намагався за допомогою Ланса глибше зрозуміти особистість Персівала. І невпевненим голосом промурмотів, намагаючись намацати твердіший ґрунт під ногами:

– Ваш брат, схоже, – як би мені це висловити – постійно перебував під нігтем у свого батька?

– Це, знаєте, не так очевидно. – Ланс на мить замислився, ніби шукав відповіді на запитання інспектора. – Не так очевидно. Він умів створити враження, ніби й справді перебуває в нього під нігтем. Тому мені дивно бачити, коли я озираюся назад крізь життя, що Персі завжди домагався свого, хоч нібито нічого для цього й не робив, якщо ви розумієте мою думку.

«Атож, – подумав інспектор Ніл, – тут і справді є чому дивуватися». Він понишпорив у паперах, які лежали перед ним, знайшов листа й посунув його через стіл до Ланса.

– Цього листа ви написали в минулому серпні, чи не так, містере Фортеск’ю?

Ланс узяв листа, подивився на нього й повернув.

– Так, – сказав він. – Я написав його, після того як повернувся до Кенії минулого літа. Батько його зберіг? Де він його тримав – тут, в офісі?

– Ні, містере Фортеск’ю, він лежав серед паперів вашого батька в «Тисовій хатині».

Інспектор ще раз перечитав листа, який лежав перед ним на письмовому столі. Він не був довгим.

«Дорогий батьку,

я обговорив твою пропозицію з Пет і готовий її прийняти. Мені потрібно трохи часу, щоб навести лад у своїх справах тут, скажімо, до кінця жовтня або початку листопада. Точну дату свого приїзду я повідомлю пізніше. Сподіваюся, ми спрацюємося краще, ніж дотепер. Принаймні, я докладу для цього всіх зусиль. Більше мені нема про що писати. Бережи себе.

Твій Ланс».

– Куди ви адресували цього листа, містере Фортеск’ю? У контору чи в «Тисову хатину»?

Ланс насупив брови, намагаючись пригадати.

– Не знаю. Не можу пригадати. Розумієте, я написав його майже три місяці тому. Думаю, надіслав його до контори. Так, я майже переконаний, що сюди, до контори.

Він помовчав хвилину, перш ніж запитав з відвертою цікавістю:

– А яка різниця?

– Мене це трохи збило з пантелику, – сказав інспектор Ніл. – Ваш батько не залишив вашого листа тут, серед своїх персональних паперів, а забрав його із собою до «Тисової хатини», і я знайшов цього листа там, у його письмовому столі. Я ніяк не міг зрозуміти, навіщо він його туди забрав.

Ланс засміявся.

– Щоб він не потрапив на очі Персі, я думаю.

– Так, – погодився інспектор Ніл. – Схоже, ви маєте рацію. То, виходить, ваш брат мав доступ до приватних паперів батька тут?

– Як би вам сказати, – Ланс завагався і спохмурнів. – Не зовсім. Я думаю, він міг заглянути в них у будь-який час, коли в нього виникало таке бажання, але загалом…

Інспектор Ніл закінчив його речення за нього:

– …він не повинен був це робити.

Ланс широко всміхнувся.

– Цілком правильно. Відверто кажучи, це означало пхати носа туди, куди його не слід було пхати.

Інспектор Ніл кивнув головою. Він також вважав можливим, що Персівал Фортеск’ю пхав носа повсюди, куди не мав би його пхати. Така поведінка цілком узгоджувалася з тим уявленням, яке він уже склав про його характер.

– Варто лише згадати чорта, а чорт уже тут, – промурмотів Ланс, бо саме в цю мить двері відчинилися, і Персівал Фортеск’ю увійшов до кабінету.

Він уже розтулив рота, щоб заговорити до інспектора, але замовк і спохмурнів, коли побачив Ланса.

– Привіт, – сказав він. – То ти тут? Ти мене не повідомив, що сьогодні прийдеш сюди.

– У мене раптом виникло невтримне бажання працювати, – сказав Ланс, – тож я тут і готовий бути корисним. Що ти накажеш мені робити?

Персі відповів із роздратуванням у голосі:

– Поки що нічого. Анічогісінько. Ми повинні дійти певної домовленості щодо тієї сфери бізнесу, у якій ти захочеш працювати. Виділити для тебе кабінет.

Ланс, усміхаючись, запитав:

– До речі, навіщо ти звільнив розкішну Ґросвінор і поміняв її на цю красуню з конячою мордою?

– Знаєш, Лансе, ти вже перейшов межу, – гостро відповів йому Персівал.

– А це таки, безперечно, зміна на гірше, – ніяк не хотів заспокоїтися Ланс. – Ти знаєш, як я мріяв побачити розкішну Ґросвінор? Навіщо ти її позбувся? Боїшся, вона надто багато знає?

– Звісно, ні. Не верзи дурниць! – Персі говорив розгніваним голосом, його бліде обличчя почервоніло. Він обернувся до інспектора. – Не звертайте уваги на мого брата, – холодно промовив він. – Він має досить своєрідне почуття гумору. Я ніколи не був надто високої думки про розумові здібності міс Ґросвінор. Місіс Гардкасл має чудові рекомендації й працює відмінно, водночас будучи дуже скромною у своїх вимогах.

– Дуже скромною у своїх вимогах, – промурмотів Ланс, утупивши погляд у стелю. – Ти знаєш, Персі, я не схвалюю твого прагнення знизити платню службовцям контори. До речі, взявши до уваги, яку відданість фірмі виявили вони протягом цих трагічних тижнів, можливо, нам слід би підвищити платню всім нашим працівникам без винятку?

– Звичайно ж, ні! – сердито відповів Персівал Фортеск’ю. – У цьому немає ніякої необхідності.

Інспектор Ніл помітив диявольський вогник, який зблиснув в очах Ланса. Проте Персівал був надто роздратований, щоб звернути на нього увагу.

– У тебе завжди виникають якісь екстравагантні, фантастичні ідеї, – промовив він, заникуючись. – Батько залишив фірму в такому стані, що економія – наша єдина надія.

Інспектор Ніл вибачливо кахикнув.

– Це одна з речей, про які я хотів би поговорити з вами, містере Фортеск’ю, – сказав він, звертаючись до Персівала.

– Я слухаю вас, інспекторе, – озвався Персівал, переключивши свою увагу на Ніла.

– Я хотів би поставити вам кілька запитань, містере Фортеск’ю. Я розумію, що протягом останніх півроку, а може, навіть довше, понад рік, діяльність вашого батька і його загальна поведінка були джерелом безперервної тривоги для вас.

– Він захворів, – категорично заявив Персівал. – Немає сумніву, що він захворів.

– Ви намагалися умовити його зустрітися з лікарем, але зазнали невдачі. Він рішуче відмовився?

– Так, відмовився.

– Дозвольте мені запитати, чи ви підозрювали, що ваш батько захворів на хворобу, яку зазвичай називають загальним паралічем психічно хворого з ознаками манії величі та схильності до роздратування, які раніше або пізніше призводять до безнадійного божевілля?

Персівал здавався здивованим.

– Ви виявили надзвичайну проникливість, інспекторе. Це саме те, чого я боявся. Саме тому я так тривожився за стан свого батька й наполягав, щоб він почав лікуватися.

Ніл провадив:

– А тим часом, поки вам ніяк не вдавалося умовити батька звернутися до лікаря, він був спроможний завдати великої шкоди вашому бізнесу?

– Звичайно, міг, – погодився Персівал.

– Отже, ви опинилися в надзвичайно скрутному становищі? – припустив інспектор.

– У жахливому становищі, можна сказати. Ніхто не знає, що мені довелося тоді пережити.

Ніл сказав лагідним голосом:

– З бізнесового погляду смерть вашого батька була надзвичайно щасливою обставиною.

Персівал гостро відповів:

– Сподіваюся, ви не думаєте, що я розглядаю смерть свого батька саме в такому світлі?

– Питання не в тому, як ви її розглядаєте, містере Фортеск’ю. Я говорю лише про голий факт. Якби ваш батько не помер, вашу фірму спіткав би неминучий фінансовий крах.

Персівал сказав із нетерпінням у голосі:

– Так, так. Якщо розглядати лише фактичну сторону справи, то ви маєте цілковиту слушність.

– Смерть вашого батька була щасливою подією для всієї родини, бо вона залежить від цього бізнесу.

– Так. Але даруйте мені, інспекторе, я не зовсім розумію, куди ви хилите… – Персівал замовк.

– Зрозумійте, я нікуди не хилю, містере Персівал, – сказав Ніл, – я лише хочу, щоб усі факти були викладені точно. А тепер я хотів би з’ясувати ще одну річ. Якщо я не помиляюся, то ви стверджуєте, ніби зовсім не спілкувалися з вашим братом після того, як він покинув Англію багато років тому?

– Так воно і є, – підтвердив Персівал.

– Я хотів би вам повірити, але ж це неправда, містере Фортеск’ю. Адже минулої весни, коли ви були особливо стурбовані здоров’ям вашого батька, ви надіслали листа вашому братові в Африку, розповіли йому про тривогу, яку вселяла вам поведінка батька. Ви хотіли, я думаю, щоб ваш брат приєднався до вас у ваших зусиллях умовити його показатися лікарю, щоб він відбув медичне обстеження, і навіть обмежити сферу його діяльності, якщо буде потреба.

– Я… Я… Не розумію, про що ви… – пробелькотів Персівал. Він був неабияк розгублений і спантеличений.

– Ви надсилали братові такого листа чи не надсилали, містере Фортеск’ю?

– Я справді подумав, що так буде краще. Адже Ланселот був молодшим партнером.

Інспектор Ніл перевів погляд на Ланса. Ланс єхидно посміхався.

– Ви одержали того листа? – запитав інспектор Ніл.

Ланс Фортеск’ю кивнув головою.

– І що ви на нього відповіли?

Посмішка Ланса стала ширшою.

– Я відповів йому, щоб він не клопотав собі голову й не чіплявся до старого. Старий, либонь, чудово знає, що він робить, – так я йому написав.

Погляд інспектора Ніла знову ковзнув назад, до Персівала.

– Саме такою була відповідь вашого брата?

– Я… Я… У загальному розумінні приблизно такою. Але слова були набагато образливішими.

– Я подумав, що інспектора цілком задовольнить і скорочена та причесана версія, – сказав Ланс. Він провадив: – Відверто кажучи, інспекторе Ніл, то була одна з причин, чому, коли я одержав листа від батька, я вирішив приїхати додому й подивитися, як тут стоять справи. Під час короткої розмови, яку я мав із батьком, я, чесно кажучи, не помітив, щоб із ним було щось негаразд. Він був трохи збуджений, ото й усе. Мені здалося, він був цілком спроможний керувати своїми справами. Тож коли я повернувся до Африки й обговорив цю проблему з Пет, я вирішив повернутися додому і – як би це мені висловити – простежити за тим, щоб гра відбувалася по-чесному.

Говорячи, він скинув поглядом на Персівала.

– Я заперечую, – сказав Персівал Фортеск’ю. – Рішуче заперечую проти твого припущення. Я не мав наміру зробити батька своєю жертвою, мене турбувало його здоров’я… – він замовк.

Ланс швидко заповнив паузу.

– Але тебе турбувала і твоя кишеня, чи не так? Маленька кишеня Персі. – Він підхопився на ноги, і зненацька манера його поведінки різко змінилася. – Гаразд, Персі, я закінчую свою гру. Я мав намір познущатися з тебе трохи, прикидаючись, ніби хочу тут працювати. Я не хотів дозволити тобі, щоб ти тут усе робив по-своєму, у своїй гидкій і солодкій манері, але хай я буду проклятий, якщо спробую працювати з тобою. Правду кажучи, мені навіть гидко перебувати в одній кімнаті з тобою. Ти був брудною й бридкою смердючкою протягом усього свого життя. Вічно підслуховував, шпигував, брехав і каламутив воду. І я скажу тобі ще одне. У мене немає доказів, але я завжди знав, що це ти підробив той чек, який спричинився до скандалу, коли мене вигнали звідси геть. Зрештою, той чек був підроблений украй погано, і це було очевидно для кожного, хто захотів би придивитися до нього. Я мав надто погану репутацію, аби спробувати захищатися, але часто дивувався, думаючи про те, чому старий не міг зрозуміти, що якби я намагався підробити його підпис, то підробив би його набагато краще.

Ланс не збирався замовкнути, і голос його лунав дедалі гучніше:

– Гаразд, Персі, я не стану далі продовжувати цю ідіотську гру. Мене вже нудить від цієї країни, від Лондона з його діловим центром. Мені остогидло дивитися на миршавих чоловічків, таких, як ти, у їхніх смугастих штанях та чорних піджаках, із їхніми манірними голосами та їхніми підлими й вульгарними фінансовими оборудками. Ми розділимо наш капітал, як ти пропонуєш, і ми з Пет повернемося до іншої країни – країни, у якій вистачає місця, щоб дихати й рухатися. Ти можеш поділити акції, як тобі хочеться. Збережи для себе найцінніші, найгарантованіші, які дадуть тобі два або три або навіть три з половиною надійні відсотки прибутку, а мені віддай останні цінні папери, які придбав батько, на твою думку, украй сумнівні. Більшість із них, либонь, – це просто викинуті гроші, але я готовий побитися об заклад, що один або два з них дадуть мені в кінцевому підсумку більші прибутки, аніж усі твої дорогоцінні акції з їхніми надійними трьома відсотками. Батько був проникливий старий чорт. Він був готовий іти на ризик і часто на нього йшов. Деякі з тих ризикованих акцій приносили йому по п’ятсот, шістсот або й сімсот відсотків. Я вірю в батькову інтуїцію й готовий спробувати щастя. Що ж до тебе, дрібна гнидо…

Ланс ступив крок до свого брата, але той швидко обійшов навколо столу, ховаючись за інспектора Ніла.

– Гаразд, – сказав Ланс, – я тебе не чіпатиму. – Ти хотів, щоб мене тут не було, мене тут і не буде. Ти можеш бути задоволений.

Він додав, ідучи до дверей:

– Якщо хочеш, то можеш віддати мені ту давню концесію з шахтою «Дрозди». Якщо ми маємо в себе на хвості убивць із роду Маккензі, то я заманю їх далеко звідси, до Африки.

Уже проходячи крізь двері, він сказав:

– Помста – через стільки років – здається мені малоймовірною. Але, схоже, інспектор Ніл сприймає її всерйоз, правда ж, інспекторе?

– Дурниці, – сказав Персівал. – Така річ неможлива.

– А ти запитай у нього, – порадив йому Ланс. – Запитай у нього, чому він усіх розпитує про дроздів і про жито в кишені нашого батька.

Легенько погладивши свою верхню губу, інспектор Ніл сказав:

– А ви пам’ятаєте дроздів, запечених у пиріг минулого літа, містере Фортеск’ю? Хіба вони не дають певних підстав для розслідування?

– Дурниці, – знову повторив Персівал. – Ніхто не чув про Маккензі протягом багатьох років.

– А проте, – сказав Ланс, – я майже готовий заприсягтися, що в нашому середовищі є хтось із родини Маккензі. Гадаю, інспектор теж так думає.

ІІ

Інспектор Ніл перехопив Ланселота Фортеск’ю, коли той уже вийшов униз, на вулицю.

Ланселот посміхнувся йому досить дурною посмішкою.

– Я не думав цього робити, – сказав він. – Але в мене несподівано урвався терпець. Зрештою, так чи інак, а цим би незабаром усе закінчилося. Я зустрічаюся з Пет у «Савої» – вам не по дорозі зі мною, інспекторе?

– Ні, я повертаюся в Бейдон-Гіт. Але я хочу спитати вас про одну річ, містере Фортеск’ю.

– Запитуйте!

– Коли ви увійшли до внутрішнього кабінету й побачили мене там, вигляд у вас був здивований. Чому?

– Бо я не сподівався вас там побачити, мабуть, тому. Я думав, що знайду там Персівала.

– А вам не сказали, що він пішов?

Ланс подивився на нього з цікавістю.

– Ні. Вони сказали, що він тут, в офісі.

– Зрозуміло. Отже, ніхто не знав, що він пішов. Других дверей із внутрішнього офісу немає, але є двері, які виходять у коридор із малої приймальні, – думаю, ваш брат скористався тими дверима, – але я здивований, що місіс Гардкасл вам цього не сказала.

Ланс засміявся.

– Певно, вона вийшла взяти свій чай.

– Так… Так… Схоже на те.

Ланс подивився на нього.

– А в чому, власне, справа, інспекторе?

– Я просто міркую над деякими дрібними речами, ото й усе, містере Фортеск’ю…

Розділ двадцять четвертий

І

У потязі, яким він їхав до Бейдон-Гіт, інспектор Ніл заходився розв’язувати кросворд у «Таймс», але успіхи його були вельми скромними. Його розум був надто заклопотаний, розглядаючи різні можливості. З тим самим успіхом він прочитав і новини, зумівши задіяти не більш як половину своєї свідомості. Він прочитав про землетрус у Японії, про відкриття покладів урану в Танганьїці, про тіло моряка торговельного флоту, яке хвилі винесли на берег біля Саутгемптона, і про страйк докерів, який незабаром мав розпочатися. Він прочитав про останні жертви поліційних кийків і про нові ліки, які творили чудеса у випадку тяжких захворювань на сухоти.

Уся ця інформація досить дивно вплинула на діяльність його мозку. Він повернувся до розв’язування кросворда й за одну мить знайшов відповіді на три запитання.

Коли він добувся до «Тисової хатини», то вже ухвалив певне рішення. Він сказав сержантові Гею:

– Де ця стара леді? Вона ще тут?

– Міс Марпл? О, так, вона ще тут. Вони великі друзі зі старою дамою, що живе нагорі.

– Зрозуміло. – Ніл помовчав хвилину, а тоді сказав: – Де вона тепер? Я хотів би побачитися з нею.

Міс Марпл з’явилася через кілька хвилин, вона розчервонілася й швидко дихала.

– Ви хотіли бачити мене, інспекторе Ніл? Сподіваюся, я не примусила вас чекати довго. Сержант Гей не міг знайти мене спочатку. Я була на кухні, розмовляла з місіс Крамп. Похвалила її за те, як вона вміє готувати тісто для печива, яка легка її рука і яким смачним було суфле учора ввечері. Я завжди вважаю, що ліпше наближатися до своєї теми поступово, ви згодні зі мною? Хоча розумію, що для вас це не так легко. Ви більшою або меншою мірою мусите прямо переходити до тих запитань, які вам треба поставити. Та коли розмову починає така стара жінка, як я, що має скільки завгодно вільного часу, як ви сказали б, то від неї, можна сказати, чекають тривалої й пустої балаканини. А дорога до серця кухарки, як вам відомо, лежить через її печиво.

– Насправді ви хотіли поговорити з нею про Ґледіс Мартін, чи не так? – запитав інспектор Ніл.

Міс Марпл кивнула головою.

– Так, про Ґледіс. Розумієте, місіс Крамп могла багато чого розповісти мені про дівчину. Не у зв’язку з тим, що її вбили. Я на це й не розраховувала. Але про те, яким був її настрій в останні дні і які дивні речі вона говорила. Може, не такі вже й дивні, але мені було цікаво довідатися, про що саме вона найчастіше заводила мову.

– Ви знайшли в її розповідях щось істотне? – запитав інспектор Ніл.

– Так, – сказала міс Марпл. – Я багато чого зрозуміла з її розповідей. Я гадаю, і ви розумієте, що справа значно прояснилася, правда ж?

– Я розумію й не розумію, – сказав інспектор Ніл.

Він помітив, що сержант Гей покинув кімнату. «Це добре», – подумав він, бо розмова, яку він збирався почати, була щонайменше вкрай незвичайною.

– Послухайте мене уважно, міс Марпл, – сказав він, – я хочу з вами серйозно поговорити.

– Я слухаю вас, інспекторе Ніл.

– У якомусь розумінні, – почав інспектор, – ви і я дивимося на події під протилежним кутом. Я не стану приховувати, міс Марпл, що мені розповідали про вас у Скотленд-Ярді. – Він усміхнувся. – Схоже, вас там добре знають.

– Не знаю, як воно так виходить, – зніяковіла міс Марпл, – але досить часто я втручаюся у справи, які зовсім мене не стосуються. Я маю на увазі злочини та всякі незвичайні події.

– Ви маєте репутацію, – сказав інспектор Ніл.

– Певно, ви розмовляли з Генрі Клітерінґом, – сказала міс Марпл. – Це мій дуже давній друг.

– Як я вже щойно сказав, – провадив інспектор Ніл, – ми з вами тепер стоїмо на протилежних позиціях. З деяким перебільшенням можна сказати, що одну з них підказує здоровий глузд, а другу – схильність до фантазій.

Міс Марпл легенько нахилила голову набік.

– То що ви хочете сказати цим конкретно, мені цікаво знати, інспекторе?

– Розумієте, міс Марпл, можна дивитися на події цілком тверезим поглядом. Це вбивство було вигідне кільком людям. Зокрема, я можу сказати, одній людині. Друге вбивство принесло вигоду тій самій людині. Третє вбивство, либонь, можна назвати вбивством про всяк випадок, скоєним із міркувань безпеки.

– Але що ви називаєте третім убивством? – запитала міс Марпл.

Її очі кольору яскраво-синьої китайської порцеляни глянули проникливим поглядом на інспектора. Він кивнув головою.

– Так. Схоже, ви маєте причину запитувати про це. Знаєте, одного дня, коли заступник комісара розмовляв зі мною про ці вбивства, щось у його словах здалося мені помилкою. Звичайно, я в ті хвилини думав про дитячого віршика. Король у себе в конторі, королева у вітальні, а служниця за палацом вішає лахи.

– Справді, – сказала міс Марпл. – У віршику така послідовність, але в дійсності Ґледіс була вбита раніше, аніж місіс Фортеск’ю, чи не так?

– Думаю, що так, – сказав Ніл. – Я, власне, не маю підстав сумніватися, що було саме так. Її тіло знайшли тільки пізно ввечері того дня, і, звичайно, було важко визначити, скільки часу вона була мертва. Але я особисто думаю, що її було вбито близько п’ятої години, бо інакше…

Міс Марпл продовжила його думку:

– Бо інакше, вона, безперечно, занесла б до бібліотеки й другу тацю.

– Саме так. Вона занесла до бібліотеки тацю з чаєм, принесла другу тацю в хол, і тоді щось сталося. Вона щось побачила чи почула. Питання в тому, що саме привернуло її увагу. То міг бути Дюбуа, який спускався сходами з кімнати місіс Фортеск’ю. То міг бути приятель Ілейн Фортеск’ю, молодик на ім’я Джералд Райт, який увійшов у бічні двері. Хоч би хто то був, він покликав її від таці з чаєм і заманив у сад. А коли це сталося, то її смерть настала майже відразу, живою надовго затриматися вона там не могла. Надворі було холодно, а вона була вдягнена лише в легкий хатній одяг.

– Звичайно, ви маєте цілковиту рацію, – сказала міс Марпл. – Ту ситуацію ніяк не можна описати словами «А служниця за палацом лахи вішає свої». Вона не могла розвішувати свої лахи у вечірній час, і вона не вийшла б до мотузки з білизною, не накинувши на себе пальта. Ні, то був камуфляж, як і прищепка на носі, щоб підігнати події під віршик.

– Ось тут і починається справжня фантасмагорія, – сказав інспектор Ніл. – Починаючи звідси, я не здатний дивитися на події одними очима з вами. Я не можу – мушу вам признатися, що не можу – проковтнути цю аналогію з віршиком.

– Але все сходиться, інспекторе. Ви не можете не погодитися, що саме так усе й відбулося.

– Так, але не зовсім так, – пробурчав інспектор Ніл, – адже послідовність порушена. Я маю на увазі, що віршик з усією очевидністю підказує, що дівчину було вбито третьою. Але ми знаємо, що третьою було вбито королеву. Адель Фортеск’ю померла не раніше, як між двадцять п’ятою хвилиною на шосту й за п’ять хвилин шостою. Але Ґледіс на той час, безперечно, була вже мертва.

– А це вже очевидне порушення того порядку, який ми бачимо у віршику, – сказала міс Марпл.

Інспектор Ніл стенув плечима.

– Можливо, ми надто прискіпуємося. Усі смерті відповідають тексту дитячого віршика, і я думаю, це все, чого потребував убивця. Але я говорю й міркую зараз так, ніби перебуваю на вашому боці. А зараз я опишу вам свій погляд на справу, міс Марпл. Я відкидаю геть дроздів, і жито, і все таке інше. Я повертаюся до тверезих фактів, і здорового глузду, і тих причин, які спонукають розумово здорових людей чинити вбивства. Насамперед розгляньмо смерть Рекса Фортеск’ю й кому вона була вигідна. Правду кажучи, вона була вигідна багатьом людям, але передусім його синові Персівалу. Його сина Персівала того ранку в «Тисовій хатині» не було. Він не міг підкласти отруту батькові в каву чи в будь-яку їжу, що він споживав за сніданком. Чи, принаймні, до такого висновку ми прийшли спочатку.

– Справді, ситуація була такою. – Очі в міс Марпл засвітилися. – Потрібен був певний метод, щоб підкласти отруту, і я багато про це міркувала, ви знаєте, і мені прийшло в голову кілька думок. Але, звичайно, довести бодай одне з моїх припущень неможливо.

– Не бачу ніякої шкоди в тому, аби розповісти вам те, що відомо мені, – сказав інспектор Ніл. – Таксин підклали до нової банки з мармеладом. Ту банку поставили на стіл під час сніданку, і містер Фортеск’ю з’їв верхній шар її солодкої начинки. Згодом хтось викинув ту банку з мармеладом крізь вікно в кущі, а схожу банку з приблизно тією самою кількістю з’їденого мармеладу було поставлено в буфет. Банку в кущах було знайдено, і щойно мені повідомили результат аналізу. Там виявлено очевидні сліди таксину.

– Он воно було як, – промурмотіла міс Марпл. – Так просто й так легко зробити.

– Фірма «Консолідейтід Інвестментс Трастс», – провадив інспектор Ніл, – переживала скрутні часи. Якби, згідно із заповітом чоловіка, вона мусила сплатити Адель Фортеск’ю сто тисяч фунтів, то, гадаю, фірма зазнала б краху. Якби місіс Фортеск’ю пережила свого чоловіка не менш як на місяць, то ці гроші мали б бути їй виплачені. Їй було байдужісінько до фірми та до її труднощів. Але вона не пережила свого чоловіка більш як на місяць. Вона померла, й у результаті її смерті гроші дісталися тому, хто став спадкоємцем усього майна згідно із заповітом Рекса Фортеск’ю. Тобто знову ж таки вигоду зі смерті Адель Фортеск’ю здобув Персівал Фортеск’ю. Схоже, ми ніяк не можемо обминути Персівала Фортеск’ю, – з гірким роздратуванням провадив інспектор. – І хоч він мав можливість ще до свого від’їзду підкласти отруту в банку з мармеладом, він не міг ані отруїти свою мачуху, ані задушити Ґледіс. Як повідомила його секретарка, у той день о п’ятій годині він був у своєму міському офісі й повернувся додому десь на сьому годину вечора.

– Це для нього дуже ускладнило б два наступні вбивства, чи не так? – сказала міс Марпл.

– Ускладнило? Та він просто не міг би вчинити їх, – похмуро зауважив інспектор. – Отже, Персівала нам доведеться відкинути. – Переставши стримуватись й ігноруючи обережність, він заговорив із гіркотою в голосі, майже забувши про свою співрозмовницю. – Хоч би куди я пішов, хоч би куди обернувся, я завжди наштовхуюся на одну й ту саму особу. На Персівала Фортеск’ю! Але Персівал Фортеск’ю не міг бути вбивцею. – Трохи заспокоївшись, він сказав: – Щоправда, існують інші можливості, інші люди, які мали не менш переконливий мотив.

– Містер Дюбуа, звичайно ж, – негайно припустила міс Марпл. – І той молодик, містер Райт. Тут я цілком згодна з вами, інспекторе. Як тільки в когось виникає можливість здобути великі гроші, на нього треба звернути щонайпильнішу увагу. Довірливість у таких випадках може завдати великої шкоди.

Попри свій кепський настрій, інспектор Ніл не зміг утриматися від усмішки.

– А ви завжди припускаєте найгірше? – запитав він.

Подібна схильність якось не пов’язувалася з цією чарівною й тендітною на вигляд старою дамою.

– О, так, – сказала міс Марпл із палкою переконаністю. – Я завжди вірю в найгірше. Хоч мені сумно усвідомлювати, що найчастіше я маю слушність.

– Ну, гаразд, – сказав Ніл, – спробуймо припустити найгірше про кількох людей. Це міг зробити Дюбуа, це міг зробити Джералд Райт (у тому випадку, якби він діяв у змові з Ілейн Фортеск’ю і вона підклала отруту в мармелад), місіс Персівал також могла б зробити це, а чом би й ні? Адже вона була на місці події. Але жоден з тих людей, яких я назвав, нас не влаштовує, якщо ми візьмемо за основу вашу фантасмагоричну лінію. Їх не можна пов’язати ані з дроздами, ані з кишенями, повними жита. Це ваша теорія, і може бути, ви маєте слушність. Якщо так, тоді коло наших пошуків звужується до мінімуму, гадаю, ви не станете заперечувати? Місіс Маккензі перебуває в лікарні для душевнохворих, і перебуває вона там уже протягом багатьох років. Вона не мала ніякої можливості ані підкласти таксин у банку з мармеладом, ані вкинути ціанід у філіжанку, з якої пила в бібліотеці чай Адель Фортеск’ю. Її син Доналд був убитий у Дюнкерку. Залишається тільки її дочка Рубі Маккензі. І якщо ваша теорія правильна, якщо вся ця низка вбивств пояснюється давньою історією, пов’язаною з шахтою «Дрозди», тоді Рубі Маккензі мусить перебувати в цьому домі, а є лише одна людина, яка може бути Рубі Маккензі.

– Думаю, ви й самі розумієте, – сказала міс Марпл, – що в даному випадку ви мислите надто категорично.

Інспектор Ніл не звернув уваги на її слова.

– Лише одна людина, – похмуро повторив він.

Він підвівся й вийшов із кімнати.

ІІ

Мері Дав сиділа у своїй вітальні. Це була маленька, досить скромно вмебльована, але зручна й затишна кімната. Тобто зручною й затишною зробила її сама Мері Дав. Коли інспектор Ніл постукав у двері, Мері Дав підняла голову, нахилену над стосиком бухгалтерських записів, і сказала своїм чітким голосом:

– Заходьте.

Інспектор увійшов.

– Сідайте, інспекторе. – Мері Дав показала на крісло. – Ви можете зачекати бодай хвилину? Рахунки торговця рибою не сходяться із загальною сумою, і мені треба їх перевірити.

Інспектор Ніл сидів, мовчки дивлячись на неї, поки вона переписувала цифри стовпчиком. «Якою дивовижно спокійною є ця дівчина, – думав він, – і яким самовладанням вона наділена». Він був заінтригований, як із ним уже часто траплялося, яка особистість ховається під цими самовпевненими манерами. Він спробував знайти в її рисах схожість із жінкою, з якою розмовляв у санаторії «Сосни». Колір обличчя був майже такий самий, але він не помітив ніякої схожості у формі обличчя. Нарешті Мері Дав підняла голову від своїх рахунків і промовила:

– Так, інспекторе? Чим я можу прислужитися вам?

Інспектор Ніл спокійно сказав:

– Ви знаєте, міс Дав, у справі, яку я розслідую, є дуже дивні обставини.

– Так?

– По-перше, дуже дивно, звідки в кишені містера Фортеск’ю з’явилися зерна жита.

– Це справді дуже дивно, – погодилася міс Дав. – Щодо мене, то я не здатна знайти цьому якесь пояснення.

– Потім існує дуже дивна обставина з дроздами. З чотирма дроздами, яких хтось підкинув на стіл містерові Фортеск’ю минулого літа, а крім того, незрозуміло, кому заманулося витягти з пирога телятину й бекон і запхати туди мертвих дроздів. Я думаю, ви вже працювали тут, міс Дав, тоді, коли сталися обидві ці події?

– Так, я тут працювала. Я тепер усе пригадала. Той випадок дуже збентежив усіх. Кому була потрібна така безглузда й дурна витівка?

– Можливо, не такою вона вже була й безглуздою. Що вам відомо, міс Дав, про шахту «Дрозди»?

– Не думаю, щоб я колись чула про шахту «Дрозди».

– Ви мені сказали, що вас звати Мері Дав. Це ваші справжні ім’я та прізвище, міс Дав?

Мері підняла брови. Інспектор Ніл був майже переконаний, що вираз страху промайнув у її синіх очах.

– Що за незвичайне запитання, інспекторе? Ви вважаєте, що насправді мене звуть не Мері Дав?

– Саме так я і вважаю. Я вважаю, – провадив Ніл лагідним голосом, – що вас звуть Рубі Маккензі.

Вона витріщилася на нього. Протягом якоїсь миті її обличчя було біле-білісіньке, але на ньому не відбилися ні вираз протесту, ні вираз подиву. На ньому, як здалося інспекторові Нілу, був вираз людини, яка щось гарячково підраховує. Через хвилину або дві вона сказала спокійним, безбарвним голосом:

– І чого ви від мене хочете?

– Будь ласка, відповідайте мені. Вас звати Рубі Маккензі?

– Я вам сказала, що мене звати Мері Дав.

– Так, ви сказали, але чи можете ви це довести, міс Дав?

– Як саме я можу вам довести, що я Мері Дав? Показати своє свідоцтво про народження?

– Це може бути достатнім, а може, й ні. Я хочу сказати, ви можете володіти свідоцтвом про народження якоїсь Мері Дав. Справжня Мері Дав могла бути вашою подругою, а могла давно померти.

– А й справді, існує безліч варіантів. – У голосі Мері Дав зазвучала насмішкувата іронія. – То для вас це справді тепер велика дилема, інспекторе?

– Вас можуть упізнати в санаторії «Сосни», – сказав Ніл.

– У санаторії «Сосни»? – Мері підняла брови. – А що то за санаторій «Сосни» і де він є?

– Я думаю, вам це добре відомо, міс Дав.

– Запевняю вас, що перебуваю в цілковитому невіданні.

– І ви категорично заперечуєте, що ви Рубі Маккензі?

– Мені, власне, нічого заперечувати не треба. Гадаю, ви чудово знаєте, інспекторе, це ви повинні довести, що я Рубі Маккензі чи нехай там хто. – Тепер у її синіх очах був насмішкуватий подив, насмішкуватий подив і виклик. Дивлячись йому прямо у вічі, Мері Дав сказала: – Атож, це ваше завдання, інспекторе. Доведіть, що я Рубі Маккензі, якщо зможете.

Розділ двадцять п’ятий

І

– Стара пліткарка шукає вас, сер, – сказав сержант Гей змовницьким шепотом, коли інспектор Ніл спустився сходами. – Схоже, вона має ще багато чого вам сказати.

– Прокляття! – буркнув інспектор Ніл.

– Так, сер, – промовив сержант Гей, і жоден м’яз на його обличчі не здригнувся.

Він уже зібрався йти, коли інспектор Ніл гукнув його назад.

– Переглянь відомості, які дала нам про себе міс Дав: де вона раніше працювала й таке інше. Переглянь їх усі уважно, і я буду тобі дуже вдячний, якщо тобі вдасться витягти з неї щось інше. Запиши результати цієї розмови на папір, гаразд?

Він накидав кілька рядків на аркуші паперу й передав їх сержантові Гею, який сказав:

– Я негайно займуся цим, сер.

Почувши гомін голосів у бібліотеці, коли він її проминав, інспектор Ніл зазирнув досередини. Шукала чи не шукала його міс Марпл, але тепер вона була цілком захоплена розмовою з місіс Персівал Фортеск’ю, жваво працюючи своїми дротиками. Інспектор Ніл устиг спіймати такий шматок від її речення:

– …я завжди думала, що доглядати хворих – ваше покликання.

Інспектор Ніл тихо причинив двері. Міс Марпл скинула на нього швидким поглядом, але не подала жодного знаку, що помітила його присутність.

Вона провадила лагідним, м’яким голосом:

– Мене доглядала така чарівна медсестра, коли я одного разу зламала собі зап’ясток. Після мене їй випало доглядати сина місіс Спероу, дуже молодого офіцера флоту. То була справді романтична історія, бо вони заручилися. Вона мені здалася надзвичайно романтичною. Вони одружилися, і були дуже щасливі, і мали двох чарівних дітлахів. – Міс Марпл сентиментально зітхнула. – То було запалення легенів, знаєте. Так багато залежить від того, як ми доглядаємо хворих на запалення легенів, ви зі мною згодні?

– О, так, – сказала Дженніфер Фортеск’ю, – догляд за хворим має велике значення, коли йдеться про запалення легенів, хоч, звичайно, нові ліки нині творять чудеса й за одужання не треба вести тривалу й виснажливу битву, як раніше.

– Я переконана, ви були чудовою доглядальницею, моя люба, – сказала міс Марпл. – Саме тоді почався ваш роман чи не так? Я хочу сказати, що ви приїхали сюди доглядати містера Персівала.

– Так, – сказала Дженніфер. – Атож, саме так усе й почалося.

Її голос не свідчив про бажання продовжувати цю розмову, проте міс Марпл не звернула найменшої уваги на її небажання.

– Вислуховувати всякі плітки, звичайно, не годиться, але таких стареньких жінок, як я, завжди цікавлять розповіді про людей, які живуть у тому самому домі, що й вони. То що я пак казала? О, так. Тут була інша доглядальниця спочатку, але потім її звільнили з роботи, чи не так? За недбалість, либонь.

– Ні, я не думаю, що її звільнили за недбалість, – заперечила Дженніфер. – Здається, у неї дуже тяжко захворів батько, і я прийшла їй на зміну.

– Розумію, – сказала міс Марпл. – І ви закохалися одне в одного, і так воно все склалося. Дуже, дуже приємно.

– Я не дуже в цьому переконана, на жаль, – сказала Дженніфер Фортеск’ю. – Мені часто хочеться, – її голос затремтів, – мені часто хочеться знову повернутися до лікарняних палат.

– О, так, так, я розумію. Ви любили свою професію.

– Я не дуже любила її в той час, але тепер, коли про це думаю… Розумієте, життя в мене дуже одноманітне. День за днем я не маю чого робити, а Вал не може відірватися від своїх справ.

Міс Марпл похитала головою.

– Джентльменам доводиться так багато працювати сьогодні, – сказала вона. – Схоже, вони ніколи не мають дозвілля незалежно від того, скільки грошей приносить їм така напружена трудова діяльність.

– Атож, і це нерідко робить життя їхніх дружин самотнім і нецікавим. Я часто думаю, що мені було не варт сюди приходити, – сказала Дженніфер. – Так мені й треба. Не слід було цього робити.

– Чого саме вам не слід було робити, моя люба?

– Не слід було одружуватися з Валом. Але куди тепер дінешся, – раптом зітхнула вона. – Не розмовляймо більше про це.

Міс Марпл слухняно перевела розмову на нові спідниці, які демонструвалися на виставках моди в Парижі.

ІІ

– Як добре ви вчинили, що не урвали мою розмову саме тепер, – сказала міс Марпл, коли постукала у двері кабінету інспектора Ніла й він дозволив їй увійти. – У мене залишалися один або два маленькі пункти, які мені треба було прояснити. – Вона додала з докором у голосі: – Ми не закінчили нашу попередню розмову.

– Прошу у вас пробачення, міс Марпл. – Інспектор Ніл подивився на неї зі своєю чарівною усмішкою. – Мабуть, я повівся досить брутально. Я покликав вас, щоб порадитися з вами, але розмовляв лише сам, а вам не дав і слова сказати.

– Пусте, – відразу заспокоїла його міс Марпл. – Бо, бачите, я тоді була не цілком готова викласти всі свої карти на стіл. Я ніколи не готова зробити звинувачення, поки остаточно не переконаюся в тому, що воно слушне. Тобто не маю абсолютної певності. А тепер я цілком упевнена.

– У чому ви цілком упевнені, міс Марпл?

– Як-то в чому? У тому, хто вбив містера Фортеск’ю, звичайно. Коли ви розповіли мені про мармелад, то це відразу прояснило справу, тобто мені стало очевидно, хто його вбив і як саме.

Інспектор Ніл заморгав очима.

– Я прошу пробачення, – сказала міс Марпл, помітивши, як він зреагував на її слова. – Боюся, мені не завжди вдається як слід прояснити свою точку зору.

– Я не зовсім розумію, міс Марпл, про що ми з вами говоримо.

– У такому разі, – сказала міс Марпл, – мабуть, ліпше почати цю розмову від самого початку. Звичайно, якщо ви маєте вільний час. Певно, мені треба викласти перед вами мою власну точку зору. Розумієте, я багато говорила тут із людьми: зі старою міс Ремсботтом, з місіс Крамп та з її чоловіком. Він, звичайно, брехун, але це не так важливо, бо якщо ви знаєте про брехуна, що він брехун, то результат виходить однаковий. Але мені треба було прояснити питання про телефонні дзвінки, нейлонові панчохи й таке інше.

Інспектор Ніл знову заморгав: навіщо він дозволив затягти себе в цю балаканину і які він мав підстави подумати, що міс Марпл може бути надійною помічницею з ясним розумом?! Проте він сказав собі, що хоч у голові в неї цілковита каша, проте якусь корисну інформацію вона могла зібрати. Усіма успіхами, яких інспектор Ніл домігся у своїй професії, він завдячував своєму вмінню слухати. Тож і тепер він наготувався уважно слухати.

– Будь ласка, розкажіть мені про все, міс Марпл, – попросив він, – але почніть від самого початку.

– Звичайно, звичайно, – погодилася міс Марпл, – а на початку в нас перебуває Ґледіс. Тобто я сюди приїхала задля Ґледіс. І ви люб’язно дозволили мені переглянути всі її речі. А після того, як я розібралася з її речами, і з нейлоновими панчохами, і з телефонними дзвінками, і з усім іншим, то все стало для мене абсолютно ясно. Я маю на увазі містера Фортеск’ю й таксин.

– Ви маєте власну теорію, – запитав інспектор Ніл, – щодо того, хто підклав таксин у мармелад містера Фортеск’ю?

– Це не теорія, – відповіла міс Марпл. – Я знаю точно.

Уже втретє інспектор Ніл заморгав очима.

– То була Ґледіс, звичайно, – повідомила йому міс Марпл.

Розділ двадцять шостий

Інспектор Ніл здивовано витріщився на свою співрозмовницю й повільно похитав головою.

– Ви хочете сказати, – недовірливо мовив він, – що Ґледіс Мартін умисне отруїла Рекса Фортеск’ю? Пробачте мені, міс Марпл, але я ніяк не можу повірити в це.

– О, ні, звичайно ж, вона не мала наміру отруїти його насмерть, – сказала міс Марпл, – а проте все ж таки вона його отруїла. Ви самі розповіли мені, що вона нервувала, була розгублена й засмучена, коли ви допитували її. І що вона мала провинний вигляд.

– Так, але якщо відчуття провини й мучило її, то аж ніяк не за вбивство.

– Звичайно, не за вбивство, я з вами згодна. Як я вже сказала, вона не мала на меті отруїти когось насмерть, коли підклала таксин до мармеладу. Звичайно ж, вона не знала, що то отрута.

– А що ж то було, на її думку? – Голос інспектора Ніла досі звучав недовірливо.

– Я схильна вважати, вона думала, що то наркотик, який примушує людину бути відвертою, – сказала міс Марпл. – Дуже цікаво, знаєте, і дуже повчально, які вирізки сьогодні роблять ці дівчата з газет, щоб потім їх зберігати. Протягом уже кількох століть вони вирізають одне й те саме. Рецепти краси і як причарувати чоловіка, у якого ти закохалася. Усілякі відьомські поради та методи чаклування, а також чудесні події. Сьогодні вони всі звалені в одну купу в розділі «Наука». Ніхто більше не вірить у марсіан, не вірить у те, що хтось може змахнути чарівною паличкою й перетворити тебе на жабу. Але якщо ти прочитаєш у газеті, що вчені можуть пересадити тобі гланди й розвинути у твоєму тілі властивості жаби, то хто завгодно може в це повірити. І прочитавши в газетах про наркотики, які спонукають людину розповідати правду, Ґледіс цілком повірила, коли він сказав, що саме це вона має підкласти містерові Фортеск’ю в мармелад.

– Коли хто їй сказав? – запитав інспектор Ніл.

– Алберт Івенс, – сказала міс Марпл. – Хоч це, звичайно, не його справжнє ім’я. Але хай там як, а вони зустрілися в таборі літніх вакацій, і він підкотився там до неї, і звабив її, і, я так розумію, розповів їй якусь історію про несправедливість, або переслідування, або щось у такому дусі. Хай там як, а ідея полягала в тому, що Рекс Фортеск’ю повинен зізнатися в тому, що він накоїв, і повернути награбовані гроші чи щось там іще. Звичайно, я не можу довести, що все було саме так, інспекторе Ніл, але я твердо переконана, що все було десь приблизно так. Він умовив її найнятися сюди на службу, а сьогодні зовсім неважко – адже домашньої прислуги не вистачає – здобути те місце, яке ти захочеш. Персонали домашніх слуг безперервно змінюються. Потім вони вдвох домовилися про дату. Ви мусите пам’ятати, що на останній поштовій листівці він написав: «Не забувай про дату». То мав бути великий день, для якого вони працювали. Ґледіс мала підкласти наркотик, який він їй дав, у банку з мармеладом так, щоб містер Фортеск’ю з’їв його за сніданком, і вона також насипала жито йому в кишеню. Я не знаю, яку історію він розповів їй, аби пояснити, навіщо потрібне те жито, але, як я сказала вам на самому початку, інспекторе Ніл, Ґледіс Мартін була дуже довірлива дівчина. Годі навіть уявити, у що вона могла б повірити, якби пристойний молодик доклав певних зусиль, аби переконати її в цьому.

– Розповідайте далі, – сказав інспектор голосом, у якому лунала певна розгубленість.

– Певно, вони домовилися, – провадила міс Марпл, що в той день Алберт прийде до нього в офіс, і на той час наркотик правди спрацює, і містер Фортеск’ю в усьому зізнається, і таке інше, і таке інше. Ви можете собі уявити, які почуття опанували бідолашну дівчину, коли вона почула, що містер Фортеск’ю помер.

– Але в такому разі, – заперечив інспектор Ніл, – вона повинна була б зізнатися.

Міс Марпл гостро запитала:

– А які були перші слова, що вона вам сказала, коли ви її допитували?

– Вона сказала: «Я цього не робила», – пригадав інспектор Ніл.

– Саме так! – вигукнула міс Марпл із тріумфом у голосі. – Хіба ви не розумієте, що це саме ті слова, які вона повинна була сказати? Коли їй доводилося розбити якусь прикрасу, Ґледіс завжди казала: «Я цього не робила, міс Марпл. Я не можу собі уявити, як це сталося». Вони просто не можуть сказати щось інше, бідолашні дівчата. Вони дуже засмучені тим, що зробили, і їхня головна мета – домогтися, щоб їх не звинувачували. Ви ж не думаєте, що знервована молода жінка, яка когось убила, не маючи наміру вбивати, готова признатися в цьому вам? Це суперечило б усім особливостям її характеру.

– Так, – погодився Ніл. – Певно, що суперечило б.

Він пригадав, як допитував Ґледіс. Вона була нервова, розгублена, з винуватим виглядом, очі в неї бігали й усе таке. Її поведінка могла мати велике значення, а могла й не мати ніякого. Він не міг звинувачувати себе в тому, що не зробив тоді правильних висновків.

– Її першою думкою було, – розвивала далі свої міркування міс Марпл, – заперечувати все. Потім вона спробувала навести якийсь лад у своїй заплутаній свідомості. Можливо, Алберт не знав, яким сильним був той наркотик, або він припустився помилки й дав їй надто велику порцію. Вона шукала аргументи, які виправдали б його й пояснили ситуацію. Вона сподівалася, звичайно, що той увійде з нею в контакт, що він, звичайно, і зробив. По телефону.

– Вам це відомо? – гостро запитав Ніл.

Міс Марпл похитала головою.

– Ні. Не стану приховувати, що я все це припустила. Але були незрозумілі дзвінки. Тобто хтось телефонував до «Тисової хатини», а коли Крамп або його дружина відповідали, слухавку кидали на протилежному кінці дроту. Легко здогадатися, що то був він. Телефонував і чекав, коли до слухавки підійде Ґледіс, а тоді він домовиться з нею, де вони вдвох зустрінуться.

– Розумію, – сказав Ніл. – Ви хочете сказати, вона мала побачення з ним у той день, коли померла.

Міс Марпл енергійно закивала головою.

– Так, у цьому сумніватися не доводиться. Місіс Крамп не помилилася, коли помітила одну річ. Дівчина вдягла свої найкращі нейлонові панчохи і свої святкові черевики. Вона вийшла на побачення з кимось. Він мав прийти до «Тисової хатини». Ось чому вона когось виглядала в той день, була схвильована й запізнилася з чаєм. Потім, коли вона принесла другу тацю в хол, я думаю, вона подивилася вздовж по коридору до бічних дверей і побачила його там. Він махав їй рукою. Вона поставила тацю й пішла зустрітися з ним.

– І тоді він її задушив, – сказав інспектор Ніл.

Місіс Марпл стулила губи.

– Це забрало в нього не більш як хвилину, – сказала вона, – але він не міг ризикувати, адже вона могла виказати його. Вона мусила померти, бідолашна, дурненька, довірлива дівчина. А тоді він приладнав прищепку їй на ніс! – Ледве стримуваний гнів забринів у голосі старої леді. – Щоб вона природно увійшла у віршик. Жито, дрозди, контора, хліб із медом і прищепка на носі – це та найближча аналогія, яку йому пощастило знайти до пташки, що схопила дівчину за ніс…

– І я думаю, у кінці розслідування його зашлють до божевільні, і ми не зможемо повісити його, бо він буде визнаний душевно хворим, – повільно проказав Ніл.

– Я вважаю, ви маєте всі шанси повісити його, – не погодилася з ним міс Марпл. – І він не божевільний, інспекторе, аж ніяк не божевільний.

Інспектор Ніл подивився на неї важким поглядом.

– А тепер ще раз перегляньмо вашу теорію, міс Марпл. Так, так, це лише теорія, хоч ви й намагаєтеся переконати мене, ніби ви точно знаєте. Ви стверджуєте, що за всі скоєні тут злочини відповідає чоловік, який назвався Албертом Івенсом, що він познайомився з дівчиною на ім’я Ґледіс у таборі літніх вакацій і використав її для своєї мети. Той Алберт Івенс хотів помститися Рексові Фортеск’ю за давню справу з шахтою «Дрозди». Отже, ви стверджуєте, – зізнайтеся, що стверджуєте, – ніби син місіс Маккензі Дон Маккензі не загинув під Дюнкерком. Ніби він досі живий і стоїть за всією цією справою.

Але, на превеликий подив інспектора Ніла, міс Марпл енергійно захитала головою.

– Ой ні! – вигукнула вона. – Ой ні! Я не стверджую нічого подібного. Невже ви не розумієте, інспекторе Ніл, що вся історія з дроздами – звичайнісінька фальшивка? Вона була використана кимось, хто чув про дроздів. Про тих дроздів, яких підкинули на стіл містерові Фортеск’ю й запхали в пиріг. Ті дрозди були, можна сказати, справжніми. Їх поклав на стіл містерові Фортеск’ю хтось такий, хто знав про ту давню історію й хотів помститися за неї. Але та помста не ставила перед собою іншої мети, як налякати містера Фортеск’ю, позбавити його спокою. Знайте, інспекторе Ніл, я не вірю, що дітей можна виховати в такій ненависті, щоб вони виношували плани помсти й чекали, коли настане їхня година. Діти, зрештою, наділені здоровим глуздом. Але кожен, чийого батька ошукали й, можливо, покинули помирати, не відмовиться утнути злий жарт із людиною, яка, ймовірно, зробила це. Такий жарт хтось і утнув, я думаю. І вбивця вирішив скористатися ним.

– А тепер про вбивцю, – сказав інспектор Ніл. – Ну ж бо, міс Марпл, які ви маєте думки про вбивцю? Хто він був?

– Ви не будете здивовані, – сказала міс Марпл. – Справді не будете. Бо як тільки я вам скажу, хто він такий, або я думаю, що це він – у таких справах завжди треба бути точним, адже так? – ви відразу зрозумієте, що це саме той характер, який спроможний скоїти ці вбивства. Він чоловік здоровий, він уміє ефектно мислити й не знає, що таке совість. І він скоїв ці вбивства, звичайно ж, заради грошей і, мабуть, дуже великих грошей.

– Персівал Фортеск’ю? – майже благальним тоном запитав інспектор Ніл, але він уже знав, що назвав не того чоловіка. Чоловік, якого описала міс Марпл, не був анітрохи схожий на Персівала Фортеск’ю.

– Ой ні, – сказала міс Марпл. – Це не Персівал. Це Ланс.

Розділ двадцять сьомий

І

– Неможливо, – сказав інспектор Ніл.

Він відхилився назад на своєму стільці й дивився на міс Марпл зачарованим поглядом. Як і передбачила міс Марпл, здивований він не був. Він намагався заперечити можливість, а не ймовірність. Ланс Фортеск’ю цілком відповідав тому опису, який так ретельно зробила міс Марпл. Але інспектор Ніл просто не міг повірити, що Ланс був відповіддю на всі запитання.

Міс Марпл нахилилася вперед на своєму стільці й лагідно, переконливо, майже в той самий спосіб, у який пояснюють прості правила арифметики малій дитині, стала викладати свою теорію:

– Він завжди був таким, зрозумійте. Я хочу сказати, він завжди був поганим. Поганим наскрізь, хоч разом із тим він був привабливим. Особливо він був привабливим для жінок. У нього блискучий розум, і він завжди готовий піти на ризик. Він завжди йшов на ризик, і завдяки його чарівності люди завжди вірили в краще, а не в гірше про нього. Він приїхав сюди влітку, щоб побачитися з батьком. Я й на хвилину не повірю, що батько написав йому або послав по нього – якщо, звичайно, ви не маєте прямих доказів, що так воно справді було.

Вона замовкла, чекаючи на його реакцію.

Інспектор Ніл похитав головою.

– Ні, – сказав він, – я не маю жодного доказу, що батько покликав його до себе. Я маю листа, якого Ланс нібито написав йому, після того як побував тут. Але Ланс міг легко підсунути його в батькові папери в кабінеті в той день, коли сюди приїхав.

– Це був його непоганий хід, – сказала міс Марпл, киваючи головою. – Я так думаю, що, ймовірно, він прилетів сюди й спробував помиритися з батьком, але містер Фортеск’ю не погодився на замирення. Але ж Ланс щойно одружився й невеличка допомога, на яку він жив, доповнюючи її, безперечно, кількома побічними прибутками навряд чи законного характеру, перестала задовольняти його. Він справді дуже закохався в Пет (яка це чудова й ніжна дівчина!) і хотів зажити респектабельним, усталеним життям разом із нею, надійним і без зайвих ризиків. А таке життя, з його погляду, вимагало багато грошей. Коли він відвідав «Тисову хатину», то, певно, почув про тих дроздів. Можливо, його батько згадав про них. Можливо, Адель. Він прийшов до висновку, що дочка Маккензі оселилася в домі, і йому спало на думку, що вона може стати надійним цапом-відбувайлом, якщо він скоїть убивство. Бо ви розумієте, коли він усвідомив, що батько не зробить того, чого він від нього хотів, він холоднокровно вирішив, що лише вбивство зможе допомогти йому. Він міг дійти також висновку, що в батька не все гаразд із головою, і його опанував страх, що він може прогайнувати всі гроші – і що ж тоді дістанеться йому?

– Він добре знав про стан здоров’я батька, – сказав інспектор.

– Що ж, це переконливо пояснює його поведінку. Можливо, той факт, що батька звали Рекс, і випадок із дроздами наштовхнули його на думку скористатися старовинним дитячим віршиком. Надати подіям божевільного забарвлення і пов’язати їх із давньою погрозою помсти з боку Маккензі. У такий спосіб він міг позбутися й Адель і врятувати сто тисяч фунтів, які могли покинути фірму. Але треба було знайти й третього персонажа, «дівчину, що лахи вішає свої» – і думаю, ця потреба допомогла йому обміркувати весь його підлий план. Він вирішив знайти невинну співучасницю, яку легко буде примусити замовкнути, перш ніж вона надумає заговорити. Й у результаті такої комбінації він одержить те, що мало для нього велику цінність, – бездоганне алібі по першому вбивству. З рештою він не мав проблем. Він приїхав сюди від станції десь за кілька хвилин до п’ятої, саме тоді, коли Ґледіс принесла другу тацю з чаєм у хол. Він увійшов крізь бічні двері, побачив її й помахав їй рукою. Задушити її й віднести тіло навколо будинку туди, де були натягнуті мотузки з білизною, забрало в нього лише три або чотири хвилини. Потім він подзвонив у парадні двері, його впустили в дім, і він приєднався до родини, яка пила чай. Після чаю він пішов побачитися з міс Ремсботтом. Коли він спустився сходами, то заглянув до бібліотеки, побачив Адель, яка допивала там свою останню філіжанку чаю, сів біля неї на канапу й, розмовляючи з нею, примудрився вкинути ціанід їй у чай. Це було йому зовсім неважко. Маленька грудочка білої речовини, схожа на цукор. Він міг простягти руку до цукерниці, вдати, ніби він узяв із неї грудочку й, не ховаючись, укинути в її філіжанку. Він, либонь, засміявся і сказав: «Ой, даруйте, я вкинув свій цукор у вашу філіжанку». – «Пусте», – відповіла вона йому, розмішала свій чай і випила його. Він це зробив легко й зухвало. А зухвалості йому вистачає.

Інспектор Ніл повільно проказав:

– Практично це можливо, заперечувати не стану. Але я не бачу – справді, міс Марпл, я не бачу – чого він у результаті хотів досягти. Ми знаємо, що якби старий Фортеск’ю не помер, то фірма дуже скоро опинилася б на мілині. То невже Лансова частка в ній така велика, щоб спонукати його наважитися на три вбивства? Я так не думаю. Я справді так не думаю.

– Тут виникають певні труднощі, – погодилася міс Марпл. – Так, ви маєте слушність. Труднощі тут виникають і справді… – Вона завагалася, дивлячись на інспектора. – Мені хотілося б запитати – я така тупа, коли йдеться про фінанси, – чи справді шахта «Дрозди» не має ніякої цінності.

Ніл замислився. Різні клаптики інформації стали складатися в його голові. Бажання Ланса взяти різні спекулятивні або нічого не варті акції з рук Персівала. Ще сьогодні, коли вони попрощалися в Лондоні, він йому сказав, що готовий забрати в Персівала навіть шахту «Дрозди» з її поганою славою. Та шахта – золоті копалини. Але золоті копалини, з яких нема ніякої користі. Та, може, якась користь із тієї шахти все ж таки є? А проте навряд. Важко припустити, щоб Рекс Фортеск’ю помилився в такому пункті. Хоч не можна виключати, що недавно там були якісь нові дослідження. Де розташована ця шахта? У Західній Африці, сказав Ланс. Але хіба хтось інший не сказав, – здається, то була міс Ремсботтом, – що шахта розташована у Східній Африці. Чи не хотів Ланс умисне збити його зі сліду, коли сказав «у Західній Африці», а не в «Східній»? Міс Ремсботтом стара й забудькувата, а проте вона могла сказати правду, а не Ланс. Східна Африка. Ланс щойно приїхав зі Східної Африки. Можливо, він володіє якимись новими відомостями?

Несподівано в голові інспектора щось клацнуло, й у головоломці, яку він намагався розгадати, з’явилася ще одна деталь. Він згадав, як, сидячи в потязі, читав «Таймс». «Поклади урану знайдено в Танганьїці». А що, як поклади урану знайдено на місці розташування старих «Дроздів»? Це пояснило б усе. Ланс довідався про це, будучи на тому самому місці, де знайдено поклади, і якщо там справді відкрито уран, то це багатство, за яке треба хапатися. Величезне багатство! Він зітхнув і подивився на міс Марпл.

– Невже ви думаєте, я зможу коли-небудь довести все це? – сказав він із докором у голосі.

Міс Марпл підбадьорливо кивнула йому головою – так могла б стара тітка підбадьорити талановитого небожа, який іде складати важкий іспит у школі.

– Ви все доведете, – сказала вона. – Ви дуже й дуже розумний чоловік, інспекторе Ніл. Я це побачила з першого погляду. Тепер, коли ви знаєте, хто вбивця, ви зможете знайти докази. Наприклад, у тому таборі для літнього відпочинку вони, безперечно, упізнають його фотографію. Йому буде нелегко пояснити, чому він перебував там протягом тижня, називаючи себе Албертом Івенсом.

«Так, – подумав інспектор Ніл, – Ланс Фортеск’ю – чоловік блискучого розуму й позбавлений будь-якої совісті, а проте він також занадто відчайдушний, а тому готовий на невиправданий ризик. Ризик, у якому, либонь, не було потреби».

«Я його візьму!» – сказав собі інспектор Ніл, а тоді обернувся до міс Марпл.

– Це припущення чистої води, – сказав він.

– Справді так, але ж ви переконані в їхній правдивості?

– Думаю, що так. Зрештою, я маю справу з такими людьми не вперше.

Стара леді кивнула головою.

– Атож, це має велику вагу, саме тому я переконана.

Ніл подивився на неї з доброзичливим сумнівом.

– То й ви так добре знаєте злочинців?

– Ні, звичайно, злочинців я добре не знаю. Але я добре знаю таких дівчат, як Пет. Така мила дівчина, але милі дівчата чомусь завжди виходять заміж за негідників – саме тому я й звернула на нього увагу від самого початку…

– Я можу бути впевнений, – у себе в голові, – але залишаються багато речей, які потребують підтвердження. Наприклад, питання про Рубі Маккензі. Я можу заприсягтися, що…

Міс Марпл урвала його.

– Ви маєте цілковиту рацію. Але ви думаєте про іншу жінку. Ідіть поговоріть із місіс Персі.

ІІ

– Місіс Фортеск’ю, – сказав інспектор Ніл, – будь ласка, назвіть ваше ім’я та прізвище, якими вони були до одруження.

– Ой! – вигукнула Дженніфер, шумно видихнувши повітря. Вона здавалася вкрай наляканою.

– Ви даремно нервуєте, мем, – сказав інспектор Ніл, – але знайте, що правду приховувати не слід. Навряд чи я помилюся, сказавши, що до одруження вас було звати Рубі Маккензі.

– Мене… а що такого… яка різниця, яким було моє дівоче прізвище? – запитала місіс Персівал Фортеск’ю.

– Ніякої різниці, – лагідно сказав інспектор Ніл і додав: – Я розмовляв із вашою матір’ю кілька днів тому в санаторії «Сосни».

– Вона дуже сердита на мене, – сказала Дженніфер. – Я вже давно її не навідую, бо мої візити лише дратують її. Бідолашна мама, ви навіть уявити собі не можете, якою відданою вона була батькові.

– І вона намагалася накинути вам дуже мелодраматичні уявлення про помсту?

– Так, – погодилася Дженніфер. – Вона знову й знову примушувала нас присягтися на Біблії, що ми ніколи не забудемо, хто вбив нашого батька, і рано або пізно вб’ємо його. Звичайно, коли я стала працювати в лікарні й опанувала науку медичної сестри, я почала розуміти, що її психічна рівновага дуже порушена.

– А проте ви й самі плекали почуття помсти, місіс Фортеск’ю?

– Звичайно! Адже Рекс Фортеск’ю практично вбив мого батька! Я не хочу сказати, що він застрелив його, або вдарив ножем, або щось у такому дусі. Але я переконана, що він залишив мого батька помирати. А це те саме, чи не так?

– З морального погляду те саме – ви правильно мислите.

– Тому мені хотілося відплатити йому, – провадила Дженніфер. – Коли моя подруга стала доглядати його сина, я влаштувала так, щоб вона покинула нашу лікарню й запропонувала замінити її. Я не знаю, що я мала намір зробити… Хоч я ніколи, інспекторе, я ніколи не думала про те, щоб убити містера Фортеск’ю. У мене, признаюся, була якась туманна думка доглядати його сина так погано, щоб він помер. Але, звичайно, якщо ти за своєю професією медична сестра, то ніколи не зможеш таке вчинити. Практично мені довелося докласти чималих зусиль, щоб допомогти Валу стати на ноги. А тоді він закохався в мене й попросив одружитися з ним, і я подумала: «Така помста буде справді розумнішою, ніж будь-яка інша». Тобто одружитися зі старшим сином містера Фортеск’ю й у такий спосіб повернути собі гроші, які він виманив у мого батька. Я подумала, що це буде найрозумніший спосіб.

– Так, справді, – погодився інспектор Ніл, – набагато розумніший. – Він додав: – То це ви, я думаю, поклали дохлих дроздів на письмовий стіл і запхали їх у пиріг?

Місіс Персівал почервоніла.

– Так. Мабуть, я вчинила велику дурницю… Але містер Фортеск’ю одного дня почав вихвалятися тим, як він умів дурити людей, усе з них висмоктував і залишав ні з чим. Причому завжди це робив у рамках закону. І я вирішила як слід налякати його. Він і справді пережив великий страх. – Але, – стривожено докинула вона, – я нічого більше не робила, інспекторе, повірте мені, не робила нічого. Ви ж не думаєте, признайтеся, ви не думаєте, що я могла когось убити?

Інспектор Ніл усміхнувся.

– Ні, – сказав він, – я так не думаю. – Він додав: – До речі, ви платили Мері Дав якісь гроші останнім часом?

У Дженніфер відвисла нижня щелепа.

– Звідки ви знаєте?

– Ми багато чого знаємо, – сказав інспектор Ніл і додав подумки: «І багато про що здогадуємося».

Дженніфер швидко заговорила:

– Вона прийшла до мене й повідомила, що ви назвали її Рубі Маккензі. Вона сказала, якщо я дам їй п’ятсот фунтів, вона дозволить вам і далі думати так. Бо якщо ви, мовляв, довідаєтеся, що я Рубі Маккензі, то мене запідозрять у вбивстві містера Фортеск’ю та моєї свекрухи. Мені довелося докласти великих зусиль, щоб зібрати гроші, бо я, звичайно, не могла сказати про це Персівалу. Він не знає, хто я така. Мені довелося продати свою обручку з діамантом і прегарне намисто, яке мені подарував містер Фортеск’ю.

– Не турбуйтеся, місіс Персівал, – сказав інспектор Ніл. – Я думаю, ви повернете собі свої гроші.

ІІІ

Наступного дня інспектор Ніл мав ще одну розмову з Мері Дав.

– Міс Дав, – сказав він, – я був би вам вельми вдячний, якби ви передали мені чек на п’ятсот фунтів і я зміг би повернути гроші місіс Персівал Фортеск’ю.

Він пережив справжню втіху, побачивши, як Мері Дав утратила самовладання бодай один раз.

– Та дурепа, либонь, призналася вам у всьому, – сказала вона.

– Так, призналася. А шантаж, міс Дав, – це досить серйозний злочин.

– То не був шантаж у точному розумінні, інспекторе. Я думаю, вам буде нелегко висунути проти мене звинувачення в шантажі. Я лише зробила місіс Персівал послугу, за яку вона була мені вдячна.

– Гаразд, міс Дав, якщо ви повернете мені чек, то ми залишимо все, як воно є.

Мері Дав дістала свою чекову книжку й свою авторучку.

– Це дуже прикро, – сказала вона. – Саме тепер мені дуже потрібні гроші.

– Ви шукаєте собі нову роботу, я так розумію?

– Так. Ця моїх сподівань не виправдала. Усе тут склалося вкрай невдало.

– Атож, тут ви опинилися у вельми скрутній позиції, адже в будь-яку хвилину ми могли зацікавитися вашим минулим.

Мері Дав, котра вже опанувала себе, дозволила своїм бровам підскочити.

– Даруйте, інспекторе, але моє минуле безневинне, запевняю вас.

– Так, безневинне, – весело погодився інспектор Ніл. – Ми нічого не маємо проти вас, міс Дав. Хоч я не міг не звернути увагу на дивний збіг, що три останні будинки, де ви так чудово служили, були пограбовані, кожен через три місяці, після того як ви звідти пішли. Грабіжники були напрочуд добре поінформовані, де зберігаються норкові манто, коштовності й таке інше. Справді дивний збіг, чи не так?

– Збіги трапляються, інспекторе.

– О, так, – сказав Ніл. – Вони трапляються. Але вони не повинні траплятися надто часто, міс Дав. Мені здається, – додав він, – що ми з вами зустрінемося в близькому майбутньому.

– Я не хочу бути з вами грубою, інспекторе, але сподіваюся, що більше зустрітися нам не доведеться.

Розділ двадцять восьмий

І

Міс Марпл розгладила рукою верх своєї валізи, запхала всередину кінець вовняної шалі й закрила кришку. Вона озирнулася навколо у своїй спальні. Ні, вона нічого не забула. Крамп увійшов, щоб забрати її багаж. Міс Марпл увійшла до сусідньої кімнати, щоб попрощатися з міс Ремсботтом.

– Боюся, – сказала міс Марпл, – що як слід не віддячила вам за вашу гостинність. Сподіваюся, десь у майбутньому я здобуду ваше прощення.

– Ха, – сказала міс Ремсботтом.

Вона, як завжди, розкладала пасьянс.

– Чорний валет, червона дама, – промовила вона, а тоді метнула скоса швидкий погляд на міс Марпл. – Сподіваюся, ви з’ясували те, що хотіли з’ясувати? – спитала вона.

– Так, з’ясувала.

– І я сподіваюся, ви про все розповіли поліційному інспектору? Він зможе довести злочин?

– Я майже впевнена, що він його доведе, – сказала міс Марпл. – Хоч це й може забрати в нього трохи часу.

– Я вас не запитую ні про що, – сказала міс Ремсботтом. – Ви дуже прониклива жінка. Я це зрозуміла відразу, як вас побачила. Я не звинувачую вас за те, що ви зробили. Зло є злом, і його треба карати. У цій родині погана спадковість. Богу дякувати, не по нашій лінії. Елвіра, моя сестра, була дурепою. Але не більше того. Чорний валет, – повторила міс Ремсботтом, доторкнувшись до карти. – Вродливий, але з чорним серцем. Цього я й боялася. Іноді ти не можеш перешкодити собі любити грішника. Той хлопець умів сподобатися жінкам. Навіть до мене підкочувався. Набрехав про час, коли пішов від мене в той день. Я не стала йому заперечувати, але відразу запідозрила – тут щось не так. І чим далі, то підозра моя зростала. Але він син Ельвіри – як могла я сказати щось проти нього? Утім, ви справедлива жінка, міс Марпл, а справедливість повинна перемогти. Хоч його дружини мені шкода.

– Мені теж, – сказала міс Марпл.

У холі Пет Фортеск’ю чекала її, щоб попрощатися.

– Мені не хочеться, щоб ви нас покинули, – сказала вона. – Мені бракуватиме вас.

– Мені пора звідси їхати, – сказала міс Марпл. – Я закінчила те, задля чого сюди приїхала. Це було не дуже приємно. Але ви повинні зрозуміти – не можна дозволити, щоб зло перемагало.

Пет здавалася спантеличеною.

– Я вас не розумію.

– Нічого дивного, моя люба. Але, можливо, одного дня ви мене зрозумієте. Якщо хочете послухатися моєї поради, то коли щось у вашому житті почне складатися не так, то найліпшим виходом для вас, я думаю, буде повернутися в ту країну, де ви були щасливою в дитинстві. Повертайтеся до Ірландії, моя люба. До коней і собак. До всього, що вам дороге.

Пет кивнула головою.

– Іноді я думаю, мені слід було зробити це, коли помер Фредді. Але в такому випадку, – її голос змінився й полагіднів, – я ніколи не зустрілася б із Лансом.

Міс Марпл зітхнула.

– Ми тут не залишаємося, – сказала Пет. – Ми повертаємося до Східної Африки, як тільки тут усе буде прояснено. Я така рада.

– Нехай Бог благословить вас, люба дитино, – сказала міс Марпл. – Людина потребує багато мужності, щоб пройти крізь життя. Я думаю, у вас вона є.

Вона поплескала Пет по руці й, відпустивши її, пішла до парадних дверей, за якими чекало її таксі.

ІІ

Міс Марпл приїхала додому пізно ввечері того дня.

Кітті – остання випускниця притулку Святої Віри – відчинила перед нею двері й привітала її, сяючи від радості.

– Я приготувала вам на вечерю оселедця, міс. Я така рада, що ви повернулися додому – ви бачите, що в домі все дуже гарно. Я тут усе ретельно прибрала.

– Дякую, Кітті, – я дуже рада, що повернулася додому.

Міс Марпл нарахувала на карнизі шість павутин. Ці дівчата мають звичай ніколи не підводити голову! Проте Кітті все ж таки старалася, і міс Марпл не стала їй дорікати.

– Ваші листи в холі, на столі, міс. Один із них помилково потрапив до сусідів. Так буває часто, адже адреси у вас схожі, а почерк такий поганий, що цього разу я анітрохи не здивувалася. Господарі дому кудись виїздили, і дім був замкнений, але вони відразу передали листа, як тільки повернулися. Сказали, вони сподіваються, що він не дуже важливий.

Міс Марпл забрала свою кореспонденцію. Лист, про який згадала Кітті, лежав поверх усіх інших. Слабкий спогад промайнув у голові міс Марпл, коли вона побачила карлючкуватий почерк із чорнильними плямами. Вона розірвала конверт.

«Шановна мем,

сподіваюся, ви мені вибачите, що я наважилася вам написати, але я справді не знаю, що мені робити, адже в мене й у думках не було вчинити щось погане. Шановна мем, ви тільки почитайте газети, усі вони пишуть, що було вбивство, але то не я вчинила його, справді не я, бо я ніколи б не зробила нічого поганого, та й він би не зробив, це я про Алберта кажу. Мабуть, ви не знаєте, хто такий Алберт, але ми зустрілися минулого літа й хотіли одружитися, але в Берта не було таких прав, бо його позбавив їх, обшахрувавши його, той самий містер Фортеск’ю, який щойно помер. Але містер Фортеск’ю все заперечував, і всі йому вірили, а Бертові не вірили, бо він багатий, а Берт бідний. Але Берт мав друга, що працював там, де вони виготовляють нові ліки, ті самі, що їх вони називають ліками правди, можливо, ви читали про них у газеті, такі ліки примушують людину казати правду, хоче вона цього чи не хоче. Берт хотів побачитися з містером Фортеск’ю в його кабінеті 5 листопада, він мав намір прийти до нього з адвокатом, а мені доручив подати йому ліки за сніданком того ранку, і тоді вони спрацювали б у ті хвилини, коли вони до нього прийшли б, і він би визнав, що Берт каже правду. Тож я, мем, поклала їх у мармелад, але тепер він мертвий, і я думаю, може, ті ліки були надто сильними, але Бертової вини там немає, бо Берт ніколи нічого подібного не вчинив би, але я не можу сказати про це поліції, бо вони подумають, що Берт зробив це умисне, а я знаю, що це не так. О, мем, я не знаю, що мені робити і що сказати, а поліція не виходить із дому, і вони ставлять запитання, і дивляться на мене так суворо, а я не знаю, що мені робити, і я нічого не чула про Берта й не знаю, де він тепер є. О, мем, мені нічого не хотілося б у вас просити, але якби ви погодилися приїхати сюди й допомогти мені, вас вони послухалися б, а ви завжди були такою до мене доброю, а я не хотіла зробити нічого поганого, і Берт також не хотів. Допоможіть нам, будь ласка, якщо зможете. З повагою

Ґледіс Мартін.

P. S. Посилаю вам світлину Берта й мене. Один із хлопців зняв нас у таборі й віддав карточку мені. Берт не знає, що вона в мене є, – він не любить зніматися. Але погляньте, мем, який він гарний».

Міс Марпл, стуливши губи, поглянула на фотографію. Дівчина й молодик, яких було там знято, дивились одне на одного. Погляд міс Марпл ковзнув від патетичного, закоханого обличчя Ґледіс із ледь відкритим ротом до іншого обличчя – смуглявого й гарного, усміхненого обличчя Ланса Фортеск’ю.

Останні слова патетичного листа пролунали в її свідомості.

«Але погляньте, мем, який він гарний».

Сльози набігли міс Марпл на очі. Але вираз жалості в них відразу змінився гнівом – гнівом на бездушного вбивцю.

А потім, витіснивши обидві ці емоції, на неї накотилося почуття тріумфу – такий тріумф міг би пережити фахівець, якому пощастило успішно реконструювати давно вимерлу тварину з щелепної кістки та кількох зубів.

Примітки

1

Телефонний номер, за яким у Великій Британії викликають поліцію, швидку допомогу та пожежну команду. (Тут і далі – примітки перекладача.)

2

Ґросвінор – назва майдану в центрі Лондона.

3

Алкалоїд – органічна речовина рослинного походження, наділена отруйними або наркотичними властивостями.

4

Папська родина XV ст., члени якої часто використовували отруту, щоб поквитатися з ворогами.

5

Англійці їдять ланч десь у середині дня, а обідають увечері.

6

Чай в англійських родинах традиційно подають о п’ятій годині дня, тоді як обід буває не раніше сьомої-восьмої години вечора.

7

Організація з охорони історичних пам’яток.

8

Англ. dove – голуб, голубка.

9

«Сердиті молоді люди» – повоєнне покоління англійців, що виступало проти лицемірної буржуазної моралі.

10

Ле Бурже – один із головних аеропортів Парижа.

11

Матінка Гуска – вигаданий автор дитячих віршів, перший збірник яких було опубліковано в Лондоні 1760 р.

12

День 11 листопада, коли на вулицях збирають пожертви на користь інвалідів війни, а натомість роздають штучні маки.

Content

Аґата Крісті
Кишеня, повна жита

Кишеня, повна жита

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

І

ІІ

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

І

ІI

Розділ одинадцятий

І

ІI

ІІI

Розділ дванадцятий

І

ІI

ІІI

ІV

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

І

ІІ

Розділ п’ятнадцятий

І

ІІ

Розділ шістнадцятий

І

ІІ

Розділ сімнадцятий

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ вісімнадцятий

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

І

ІІ

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

І

ІІ

Розділ двадцять четвертий

І

ІІ

Розділ двадцять п’ятий

І

ІІ

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

І

ІІ

ІІІ

Розділ двадцять восьмий

І

ІІ

Примітки