Лариса Копань

Пульсари

Науково-фантастичний роман

Від чорної землі до зоряної тверді

На мить не припиняв я пошуки уперті:

Я мислю гострою усі вузли розплутав —

І тільки не зумів розплутать вузол смерті.

Омар Хайям

УВІЧНЕННЯ

Розкішний монумент спорудив собі Віталик на рідному дворищі коло літньої кухні. Сірий двобортний піджак з клаптиком паперу в кишені замість білої хусточки, вузенькі штани, кремова сорочка в дрібненьку смужечку, крепдешинова краватка з витисненим на ній озером, де плаває пара білих лебедів. Вінчає рукотворне диво синій картуз-восьмиклинка з ґудзиком посередині. Найбільше мороки було з обличчям — довго виклеював його з пап’є-маше, раз у раз звіряючи зі своєю ще шкільною фотографією. Цілковитої точності не досяг, вийшов приблизний автопортрет.

Працював натхненно, бо відчув, що по силі йому те мистецтво, коли скульптуру творять з коліс, бідонів та рейок, працював захоплено, бо увічнював самого себе. А підстави для спорудження пам’ятника поважні й незаперечні: склав без «хвостів» сесію на вечірньому, а головне — майже умовив Марію на рушничок стати, принаймні погодилася завтра показатися Віталиковій матері. Ото буде сміху, коли побачить шедевр!

Костюма трохи шкода — ще б можна було носити, аби не такий старомодний та вузький. Роки йдуть: колись Віталик важив, може, шістдесят-сімдесят, а тепер, після флоту, усі сто. Джинси й ті тріщать. Довго лежав одяг у сховку. Нехай ще на вітрі погуляє. Вийде мати вранці на ґанок, як сонце сходить, усміхнеться виліпленому сином автопортретові, й душа зрадіє. Можна й на ґанок не йти — з веранди теж видно. Скульптор ось сидить зараз тут, курочку буряківкою запиває і милується своєю роботою. Питво йому страх подобається, бо дуже натуральне й сердите — так і шкребе в горлі. І курка найвищого розряду, не якась там бройлерка; пахне підрум’янена шкірочка, пружинять рожеві стегенця, пупок у курочки теплий і ніжний, начинений чорносливом (мати всю ніч на кухні торохтіла), тулубчик, фарширований білим м’ясом і печінкою з часником. Половину цієї спокуси вже з’їв, а відчуття таке, ніби ковтнув манюсінький пончик. І не дивно: вага курки не більше кілограма (мати вибирала її як молодицю на досвітках), для Віталикових шести пудів — це й справді дрібниця, тим більше, що двоєдина проблема ненаситця — де дістати і як схуднути — його нині не хвилює.

Віталик бачить, як дорогою шмаляє худорлявий, голий по пояс чоловік у піжамних штанях, — певно, загоряє, дивак. Ось він зупиняється край їхнього двору, уважно роздивляється паперовий шедевр. Чоловік здаля чимось схожий на Віталикового батька. Жаль, не скоро татусь побачить синове творіння: першокласні наркологи в першокласному закладі виходжують зараз батька Мусія.

Набігався Віталик, поки домігся того направлення, — і директора просив, і головному інженерові кланявся. І те, що нарешті-таки влаштував батька, сповна виконав свій синівський обов’язок, — ще одна причина бути задоволеним собою, ще одна підстава бодай на ганчір’яний монумент.

«Ич, культурист, як милується, — не без гордощів подумав творець. — А що ж! Мистецтво! Не якийсь там неук робив». Він кладе цілого пупа в рот, обережно прокушує, відхиляє голову на спинку крісла, в самозабутті заплющує очі. Пупок тане і заповнює благодаттю душу. Покінчивши з пупком, сьорбнув з кухля і вибрав крильце із золотою шкірочкою і пухирцями, повними прозорого жиру. Та відчути аромат засмаженого крильця йому не судилося, і рота роззявив не для вкушання, а від здивування: на місці пам’ятника стояла гола хрестовина з паперовою копією Віталикової голови та з краваткою. Віталик вибіг на вигін, що за городом, — ніде нікого. І чоловік зник.

— От народ! Та хіба з такими людьми в одному районі жити! — шаленів, зрозпачений людською підступністю і повним нехтуванням мистецтва аматор, повертаючись до залишків свого щастя на блюді. — Я ще сподівався, що монумент татка дочекається…

А батько, Мусій, ще зовсім недавно лежав на білосніжному ліжку, приймаючи з братами по вірі п’ятий сеанс гіпнозу. Палатою ходив лікар і через хвилинні паузи промовляв значущі фрази, в які треба вірити.

— Ви назавжди полишили свою кошмарну пристрасть, — проголошує гіпнотизер.

«Помиляєтеся, любий і хороший, — думає Мусій. — Ви почули б, як славлять цю пристрасть на кладовищі, коли наливають третю чарку за упокій того, кого любили, люблять і будуть вічно любити…»

Не так давно Мусій був майстром похоронного ритуалу, його шанували за невтомні золоті руки, його лортрет висів на Дошці пошани в поховальній конторі Лісового кладовища. Але щоразу, коли Мусій вивершував пам’ятник чи закінчував опоряджувати могилу, вдячні родичі пропонували разом пом’янути вірного сина, славну дочку чи незабутнього діда. Поки в моді були самогон та біла «казьонка», Мусій стримувався, рідмовляючись, іноді навіть вигадував страшні хвороби: «У мене цироз печінки», «З виразкою шлунка мучуся», «Гіпертонія», — казав він, скрушно хитнувши головою, мовляв, і рада б душа в рай… Життя кращало, люди багатшали. Почали на поминки приносити чудернацькі пляшки з хитромудрими затичками й корками, яскравими наклейками та медалями. Як тут не покуштувати! А там і пішло… Добре, що син з армії прийшов. Порятував.

«Досить, татусю, за упокій працювати. Уговтав начальство — беруть тебе на наш завод пожежником. Технічна посада. А то син з освітою, вважай. Воно й перед людьми якось… Ну що я скажу нареченій, що ти передовик на кладовищі?»

Одне слово, умовив. Довелося їздити електричкою на роботу. Але… Вдома Мусій був шанований і поважаний. В усій окрузі його знали. Усі капелюха знімали першими, особливо діди — кожен-бо сподівався, що Мусій могилку його впорядкує, можливо, й квіти поллє, буде єдиною живою душею, яку щодня відчуватимеш на тому упокої.

А на заводі? Ніщо не горить, хіба плани, але то не Мусієва морока. Сім годин ялових, аби день до вечора. І він радів білому солодкому, і терпкому червоному, і портвейнам, які дешевші за сметану.

На кладовищі, було, чого тільки не наслухаєшся від родичів — ну справжні тобі університети! Один дідок розповідав про філософа Гегеля та гіпнотизера Мессінга, коли приносив на синову могилу квіти. І ось лежить Мусій зараз під білим простирадлом, прицінюється до рекламованого спеціаліста. «Мушу й цього слухати, бо родичі й заводчани силоміць сюди запроторили. Але не Мессінг це, про якого легенди розповідають. Щось невпевнено почувається він у халаті, ніби тисне він йому у плечах».

— Запах алкоголю заважає вам дихати, — рішуче каже лікар, витримавши потрібну паузу.

«Аніскілечки, славний і хороший, — мовчки заперечує Мусій, іронічно позираючи на сусіда по палаті, який дихає все важче, ніби фінішує в кросі. — Вам доводилося пити шампанське радгоспу «Сонячна долина»? Та англійська королева іменини свої не розпочне, якщо на столі в неї немає цього вина. Поки зріє воно в підвалах, ніжні жіночі руки щодня перевертають кожну пляшку — жодній машині не доручають цю операцію. Тільки жіночим рукам. А чи знаєте ви, славний і хороший, як пахне те вино? Ні, не пахне — духмяніє. Віками створювався його аромат. А смакова палітра! А як клопочуться майстри, щоб світилося, щоб зберігалося довгі роки. Знайома капітанша клялася, що кримську винотеку, де були зібрані кращі еталони світу, під час війни евакуювали під захистом крейсерських гармат».

— Ви відчуваєте, як алкоголь вивертає вам шлунок, ось клубок підкочується до горла, прилипає до піднебіння…

«Виночерпій народився раніше за священика, вино старіше за релігію. А ви хочете, славний і хороший, за десять сеансів навіки поховати Бахуса. Йому вже, мабуть, більше п’яти тисяч років, майже в усьому світі його шанують, і не вимерло ж людство від поклоніння цьому богові? — Мусій заплющився, помітивши, що сусіда його схилився над тазом. — Казав один начитаний, що коріння виноградної лози проростає вглиб на п’ятдесят метрів і видобуває звідти рідкоземельні елементи. Могутні земні пласти висмоктує тоненька і щедра, а ви замахуєтеся на неї».

— Ваше тіло, кожна його клітинка, кожен нерв вивільняються від алкоголю. Ви втомилися. Вам хочеться спати. Міцний, благодатний сон полонить вас.

«Ех, налили б оце по чарочці, славний і хороший, то, може, й був би якийсь ефект від вашої проповіді, може б, і справді спалося». Хворий лежав нерухомо, спостерігаючи крізь напівзаплющені повіки, як лікар обходить палату, поправляє простирадла. Ось і йому прикрив ноги і вийшов.

Мусій ще полежав трохи, потім тихенько підвівся, навшпиньках, мов циркуль землеміра, пробрався в коридор. Поглянув на сонну чергову за столиком, підійшов до відчиненого вікна і вистрибнув, покректуючи та поохкуючи. Легко відшукав замаскований лаз у цегляному мурі, бо вже, бувало, пробирався ним, і опинився під голубим небом.

Засукавши холоші піжамних штанів, підставивши сонцю худорляві плечі, почимчикував «курортник» через дачі та городи. Настрій бадьорий, бо твердо поклав собі розпрощатися з лікарнею.

Невдовзі вийшов на ґрунтовий шлях, по врібоїнах якого стрибали п’ятитонки та ревли вентиляторами самоскиди. Одному з цих гарячих демонів і проголосував.

— Що, з «курорту» втік? — осміхнувся водій.

— Та ні, я на столі ключі від дачі залишив, а двері автоматично зачинилися, — примітивно брехав втікач. — Тепер ось до міста в оцій одежі по запасні.

— Як же ти тротуаром топатимеш? — недовірливо запитав водій.

— А наш будинок на околиці. З лісу — прямо додому, — виплітав мереживо. — Шкода двері ламати на дачі. Із склопластику зроблені, що й куля не візьме. — Мусій морщив лоба, натужно згадуючи все, що чув від сина про скляні човни та катери.

— Доведеться пересісти на попутну, — розчарував його водій. — Бо я тільки до розвилки.

Для годиться «дачник» заклопотано почухав потилицю, а насправді дуже зрадів, бо йому до розвилки й треба, звідти кілометрів за три його рідне дворище.

— Та вже якось доберуся, не без добрих людей.

За кілометр до розвилки водій раптом зупинив машину і порадив:

— Ти, друже, мабуть, виходь тут. Бо минулого року я одного смугастого пожалів — він теж по ключі спішив, — висадив на розвилці, а сержант із КП його хап у свою коляску і знов на «дачу» повіз. Поки ми їхали, виявляється, з тієї «дачі» вже й у міліцію подзвоніїли. Я тоді мало дірочку в правах не заробив.

Зніяковіло подякувавши, Мусій почимчикував додому. На сніданок сьогодні перед гіпнозом дали тільки склянку темних помийок — тому голод гнав підтюпцем до самого села. Лише за якусь сотню метрів до рідної толоки перейшов на авторитетну ходу спортсмена-розрядника.

Але що це? Віталій удома?! Ич, купець багатий, з костюма яке опудало зробив! Шевйотовими штаньми горобців лякає!

Проте гнів на сина за безгосподарність і марнотратство вщух швидше, ніж травневий дощ, бо поставало проблемне питання: якщо дитя дома, то воно незгірш отого міліціонера з КП може всадовити на мотоцикл (правда, без коляски) і відтарабанити знову в «санаторій». Хіба ж дарма з усіх сил старалося запроторити туди батька! Як підмінили сина після флоту. Раніше можна було сісти з ним за стіл, погомоніти про очевидне і неймовірне. А зараз? Лекції якісь, а не бесіди. Точно відвезе, якщо побачить.

Мусій скрадливо пробрався у двір, зняв з опудала костюмчик і чкурнув у повітку. Знайшов на сідалах кілька свіжих яєць, випив. Переодягся. На голову прижежурив восьмиклинку. Прихопив ще й старий портфельчик. Через садову хвіртку вибрався з дворища і гайнув до електрички. Контролери не трапилися — благополучно добрався до міста, що вже переключилося на суботній ритм.

* * *

Траплялися Марії і кращі хлопці. Та стара любов до Віталія все ж викрешувала іскри. Тому Марія, може, й не дуже охоче, погодилася поїхати до майбутньої свекрухи на оглядини. Забулися слова з Віталикових флотських листів: «Я нікому не поступлюся місцем у рятувальному човні». Пам’яталися лише: «Кращої за тебе телички, Марійко, немає у всьому світі». Грубуваті й перші слова, і другі, як і сам наречений. Зате відверті. Принаймні не клянеться на руках носити, не дає обіцянок, які забуде на порозі Палацу одружень.

Зібралася сьогодні Марія швидко, по-буденному: до перукарні не бігала, квітку в коси не стромляла — надягла брючний костюм, штормівку і всілася на вишневого кольору «Яву», обхопивши Віталія за плечі. Кінські сили двохтактного двигуна не помітили надбавки вантажу до традиційного центнера. За спиною-скелею утворилася зона затишку, в яку й заховалася Марія. Досить було трохи відхилитися вбік, як вітер починав зривати каптур і проціджувати холод через кожну ниточку в одязі.

Виїжджали за місто, коли на дорозі раптом, немов з-під землі, вигулькнув дідусь і, певне, з переляку, затанцював козликом перед самісіньким колесом. Дівчина ще відчула, як ревонув мотор, як мотоцикл стрибнув різко ліворуч, кинувши її на якісь віти.

Опам’яталася, коли двоє юнаків знімали її з рятівних кущів. «Швидка допомога». Велика калюжа крові на фундаменті декоративного риштування. Віталик на ношах. У машину спершу поставили ноші, потім допомогли їй сісти.

Кривавилося простирадло, і Марія шарпнулася туди, але один з лікарів міцно схопив її за плечі, тицьнув під ніс якоїсь рідини в слоїку і досить рішуче гримнув:

— Ану сядь отам у куточок і дивись у вікно, без тебе впораються. Ти знаєш, де ми зараз проїжджаємо? Назви вулицю. Ти що, нетутешня?

— Тутешня, — зворухнула Марія задерев’янілі губи і тихо вимовила імена великих маршалів, на честь яких були названі дві вулиці, що зійшлися на перехресті.

Це побіжне обстеження Маріїної психіки заспокоїло лікаря, та й потерпіла переконалася, що при пам’яті вона, при свідомості…

Виїхавши на бульвар, по якому невдовзі нестимуть олімпійський вогонь, звернули у двір медичного інституту. А он і старий університетський корпус, в якому вона вже кілька років проводить «дозвілля» з собачками — мучениками й подвижниками біології.

Віталія поспіхом винесли, а Марії наказали йти слідом — «оформляти» треба.

Ненароком погляд дівчини впав на підлогу, де щойно стояли ноші,  — там лежав рукав Віталикової куртки, аз нього визирали… пальці. Схопила рукав — він був важкий, повний теплого тіла. Нестямно притисла, немов малу дитину, потім поклала на коліна, знову схопила. Треба щось робити. Швидше! Щойно їй страшенно боліла голова, ніби по ній гупали паровою «бабою», а зараз думка працювала чітко, лихоманково — швидко. Треба пришити! Негайно! Поки жива тканина. Але ж тут не роблять таких операцій, хіба що в столиці… Отже, Віталик буде інвалідом? А Іванова? Вона ж давно експериментує…

Швидко загорнувши теплий рукав у штормівку, Марія прожогом кинулася через давно знайомий їй лаз До університетського двору, не сумніваючись, що Іванова, як завжди, сидить над собачками.

— Ви ж усе можете, Ірино Олексіївно! Ви ж усе можете! — кричала начальниці — маленькій, тендітній жіночці, яка сиділа, поклавши лікті на стіл і стиснувши скроні долонями. — А вони викинуть Віталикову руку, зашиють плече й викинуть…

— Я тепер собачий доктор, голубко, ніхто не дозволить мені… Та й не знаю я ще у нас випадку, щоб хто пришивав руку…

— А на собаках?! Скільки можна їм відрізати-пришивати-відрізати! Ви ж можете, — благала Марія, — он же згинається, — тицьнула вона пальцем на двері, нагадуючи, що за ними в лабораторії працює автономна собача нога, пришита до апарату штучного забезпечення життя.

— Я не маю права, — опиралася Іванова.

— Це найлегше сказати, коли ми боїмося чи не хочемо чогось робити. Пропаде ж рука! Охолоне! Ви хоч збережіть її живою, поки Віталик одужає, поки дозвіл одержите, поки закон вийде, поки зрозумієте, що від собак час уже вашу науку й до людей звернути. Ви ж можете… На якого дідька лисого, на яку трясцю ваша наука?! Консервуйте!

Марія впевнена, що коли не сьогодні, то завтра знайдеться сміливець, який пришиє руку її нареченому… Людина в щось мусить вірити, навіть у примарне, але бажане. В цьому джерело її мужності.

КОНКУРС ПОРУШНИКІВ

Небо над площею Південною розкреслюють навпіл дві пари тролейбусних штанг. Під однією з них щойно зупинився буфет на колесах, де обідають водії. Побачивши знайому буфетницю, сержант міліції Іола Рожко, який уже понад дві години без усяких пригод стоїть на посту, оживає, прибадьорюється. Він не вперше спостерігає, як спритна, метка буфетниця, парашутуючи спідницею, вискакує з кабіни, біжить до стоп-сигнальних вогнів своєї харчевні, хапає канати і чимдуж тягне їх до землі, відриваючи «вуса» від контактних дротів. У цьому єдиноборстві з пружинами й дротами жінка виконує увесь комплекс з програми ГПО, від чого послідовно, в міру того, як вона підстрибує, нахиляється, присідає, підкреслюються усі її розкішні форми. Уявляючи батончики з повидлом, здобні булочки з маслом, що їх привезла буфетниця, зголоднілий Іола ковтає слину, кидає свій пост і йде перекусити. Він уже впевнився, що скільки отак не стій — жодного порушника не побачиш. Та варто лише сісти в буфеті, як прямо на тебе починають сипатися перебіжчики транспортної артерії, що тягнеться вздовж площі.

Водії, обідаючи, розважаються, підказуючи Іолі, кого штрафувати, а кого помилувати.

— Та пожалій, Іоло, цю матінку-годувальницю, — гукає один, помітивши, як сержант надягає кашкета, готуючись катапультуватися з буфету, — Подивись на її валізки та сітку. Не обходити ж їй з таким вантажем аж до світлофора.

Іола хвилину вагається. Потім, дивлячись, як жінка поспішно перебігає вулицю, згинаючись під своєю непомірною ношею, зупиняється в роздумі. І справді трудівниця-годувальниця не порожній рейс робить. Іола кладе кашкет.

— Ти, Іоло, отих студенточок завів би сюди для виховання, — чоловічий регіт стрясає вікна.

Іола сидить незворушно. З тими дівчатками йому зовсім неохота морочитись. Спершу вони сміються, жартують, потім сльозу пускають, а платити штраф не хочуть. Навіть документа від них не доб’єшся. Не будеш же силою віднімати. Одного разу він вирішив таки домогтися паспорта. То молодичка як почала несамовито кричати, гурт навколо скликаючи: «Рятуйте, людоньки, міліція над беззахисною жінкою владу править!» Насилу втихомирив.

— Іоло, ти заснув?! Он доцент з газеткою і саквояжем вулицею чухрає. Сам, либонь, молодь повчає — це не так і те не сяк.

Тямущі психологи — водії тролейбусів: з першого погляду розпізнають, котрий інтелігент з інституту, а котрий з товарної бази. Іола й сам бачить, що на нього поважно йде не менше, як доцент. Цього таки треба оштрафувати, дарма, що дід. Оправа на окулярах, мабуть, із золота, парасолька-пістолет японська, костюм шитий не інакше, як в ательє «Люкс». Ще й рукавички-пальчатка явно для шику, бо вже давно не холодно. Або скрипаль, або хірург, або ювелір. А може, спекулянт або кишеньковий злодій вищого розряду? Іола катапультує.

— Здравія желаю, громадянине! Сержант державтоінспекції Рожко, — статутно відрекомендувався Іола й одразу перейшов до суті: — Ви порушили…

З несподіванки чоловік випускає з рук парасольку. Потім, оговтавшись, піднімає свій «пістолет», чіпляє на руку.

— Тут споконвіку був перехід, — каже він переконано, хоч трохи й збентежено. — Ота стежка, любий, називається «студентською вулицею». Тут споконвіку був перехід, — зовсім упевнено повторює він.

— Ви порушили, громадянине. Перехід тут закритий, а на тій стежці буде встановлений лук із стрілою. Шістдесят метрів стріла. «Вечірку» не читаєте, дарма що в руках газета. Чи, може, нетутешній?

Порушник тим часом порпається в кишені, виймає м’ятого карбованця.

— Раз винен — карайте. Хоч тут завжди був перехід. Я тутешній.

— Що ви мені даєте? — обурюється Іола, але одразу й веселішає, бо чує слово «тутешній». Це означає, що порушника можна покарати й троячкою. — Я ще міг би зрозуміти, аби ви були приїжджим… Ваше прізвище?

Порушник видобуває паспорт. Іола, погортавши його, перепитує:

— Ім’я?

— Пильнюк Руслан Максимович.

— Де працюєте?

— Медичний інститут.

— Посада?

— Професор.

— Ну й ну! Якби мені, докторе, таке місце, то я і на вулицю не виходив би. А то через отаких несвідомих стоїш і на морозі, й у дощ, і в спеку. А не було б порушників, я в цеху детальки виточував би на трудові ордени на груди чіпляв. Ех, шановний! Медичний інститут, як і життя, видається один лише раз, а ви не ціните… Знацця, так, нехай колектив обговорить ваш учинок…

— Не пишіть на роботу, голубчику. Раз я винен — заплачу. Беріть зараз. Я вже не порушуватиму.

— Е ні. Закони поважати слід. Заплатите по квитанції в касу. Виписку з протоколу зборів надішлете нам. До побачення. Та дивіться, де переходите, а то вчора через отакого, як оце ви, тут хлопець з мотоциклом розбився. Тільки я сів обідати, як пенсіонер через дорогу дріботить. Не встиг свиснути, а хлопчина головою у риштуванні зав’яз. Видно, сердешний був — старого пожалів, а мав повне право… Не перехід тут. Так що вам пощастило.

Іола козирнув порушникові і вскочив у двері буфету, де на столі його чекав недопитий чай.

— Ну, Іоло, хто ж то був? — водіям кортить приперчити обід.

— Професор.

— Без живота й бороди? Доцент — ще сяк-так повірю.

— Професор з медичного.

— Та ну! І по яких же органах? Часом не по дамських?

— Не питав.

— Дарма. Якщо по дамських, безплатно б куму твою консультував. Не вмієш жити, Іоло!

Буфетниця тим часом налила свіженького чаю і, ставлячи перед Іолою склянку, зиркнула у вікно.

— О, ще один з портфельчиком через вулицю чухрає. П’яний, як чіп, — уточнила вона.

Іола з жалем глянув на гарячий чай з лимоном, жестом ледь стримуваного роздратування схопив кашкет і кинувся на дорогу. Усе своє невисловлене Іола втиснув у свисток. Але чоловік не зупинився. Ще раз свиснув — суне просто на постового. Енергійними жестами Іола зупинив транспорт — не вистачало, щоб на його дільниці друга надзвичайна пригода сталася, ще за вчорашню тягатимуть, допитуватимуться, чому в буфеті сидів, коли хлопчина з мотоциклом погнув декоративний каркас із дюймових трубок.

— Громадянине, ви порушуєте!

— Одчепись, мораліст, не до тебе. У мене син тут учора розбився. — Чоловік шморгнув носом і рвучко витерся рукавом. — Не ти часом чергував?

В Іоли похололи долоні.

— Я…

— Скажи, служба, тільки правду, як на духу, — чоловік знову рвучко витерся рукавом, — його в машину з руками впакували?.

— Як це? Ага, так, з руками. З руками, думаю…

— Ти так думаєш чи знаєш? Коли його забрали, тут руки ніде не залишилося?

— Та що ви? — Іола міркував, усерйоз його чоловік розпитує чи, може, звихнувся з горя. — Коли машина поїхала і публіка розійшлася, точно нічого не залишалося. А що?

— А те, що син помер, і його з лікарні привезли без руки.

— Ану дихни! — сержант подумав, що з нього кепкують.

— Я зараз так дихну, що дехто на отому стовпі зависне. — Порушник знову витерся рукавом. — І з мого горя нічого насміхатись, бо можна й без погонів залишитись.

Іола був на зріст нижче середнього: яке звання, така й комплекція. Тому він не полюбляв загострювати конфліктні ситуації.

— Заспокойтеся, громадянине.

— Заспокоїтись? Мого сина вчора… привезли… — Заспокоїтись… Почали жінки соколика в далеку путь споряджати. Теща хотіла йому свічку в руки вкласти — та як заголосить! Немає руки у Віталика, нічим йому буде на тому світі й ложку тримати… Як же це так? Чи тут загубили, чи в лікарні викинули. Їм що? Одрізать, викинуть — не їхнє ж дитя. — Чоловік рвучко витерся рукавом. — Ти можеш заприсягтися, що тут не валялася? їдьмо в лікарню, ти їм скажеш там… Підтвердиш…

Постовий не знав, як заспокоїти чоловіка.

— Скоро ось зміна буде — поїдемо, а чого ж. Хіба я не людина. Хіба не розумію.

Іолі згадався страшний випадок, коли КрАЗ врізався в автобус з людьми, все загорілось, і там уже не можна було розібратись, де хто, де чиє,  — порівну в труни розкладали. А тут — усе ясно. Голова, правда, була розтовчена, крові втратив багато, а так нічого не залишилося на асфальті. Може, він не помітив, бо у самого в очах було то чорно, то біло — це ж у час його чергування і на його дільниці…

— Я, звичайно, посвідчу. Ось тільки зміна підійде. Ви посидьте тут, — вказав сержант на гранітний камінь з написом на честь чого споруджуватиметься монумент, і, збентежений, пішов допивати чай.

НЕОПЕРАЦІЙНИЙ ДЕНЬ

Медичний інститут існує десятиліть із п’ять. Раніше це був лікарський факультет університету, на території якого ще й тепер, огороджені старовинним цегляним муром, розташовані кафедра патологічної анатомії, пологове відділення та кафедра хірургії з клінікою. І коли щось зникає, щезає у медиків (апарат, препарат, санітарка), то дзвонять до університетських біологів, а коли з біологічного тікає піддослідний собака, його знаходять під вікнами лікарняної кухні.

За хорошої погоди медики прогулюються в університетському дворі, зваблюючи сусідів своїми білосніжними шапочками. Студенти ж біологи з’являються до їдальні в драних і заквацяних халатах, від чого псується апетит навіть у незворушних майбутніх хірургів. Тоді й звучить адресоване біологам строго ввічливе «ветеринари», на що неодмінно чується люб’язна відповідь — «костоломи».

Проте з основних питань, таких, як будова Всесвіту, Олімпіада-80, Бетховен, антиречовина чи антиматерія, конфліктів не буває, як не буває і спільних вечорів відпочинку, бо фемінізація, завоювавши біологічний факультет і кафедру гінекологів, вже позирає жадібним оком і на хірургію. Тому майбутні лікарки танцюють з курсантами військових училищ, біологині ж використовують власні резерви, запрошуючи на вечори геологів або радіофізиків.

Але тепер не до танців. Сьогодні всі лікарі з обуренням обговорюють учинок сусідів, бо лише вони здатні на таке, лише їм мораль не завадила взяти з моргу руку. Прямих доказів злочину немає, але кому ще могла знадобитися мертва рука? І раніше траплялися випадки, коли в небіжчиків після розтину зникали печінка чи нирка, але родичі потерпілого ревізію його живота не робили. А це рука… Черговий лікар клянеться, що хлопця й привезли без руки, був же травмований у такому стані, що не до розпитувань, порався над ним в операційній сам Пильнюк, пробували патентовані препарати, навіть експериментальні ліки — ніщо не допомогло, не оживили…

На кафедрі хірургії з самого ранку тривога й напруження — чекають ще якоїсь неприємності, бо десь затримується професор. А він завжди, коли запізнюється, всім дає прочухана, може, таким чином компенсуючи прикрість від того, що хтось по дорозі порушив його плани.

Та, на диво, сьогодні начальник проскочив коридорами мовчки, ні до кого не присікуючись, а ввійшовши до кабінету, одразу схопив телефонну трубку.

— Алло! Канцелярія? Наталочко, це Пильнюк. Усю пошту з міліції перевіряйте особисто — там повинен прийти цікавий для мене лист. З тексту побачите, чим цікавий. Так щоб ні одна душа, крім вас. От спасибі!

Цілий день порипували двері кабінету, але ці відвідини…

їх було двоє. Попереду йшов Іола Рожко — хірург одразу впізнав постового, за ним чоловік із специфічно почервонілим носом. Подробиці знайомства з сержантом ще палахкотіли в професоровій душі, хоч і притлумлені буденними лікарняними клопотами.

— Я ще не оплатив квитанцію, — підвівся назустріч несподіваним гостям господар кабінету. Він здивувався цьому візитові, марно силкуючись відгадати його причину.

— Ми до вас в іншій справі,  — сухо відповів Іола. Він теж упізнав «порушника» і хоч, можливо, був готовий до такої зустрічі, в його словах чулося приховане збентеження. — Це у вас тут учора різали мотоцикліста?

— У нас. Тільки не різали, а зашивали.

— Все одно. Зашили на той світ. Але не в тому суть. — Іола сідає на стілець, прикриває коліна планшетом і киває своєму супутнику, підкликаючи до столу. — В його сина пропала рука. Знацця, громадянине, ви не тільки дорожні правила, ви й закони порушуєте. Мда-а. Я не буду виясняти, як це сталося, — примирливо махає він рукою, помітивши загрозливу позу лікаря, — але руку віддайте батькові негайно. Він хто у тебе був? — звернувся до свого супутника.

— Коваль. На пресі працював. Щитки штампував.

— Ну от. Робочий клас. А ви руку… Хоч би про родичів подумали. Знацця, так, ось вам наш телефон, — Іола простягнув професорові записочку, — як виконаєте, доповісте. У мене давно вже робоча зміна закінчилася, а через отаких, як ви, громадянине, ще доведеться писати рапорт начальнику.

Іола встав, потряс батькову правицю, потім узяв його за плечі й пригвоздив до стільця, де щойно сам сидів.

— Отут і жди. А як тільки що — подзвониш. Бувай здоров. А вам, громадянине, бажаю надалі бути обачнішим. — І зник Іола.

Пильнюк так і простояв безмовно за своїм столом. Щохвилини упродовж бесіди відчинялися двері кабінету, і в них просовувалася голова асистента, і щоразу енергійним жестом професор випихав голову в коридор. Знову помітивши асистента в дверях, Пильнюк, зиркнувши на годинник, мовив благально:

— Та займіть їх чим-небудь, поки я прийду. Домашні завдання перевірте. — Неважко зрозуміти його роздратування й збентеженість. Але хірург не має права розслаблюватися чи панікувати. Тим більше на роботі. — Кафедра висловлює вам найглибші співчуття, — звертається він до батька, хоч і не певен, чи саме ті слова говорить, що в даній ситуації годяться. Ситуація ж, господи… Це нечувано. Це нечувано, — повторює він уголос і ніби збадьорюється тим власним звуком. — Ми розшукаємо. Тут, знаєте, про життя вашого сина йшлося, важило одне — врятувати його, безрукого чи безногого, тільки б урятувати. Не вийшло. Безсила ще медицина… М-да, ми з’ясуємо. Залиште свою адресу.

— Та ні, я краще тут зачекаю. Ох, сину-сину… Бабуня дуже його любила… Хотіла свічку вкласти, а тоді як заголосить, що нічим бідоласі на тому світі й ґудзики застібати… Як не привезу Віталикову руку, то й баба за ним піде. Я вже краще тут.

Лікар сумно поглянув на сьогоднішній календарний листочок: лекція, урочисте засідання (виступити як ветерану війни), консультація двох хворих. Нижче позначка: картки № 1 та № 2 (новий заступник міністра розпорядився, щоб усі викладачі записували у спеціальні картки, кого й де консультували, — це картка № 2; кому лекції читали — картка № 1; про що аспірантам розповідали — № 3; з яких книжок і яке завдання студентам дали — картка № 4). А ще скласти і здати в трьох примірниках до наукової частини розклад роботи аспірантів; подзвонити в аптекоуправління і випросити коларину… а тут ще… рука.

Знову зазирнув асистент. Руслан Максимович цього разу не випихав його жестом за двері, навпаки, поманив.

— Скажіть друкарці, щоб підготувала розклад для аспірантів, а ви, будь ласка, заповніть усі картки та попросіть у бюро, щоб мій виступ на зборах поставили останнім. А студентам дайте контрольну.

— Так не попереджали ж… Та й після свят.

— А ви їм дозвольте в книжки зазирати. Дивись, половина списаного в голові залишиться — і то користь. Хоча… дайте тему про солі в суглобах. Заплутане діло. Нема чого путнього й списати. Хай продемонструють ерудицію. Але найперше з’ясуйте, хто чергував по моргу, до мене покличте.

Пильнюк уже накручує телефон.

— Алло! Професор Пильнюк турбує. У вас дві дози по сто коларину знайдуться? А в кого є? В усьому місті немає? А в яку лікарню давали востаннє? Не давали… Вибачайте.

Заходить друкарка — аспірантський розклад принесла.

— А чому тільки прізвища? В ректораті без ініціалів не приймуть.

Дівчина здвигує плечиком.

— Вони для мене Вані, Валі, Колі — де я їхні величальні шукатиму?

— Надрукуйте ініціали за алфавітом, — знаходить вихід професор — А. Б., В. Г. і так далі. Все одно ніхто не перевірятиме — аби документ за формою. І покличте, будь ласка, гардеробницю. Та нехай швидше там розшукають чергового по моргу.

Поки професор порпається в шухляді, батько витирає мокрі очі. Тим часом у кабінеті майже беззвучно зринає гардеробниця.

— Кликали?

— Виручайте, — у Пильнюковому голосі смуток і надія, — коларин потрібен.

— Усім потрібен, — складає бантиком вуста сива жінка. — Поговорити можна. Предмета не бачу. — Уродженка південного приморського міста, гардеробниця натискає на звук «і».

Руслан Максимович дістає з шухляди десятку, подає жінці.

— Купіть предмет. А на додачу мою консультацію пообіцяйте.

— А хто замість мене біля халатів посидить?

— Скажіть першому стрічному ординаторові, що я розпорядився. Їх у мене хоч греблю гати, а ви одна. І ніколи мене не підводили. Та нехай учорашній черговий по моргу зайде.

Усміхнувшись, жінка зробила реверанс і безшелесно зникла з кабінету.

Батько сидить покірливо, мовчки витирає зволожнілі очі. А Пильнюка ніби смажать на пательні — він відчуває потребу розважити людину, тільки не знає як.

— Я вам щиро співчуваю. У мене теж син. Уже за тридцять, а ніяк не оженю. Так що клопоту вистачає. — Не ті слова, зовсім не ті. Хірург дивиться на годинник і рішуче відчиняє двері. В коридорі порожньо.

Руками, мов шаблями, рубаючи повітря, Руслан Максимович бере курс на ординаторську, але й там порожньо. Щось у професоровій душі вибухає і розливається гарячим струменем роздратування, яке розтоплює усі гальма й застороги. Голосно, порушуючи власні приписи й настанови, догукується старшої медсестри.

— Вони всі побігли в магазини навпроти, — пояснює хвора, визирнувши з палати. — А ви, мабуть, новенький? — дивується жінка. — Медсестри завжди куди-небудь бігають, поки професор лекцію читає. Через сорок хвилин закінчаться заняття, і всі будуть на місцях. — Помітивши цілковите збараніння «новенького», хвора вважає за необхідне пояснити йому: — У них же сім’ї. Кому за меблями постояти, а кому й за молоком треба. Скоро прибіжать. Що ви супитесь, як на дощ? За їхню платню ви не погодилися б і дня тут працювати.

— Дивно. Дивно. Я зі своєю платнею за югославськими меблями в чергах не вистоюю. І, до речі, вчора була неділя, а я її провів за операційним столом.

І для чого він усе це сказав хворій? Руслан Максимович тепер уже й не знає, чим він дужче оприкрений: вигадливістю порушниць порядку чи власною нестриманістю. Повільно вертається до свого кабінету і по дорозі здибує асистента.

— Лаборантка Іванової,  — відсапуючись, без вступу каже той. — Її робота, бо обшарив увесь морг, усю анатомку — нема руки.

— Чому думаєте, що її?

— Так вони ж до апарата життєзабезпечення різні собачі органи приживляють. Сумісність живого з неживим вивчають. Де ж іще шукати?

«Цікава тема, — заздрісно думає професор, — Значить, у біологів хлопцева рука… Молодий організм, усе правильно… Невже сама додумалася? Ну й чи приживеться рука до її апарата? Цікаво. Цікаво».

— Науку піратськими методами не роблять, — сказав уголос, а сам подумав: «От би подивитись, як же вона з капілярами впорується». — Можна було б і мене попередити. Звільніть її в нас з роботи.

— А хто в морзі чергуватиме? — розгубився асистент, ніби від нього й справді залежало, кого звільняти чи брати на роботу. — Все одно хтось із співробітників Іванової прокрадатиметься в морг.

— Їм що, тварин мало?

— Там, знаєте, ціла філософія. Мовляв, людський організм нічим не підмінити.

— Я не збираюся за когось у тюрму сідати, — буркнув Руслан Максимович, — ніби вона не знає, що це підсудна справа. Нехай негайно повернуть руку. «А підхід цікавий у Іванової. Сміливий. Наша виучка», — подумав із задоволенням. — Зараз усе зроблять, — заспокоїв батька. — Ви тут почекайте, я повернуся хвилин за тридцять. На урочисті збори треба. Ви не фронтовик?

— Та не довелося. Мені десять років було на початку війни.

Руслан Максимович уважно подивився на чоловіка: на вигляд усі шістдесят, а виходить, лише п’ятдесят… Може, горе за одну ніч так зістарило людину? Очі червоні — певне, від безсоння. Ніс теж брунатний — хусточкою натер. Хоча… Розширені червоні жилки на носі — то швидше ознака хвороби. Гіпертонія? Печінка? А може, від алкоголю?

Нещасний батько не витримав професійного погляду, почав виправдовуватися:

— Не фронтовик я. Але, вір не вір, краще б сам загинув на багнеті, як оце переживать отаке горе. Ми з Віталиком уже в бар разом ходили. Мотоцикл у повітці розбирали. По рибу їздили. Літню кухню збудували.

Він не говорив, а тужно виспівував слова. Висякався у засмальцьовану ганчірку, ніс його від того ще дужче почервонів. Руки тремтіли, щоки вкрилися рум’янцем — ще хвилина, і почнеться істерія. Руслан Максимович пригадав, що в шафі є розпочата пляшка коньяку. Сам він байдужий до цього напою, а колеги називають його еквівалентом вдячності, бо пацієнти, одужавши, чомусь вважають за найзручніше залишити хірургові на згадку пляшку з кількома зірочками.

Руслан Максимович збовтнув рідину, поглянув на світло — ніби не каламутна. Хлюпнув у чашку. Згорьований батько одним ковтком осушив посудину, округлив губи, понюхав ґудзики на рукаві піджака, жадібно зиркнув на пляшку, в якій ще лишилася на денці коричнева рідина. І цей його позирк, і майже фіолетові прожилки на носі, хворобливий блиск очей, опущені плечі, обстріпані, м’які холоші зовсім не дешевих штанів — все це злилося професорові в образ знікчемнілої, упослідженої людини.

Навряд чи раптове горе спричинило такий портрет, подумав лікар, та одразу й засоромився своїх думок: негоже осуджувати людину, не знаючи її, тим більше, коли вона в такому стані. Він вилив у чашку залишки коньяку і з професійною спостережливістю відзначив, що відвідувач ковтнув їх блискавично, знову понюхав свої манжети і знову глянув на пляшку. Впевнившись, що вона спорожніла остаточно, покірно приготувався чекати, поки «все зроблять».

Хірург мовчки почалапав на урочисте засідання з нагоди Дня Перемоги. Санітарки, медсестри, ординатори «ненароком» визирали з палат і кабінетів, «випадково» зустрічалися, ввічливо кланялися запитуючи: «Ви не шукали мене?» З усього було видно, що у відділенні закінчилася «тиха година», що на кафедрі кипіла робота.

Знову звідкись вихопився ухорканий асистент і запанікував:

— Сказали, усіх співробітників на збори.

— Просіть ординаторів і аспірантів, а санітарок не руште, — наказав строго, обмірковуючи тези свого майбутнього виступу. Говорити перед людьми, які знають війну з книжок, — нелегке завдання. Може, краще відмовитися від виступу? Просто вивести на сцену Федорівну на костурах і поставити її перед мікрофоном? «Ех, — почне вона з триповерхової словесної споруди, — покололи соколиків, постріляли синків наших, а ми їм прощати будемо? Не вірте, дітки!»

Федорівна вже тридцять п’ять років на обліку і в хірургів, і в психіатрів. Її медична картка розпухла в кілька томів. Лікарі вже й з ліку збилися, скільки осколків з неї витягли. Підлікують її, щоб себе попорати могла, відпустять додому. Мине місяць-два, а тоді Федорівна чіпляє до одного костура свій протигаз, а до другого бідон для молока і йде на вулицю мітингувати, розповідати як «фріци всеньке село покололи».

Ні, треба таки самому сказати…

ВОГОНЬ КРЕСАЛА

Кафедра загальної біології суціль жіноча. Лише завідуючий, вісімдесятип’ятилітній професор Верхуша, та препаратор Сашко, минулорічний десятикласник, представляють сильну стать. Проти решти ж прізвищ у списку штатного розпису стоїть ніжне й тендітне, як зойк дзвіночка, «жін. — жен.», «жін-жен.». І невідомо, погано це чи добре, що кафедра наскрізь «бабська», як висловлюється сам Верхуша, бо немає поблизу спорідненого колективу суціль чоловічого, а значить, ні з ким і порівняти роботу «бабів». Хіба що з всесоюзними та світовими стандартами. Тут, звичайно, претендувати на призове місце поки що не доводиться, та ніхто не може й поручитися, що досягнення були б вагоміші, якби на кафедрі переважали чоловіки. Хоча, коли подумати…

Одразу після війни нагодилася до університету іноземна делегація. Дивилися гості на розвалені блоки старої будівлі у формі колодязя з обпаленими каштанами всередині, похитували головами, співчували. Було очевидно, і вони про це стиха гомоніли між собою, що кільком учасникам війни, які спраглими вустами смокчуть самокрутки і, підстрибуючи на милицях, метушаться, збираючи розкидані по руйновищу залишки кафедри загальної біології, нізащо не відбудувати свій храм. Однак фактично ще не існуюча кафедра інтенсивно вивчала праці Павлова.

Через десять років один із членів делегації знову нагодився до університету. І біологині натхненно розповідали йому, як вивчають методологію Павлова. Здивований гість, забувши про етикет, поцікавився, скільки ж можна вивчати її, чи не пора розвивати і далі за Павлова рушати? На що йому відповіли, що кожного року на перший курс приходить молодь, не обізнана з класикою, а кадри дуже потрібні, тому й доводиться. «А ви приїдьте до нас років через двадцять», — запрошували гостя. А що мали казати? Апаратури на кафедрах не було, потрібних препаратів промисловість ще не випускала. А об’єкти досліджень складні, тут потрібні цілі школи, ультрамодерні лабораторії, потрібні знання суміжних наук — математики, фізики, хімії.. Багато потрібно. Та в ті безсірникові роки нічого ще не було, окрім учень Павлова, Докучаєва, Тімірязєва, окрім геніальних практичних результатів Мічуріна та настанов академіка Лисенка.

Не так і мало, щоб здивувати світову науку. Але вона вже знала про все це і цілком природно прагла нових відкриттів, нових імен. Господарі ж пропонували своїм іноземним колегам коротенький маршрут до кам’яної книги-монумента на честь загиблих у південно-західному лісі студентів і викладачів, які, безперечно, прославили б свій край відкриттями, аби не «просвітителі» зі свастикою.

Отож, першопричина фемінізації кафедри об’єктивна. Ті з біологів, що все-таки повернулися з війни, працювали недовго. Більшість не встигла навіть перейти з махорки на «Біломор» та «Казбек». Розбрелися — хто в шпиталь, что на «заслужений», а хто до свого останнього притулку.

Друга причина була суб’єктивною: завідувач зумисне не брав до аспірантури хлопців, хоч в оцій своїй зумисності не зізнався б ніколи й нізащо. Бо й як це пояснити людям, як обгрунтувати. Щороку з настанням теплих весняних ночей і з відновленням руху соків у реліктових деревах розпочиналися концерти здичавілих котів у ботанічному саду. І щороку Верхуша, відчинивши вікно своєї лабораторії, з належним гумором і розумінням слухав їх. Та коли прийшла шістдесят п’ята весна в житті вченого, він раптом відчув, що березневі нічні серенади його дратують. Сердито шпурнув у кущі варені картоплини, що залишилися від його вегетаріанського обіду, а потім узявся розганяти котів своїм не менш сердитим «брись». З того року він заборонив друзям і колегам нагадувати йому про день народження.

І як це пояснити людям, як обгрунтувати? Шістдесят п’ять. «Ми глибоко цінимо ваш досвід, сподіваємось, що ви наглядатимете за кафедрою на громадських засадах… Без вас нам буде тяжко, але ви заслужили… Ваші справи візьме на себе ваш учень Коля, Сашко, Дмитро… Як це немає? Готуйте, вирощуйте. А як дозріє зміна, тоді, будь ласка, тоді й відпустимо…» — «Га-га-га! А в мене самі баби!..»

Третьою причиною, яка коли не виправдовувала, то принаймні пояснювала фемінізацію кафедри, була специфічна наукова тема: Верхуша захопився дослідженням впливу марочних вин на фізіологію тварин. Тому боявся, що цінні грузинські препарати чоловіки вводитимуть курям без належної пунктуальності. Кури були вибрані як об’єкт дослідження тому, що саме гучно лунала слава Лепещинської, яка експериментувала з гідрами та жовтками, доказуючи можливість зародження живого з мертвого.

У своїй докторській дисертації Верхуша твердив, що «Цінандалі» сприяє несучості курки, а згодоване півневі «Ркацителі» зменшує вихід курчат з інкубатора аж на вісімдесят-дев’яносто відсотків порівняно з контрольними яйцями, одержаними за участю тверезих півнів. Опоненти засвідчили, що Верхуші варто присудити докторське звання, незважаючи на велику смертність курчат, бо один учений звернув увагу комісії на цікавий факт: у деяких курчат, чиї «батьки» споживали «Ркацителі», було по чотири ноги. А чотири ноги в засмаженої курки… Напевне, можна підібрати таку марку самтредівського, міркував опонент, що в однієї птиці буде і шість, і десять лапок! Якщо попрацювати як слід, якщо довести роботу до логічного кінця, якщо до цієї проблеми підключити молодих вчених — то і стоніжка нам під силу! — вигукнув у запалі опонент. І Верхуші присудили докторську. Правда, при голосуванні половина членів ученої ради утрималась, частина не з’явилася («А обіцяли!») на засідання у зв’язку з хворобою, решта була проти. В лічильній комісії довго крутили арифмометром, зрештою оголосили, що більшістю (з перевагою в 0,7 голоса) вчена рада проголосувала за присудження Верхуші вченого ступеня доктора наук.

І дивно, що так довго арифмометром тріщали! Адже стоніжка — це чудово! Он угорці вивели гуску з величезною печінкою. Вирощувати птицю з двома такими органами вони й не бралися — не під силу було. А якби з’явився у них учений, якому пощастило б хоча в одному з десяти випадків виростити пернату з чотирма печінками, вони йому пам’ятник поставили б, бо на весь світ славляться угорські паштети «Гусяча печінка», так міркував Верхуша, три роки чекаючи підтвердження ВАКом рішення про присудження йому вченого ступеня. А ВАК не поспішав, посилаючи роботу на додаткові рецензії. Нарешті присудили, мотивуючи тим, що університетську кафедру повинен очолювати доктор, та враховуючи великий стаж роботи Верхуші.

Діставши ступінь доктора та оточивши себе жінками-співробітницями, Верхуша поволі старів. Він не втручався в справи учениць. Зрідка друкував статті в журналах, частіше ж виступав співавтором, чемно ставлячи своє ім’я в кінці авторського ряду. Спершу дехто з колег вважав це дивацтвом. Та коли більшість учених-організаторів почала писати своє ім’я на останньому місці авторської низки, авторитет Верхуші зріс, підтримуваний довгим списком наукових праць та множенням років.

Природний відбір зробив корисну справу: у жіночому колективі вижили найділовитіші, найздібніші. Вони тихенько, де мотивуючи, а де впрошуючи, передали курячу тематику до сільськогосподарської академії, а на своїй кафедрі розвели хімію, стали поклонятися кібернетиці. Кілька біологинь вийшли заміж за «технарів» — це вже не така й несподіванка: аспіранти-фізики вели лабораторні роботи в студентських групах біологів, де теж лютувала фемінізація, з якою адміністрація боролася безкомпромісно — зараховували в студенти будь-кого, аби з вусами, зате дівчат вибирали прискіпливо — одну з шести абітурієнток. Результат боротьби вийшов протилежним очікуваному: серед здібних та завзятих студенток кволі «штанці» насилу дотягували свої заліковки, переповнені трійками, до п’ятого курсу. Де вже їм було вибиватися у правофлангові науки! Тому видати кількох біологинь за фізиків було нескладно. Зате «економічний ефект» від такого родичання виявився значним: на кафедрі фактичний штат удвічі перевершував узаконений на папері. Хтось «сторонній» завжди ремонтував електронний мікроскоп, хтось копирсався в пам’яті обчислювальної машини. Подейкували навіть, що на кафедрі оптики готують майбутнього завідувача кафедри біології…

Одне слово, тепер були умови, щоб не тільки вивчати, а й рухати вперед учення Павлова. Цифрові самописці й процесори стали буденною деталлю лабораторій, а недавно медики безплатно передали «ветеринарам» апарати типу штучні нирки, серце, легені. Старенькі апарати для хворих людей уже не годилися, а собакам підключати їх ще можна.

У колишньому курнику, розташованому під вікнами бібліотеки, поселилися піддослідні собаки.

Усі ці зміни й нововведення віддалили тематику кафедри від виноробства Грузії, зате наблизили до фундаментальних проблем, якими, власне, й повинна цікавитися університетська наука. Бо ж хіба не чекають люди якнайшвидшої відповіді на питання, чому деякі клітини і в тварин, і в рослин раптом починають рости безупинно; чому органи донорів не приживаються в чужому тілі; як тирсу перетворити на поживний комбікорм для худоби; чому з роками в людей з’являються зморшки під очима і лисина на голові, і чи можна цьому запобігти; чому на континентах стільки різновидів грипу; як знищити синьо-зелені водорості, що гниють у штучних морях; як захистити бджіл від хімізації; з чого робити штучні клапани для серця; чим краще замінити живу кістку або кришталик ока; як рятувати картоплю від хвороб; як посилити стійкість організму проти радіації…

Другою причиною труднощів у виборі тематики стали промови Верхуші. Захистивши докторську, він намагався захопити своєю роботою студентів, сподіваючись, що вони доведуть до практичного використання розробки, від яких розпухла його дисертація. Нехтуючи втомою, він завжди і всюди славив курей. Про великі ідеї, цікаві проблеми говорила людина з ім’ям, званням, стажем та посадою. Як тут було не повірити, що найважливішою проблемою біології, яку кафедра мусить вирішувати усіма наявними і підспудними силами, є куряча? Траплялися у його виступах курйози, гротескні місця. Але Верхуші їх пробачали, бо вже звикли до того, що найсерйозніші лекції професор змащував «скоромним». Чим дужче він старів, чим дужче недочував, тим більше з’являлося в його виступах сміливих проектів. Дехто з лихословів почав навіть говорити про вплив психічного перевантаження. Але, не піддавшись старечому знесиленню, Верхуша у свої вісімдесят п’ять раптом сміливо змінив наукову тему і почав енергійно закликати до вивчення проблеми довголіття.

РЕЛІКТОВІ ПРОМЕНІ

Перший кравець, без сумніву, був голий. Інакше до штанів би йому не додуматись.

І. Димитров, тракторист з Одеської області

— Я ось що вам, світилко, скажу, — звертається професор голосом надтріснутої органної труби до співробітниці, яка принесла на підпис заяву з проханням дозволити працювати на півставки, — я ось що вам скажу. В нас ніхто не заважатиме, у нас вільний вибір теми. Ніхто, світилко, не може передбачити правильний напрямок пошуку у фундаментальній науці. Ви помічали, як після дощу лісові мурашки розповзаються в усі боки зі свого гуртожитку? А коли знайде котрийсь трудяга зернину й не подужає нести сам, кличе на поміч. Прибігають співробітники… пробачте, одноплеменці і тягнуть зернину до мурашника. А ті, що запізнилися, нишпорять там, де щойно лежала зернина, і, дивись, ще знаходять пригорщу під листям. І закипає робота. Уже забули всі про того аспіранта… пробачте, одноплеменця, котрий знайшов першу зернину. Уже з почестями зустрічають ватагу з багатою здобиччю. От і в нас нині період пошуку. В біології хоч куди кинь оком, скрізь цікаві об’єкти. Але найголовніший напрямок, не подумайте, світилко, що я вас агітую, найцікавіший — це проблема старіння.

Тепер Верхуша міг годинами говорити про те, що людина запрограмована жити довго. Посилався на біблійні джерела, хоч то, безумовно, не наукова література, застерігав він, але диму без вогню не буває.

— І куди поділася моя лупа? — професор мацає розкидані на столі папери, висовує шухлядку. — Завжди її хтось позичає… Ну та вже так і буде. Покажіть, де я мушу розписатись. Як вас звати?

— Марія.

— Діва Марія. Прекрасно!.. Нехай зайде Іванова, а ви зачекайте трохи. — І, помітивши здивування дівчини, пояснив: — Я не хотів би підписувати заяву без розмови з вашою безпосередньою начальницею. Це може принизити її авторитет.

Почувши, як за відвідувачкою рипнули двері, Верхуша кладе на лакований стіл свої вузлуваті пальці. Засукавши лівий рукав сорочки, погладжує руку від зап’ястя до ліктя, потім вказівним пальцем давить тіло, немов ставить крапку. Роздивляється утворену ямку — не вирівнюється. Верхуша робить поряд ще три ямки і починає відраховувати: нуль-нуль-один, нуль-нуль-два… Ямки не зникають. Це не дивує експериментатора, він лише сумно киває головою. Зайшовши до професора, Іванова побачила, як він інтенсивно масажує руку.

— Ви мене кликали?

— Ні, коли б що треба було, я б сам зайшов. — Заглибини почали зникати, але ж скільки вже часу минуло, а головне тут, звичайно, масаж.

— Як не кликали? А Марія сказала, щоб я до вас зайшла. Ви заяву не хочете підписувати.

— Так-так-так. Пригадую. Була тут якась світилка, я ще їй про геронтологію розповідав. Справжня наука, Ярисю. От дайте вашу руку. — Іванова з цікавістю кладе руку на стіл перед професором. Він бере її пальці, розпрямляє на своїй долоні, перераховує, примовляючи «Сороку-ворону». Перебравши всі пальці, зосереджено гладить руку Ірині, ніби точить бритву об шкіряний пасок. Потім різко надавлює вказівним пальцем тіло, немов хоче його проколоти. З несподіванки Ірина зойкнула і висмикнула руку. «Зовсім уже здитинів», — спересердя подумала вона, роздивляючись, як на місці «уколу» почала проявлятися плямка з копійку завбільшки — спочатку блідо-рожева, вона поступово ставала червонястою.

— Ну й що оце я скажу чоловікові, з таким синцем з’явившись додому?

— Ох, Ярисю, не встигну вже я, а до чого ж цікаво! — Верхуша надавлює тіло на своїй руці — з’являється безбарвна ямка. — Порівняйте: у вас прекрасний синець буде. А в мене? Тут хоч зубилом бий — самі жили, та й ті вже як тісто — ніякої палітри. А я ж практично нічим не хворів. І серце, слава богу, на сто п’ятдесят розраховане. А до чого дійшло… І бігання дрібною риссю не допоможе. Ви записуйте, Ярисю. — А сам подумав з сумом: «Як жаль, що молоді вчені не цікавляться по-справжньому проблемою старіння. Вони сподіваються, що їх омине той стан, коли шкіра обвисне, як воляче воло, коли втрачаються відчуття і коли вже пізно будь-що вивчати, хай навіть і геронтологію, — Він роздивляється свої руки на світло ніби вивчає рентгенівський негатив. — І хоч усіх нас з отакими руками збери у «могучу кучку», — снується далі професорова безрадісна думка, — ми вже не встигнемо побороти старість. Мої молодші колеги, кому ще далеко до вісімдесяти, мабуть, не поділяють моїх теорій, їм легше. Почуємо, якої заспівають у вісімдесят п’ять. А головне ж, є підстави вірити, що хвороба ця може бути подолана. Та й факти є». — Ви чули, Ярисю, про японську сім’ю Маміє? Глава роду жив двісті сорок два роки, його дружина двісті двадцять один рік, син — двісті один, невістка — сто дев’яносто три, онук — сто п’ятдесят три, а онукова дружина — сто тридцять вісім. От у кого треба вчитися.

— У вас теж, Климе Гнатовичу, можна вчитися. Я таких цифр не пам’ятаю.

— У мене теж не тримається пам’яті те, що вчора почув. А що в парубоцтві засвоїв — то ніби щойно вичитав. Адам жив дев’ятсот тридцять років, бо не блудствував, вірний був Єві, Ной — дев’ятсот п’ятдесят, бо трудяга, он якого ковчега спорудив і курей врятував від потопу. А от чому бог Каїна до себе не кликав?

Іванова подумала, що, зачепивши цю проблему, Верхуша тепер не скоро повернеться до проблем дня насущного. Але, на диво, професор, так і не проникнувши в Каїнову загадку, запитав:

— А ви чого прийшли, Ярисю?

— Та Маріїну заяву треба підписати.

— Якої Марії?

— Та нашої співробітниці. Ну, не зовсім ще нашої. Ми з Швидким і Яремакою потрійну угоду склали про допомогу — їхній матеріал у себе впроваджуємо. Марія числиться на заводі, але тепер фактично працює в нас, от ми й оформляємо її на півставки інженера, — Ірина Олексіївна випалила ці слова скоромовкою, бо знала, що професорський мозок не встигне їх розшифрувати. Не хотілося зараз входити в подробиці комплексної теми, коли вчені різних спеціальностей вирішують проблему, що опиняється на стику різних наук. От і тепер матеріалознавці зробили моноліт, що може вростати в тіло, але дослідити його без біологів та лікарів вони не можуть, тому й умовляються про співробітництво.

Що таке комплексна тема, професор знає. А от як це відбувається, коли людина числиться в технологічному інституті, працює в університеті, а табелюється на заводі… Тут пояснити складно, тому краще не вдаватися в подробиці. Нащо обтяжувати його всілякими бухгалтерськими вправами вищого пілотажу.

— Де-де? Які інженери? Ми чисті біологи. При чому тут інженери?

— Навіть у колгоспах нині, Климе Гнатовичу, є інженерні посади.

— Так там же комбайни, доїльні апарати. А нам для чого? — Верхуша помовчав трохи, покивав головою, ніяково всміхнувся. — Пригадав, коли інженери у нашому штаті з’явилися і чого світилка сюди заходила, пригадав — вона на півставки хоче. От тобі й геронтологія! Те, що парубком вчив, засіло добре, а що було п’ять хвилин тому… Ви вже, Ярисю, нікому про це, ох і ганьба. То я хотів у вас довідатись, перш ніж заяву підписувати, чи годиться світилка, чи впорається? І чи по бюджету вона не відстає. Бо ось уже скоро треба звітувати за п’ятирічку, і мене спитають, як бюджет з’їли.

Під «бюджетом» розумілася наукова тема, яку виконували за довготривалим планом, на яку виділені були кошти, посади, прилади. На цьому бюджеті «сидів» і сам Верхуша, і його зарплата складала чи не четвертину того «бюджету». Решта розподілялася на десяток «бабів», які, власне, й тягли «наукову тачку», як іноді казав другий кафедральний мужчина — препаратор Сашко.

Івановій не хотілося вести цю розмову, бо чіткий розподіл обов’язків був лише на папері, насправді ж і договірні й бюджетні роботи йшли паралельно, виконувалися за участю всіх співробітників кафедри — практика показала, що такий розподіл сил найефективніший.

— Марія беручка, — це прозвучало як висока оцінка, що цілком влаштовувало Верхушу, він навіть недослухав кінця фрази, стиха мовленої Івановою, — і зараз їй наша робота важить більше за життя.

Ірина тицьнула пальцем те місце на папері, де потрібен Верхушин автограф, і подала ручку. Професор спробував розписатися, але ручка ковзала по паперу, мов по склу.

— Що ви мені даєте, Ярисю, вона ж не пише!

— Бо ви не тим кінцем тримаєте. Оберніть кулькою вниз.

Верхуша ніяково всміхнувся, розписався.

— От вам і геронтологія. Голова ще варить, аби не провали пам’яті, а очі, вуха… Ехе-хе-хе-хе… Запросіть світилку, я сам вручу їй заяву. Ви, Ярисю, не брали моєї лупи? І куди вона поділася? Скоро йти на вчену раду, а без цього ока просто біда.

— Знайдеться, — впевнено сказала Іванова, відходячи до вікна. — Он вона, до речі, біля кактуса лежить. — 3 цими словами жінка вийняла з кишені запасну лупу. Вона накупила їх з десяток і завжди носила з собою — і в торбинці, і в кишенях, бо Верхуша їх часто губив і, не знайшовши, скисав на цілий день.

— От спасибі. То ви покличте світилку.

Світилками професор уже років з десять називає усіх своїх співробітниць, окрім двох-трьох, з якими часто спілкується. На лекціях, які тепер читає лише двічі на тиждень, усіх величає колегами або юними друзями. До цього він вдається, аби не напружувати пам’ять і не пригадувати імен своїх співрозмовниць.

— А прошу, прошу, заходьте, світилко, сідайте. Ось заява. Кафедра задоволена вашою роботою. То як ви у нас опинилися? А взагалі це не суттєво, важливо, що ви обрали правильну школу. — Верхуша зараз мав сказати світилці, що їй просто-таки пощастило, бо сідало завжди прикрашає курочку, хай вона буде, образно кажучи, і ряба! Хай вона знесе і золоте яєчко! Але хоч як би вона кудкудакала, ніхто не гляне на неї, якщо про її сідало нічого не чув раніше. Він обов’язково мав це сказати юній колезі, але раптом його пойняла цікавість і витіснила навіть ритуальне восхваляння «досягнень нашої школи», — йому нестерпно захотілося дізнатись, які ж ідеї визрівають в отій красивій, хоч з трохи й різкувато окресленими рисами, немов на картинах Рокуелла Кента, голівці. І він запитав у дівчини:

— То що ви у нас робите?

— Кров грію.

Верхуша сором’язливо закліпав очима. Хоч постать світилки й оповивалася туманом, контури її окреслені досить чітко, і навіть Верхуші було ясно, що така може кров гріти. Але розмова виходила незвичною, далекою від академічних проблем, як день нинішній від днів його молодості. Продовжувати її в запропонованому руслі було якось лячно, але й звертати не хотілося. Пригадав легенди про те, як у давнину старіючого царя оточували дівчатами, вірячи що це уповільнить його згасання, надасть йому бадьорості. Мабуть-таки, в цьому щось є. Ось мені вже вісімдесят п’ять, а я ще слава богу: керую кафедрою, ректор мене боїться, про пенсію й не заїкається. Сидоровича он у сімдесят вирядили, а я ще при ділі. То нічого, що тіло немов млинець — не бубон же з мене робити. А чому дожив до такого віку? — Верхуша посміхнувся собі тихенько: — Може, тому й дожив, що кафедра бабська, може, вони й випромінюють якусь таку електрику, якісь такі пі-мезони, що продовжують чоловікам молодість. Природа мудра і, певне, подбала про те, щоб ми були максимально активними у своїй діяльності, щоб могли перемагати слабіших суперників. У півнів як? Кафедрою — тьху! — пташиним двором керує найсильніший. Якусь непоясниму, але могутню електрику, якісь приємні пі-мезони вони таки випромінюють. Якби почав хоча б років з десять тому вивчати проблему — уже б вирішив, визначив, дослідив. Уже плавав би у басейні. На плавках ремінець з якорем, на шиї ланцюжок з лезом. Скільки Верхуші років? Сорок п’ять! А за паспортом? Півня не за паспортом купують, а в зуби дивляться. У півня зубів немає? Так будуть! Генна інженерія дозволяє вивести такого півня. Погляньте лише, яка світилка сидить на бар’єрі, ноги в басейн звісивши! Вода кругом ніг її кипить, буруниться. З такою можна і півня зубатого вивестиі Адже Верхуша має в запасі ще сорок п’ять років! Встигне геронтологію зрушити. М’язи його гудуть, кості пружинять, а коліна немов на магнітних підшипниках. Ось Верхуша сходить на вишку, озирає спортивний зал і помічає, як захоплено милуються спортсменки його атлетичним тілом, його ремінцем із бляхою. А та, що ногами кип’ятить воду в басейні, й геть зачарована… Верхуша бере розгін і стрибає, перекручуючи подвійним штопором тіло! Вода бадьорить, збуджує і виштовхує до оплесків…

— То я піду, — обриває хтось професорові думки, — а то кров охолоне.

Верхуша відчуває прикрість від такої нетактовності, однак уголос — ні пари з вуст.

«От зухвале дівчисько! Ніби не знає, що я — керівник кафедри. Пульс колективу забезпечую, від начальства захищаю, наукове ім’я всьому університетові, можна сказати, даю, а воно замість поваги до моєї сивини… воно боїться, що його кров біля мене охолоне! Та зараз я так припечу, що стілець, під вами, дорогенька, горітиме!»

Верхуша стукає пальцями по столу, вони цокають, немов кастаньєти. Цей звук коригує професорові думки: «Припечу словом, — вирішує він. — Словом і вбити можна, не те що розігріти».

Професор дістає окуляри, хукає на них, повагом протирає скельця, надягає, грізно дивиться на дівчину. Верхуша рідко користується окулярами, бо зблизька мало що в них бачить. Назви статей та де розписатись визначає з допомогою лупи, тези лекцій виводить на папері такими літерами, що й неозброєним оком видно. А для відстані окуляри не годяться.

Чорняве дівча, рішуче й ділове, стоїть біля стільця, на який жестом показав Верхуша, і дивиться очікувально і, як здалося професорові, без належної шанобливості.

Він піднявся з крісла, обійшов круг столу і круг відвідувачки. Кремова блуза елегантно облягає ощупненьку постать дівчини. Обходячи з тилу, ковзнув поглядом по її спині. Що за чудасія! У сорок п’ятому, та ще й у п’ятдесятому, на жіночих спинах через кофточки та сукні неодмінно окреслювалися рельєфні два-три ґудзички… А тепер їх не видно. Вперше виявивши цей факт, Верхуша подумав, що то гандж його старечих очей. Невже вони ходять без… Щось не схоже. Зовсім не схоже. Тоді чому ж він не бачить на спині горбочків, під якими ховаються кругленькі і маленькі ґудзички?

Чи то від ходіння, чи від якоїсь електрики, що її випромінювала світилка, Верхуша раптом відчув приплив сил, і пам’ять його стала проясненою, як небо після дощу. Він згадав, що на кафедрі проводяться досліди по вживленню в тіло трубок з різних матеріалів. По цих трубках у відокремлений від тіла орган качають кров.

Верхуша схвалював і підтримував ці експерименти, хоч на початку робіт наполягав, щоб їх проводили на галаганках. Однак Іванова не погодилася, посилаючись на те, що в курки дрібні кровоносні судини, і, зрештою, мовляв, птиця й без пересадки серця обійдеться.

Отже, підказувала професорові прояснена його пам’ять, оця світилка саме й відповідає за апарати, в яких гріють кров.

— То я піду, бо кров охолоне, — знову повторила дівчина.

— Звичайно, звичайно, — закивав він головою, думаючи в цей час про те, що, либонь, проблема старіння і є найголовнішою в науці. Бо як виходить: людина на Ельбрус піднімається, «Дон-Кіхота» пише, «Лебедине озеро» складає, літаком керує, пшеницю вирощує, «Токамак» конструює, а природа похмуро і невблаганно перетворює мозок її спочатку в дріжджі, а потім у потерть.

«Не з курей треба було мені починати, — тоскно зітхнув Верхуша. — Якби оце довелося вибирати: табун стоніжок-чубарок чи десять днів далекої молодості, хай навіть із холодного сорок другого року, то хіба я вагався б? Пам’ятаю, як покійна Степанида в землянку приходила. Та за п’ять таких хвилин і тисячі галаганок не жалко!.. Звичайно, наймиліше — життя. Більшість так вважає, особливо коли є загроза його втратити, коли його в тебе хочуть забрати. У мене конфісковано молодість — тому вона й наймиліша. Тільки, мабуть, це не зовсім так. Це півправди. Бо чи згодився б я насправді повернутися на мить у молодість, але втратити життя? Е ні! Краще нехай мені буде вісімдесят п’ять. Вже не сокіл я. Нехай кістки стають крихкими, суглоби тріщать — аби жити, дивитись, що далі буде. Цікаво. От зараз встану й піду до лабораторії, де мої баби зілля варять, може, ще й поради мої знадобляться. Все-таки вмирати не хочеться. Вийду в коридор — люди вітаються зі мною, підкреслено голови хилять у мій бік. А зазирну в лабораторію — стільці зариплять, заковзають по паркету, світилки посхоплюються зі своїх місць, бо знають, хто відбудовував кафедру, хто зачин тут робив, хто курчат із трьома ногами виводив, хто з колегою Григором горшки бив».

Давно був той Григір. З нудьги чи цікавості вирощував під монастирським муром бобові й шукав нетлінне й незмінне начало, суть, що переходить від батьків до дітей. Може, через зайнятість відбудовою, може, від необізнаності, Верхуша не сприйняв Григорової формули 1–2 — 1, ще й висміював колегу Григора та його квасоляну математику. Головне, твердив Верхуша, це ознаки, набуті під впливом холоду-голоду-спеки, а плутанина з бобовими числами, математизація біологічних законів — то ототожнювання мозку з домкратом чи колодязним журавлем. Хіба можна механіку важелів і коліс застосовувати до архіскладного людського організму? А для більшої вагомості своїх міркувань Верхуша вінчав їх інтимно-довірливим тоном: «Був я, товариші, на Григоровому городі. Так собі діляночка — сотки не набереться. На квадратики поділена. Чи є підстава говорити про статистичне підтвердження, про достовірність? А щодо школярської арифметики 1–2 — 1, то, на мою думку, реальніша інша формула: 1 + 1 = 3, яку засвідчують на всіх каменях, деревах і стінах словами «Галя + Коля = любов», а де любов, там, знаєте, і дитя. От і виходить: 1 + 1 = 3. Тому й маємо демографічні вибухи, і для деяких країн це справжня проблема. Ось де поле для вчених, а не під монастирськими стінами».

Давно була та полеміка Вєрхуші з Григором. Та й чи була? Тепер уже й уточнювати ніхто не наважиться. Професор прилюдно визнав свої помилки, а досягненням колеги Григора скористався в практичній роботі над виведенням курячих рекордисток. І в свої вісімдесят п’ять не побоявся нової наукової тематики, повністю переключившись на геронтологію. Певне, жевріє у нього сподівання і самому скористатися науковими плодами, і людям втіху принести — побороти старість, щоб і в сімдесят п’ять, а то й у дев’яносто років не дратували їх котячі концерти навесні.

«Он в Англії Фома Карн пережив дванадцятьох королів, — підкидала інформацію специфічно настроєна Верхушина пам’ять, — і помер, маючи двісті сім років. А я за шістдесят п’ять років роботи в університеті пережив… Стоп. Скількох же це я ректорів пережив? Треба Ярисю попросити, щоб склала список ректорів. Скоро у нашого іменини, напишу йому на вітальній листівці, скількох його попередників перепрацював і пережив. Хе-хе-хе! Ото потіха буде. Забуде й запитати, чи готую собі надійну зміну».

Зі словом «зміна» в професоровій уяві знову постав образ світилки Марії. Щось ніби трагічне промайнуло в її виразі. Чи то, може, йому так здалося. Дивиться вона прямо, одверто, одразу було видно, що каменюки за… каменюки за… не тримає. І не схожа на сьогоднішніх плоскодонних світилок, що прямо-таки дієтичні. Все вони клопочуться, як би зайвого не з’їсти. У сорок п’ятому міркували, де б його пообідати. Міняються часи — міняються клопоти. І гріти в апараті кров тоді ще не вміли. Цікаво подивитись. До засідання вченої ради далеко, встигну, зирішує професор і поволеньки виходить у коридор, тримаючись під стіною, щоб студенти не збили з ніг.

Саме перерва, і натовп біля розкладу такий, ніби там кожухи розподіляють. Однак професора помічають, розступаються, хоч мало хто з ним вітається. От чому не вітаються?

Перша категорія — це ті, що вважають Верхушу ходячим портретом, корифеєм біологічної науки, недосяжним, величним. Тож хіба з портретом вітаються?

Друга категорія — горді. «Привітаюсь, а він подумав, що задля власної користі шапку скидаю. Добридень, пане професоре! Із радісним вівторком будьте здоровенькі!»

Треті — це ті, що завжди кудись поспішають. У безупинній гонитві вони не помічають навіть батька рідного — заступника декана, а його кожен студент мусить бачити здаля і низько кланятись, бо кожному доводиться до нього звертатись то по стипендію, то по надбавку до неї, то по дозвіл поїхати додому, доточивши до свят два дні, то за путівкою на перездачу «хвоста». Та мало по що доводиться звертатись до батька рідного!

Четверта категорія — ображені. Їм колись професор поставив нижчу оцінку. А може, зробив зауваження у нетактовній формі, порівнявши для прикладу вагу мозку неандертальця, коня і сучасного студента. Вони відвертаються од Верхуші, а найагресивніші домальовують роги на його фотографіях, розклеєних на стендах уздовж коридора. Трапляється це зрідка, може, раз на семестр, але розмов вистачає надовго. Голова естетичної комісії зриває зіпсоване фото і дає команду комсоргам провести роз’яснювальну роботу в групах. Увесь факультет бігає дивитися на те місце, де висіла фотографія. Останнім дізнається про заподіяну йому прикрість сам Верхуша. Не сердиться. Пригадує оповідання Чехова про молодика, який прославився, потрапивши під кінські копита, і думає: «Раз є в мене персональні рогописці, значить, я ще чогось вартий, значить, не останній я гребенястий на факультеті».

Про всі ці категорії зустрічних Верхуша знає, може, не так чітко їх розподіляє, але то дрібниці. І коли вже бути доскіпливим чи справедливим, — інколи ці поняття тотожні, — то і його вітання не рівнозначні, в них теж різний зміст прочитується. Одним — повага: ця світилка далеко піде, але може й заблукати, якщо за нею не наглядати. Іншим — докір: не такий уже я шуліка, юначе, я щиро прагну, щоб усе, набуте мною, стало вашим надбанням. Комусь адресується спомин — гарного діда онук росте, може, й заробить дідові на останню вечерю. А з багатьма вітається, ніби вибачення просить: знаю, мовляв, помилявся я щодо гороху колеги Григора, і стоніжку-галаганку не вивів, і довголіття людям не подарував — ведіть мене на лобне місце, гостріть сокиру. Разом із головою відрубаєте і мої помилки. Тільки хто ж тоді геронтологію рухатиме? Хіба не подвиг, що й досі ходжу на роботу? Жодного однолітка в університеті вже немає. Усім кафедральним жінкам пульс пришвидшую, і невідомо ще, якого зілля вони мені зварять. Може, хтось перевершить мене. І не лише помилками. Але й той чолов’яга не буде вічним, хоч, можливо, й доведе, що біологічна межа людини — сто шістдесят, а то й усі двісті років.

Треба таки попросити Ярисю, щоб дослідила, скількох ректорів я пережив. Мені теж є чим похвалитися. А помилки… Прикро, та нікуди не дінешся. За п’ять років, що мені залишилися, може, й відпрацюю, якщо не нароблю нових.

А світилка Марія нічого собі. Така ж гарненька, як і в п’ятдесят п’ятому були. У котрій тут коморі вона зілля настоює?

Верхуша придивляється до табличок: «…вищих рослин», «…нижчих рослин», «мікробіології… генетики… обміну…». Все це старе. Були тут колись і проблеми птахівництва. Та не встигли ще й граніт Верху ші відполірувати, як усе птахівництво перейшло до сільгоспакадемії, до Козлова.

Козлов — єдиний аспірант-мужчина серед учнів Верхуші. Учитель вчасно помітив і справедливо оцінив талант Козлова, тому й влаштував його в сільгоспакадемію. Відтоді тільки жінок береться доводити до вищої наукової кондиції. Воно й приємно, що його учень Козлов цілу школу організував, ідеї вчителя розвиває, мільйонні прибутки дає. Але й заздрісно. І прикро, що все, над чим працював роками, що болісно виношував, — все монополізував Козлов, дещо змінивши, правда, щось «осучаснивши», щось наблизивши «до потреб». Совісливий учень: зрідка розум в університеті орендує — підкине на кафедру госптему, інколи прийде на пораду. Запевняє, що йде вчителевим шляхом. Навіть на симпозіумі якось сказав: «Ми своїми успіхами зобов’язані великому птахознавцеві професорові Верхуші». Спасибі, синку, й за це. Добре, що не назвав птахоловом чи курощупом.

ЧИСТИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ

Примружений погляд Верхуші натрапляє на двері без таблички — ніхто не відповідає за техніку безпеки, немає навіть заклику вимкнути силову напругу, газ і воду, виходячи з лабораторії. «От відьмочки! Варто бодай тиждень не заглянути, як щось та по-своєму утнуть».

Верхуша грізно вступає до лабораторії, навмисне грюкаючи дверима. Але звук той тоне у пекельному шумі, що завис у кімнаті, заполонив усі її шпаринки і куточки. Нащо вже слабкі професорові вуха, а й у них лопотять барабанні перетинки. Лаяти когось — абсурд. Тут хіба що кулака показати. І Верхуша шукає очима, на кого б насваритися. В кімнаті — ані душі. Лише посередині в боксі для роботи з отруйними речовинами сидить хтось, рукою махає, ніби підкликаючи професора. Це не просто нахабство, а й безпрецедентне порушення правил безпеки! Працювати самому в лабораторії взагалі не можна, а залазити в бокс, у цю герметичну коробку, неприпустимо. Там же зберігають сильнодіючі препарати! А бувають такі речовини… Он недавно на овочевій базі люди потруїлися. А чому? Послали з одного інституту інженерів та лаборантів капусту чистити. А в когось день народження саме. Захопили з собою гідролізного очищеного. Пізніше експертиза встановила, що в тій колбі колись зберігалася хлорна сполука, про яку і кат мріє. І хоч мили колбу перед тим, як спирту налити, та досить було якогось міліграма, щоб шістьох молодих і дужих до предків відправити, а директора інституту зробити кандидатом у вахтери.

Верхуша постукав черевиком у бокс і грізно насварився пальцем. Потім обійшов капсулу з усіх боків, поторсав гайки — закручені на совість, без ключа не обійтися. Десь угорі люк був… Тоді, коли курочок патрали, був точно.

— Ей, за яку провину вас сюди законопатили? — силкувався перекричати децибели професор, але голос його одразу танув, людина ж у боксі махала рукою.

— Чого залізли? Я не можу відкрити. Виходьте самі, і негайно. Лаятись у коридорі буду… — Щоб експериментатор правильно сприйняв наказ, Верхуша крейдою написав на дошці: «Чекаю за дверима», ще й череп намалював.

Ніхто не зреагував. Лише механічні пера ліниво викреслювали криві лінії на паперових доріжках. Кілька приладів насмішкувато моргали жовтогарячими знаками. На одному з них стрибали, немов ціни в перекупок, цифри: 36,7 — 38,9 — 36,8. Верхуша глянув на яскраві великі літери пояснювального тексту під літерами: «Температура в градусах Цельсія». Другий прилад фіксував тиск крові, «Це, певне, робоче місце світилки Марії,  — здогадався професор. — Тільки чого вона у сейф залізла? Не цінить свого життя, бо певна, що має років шістдесят у запасі. Ех, молодість! І чого вона мене вітає, наче дружка? Треба сказати Ярисі, щоб чоловіків у штат набирала, а то — хокейна жіноча команда. Тут не те, що з дідом заграватимеш, тут… Ще й гайки так закручують, що й різьба зірветься. Треба сказати… Ярися все може. Золото — не жінка. Ось, шановний ректоре, і заміна моя надійна на випадок полірованого граніту. А поки що років з п’ять ще покерую. Може, не всім моє керівництво до смаку, але це вже як комплексний обід — хоч їж, хоч виплюнь, а вже заплачено. Кхе. Оце б за женьшень узятись. Он японське сімейство Маміє — усі довгожителі! Бо й корінь життя, і лимонник, і кедр, морська капуста, краби з рисом — японська кухня дуже унікальна. А взагалі потрібен чистий експеримент, коли довголіття вивчаєш. Ти тут собаку чи курку на дієті тримаєш, всякі вітаміни їй, а вона на місяць загавкає або з півнем поцапається — і виробиться такий гормон, що ефект усієї дієти перекриє, і зістариться тварина за добу, як за рік. Так і в людей буває, що від одного слова чоловік за ніч посивіє. Спробуй, поясни, що таке довголіття».

— Кому кажу, вилазьте! — Верхуша постукав черевиком по боксу і не встиг відійти, як світилка Марія вже стояла перед ним. «Здорово стрибає,  — подумав він. — Сказано — молоде. Якби їм і досвід такий, як спритність. А то — технік, а не розуміє, що бувають страшні отрути. Певне ж, і не поцікавилася, що в цьому боксі зберігалося, коли ще курячу тематику розробляли…» — Я категорично забороняю вам туди лазити! — Ці слова Верхуша прокричав прямо у Маріїне вухо й, оскільки не сподівався почути відповідь серед цього шуму, то натискав їй на плече, виштовхуючи в коридор. Марія наїжачилась, але відступала здивована, боячись суперечити старому.

— Господь з вами, — сказала вона, зачинивши двері лабораторії.  — І чого б це я туди лазила? Що я, ненормальна якась?

— І ненормальним не можна. Забороняю, і все. І ваше оте салютування рукою — просто нетактовне. У молодих інколи проявляється така зневага, добродушна, я б сказав, до дідів — то ріжки домальовуєте, то горезвісні записочки в наших калошах нашим дружинам передаєте ось уже два століття підряд. Забуваєте, що й самі від пенсійного віку не застраховані. Чи думали, що я не помічу зосліпу? — запитуючи, Верхуша наблизив своє вухо до Марії, щоб чути усе як слід. Скоса зиркнув на викот блузки — окуляри лише заважали на такій відстані. Ніякої косметики, ніяких парфумів. А в п’ятдесят п’ятому та ще й у шістдесят п’ятому наша промисловість такі одеколони випускала! Як тоді благоухали «Ромашка», «Магнолія», «Кармен»! А тепер ганяються за «Суар-де-Парі», шістдесят карбованців не шкодують на той нашатир, а ти хоч купайся в ньому, хоч у ніс закапуй — ні духу ні нюху. Сама хіромантія.

— Я вам, Климе Гнатовичу, ще нізвідки не салютувала, — сказала ніби жартома, а очі сумні до самого денця. Чи то, може, Верхуші здалося.

— То що, мені привиділося? — повторив він уголос. — Звичайно, зір у мене вже не тої гостроти і пам’ять трохи… Що вдієш? Так чого ви у бокс… шурхнули? Від шуму ховалися?

— Не була я в боксі…

— До речі, що це у вас там так гуде? — Верхуша завжди підкреслював, що біологія має справу з чистими, природними звуками, і неодмінно посилався на спів третіх півнів. Як вони бентежать душу! То від їхнього співу не тільки соловейки, а й сонце прокидається. Де вже оцим молодим знати про третіх півнів, коли тепер он навіть галаганки яйця несуть, так за своє куряче життя ні разу не почувши «кукуріку». А природа ж недарма дві статі придумала. Недарма! — То що то за трактор у лабораторії?

— Та всього потроху, — відповіла сумноока світилка. («Чого б то молодим сумувати?» — промайнуло в професора). — Дещо й понаднормове. В одному апараті кров очищується, в другому, третьому й п’ятому — препарати, що вбивають бактерії, ту всю хімію колотить Ірина Олексіївна. Я за техніку відповідаю: щоб гуло все без упину, щоб труби не ламалися, запобіжники в мозок ставлю…

— У мозок клепки вставляють, коли недостає,  — зблиснув пластмасовими Верхуша. — А працюючи у вищому, я б сказав, кафедральному храмі науки, треба формулювати: «наглядаю за процесором». І правильно, і звучить солідно. То чому воно так несамовито гуде?

— Прилади старенькі — підшипники в моторах розхлябані, ротори не збалансовані.

— Ну, вам видніше. Я на цьому не розуміюся. А чому в боксі сиділи?

— То чужа рука вам махала.

— У лабораторії сторонні?

— Та ні, відбита рука. Думали, що збережем її, поки одужає Віталик, може, пришити вдасться, а тепер нема кому пришивати — помер Віта-а-а-лик. — Дівчина схлипнула чи, може, професорові вчулося.

— Хто-хто помер?

— Власник руки, — чітко повторила світилка.

— А рука?

— Живе.

Марії хотілося плакати, тужити, волати, стверджуючи свою приналежність до слабкої статі і пригадувати, як Віталик, збираючись на морську службу, домагався на пам’ять від коханої пасма її розкішного волосся, як під час відпустки боявся вийти на вулицю, аби не стрітись із знайомими, бо могли б почати обніматися-борюкатися, а в нього ж саме на руці поверх шкільного дрібненького татуювання «Таня» загоюється «Аве Марія» крупним шрифтом. А потім… тепле тіло у шкіряному рукаві, упертість, войовнича винахідливість, нелюдські зусилля Іванової і — відродження на м’язистій, знайомій і вже чужій руці тисячоліттями повторюваного гасла.

Зараз особисте горе, наукова зацікавленість, успіх і нещастя змішалися докупи разом із дозаторами, насосами, фільтрами, швейною машинкою для судин, лімфою і штучними розчинами, що мають триповерхові назви. Здавалося, багатоокий перелесник проектував на екран Маріїної душі одночасно кілька гостросюжетних фільмів. Із цієї мішанини несила висмикнути бодай якусь деталь для пояснень. У розпачі й паніці вона була спроможна лише вертіти цей божевільний калейдоскоп, як перелякана мати повертає на всі боки перед лікарем хворе, напівпритомне дитя: а може, вилікує. Якби могла вона розповісти професорові про дві доби, проведені без сну, в гарячковому прагненні дії-дії-дії, про непередавану тугу, коли дізналася про Віталикову смерть, про напівбожевільний страх «втратити» руку, яка ще зовсім недавно обіймала її. Тільки не може ще Марія говорити — вона автомат, що обслуговує автомати, вона машина, запрограмована стежити за справністю машин. Вона деталь отого процесора, що посилає імпульси у м’язи, автоматично додає у кров глюкозу, коли вони слабнуть. Вона жива сирена, що завиє в унісон електричній, якщо м’язи невідворотно в’янутимуть: тоді прокинеться за стіною рятівниця Іванова і прибіжить на сполох… Усе можна б розповісти. Та чи все почує оцей старенький, чи зможе все збагнути… Вона лише потерпала, аби він не надумав будити Іванову та розпитувати, як же тут опинилася рука.

Проте Верхуша і не збирався цього робити. Він тупцяв на місці, і той неусвідомлений рух, певне, знімав його нервове збудження.

«От баби! Ідею в мене, м’яко кажучи, позичили. Не встиг подумати, а вони вже й апаратуру створили. Чи я десь говорив про це? Мабуть, говорив. Про чоловічі гормони. Впорскують їх дідові й чекають омолодження. А його нема. Бо старий саме із домочадцями «подискутував» або про смерть подумав чи з горя «грами» випив, застудився чи якимись вірусами на нього чхнули. І від цих некотрольованих сторонніх причин ефект гормону зведеться на пси. А тут, будь ласка! Рука, відокремлена від мозку, в стерильних умовах. Вводь гормони і стеж, як зростає сила м’яза. Чистий експеримент! От баби! Ідею мою, культурно кажучи, позичили».

І, поки Верхуша горював за втраченою ідеєю, Марія намагалася зібрати клаптики розбитого в друзки світу. Вона слухала професора і відповідала йому, а насправді ніби то й не вона, принаймні до спілкування з оточенням вмикався тільки якийсь сегмент її свідомості, що жеврів, немов сигнальна лампочка в кінці довгого коридора. Вся ж Марія поринула у вирішення нерозв’язуваного, в осягання незбагненного. Хіба не знала й раніше, що смерть вінчає і найславетніше життя, і нікчемне животіння? Хіба не зринало в неї одвічне питання: «А навіщо?» Народжуватися, жити — вмирати? Творити, любити — вмирати? Учитись, радіти — вмирати? Навіщо? Війни, слава, зблиски генія, мистецькі шедеври, роса на світанку?

Колись, ще до служби на флоті, вічного студента Віталика виховували після чергової заваленої сесії, питаючи: «Ну для чого ти живеш?» — «А я фізичний маятник, — безтурботно філософствував гирьовик, захищаючись від нападу громадськості. — Я не винен, що мене розгойдали і навчили — рух не лише вічний, а й прекрасний. Я переконався, що вічність фінансується приємністю. Кожен намагається швидше позбутися біди і забути катів, бо нічого приємного вони не дають. А подвиги цього… ну як його… д’Артаньяна пам’ятаємо повік. Якби мені було солоно, я теж почав би фазу затухання. Нехай кожен з вас запитає себе, а не мене, для чого він живе. Я живу тому, що на тому світі не дадуть навіть закурити. А «хвости»… ясно… законні й лежать у головах моєї вічності сучкуватими пеньками. Доведеться ліквідувати. Обіцяю до свят…»

По-різному відповідають теоретики на одвічні питання, і Марія по-різному сприймала ті ідеї. Але Віталикова смерть змела їх усі, і тепер на пустирищі вона мусить звести власну будівлю, бо хоч скільки існує світів, твій власний з тобою народжується і з тобою вмирає. А де взяти сили на будування?

У відчаї й тузі люди одухотворюють речі небіжчиків, а створене, написане, зроблене стає продовженням життя творця, мірилом його безсмертя.

Марія ще не осмислювала полишеного їй хлопцем, якого, можливо, й кохала, з яким принаймні думала створити сім’ю. Одна мить — і руйновище. І в Маріїних обіймах — лише Віталикова рука. Зберегти її за всяку ціну, врятувати — то було перше, інстинктивне поривання. А коли стало ясно, що рука вже ніколи Віталикові не знадобиться, «покинути» її було понад людські сили.

Іванова ж, певне, свідомо, намагалася підмінити в Марії зацікавлення особисте науковим інтересом, намагалася запалити в ураз потемнілому коридорі її свідомості бодай ще кілька лампочок, і в цьому вбачала порятунок для вибитої з колії дівчини. У гарячковому збудженні, що межує із запамороченням або осяянням геніальності, працювали вони ці дні й ночі, налагоджуючи апарати, вибираючи режим, вгадуючи, пробуючи, приміряючи…

— І давно, світилко, оте… ота… отой об’єкт рукою водить?

— Та, мабуть, з годину.

— Негайно гукайте Ярисю! І людина стільки махати не здужає, а ви ампутований орган…

— Навантаження там мізерне, — говорить Марія про «науковий об’єкт», намагаючись відігнати спомини про те, як він пестив її колись і давав затріщини суперникам. — Не втомиться. Нас більше лякає рана. Шкіру на торці руки позашивали, але тіло під швами пухне. Може, гангрена починається? Уже кисню в бокс накачали до межі. А торець усе пухне й пухне.

— Тут, світилко, помацати треба. Зараз лупу принесу.

— Яке там мацання, Климе Гнатовичу, — бокс герметичний. Усе дезинфіковано. Ви лише бактерії там насієте. Поки надягнете рукавиці. Та й що ви через них відчуєте? І взагалі Іванова наказала нікого не пускати, навіть з ордером прокурора.

— І мене?

— Вас можна. Тільки щоб ні до чого не доторкались і нічого не крутили.

— Та навіщо я крутив би, — сказав, похнюпившись, професор, пригадуючи, як гупав об бокс черевиками, тінь лякав кулаком, торсав гайки, малював на дошці. «Треба зайти та хоч крейду зітерти, бо потім кореспонденцією на той світ назвуть і засміють, — подумав Верхуша. — А ідею мою баби позичили, делікатно висловлюючись. От плем’я анахтемське…» — Пора вже мені на вчену раду, — забувши про свій намір зітерти ескіз черепа, Верхуша почалапав уздовж коридора. — Ви ж, світилко, нікуди не йдіть. Як тільки що — гукайте Ярисю. Бо жаль, як експеримент пропаде. Чистий експеримент! — Верхуша підняв вказівний палець.

Марія гірко всміхнулася, почувши слово «чистий» і згадуючи роки, проведені з Іриною. Скількох собачок занапастили — і своїх, і чужих, і бюджетних… Чистий! А скільки трубочок з найдивовижніших матеріалів винесла вона з свого заводу напівлегальним способом.

РОЗВІДКА БОЄМ

Спершу робили за іструкцією: виписували чек на двадцять карбованців, обходили заводських та університетських економістів, бухгалтерів, ставили печатки. Вартість чека зростала на третину, бо бухгалтер, наприклад, теж зарплату одержує. З цим можна було б і миритися, виявляючи шану до банківських законів. Але ж папери ходили по кабінетах, перекладаючись з папки у палітурки «до видачі», а потім «на підпис», щонайменше тиждень. От і виручала дамська тайстрина. Металевий циліндрик завбільшки з олівець ніяка база не відпустить, бо оперує тоннами, в кращому разі — центнерами. Тому й робиться інколи вузівська наука напівлегальними витратами, коли з рук академічного Василя Марковича щось передається університетському Сергієві Лукичу без печатки, без візи, без посилання на план і навіть без зважування на аналітичних терезах. Такі порушення фінансової дисципліни виправдовувати трудно, ще трудніше з ними боротися, їх можна інколи просто не помітити, пробачити, зважаючи на те, що беруть-дають не для наживи і не з будь-ким ведуть комерцію, а лише з тим, хто продав свій і робочий, і вільний, і святковий, і час відпочинку ненаситній науці.

Минали роки. Іванова вшивала циліндри в собачі тіла. Якщо тварина не гинула і рана не загнивалася, то циліндр, випавши, залишав на своєму місці заглибину із гладенькою шкірою. Тоді Ірина казала:

— Щось, люба, ти не той сплав принесла… Ну, пошукай, подумай. Ну повинен же бути якийсь такий матеріал, що в живе вростає.

Перед тим, як взятися за вивчення матеріалів для протезування, Іванова працювала в гінекологічному відділенні, де робила операції, від яких ні щастя, ні радості.

— Я, голубко, стількох ще ненароджених занапастила… Якось перед людством треба гріх спокутати. Неси ще пруток. Та тільки з якогось мудріпюго матеріалу.

І Марія нишпорила по заводських коморах, дивуючись, як багато сплавів навигадувало людство. А Ірина вдавала, що не жаліє Жучок, Полканів, Антошок, сподіваючись знайти спосіб примирення живого з мертвим. В університет доставляли чергову залізяку і вживляли патлатому Дінго. Рана не заживала, тварина дохла.

— Не той сплав ти принесла, люба. Здається мені, в ньому не повинно б бути заліза. Але й про золото я не мрію. Тут якби щось дешевеньке, щоб кожному травмованому можна було кістку скріпити, щоб серцеві клапани робити, дешеві зубні коронки. Щоб кожному доступно було. Ти подумай, лебідко, пошукай, — благала втомлена жриця, безпорадно поклавши руку на холодне тіло колись ласкавої, довірливої Буні. Шкода собачки. Жаль Іванову, котра ніяк не може спокутати гріхи перед людством.

П’ять дворняжок загинуло від циліндрів, виготуваних з Ольжиних композитів, з яких слюсар Віталій штампував протинейтронні експериментальні щити.

— Все. Більше не можу, — страйкувала чаклунка. — Бути катом не кожному й мужчині під силу.

Останнім часом вона почала думати, що ніколи не вдасться з’єднати живе і мертве. Колеги підказували, що досліди треба починати з клітинного рівня. Втома, невдачі породили в ній сумнів. А зневіра завжди в парі з роздратуванням.

— Щоб від сьогодні й ноги твоєї не було в університеті,  — гримала вона на свою вірну помічницю. — Досить, Маріє. Бо собак запишуть до Червоної книги. Я вже не можу їм у вічі дивитись. Вважаю, що вислів «крокодилячі сльози» спеціально для мене придуманий. Все. Більше мені нічого не носи. Наситилась. Муторно мені так, ніби у повітряній ямі вигойдуюсь.

А після місячної перерви благала Марію:

— Може, в тебе є щось таке екстраненормальне? Ти пошукай, щоб було ні сире і ні варене, ні тепер ні в четвер, щоб ні роду ні племені. Може, кераміка яка… Щоб усі хімічні зв’язки насичені, але щоб і пори були. Щоб живе тіло могло крізь ті пори проростати, але в реакцію не вступало. Подумай. А на мене не сердься. Сама не знаю, що зі мною діється. І дома неприємності.

Скоро трапилася нагода порадувати Іванову.

У кузні Швидкого, цього бога матеріалознавства, в основній Маріїній «плавбазі», до якої вона була «приписана» і де виринала після невдач на біологічних глибинах, саме почали худнути-в’янути над матеріалом (гіршого не знайти) — графітовим композитом «вав» (розшифровується прозаїчно — вуглець, армований волокнами).

— Поспішайте, людоньки, поки затишшя, — вів політбесіду король металів. — Бо ось прийде у Білий дім новенький, чим йому прославитись? Не впорядкуванням же трущоб і не вирішенням проблем раку. Владики люблять фейєрверки, та яскравіші. З чого? Яка бомба на черзі? Нейтронна. — Швидкий зігнув вказівний палець півмісяцем і крутнув ним у повітрі, ніби відкрив уявний сейф, щоб витягти модерний піроелемент. — Ось-ось почнеться її тиражування. Якими брилями прикриємо свої лисини і кучері новобранців від нейтронного дусту? Оцими гнилими млинцями? Оцією сажею? — Це так король величав «вав». — Я кого питаю? — Звертався він до всіх, та навіть винахідник Яремака не міг нічого путнього відповісти.

Справді, «вав» — упосліджений поки що матеріал, який удосконалювати не рік і не два. Зовнішній вигляд його не міг би надихнути художника, проте й на традиційне вугілля він уже не схожий. Дзеркальний, блищить, немов довгограюча платівка. З нього вже можна б витесати погруддя Отелло. Та не для скульптурних портретів його виробляли, вивітрюючи в димогарні труби гектолітри, кіловат-години, тисячі.

Коли Швидкий вперше глянув на анкетні дані матеріалу, то спересердя пхикнув — відверто плюнути йому заважало вчене звання.

— Пху, прости, господи, мою душу. З такою поганню ми ще не мали справ. Дивись, блищить, як хробак проти сонця.

Даремно він намагався зігнати злість: заряд емоцій залишався в ньому бомбою уповільненої дії. В молодості свої почуття у такі хвилини він вилив би на папір. Але давно вже зарікся писати: поезія, на його переконання, заважала розраховувати міжатомні орбіталі. Його останній вірш називався «Прощання з Лірою». Були там і такі рядки:

Не бентеж мене, Ліро, і серця не край.

Душу навпіл ділити — не діло.

Не піду я з тобою. Прости-прощавай.

Інший шлях мені доля судила.

— Минули роки після одержання Дизелем патента на двигун, поки перший його екземпляр грипозно чхнув раз і заглох, — виправдовувався Яремака. — І знадобилися десятиліття для створення того, що нині прозаїчно називаємо дизелем.

Однак ця інформація не відіграла ролі заспокійливих крапель.

— Я ж казав, не зв’язуйтеся з графітом! — вигукував Швидкий. — Я ж казав, вивчайте металічний водень. Ото була б броня… Батога вам треба!

— Казали. Та де ще той водень… Краще синиця в жмені. От і взяли графіт, — бубонів Яремака.

— Гаразд, — потроху заспокоювався професор. — Ви, Марійко, всю інформацію про оце ніщо зберіть. За місяць, думаю, впораєтесь. Щоб картотека була, як належить, щоб усе, як у людей. З бібліографами зв’яжіться. Реферат напишіть.

І Марія «зв’язалась». Знайомі хлопці з обчислювального центру створили програму, і до Маріїного дня народження комп’ютер видав поему в прозі про вуглець, вихваляючи три його модифікації: алмаз, графіт і сажу. На четверту в нього не вистачило обсягу пам’яті.

«Відгук на реферат «Ой чорна я, си чорна».

У глибоких, як Маріїні думки, кімберлітових трубках щорічно добувають лише за кордоном шість кілограмів вуглецю у чині алмазу — гарного, як наша Марія, еталона твердості. (Всі подальші порівняння стосуватимуться не алмазу «Марія» — одного з найбільших у нашій країні самородків вагою 106 каратів, а нашої любої іменинниці, яку ми не проміняємо ні на які діаманти в світі!). Кольорова гама брильянта має двадцять один відтінок кольору морської води, що, однак, не перевершує палітри блиску очей авторки реферату. Існує понад чотириста способів поклоніння алмазові, відомо стільки ж варіантів його підступності. Більшість з них описана класиками і претендентами на місце на Парнасі.

У глибоких і чорних, як Маріїні очі, димарях ворохобляться сажотруси, проклинаючи вуглець в усіх його модифікаціях. Поем про сажу не пишуть, лише критичні статті, серед яких є і твір з Маріїним автографом.

У глибоких і гарячих, як Маріїна вдача, підземеллях народився графіт, що має крихкість натурального шоколаду, чорноту прапора анархістів та ще Маріїних брів, а брудний він, немов цариця злиднів чи нещасливий день біолога, що експериментує на тваринах.

Але він скромний і водночас героїчний, як наша Марія.

Принагідно зазначимо, що в більшості сполук вуглець є неодмінним пайщиком, тому без надмірного пафосу можна твердити, що і Марія, і її грізний вчитель Швидкий своїм життям вуглецеві завдячують.

Із сказаного виходить, що реферована тема актуальна, має теоретичний інтерес та практичну вагу і заслуговує на фінансування.

Було б неправильним, однак, замовчувати все те, що зроблено раніше. Оскільки рецензія не претендує на історичну повноту, згадаємо лише кілька красномовних досягнень.

Минуло чотири тисячі років з тої пори, як у вогнищі, де горів вуглець, спеклася бронза, звістивши народження бронзової доби в Європі. Три тисячі років тому на Балканах вуглець визволив з руди залізо і започаткував епоху заліза. А сам залишався брудним, чорним, безславним, не оспіваним Гомерами. Вуглецем під личиною алмазу розсвердлювали дула гармат, збільшуючи їхню «убійну» силу. Вуглець змішували із залізом, утворюючи сталь. І люди проклинали залізо за вбивства, а вуглець залишався невинним, незнаним, хіба що лаяли його та діву Марію кочегари, шахтарі та ще професор Швидкий.

Скільки дисертацій, опер і романів написано «брудним» графітом, скільки пробурено нафтових свердловин вуглецем, перетвореним в алмазний пісок?! Про все це докладно сказано в літературному огляді роботи, що є предметом даного відгуку.

Авторка слушно звертає увагу читача на найяскравіші випадки наукових успіхів, описуючи їх не по-жіночому лаконічно, але по-жіночому самокритично, водночас з гідністю і вартою похвали широтою ерудиції. Вона правильно зазначає в другій частині, що графітом, найтугоплавкішим матеріалом на землі, захищають сопла ракетних двигунів. Не можемо втриматися від цитування:

«Графіт, — зауважує авторка, — уповільнює нейтрони в атомному котлі. З графіту роблять кузови «фольксвагенів». Скрипка із графітовою верхньою декою звучить не гірше за інструмент з найкращої резонансної ялини. Нейтронна бомба теж не без нього. А ось поем про вуглець не пишуть, бо він чорний, брудний, бо він крихкий і непридатний навіть для виготовлення кийків — улюблених технічних засобів навчання професора Швидкого.

Таке забуття та безслав’я вуглецю не завадило Едісону застосувати вугільну нитку для перших електричних ламп. А мною доведено, що вуглецеві волокна вдвічі, а то й втричі міцніші за сталь. Трубочки, зроблені з цих ниток, у сорок разів легші за стальні, хоч мають ту ж міцність».

Із наведеної цитати видно, що авторка не лише емоційна й екстравагантно темпераментна, але що вона добре знає історію винахідництва, досконало вивчила наукову літературу й опрацювала підшивки «Юного техника».

І ми не здивуємося, якщо невдовзі здійсняться її пророчі слова: «Велосипед з графітових трубок важитиме не двадцять кілограмів, як тепер «Україна», і не одинадцять, як самокат рядових велогонщиків, а всього п’ятсот грамів. А літак, а мотор, а міст… Навіть похідний стіл літературного критика, зроблений з графіту, важитиме не більше двох кілограмів і, зібраний, вміщатиметься в його портфелі». Далі авторка слушно запитує: «Та чи напишуть хоч тоді про вуглець поеми, романи, чи зверне увагу на нього аматор поезії Швидкий?»

Авторка ще раз демонструє свою зрілість вченого: вона вже може самостійно ставити такі запитання, на які не відповість уся Академія наук. У цьому сила її фантазії, що межує із справжнім мистецтвом!

Подаємо свій варіант відповіді: «Ні! Не напише Швидкий вірша про графіт. Адже він завжди матиме колір печалі, та й не все корисне, дивовижне своєю доцільністю захоплює поетів. Серце, скажімо, переповнює лірику: воно й болить, і мліє, і стогне, й співає, і говорить, і заклинає, і навіть з грудей вискакує. А печінка? Нерозроблена в поезії тема».

Докладний аналіз реферату дає підстави вважати: він повністю відповідає вимогам, що ставляться до робіт даного класу, тема заслуговує на увагу, авторка з чистою совістю може святкувати день народження, з яким ми її сердечно вітаємо.

Головна обчислювальна машина М-40-30М

(підпис нерозбірливий)»

Із цього, оспіваного бездушним комп’ютером, найгидкішого — чорного і блискучого — матеріалу Іванова вшила циліндр своїй черговій жертві — дворнязі Нерці. На два сантиметри циліндр був занурений у тіло, а на п’ять чорним сучком стирчав над шкірою.

Коли Нерка прожила тиждень, Іванова побувала в перукарні. Минув місяць. Спробували витягти циліндр — він не висмикувався, вріс, наче ріг. Іванова пішла з дітьми в театр. І коли танцював чорний лебідь, Ірині здалося, що то Нерка з графітовими мереживами на тілі виконує диявольський танок печалі, танок пам’яті родичів, що відслужили людям. На третій місяць ріг покрився епітелієм, і здавалося, що Нерка з тим рогом і народилася.

А незабаром у колишньому університетському курнику вже дзявкотіли про собачі моди дві подруги, схожі на морські міни або на їжаків із рідко пророслими товстими чорними голками…

Того літа Іванова вперше відпочила в спортивно-оздоровчому таборі.

Осінь минула у ваганнях і роздумах: що робити далі? Із собаками майже все ясно. Мучити овець чи кроликів? Навіщо? Теоретично доведено, що «вав» може вростати і в людське тіло. Значить, реальністю стають зуби-замінники, доточені кістки, довговічні серцеві клапани.

Міцністю «вав» не поступиться металові. Отже, зуби будуть надійними. Оскільки ж тіло може в нього вростати, він буде немовби свій, живий. Одна біда — чорний. Але у ваннах он віками клали білі кахлі, а тепер «елітним» вважається чорне облицювання. Так що й до чорних зубів можна звикнути…

Але все це — теорія, яку без експерименту на людині ні підтвердити, ні відкинути. А раптом «вав» через рік-два викличе невпинний ріст клітин? Якщо не через рік, то, може, через десять. Хто схоче померти від раку через десять років з модними блискучо-чорними зубами? Краще вже шепелявити до ста років, протираючи через ситечко улюблений шафран.

Потрібен дослід у натурі. Але хто погодиться без певної гарантії успіху на перший чорний зуб, коли можна пластмасову щелепу в рот вставити? І в якій клініці робити цю операцію? Який головний лікар, який міністр дадуть на це дозвіл? У колишньому університетському курнику чи вдома оперувати не будеш, бо людина — вінець природи. Штучний серцевий клапан вшивають тоді, коли серед сотні смертей вибирають один шанс на життя, коли знають напевне — без операції хворий помре. А зуби, кості… Якось помаленьку можна й на колясці пересуватися.

То як далі бути? Відомі імена вчених, які прищеплювали собі чуму, холеру, сухоти, інші страхітливі хвороби, щоб потім випробувати винайдені ліки. Випускник Київського університету Заболотний, досліджуючи холеру, 1893 року випив склянку води з холерними збудниками — залишився живий. Щастило й Мечникову, який ковтав холерних вібріонів більше, ніж усі його співробітники, разом узяті. А скільком ученим замість фанфар грали труби поховального оркестру?

Численними добровільними жертвами заплатило людство за те, щоб дошукатись причини туберкульозу, пропасниці, сонної хвороби, щоб знайти проти них ліки. І що ж? 1979 року від малярії страждало близько двохсот мільйонів жителів землі. Не зникають назавжди старі хвороби, з’являються невідомо звідки нові. Вчені обговорюють гіпотези і про космічне (про «кару небесну»?) походження вірусів. Збудники хвороб та їх розповсюджувачі — комахи, гризуни, бактерії — пристосовуються до найновіших отрут і не збираються поступатися людині земною кулею. Ростуть списки Нобелівських лауреатів, які воюють з хворобами, та водночас збільшуються й кладовища передчасно померлих. Іванова знала стражденну історію своєї науки, однак досі сприймала її відсторонено. Сьогодні ж вона ніби стала літописцем, але не споглядальником, а учасником — і від неї залежить, якою буде прийдешня наука.

Думка про те, що після випробувань композиту на собаках треба дослідити його на людському організмі, точніше кажучи — на собі, була закономірною й логічною. Вставити чорний зуб. Ніякого героїзму тут, та й небезпека мінімальна, — переконувала себе Іванова, — адже досі графітові «врощення» шкоди організмові не завдавали. Одне на заваді — порожнього місця у неї в роті немає. Доведеться виривати здоровий зуб. Архіболяче, жаль себе, і люди сміятимуться. «Що це за релікт винайшовся, яку одержиму Іванова із себе корчить?» — запитуватимуть у ректораті, коли дізнаються. І все-таки доведеться виривати здоровий зуб.

Але як? Апендицит, як засвідчив один хірург за Полярним колом, можна собі вирізати власноручно. Значить, і зуб можна так вирвати, міркувала Іванова. Треба лише добряче його розхитати, а тоді вже тягти впираючись… У що ж упираючись? Для маленької (сорок шостий розмір одежі носить), небагатої на фізичні сили Ірини це було питання суттєве. Може, накинути на кутній петлю з рибальської волосіні, прив’язати до дверей, та й… Але ж буде боляче… і де взяти волосінь таку міцну, щоб нею здорового кутнього видерти? Чи звернутися в поліклініку? Так почнуться розпитування, охи. Не візьме хірург на свою душу такого гріха, порадить вставити зуба комусь із хворих, хто в цьому потребу має. А може, й на таку пораду не зважиться.

— Видирайте мого кутнього, — запропонувала Марія, бачачи терзання Ірини. Але в Маріїному голосі не було тієї рішучості, що виказувала б несхитну готовність до самопожертви. Принаймні не відчувалося в її словах твердості, з якою (Іванова була в тому впевнена) 13 вересня 1900 року Джесс Лезер підставив свою руку москітам, що перед тим впивалися кров’ю заражених на пропасницю. Помер після цього 34-річний експериментатор…

— Ні, люба, тобі ще заміж треба.

— Так кутнього ж деріть, кутнього, — входила в азарт Марія. — Мій наречений любить зазирати в каструлю, а не в рот. Так що і не помітить…

— Ти — народна цінність, як і всяка роботяща жінка, — спробувала жартувати Ірина, думаючи, що вона охоче вставила б пробного зуба якомусь дармоїдові, спекулянтові чи казнокрадові, щоб хоч таким чином компенсувати суспільству їхнє існування.

А взагалі пошуки піддослідного — це стратегічно неправильний підхід до справи. Давно пора покінчити з такими жертвами. Ця думка Іванової черкнулася раптом об іншу, давно виношувану, — що в принципі потрібен би живий людський орган-манекен, на якому можна було б випробовувати нові препарати, провадити досліди. Аварій ще трапляється чимало, а що було б, якби відокремлена рука, нога, печінка або, скажімо, око людське жили в лабораторії хоча б упродовж місяця? Ніхто не підкаже, що було б. Самому треба пробувати… Спустившись із захмарних висот мрійника до буднів експериментатора, Ірина запитала одразу ж, чи не могла б Марійка зробити в кузні Швидкого трубочки-провіднички із «ваву».

— Ну, припустімо, можу… І що тоді?

— Зростимо судини з трубками і підведемо до штучного серця. А нерви, можливо, пощастить сплавити з дротами і приєднати до апарата «штучний мозок».  — Іванова й сама ще до кінця не знала, «що тоді?», вона лише намацувала стежку і йшла, немов сліпий по льоду. Але в якийсь момент раптом уявила живу людську ногу чи руку, з’єднану з металевим тулубом. Стало моторошно, немов упала на тому льоду і забилася. Слабкодухість, поставила сама собі діагноз. Середньовічним ескулапам теж, певне, ставало моторошно від думки про вторгнення скальпелем у живе людське тіло. Але ж перейшли це. Сьогодні пора думати про манекен для експериментів — це гуманно, це необхідно й можливо. Та уява знову штампувала робота з металевим тулубом і людською рукою. Не одного, а цілу колону роботів, ні, дві колони, а між ними конвейєр, і живі «золоті» руки, що день і ніч невтомно і безвідмовно монтують радіоапаратуру. А по вулицях міста ходять тим часом безрукі чоловіки, яким нічим ні голосувати, ні келиха тримати, ні ґудзики застібати.

І живий манекен для блага людства, і роботи для того ж блага. А безрукі чоловіки — теж благо? Без пальців на стадіоні не дуже посвистиш, у доміно нічим грати — ото сидітимуть удома та дітей виховуватимуть, смирно сидітимуть, бо нічим битися!

Отож недарма моторошно стало, виправдовується перед собою Ірина, бо як тільки вдасться приживити автоматові першу живу руку — ще одна пастка чатуватиме людство. Спершу десь у підземеллі мафія спорудить цех з напівживими, але бездумними дешевими роботами, потім у диктаторській вотчині з’являться такі заводи, а потім… Голови не завжди потрібні, інколи й просто зайві. То чому не встановити на живій шиї портативний комп’ютер? Такий автомат буде дешевшим за промислового робота. Банзай! Дранг нах Остен! А хто винен? Якась Іванова, що першою надумала оживити руку й пришити її до ящика. Недарма моторошно стало.

— Знаєте, — казала на це Марія, — у техніці є термін — «апроксимація». От, наприклад, винахідник запускає в тарілці з водою паперового кораблика, хукає на нього, показує всім, як він плаває, а потім каже: «Аналогічно збудований авіаносець, за цим принципом, з невеличким відхиленням від моделі, конструюється і підводний човен. До роботи, друзі». Тобто роблять дріб’язковий експеримент, а його результати проектують углиб і вшир, та ще й хваляться або залякують винаходом. Наш вахтер ще точніше визначає апроксимацію, — сміється Марія. — Він каже: курка в гнізді, яйце звісно де, а господар бігає з гарячою пательнею, на яєчню запрошуючи.

Така гаряча яєчня уявилася Ірині… Звичайно, приживити до апарата руку, зберегти її бодай тиждень — складне завдання. Тисячі судинок і нервів. А чим рану закрити? Звідки гормони брати? Ферменти, еритроцити, лімфа… За годину всього не перелічити. Про довговічне автономне життя руки не може бути мови ще принаймні років із сто. То, може, й не морочитися? Але якби й справді вдалося доточити комусь кістку або судину, щоб таки впевнитись, що годиться «вав» для протезування в людському організмі…

А тим часом вівчарки, лайки, дворняжки…

— То як, Маріє, відносно трубочок?

— Принесу, — без натхнення відповідає дівчина і зітхає: — Бідні собачки. Справжнє живодерство.

І не витримує Іванова, вибухає із силою, аж дивною як для такого тендітного створіння:

— Чому не називаєш мародером того, хто телячою ковбасою щодня начиняє живіт і замість галстука тягає на сорочці підборіддя? Чому завзятого собачника, що годує кониною свого улюбленого бульдога, записуєш у святі? Та з твоїми мірками і діток, котрі снідають молочними сосисками, доведеться вважати ворогами живої природи. Не терплю демагогів! Працювати треба більше, а не… Ну от, надулась. Ніби ми ще маємо час на емоції. Ти трубочки принось, провідники.

«Дивно… Точно такі слова вже говорив Яремака, — лригадує Марія. — І Олег Іванович…»

«От викричалася, — думає Іванова, — ніби Марія й справді у чомусь винна. А хіба мені не обридає чорна буденна робота? Може, й не хочеться більше різати, коли за кров’ю не видно життя. Хіба не маю права бодай уявити, що праця моя не схожа на сізіфову? То чого ж нападати на дівчину? Це б чоловікові моєму треба ґвалт кричати, бо якщо дружина щодня приходить додому втомленою, то й святому терпець урветься. А йому ще доводиться самому дітей купати, яєчню смажити. Хвала й прокляття тій яєчні — син сказав, що не піде до армії, якщо й там буде омлет на сніданок. А бодай тобі абищо — далася мені сьогодні та яєчня». І за логікою, властивою всім жінкам, спитала в Марії:

— А в тебе немає помади якоїсь?

— Перламутрової?

— Та все одно. Мій чоловік кілька разів бідкався, що за все життя так ні разу й не похизувався червоними відбитками на щоках. А тільки фальшиве те його бідкання, бо, коли одного разу начорнила я собі брови, так мораль розвів. Змовчала я тоді: треба-таки, думаю, дрібні чоловікові примхи виконувати, нехай вважає, що він — глава сім’ї.

Іванова зумисне завела мову про теорію родинних взаємин, бо чула, що Марія збирається заміж. «Та збираюся», — невизначено буркнула Марія тоді. Вона й зараз не пішла на відвертість. «Мабуть, влізла я, куди не слід», — подумала Ірина і запропонувала:

— Пора і нам, відьмочкам, на перекур.

НАДМІР ЦИГАРОК — ЛИШОК ВАННОЧОК

На вченій раді Верхуша сидів у першому ряду і довбав срібною ложечкою яблуко, ніби то було некруто зварене яйце. Час від часу перекладав ложечку в ліву руку і правицею голосував «за». Голосувати «проти» не було причини, бо Верхуша не знав юнаків, яких рада пропонувала в асистенти. Інші ж пункти порядку денного були добре і заздалегідь підготовлені якимись комісіями, до того ж своєю віддаленістю від Верхушиних інтересів, своєю буденністю зовсім його не хвилювали. Під кінець засідання калейдоскоп справ та питань так розкрутився, що старий не встигав перекладати ложечку і кілька разів проголосував сріблом. Голова помітив цей жест, подумав, що Верхуша показує на дощову пляму на стелі і збирається знову з трибуни насміхатися, мовляв, вода знає, куди біжить, — щоразу капає на стіл президії, коли «місцями дощ і вітер змінних напрямків». Він підійшов до Верхуші й прошепотів: «Знаю, цього року обов’язково відремонтують».

Та старого турбувала не покрівля. Схвилювало його питання підготовки до Олімпіади-80, і аж так, що опинився Верхуша на трибуні.

— Колеги, — почав він тихо і роздумливо, і члени вченої ради з цікавістю глянули на промовця, відірвавшись од своїх паперів. — От приїдуть до нас і всякі, і не всякі. А на кого схожі наші студенти? Патлаті, що не розбереш, як їх і величати: чи то «дівчино» кричати, чи «хлопче» гукати. А природа ж спеціально дві статі придумала. Ще в гімназії напам’ять учили про це з «Екклезіаста»: «Двом краще, ніж одному, тому що є в них добра винагорода в праці іхній; бо коли впаде один, то другий його підніме… А також якщо лежать двоє, то тепло їм, а одному як зігрітися?» Так що недарма дві статі існують, а отже, й обов’язкові символи їхньої відзнаки. У півня розкішний хвіст, якому й павич може позаздрити, а в курки — нема. Тому. й зрозуміло, хто кукурікає, а хто сокоче. Я не наводитиму більше прикладів. — Ці слова Верхуша адресував голові, котрий, підвівшись з крісла, демонстративно дивився на свій годинник. — Я по суті скажу. Дівчата соромляться своєї жіночності — тому стрижуться «під хлопця», палять сигарети, ходять у брюках. Хлопці ж здебільшого говорять ріденьким тенором, я вже й забув, коли чув справжній бас, коли бачив справжню бороду. Червонощокі мужики морозивом торгують, а баби асфальт стелять! — Верхуша підняв перст і посварився комусь, напевно, «мужикам».

— То вони від холоду почервоніли… — пролунала репліка.

Упевнившись, що зв’язок із залом міцний, що його слова проникають у свідомість слухачів, оратор продовжив:

— Хлопці погойдуються в черевиках на високих підборах, у шахових змаганнях погоджуються на нічию. Справжні кулачні поєдинки підмінили боксом у м’яких рукавицях. І виростає на таких парубках сало, а не м’язи, і стають вони схожими, пробачте, на пінгвінів. Чи хто коли бачив, шановні колеги, гладкого півня? Правильно, йому не до спокою. Тому й усе нормально в птахівництві, тому невпинно зростає поголів’я курей. Сильна стать, колеги, тепер у потертих кріслах курси телеманів проходить і так розгодувалася, що середній вік чоловіка становить 65 років, а жінки — 74. Нагадую, коли кріпацтво скасували, то цифри були 31 і 33 відповідно. Загальний прогрес, колеги, значний, і моя школа сюди теж руку приклала, власним прикладом… го-го-го… знаєте, виховуємо. Але мужчини слабшають, стають лінькуватими, полохливими, нерішучими, якимись жабками-утопленицями. До чого дійшло! Вони у сім разів частіше за своїх подруг страждають на серцево-судинні хвороби. Не тільки біологи знають, що фізично слабкі батьки дають нікудишнє потомство, а це врешті спричиняє деградацію виду. Якщо майбутня мати вимучує себе дієтою ще в піонерському віці, а перед заміжжям захоплюється нікотином — кого вона потім народить? Мовчите? А це запитання, колеги, адресується прямо нам, біологам…

Нещодавно я зайшов до магазину «Господарка», кип’ятильник там купував. Так, вірте, ванночками для немовлят завалено увесь магазин. Про що це говорить? Про те, що нікого купати. Про не-до-рід свідчить. Тут і Францію згадаєш, і нульовий приріст населення почнеш обмірковувати. А все тому, що наші студентки на хлопців схожі. Жінка повинна бути рельєфною, як Карпатські гори, а не пласкою, як оцей стіл, — Верхуша кивнув у бік голови, потім помахав рукою. — Я вже закінчую. Я кажу, що плутаю хлопця з дівчиною, так вони вироджуються. Добре, що на моїй кафедрі самі жінки. І які жінки! Одна Іванова чого варта! Я щасливий повідомити про епохальне досягнення нашої школи. Кінчаю, — це знову адресується голові. — Я, знаєте, нечасто виступаю, та й недовго мені залишилось…

— Будь ласка, Климе Гнатовичу! Я не перебиваю, — виправдовується голова. — Вчена рада з цікавістю вас слухає.

— Я маю нагоду повідомити шановному засіданню про геніальне досягнення нашої школи — Ірина Олексіївна оживила людську руку. Я закінчую. Дехто іронічно посміхається — думаєте, куди це діда занесло? Я не забув, що підготовку до Олімпіади обговорюємо. Так от — у нас є що гостям продемонструвати.

Верхуша поволі зійшов з трибуни, сів у крісло, вийняв з кишені серветку із загорнутим у неї яблуком.

— Товариші, Клим Гнатович слушні міркування висловив, — голова, певно, хотів нейтралізувати свою нетактовність, оте позирання на годинник, підстьобування людини, яку вже гріх квапити. — Ми посадили в ботанічному саду кущі, підстригли їх — приємно подивитися. А студенти наші позаростали, як джунглі після літніх злив. Треба, щоб комсомол не обминав цього питання.

Нікого не схвилювала і не зацікавила наукова подія, про яку з трибуни так урочисто повідомив Верхуша. Лише ректор підійшов і сів поруч старого професора.

— То у вас, Климе Гнатовичу, виходить, надійна зміна виросла? Приємно було почути, що Іванова вже може організувати велику науку.

— А таки може…

— Тож, збираєтесь? Коли? — несміливо поцікавився ректор.

— Та ось накупимо нових приладів. Ви тисяч сто нам із свого фонду виділите — а то зараз у нашу лабораторію соромно гостей заводити. Медики мотлох передали, а не штучне серце. Нові апарати потрібні — тут таке в нашій школі закручується, що декому й не снилося. — Збуджений великою науковою перспективою, Верхуша помолодшав, принаймні відчув приплив енергії і завзяття. — Я радий, що ви цікавитесь біологією і підтримуєте нас, — сказав він тоном бувалого дипломата. — То коли нам виділите кошти?

— Подзвоніть, Климе Гнатовичу, поговоримо. А зараз біжу ще на одну нараду, ви вже пробачте. Дзвоніть, заходьте…

«Го-го-го, — подумки веселився Верхуша, — утік в оточенні сподвижників! От хитра лисиця. — Грайливий настрій не полишав професора. — Заміну я підготував, аякже. Але доведеться вам, юначе, — Верхуша міг так називати ректора, бо старший від нього на тридцять п’ять років, — доведеться-таки вам відважити на потреби кафедри тисяч сто. Отоді, може, й не вручатиму вам картку із списком усіх ваших попередників, яким я хліб-сіль підносив. Не знаєте ви, юначе, перспектив геронтології. Це справжня наука! Про неї не гріх і на вченій раді послухати. Докотилися! До чого довели вчену раду?! Про стрижку газонів говорять, про ремонт гуртожитку — неначе на будівельному майданчику. Геронтологія, брат, це головна наука! Подзвонимо. Ми не горді. І зайдемо. — Верхуша пошкодував, що не встиг розповісти ректорові про Нобелівського лауреата Нортропа, який не одного півня з’їв на цьому ділі і вважає, що на вивчення проблем довголіття варто виділяти стільки ж коштів, як на освоєння космосу. — Так що зайдемо і неодмінно подзвонимо ще не раз, поки добудемо бажані сто тисяч. Тут простий розрахунок і пряма вигода, — доводив Верхуша уявному опонентові,  — адже ми на утриманні держави до двадцяти і після шістдесяти років, за винятком дуже рідкісним, таким, як я, наприклад. А коли людина матиме добре здоров’я до ста років, то вдвічі більшим буде і її трудовий стаж. Неважко уявити, який прибуток це дасть державі. Так що дуже скромні потреби в нашої кафедри, якщо міркувати серйозно, але ми вже не відступимо від свого — і подзвонимо, і шапку знімемо. Верхуша не остання зозуляста на факультеті».

Невідомо, куди завели б професора думки, якби ноги не спрямували його до лабораторії, де відбувався унікальний експеримент. Рука автоматично відчинила двері, очі побачили знайому шафу із скла і металу. Але… Але до шафи-сейфа були прив’язані дві вівчарки. Одна спала, друга гризла кістку, притримуючи її передніми лапами.

«От тобі й геронтологія, — скрушно посміхнувся і похитав головою старий. — Вже й собаки мені ввижаються. Не встигну, юначе, випросити у вас сто тисяч, а Ярисі не дасте, хоч вона таки справжня світилка». Професор опустився на стілець і став покірно чекати, поки привиди собак зникнуть з-перед очей.

СИЛА СЛАБКОСТІ

На зустріч із батьком потерпілого та на улагодження справи в Ірини було стільки часу, як у нареченої в день весілля: якщо загуде сирена, то не пізніше, ніж через п’ятнадцять-двадцять хвилин «пацієнтові» слід надати швидку допомогу, інакше пропаде. Тому вона вискочила з лабораторії у внутрішній двір і, як Марія два дні тому, прошмигнула через лаз в огорожі і слизькими від жиру сходинками лікарняного харчоблоку пробралася до хірургії. Не стукаючи, вбігла до кабінету Руслана Максимовича.

— Це ви… Це у вас?.. — задихано обізвалася вона до чоловіка, що з виразом глибокої задуми сидів у кріслі. Жаль, що дорога була коротка — Ірина не встигла навіть подумати, як вести мову. Єдине — словом не прохопитися про Марію. Ірина викаже печаль і співчуття, пояснить, що рятували руку, сподіваючись пришити її Віталикові, а коли хлопця не стало, а рука залишилася жити, то вбивати її тепер, аби зарити з небіжчиком, просто безглуздо. Але тут, перед згорьованою людиною, щось ніяк не в’язалися слова, а надумані застрявали в горлі.

Чоловік здивовано глянув на Ірину.

— Що ви маєте на увазі? — запитав він, чемно піднявшись з крісла.

— Та вашу… трагедію. Медицина не всесильна. Ще багато нерозробленого в науковому плані. От ми й експериментуємо, щоб надалі уникати безглуздих смертей. На собаках вічно випробовувати не будеш. От ми й узяли руку вашого сина…

— Руку мого сина? — Ірині Олексіївні здалося, що він зараз кинеться на неї з кулаками. І втримала його від цього лише інерція виховання. Чоловік схопив із сейфа графин, одним духом випив воду, виважив посудину в руці, немов гранату. Поставив на місце. — Ви що ж, якусь хворобу знайшли в тій руці? Чому ж мені не подзвонили? Все-таки не чужий. До речі, хто вам сказав, що я його батько? Не подумайте, що відмовляюся, за руку я вам… А взагалі — сам винен, — спокійнішим і розсудливішим тоном вів далі чоловік. — Якби познайомив онука з дідом раніше, то цього не трапилося б: своєму він би не ампутував руки, боровся б до кінця з хворобою. Коли це трапилось?

— Учора ввечері.

— Що з ним було?

— На мотоциклі розбився. Та що ви мене морочите? Ви ж самі знаєте…

Іванова підозріло й прискіпливо оглянула чоловіка. «Коли це він устиг його народити? У шістнадцять, чи що? Акселерація?»

— Це ви мене морочите. Який мотоцикл? Йому два рочки! Чи його хто катав? — закричав чоловік.

— То, хіба, не вашому двадцять шість?

— Господь з вами. Мені всього тридцять два. Я не старіший за вас, синьйоро. Ну й налякали. Дозвольте відрекомендуватись: Пильнюк Тихін Русланович, доцент технологічного інституту, стажист великого Феліче.

Ірина полегшено зітхнула — жаль, якби в такого гарного чоловіка та син розбився. Але ж виходить, що знайомство із справжнім батьком іще попереду?

— Іванова.

— Чув-чув. Олег Швидкий, мій друг і вчитель, розповідав, що ви графітові роги псам врощуєте… Давно хотів з вами познайомитись. — Тихін знічено схилив набік голову і мовив довірливим тоном: — Ви, будь ласка, не проговоріться батькові, що в мене є син. Я люблю малого, фінансами його підтримую, але з матір’ю в нас не співпадання в фазі. Ми не розписані. Вона, знаєте, хоче, щоб я їй служив на задніх лапках, а я люблю свободу, науку, мистецтво — коротко кажучи, розбіжності в поглядах.

— Не скажу. Але даремно ви приховуєте — зрадів би хірург Пильнюк, дізнавшись, що дідом став. Все одно вже не утаїтись, адже онук росте. А чим пізніше старий дізнається, тим дужче на вас розсердиться. Хвилиночку. — Іванова присунула телефон і швидко набрала номер. — Алло! Ну що, люба, спокійно? То й добре. Спасибі. Ніхто не заходив? Яких собак?! Ну гаразд. Нехай постережуть, тільки прив’яжи, щоб шланг не перекусили. Кісток обом дай. Що? На кухні попроси, виявляй ініціативу. Там на місці видніше. Не гуло? Я в хірургії, в кабінеті зава. Дзвони, коли що.

— То чию це руку ви поцупили, — обізвався Тихін, — і з ким мене переплутали?

— Хвилиночку ще, пробачте. Додому подзвоню. Алло! Задачі розв’язав? Слова вивчив? Ну тоді до татового приходу звари картоплю в кожушках. З дому не виходь. Ще довго, може, й ночуватиму на роботі. Скажи таткові… Ні, нічого не кажи, сама поясню. Бувай здоров, синочку.

Непереборна втома скувала тіло, важко було поворухнути рукою. Ірина зручніше вмостилась у кріслі і позіхнула — байдужість до навколишнього світу заморожувала тіло й душу. Не було сили підтримувати розмову з чемним чоловіком, відповідати на його запитання. Вона ще почула його слова: «Коли я навчався в Італії…» і поринула в блаженний сон.

Розповідаючи славний епізод своєї біографії, Тихін розквітав, немов будяк на попелищі, і, упиваючись словами, не помічав, що його не слухають.

— Коли я навчався в Італії, великий Феліче казав мені — спершу через перекладача, а як я вже їхню мову освоїв, то прямо так і говорив, що кожен фізик повинен вивчати і живу природу. І це мудрі слова. Бо дуже багато в світі незрозумілого. Чому, наприклад, люди, чиї імена занесені до енциклопедій, народжувалися в роки неспокійного сонця? І чи випадково, що усякі революції та соціальні струси теж відбуваються у роки сонячної активності: 1830, 1848, 1870, 1905, 1917, 1947… У нинішній, 1980-й, світило теж бурхає та вибухає, а разом з ним киплять Іран, Афганістан, Кампучія, Сальвадор. Чому? Чи не пов’язано це з особливо великими протуберанцями й плямами на сонці?

— Ви, славний, не так голосно. Дама спить, — перебив промову Тихона чоловік із специфічно почервонілим носом і потертим портфельчиком у руках. — Плями тут ні до чого.

— Е, не кажіть, — заперечив Тихін, дивуючись, як це він не почув, коли чоловік зайшов до кабінету. — Навіть генії активізуються в такі роки. От, приміром, спеціальну теорію відносності створено 1905 року, а 1916-го — загальну теорію відносності; 1926–1927 роки — це тріумф квантової механіки. І найбільше сонячних плям було саме в ці роки. Навіть сарана розмножувалася тоді катастрофічно. Надто вже багато фактів. Тут є над чим подумати. Генії активізуються, — повторився Тихін, багатозначно піднявши вгору перст. — От і ця дама, — нахилився він до вуха співрозмовника, — от і вона, — кивнув на Іванову, що сонно зіщулилася в кріслі,  — вона теж геніальна. Руку оживила. Жаль, що хлопця врятувати не вдалося. Бач, заснула. Зморило, бідолашну.

— То оце вона? — аж задихнувся чоловік, кинувши на підлогу потертий портфельчик. — А мені казали, що професор оперував. Діла-а… Ану вийдіть, славний, і двері притримайте з того боку, я поговорю з дією мадам, і нехай мене потім судять. — Чоловік схлипнув і рвучко витер носа. — Я поговорю. Вір не вір, я їй волосся зараз шнурками до ніг прив’яжу, я не знаю, що їй зроблю. — Він безпомічно озирав кабінет, ніби шукаючи щось і не знаходячи. — Зараз у міліцію подзвоню, так і постовий сказав. — Чоловік став накручувати телефонний диск, але пальці його не слухалися.

Кинув трубку і знову почав нервово роззиратися по кабінету. Схопив чорнильницю, що невідомо з яких пір прикрашала стіл професора.

— Облиште, — зупинив його Тихін. — Ні сина, ні руки його не повернути, а чорнило ще вам знадобиться, щоб скарги писати.

— Як це не повернути? — обурився чоловік. — Я не дозволю знущатися, і закон не дозволить. — Він шморгнув носом ї жалібно схлипнув, — Я в такій печалі зараз, що мені все можна.

— Співчуваю, друже, співчуваю. — Тихонові хотілося ще сказати, що корінь зла в тому, що жінки почали оперувати, кувати, військом керувати, он і в нього на роботі є одна така зануда, що хоч рота не розтуляй — так і вихопить ідею з вуст, але згорьований чоловік якось не надихав до відвертої розмови та навряд чи й зрозумів би щось у такому стані. — Ви збудіть її,  — презирливо запропонував Тихін.

Спершу йому цікаво було познайомитися з Івановою, про яку вже чимало похвального чув то від колег, то від батька. Але чужі успіхи завжди викликали в Тихона якусь приховану сверблячку. Побачивши, які пристрасті зараз огортають успіх — справжній чи, може, й уявний, — Тихін окропився злорадістю: знаємо, мовляв, ваші доробки як не брехня, то злочин. А принагідна згадка про колегу, оту «зануду», яка любить повчати, а сама чужі ідеї перекрадає, поставила все на своє місце: відновився душевний комфорт.

— Ви по щічках її легенько.

— Та не кричіть ви, — шморгнув почервонілим носом чоловік, — ще перелякаєте. Може, й не винна вона, бо яке в неї зло могло бути проти Віталика? Та й сама вона, господи, як ангел.

— На мітлі,  — хмикнув Тихін Русланович. — Собакам роги вставляє.

— Що?

— Будіть, кажу. Бо знаєте, як натомлені баби сплять? До ранку може й на другий бік не перевернутись.

— Жаль. Може, й без зла вона, а я вже й накинувся. Будь воно прокляте, таке життя несправедливе! У тебе немає тридцяти копійок? — раптом запитав він без усякого переходу. — А то я не той костюм надів — усі гроші в старому залишилися. — На підтвердження своїх слів чоловік потрусив кишенями — там і справді нічого не брязнуло.

Пильнюк понишпорив у себе, простяг кілька монет Мусієві.

— То не збираєшся її будити? — Тихін теж перейшов на «ти». — Ну, як знаєш. Мені пора. — Він зиркнув на сплячу жінку, махнув чоловікові і зник з кабінету.

Мусій озирнувся, куди б сісти, — вздовж стін біліло кілька твердих лікарняних стільців, а з-за широкого столу визирало ще одне затишне крісло. Він висунув його, поставив навпроти сплячої, вмостився і, погойдуючи тулубом, дивився сльозавими очима на свою ворогиню, на людину, яка поглумилася над його сином, взяла такий гріх на душу. «Не жіноче діло — кості пиляти, — погойдуючись, пошепки вичитував Мусій. — Чи бачила ти хоч одну сестру на посаді м’ясника? Тож-то й воно. Ти така крихка, що й бити жалко. А плечики які в тебе? А коліна? — Мусій пильніше придивився до ніг Іванової. — Просто лялька якась, зменшена модель жінки. Мабуть, насилу на два пуди натягує. Першокласничків би тобі вчити, з дошкільнятами «Чіліту» співати… Твоє щастя, що на дитя схожа. Була б справжньою бабищею, вір не вір, я з тебе форшмак зробив би — знайшла коли науку розводити, коли в Мусія таке горе, коли синочок мій, коли надія моя… — Він застигло дивився на жінку, а сльози рясно скапували йому з очей. — Вір не вір, Мусій ніколи немовляти не зобидив, за що ж кара мені така, боже?» — Зворухнувся, щоб витерти сльози, — в кишені брязнули копійки. Мусій намацав їх, і щось заспокійливе, лагідне торкнулося його душі. Горе, що окутувало його чорною рядниною, ніби з перенапруги тріснуло, і в щілину пробився заманливий, звабливий струмінь.

— Ви, товаришу, не бачили професора? — запитав раптом незнайомець, зазирнувши в прочинені двері.

— Заходьте, — гостинно запросив Мусій. — Ви не дасте мені тридцять копійок, бо в старому костюмі все залишив?

Незнайомець сторопіло відрахував Мусієві кілька монет і знову перепитав:

— То не казав професор, коли буде?

— Спасибі. Він на урочистому засіданні. Тихше. Не бачите — жінка спить.

Незнайомець стенув плечима і так само швидко зник, як і з’явився, тільки дверима грюкнув.

— От вихор. Вибачай, дочко. Вір не вір, нічого не допомогла мені твоя медицина, хоч із заводу дзвонили головному наркологу. Аякже, велике цабе я, пожежник. Робота в мене тепер тиха, спокійна: нічого не горить, нічого не плануємо. З начальством справу маю — нікого й виматюкать. А був же я майстром, вір не вір, усі живі шанували, бо знали, що мертвим я їм шану віддаватиму. Не захотів син, щоб я на кладовищі працював, а тепер сам туди замість мене піде на вічне поселення… От тобі й медицина — такого хлопця не врятувать… Інший на моєму місці з вікна тебе катапультував би разом із кріслом. І чому я такий невезучий? На роботі нікого виматюкать — саме начальство кругом, і тут за своє горе розплатитись не можу, бо без лупи тебе й не роздивишся як слід.

Мусій дістав копійки, полічив. Тяжко зітхнув, всипав їх назад до кишені. Співчутливо глянувши на зморену жінку, виборсався з м’якого крісла і вийшов у коридор. Крізь каламутну плівку, що застила очі, уздрів дошку об’яв. Заліки, туристські путівки, оголошення його не цікавили, просто він помітив, що якийсь папірець висить на одному цвяшку. Не читаючи того папірця, Мусій акуратно пришпилив його кнопками, що лежали тут же, на краєчку дошки. Побачивши в кінці коридора професора, зрадів і кинувся йому назустріч.

— Ви не виручите мене, професоре, — схилив голову, ніби кланяючись, — ви не дасте мені карбованця? Я гроші забув у старому піджаку.

Руслан Максимович зупинився, очманіло поглянув на згорблену постать. Дістав гаманець, видобув з нього металевий карбованець.

— Вам ще не повернули руку?

— Ні. У вашому кабінеті мадам спить.

— Яка мадам?

— Не знаю. Розплутуйте самі. А я зараз…

— Е ні! Без вас я не розплутаю. — Руслан Максимович узяв Мусія під руку і повів його вздовж коридора. — О, — сказав він, прочинивши двері кабінету й уздрівши Іванову, — якраз вона нам і потрібна.

— То я піду, — тупцяв біля дверей Мусій, — похорон там. І хлопці чекають…

— Ні-ні, зараз усе вирішимо, я тільки асистента покличу.

В цей час, сяючи щасливою усмішкою, до кабінету нечутно увійшла сива жінка і врочисто поклала на стіл невеличкий пакуночок.

— Коларин? — здивовано запитав професор. — Ви золота рибка. Не йдіть уже сьогодні до гардеробу, нехай ординатори самі з халатами розбираються. Ви в мене єдина і незамінима. Пришліть тільки асистента.

Жінка кокетливо зробила кніксен і, не промовивши й слова, вийшла. Руслан Максимович, приклавши руки до грудей, провів її поклоном.

— Чорт його знає,  — бурмотів розгублено, — до чого воно йдеться? Як вона умудрилася?.. Обласне аптекоуправління не може зробити того, що під силу простій санітарці. Чи не може, чи не хоче. Я в п’ятницю одному осколки з легень повитягав, «швидка» привезла. Ветеран війни, — пояснив він Мусієві як давно знайомому. — Ще круппівське залізо в ньому сиділо. Для нього оце розшукував коларин.

— Для нього постаралися, а сина мені врятувати не захотіли, — образа й приреченість промовляли вустами Мусія. — Видать, птиця високого польоту той ветеран.

— Із залізом у грудях високо не піднімешся, — зітхнув професор. — А сина вашого… Не Христос я. Коли приходить технік телевізор ремонтувати, то й кінескоп йому новий подавай, і лампи, і чемоданчик повний у нього опорів та конденсаторів — та й то не завжди полагодить. А для вашого сина в мене навіть хрящика запасного не було. Та що там балакать…

— Хіба ви його оперували? — здивувався Мусій. — А мені сказали — вона, — кивнув на жінку, яка, незважаючи на їхні голоси, спала міцно, ніби й не дихаючи, а сам подумав: «Невже бреше старий?» Правицею нащупав металевого карбованця в кишені. Відчув, як червоні гадючки почали снувати по очних яблуках і, ніби насмоктавшись крові, товщали, звивались, спліталися в сітки, немов хотіли увібрати усе на світі світло.

— Я оперував вашого сина, а руки він позбувся ще там, на дорозі. Жінка ж ця взяла руку, щоб вона послужила науці.

— А може, мій син не хотів, щоб над його тілом досліди чинили? Нема у вас такого права, славний і хороший.

— Звичайно. — «Якби ж то в світі все тільки по закону робилося», — подумав він, а вголос сказав: — Вам не доводилося чути ім’я Спаланціні? Двісті років тому жив цей чоловік, бактерії вивчав. Так от, у свою передсмертну годину попросив він друзів: «Вийміть мій сечовий міхур. Збережіть після смерті. Може, для науки знадобиться». І досі зберігається його міхур в університетському музеї в місті Павії, де працював небіжчик. А на майдані стоїть його скромне погруддя.

— Мій син не вчений. Він не хотів, щоб його тіло в баночки розфасовували.

— А хіба він хотів, щоб його молоде тіло точили в землі хробаки? — «Усі праві й усі розумні, вимагаючи щось від інших, — скрушно думав Руслан Максимович. — Ледь прищик вискочить, одразу біжать до лікаря, забираючи його час своїми уявними хворобами, а то й одвертими симуляціями. Лікар мусить… Певно, що мусить. А як даються йому знання, а хто собою жертвує — кому до цього діло? Е, та що там про високі матерії, коли в мене он санітарок у відділенні чортма, нікому судно хворому подати. І, по суті, правда на його боці, — співчутливо дивився на осиротілого батька Руслан Максимович. — Іванову за такі речі мало в тюрму посадити». — 3 нею розбирайтеся, — кивнув на Ірину, — будіть. — Розмова намічалася не з приємних, і Руслан Максимович в чеканні її взявся заповнювати одну з тих анкет, що надходили тепер майже щотижня.

В анкеті було двадцять запитань. Біля кожного надруковано сім відповідей. Треба ставити хрестик навпроти тієї, що видається найправильнішою, а ту, що бачиться зовсім помилковою, позначити нуликом.

«Як поліпшити наукову роботу студентів?» — читав Руслан Максимович. Далі йшли відповіді: 1. Зацікавити актуальністю теми. 2. Зарахувати на півставки. 3. Друкувати результати досліджень у співавторстві із студентами. 4. Заохочувати студентів до участі в конкурсах. 5. Посилати студентські доповіді на конференції. 6. Влаштовувати в гуртожитку наукові диспути. 7. Підвищити вимогливість наукового керівника.

«Чорт його зна, де тут нулик ставити. Усе корисне, скрізь би треба плюси виставити…» Але анкета вимагала лише одного хрестика. Руслан Максимович відсунув її спересердя на край столу. Потім знов узяв, подивився, чи немає на ній порядкового номера. Не було. Зім’яв і шпурнув у кошик для сміття. А раніше — боже борони! На кожну відповідав. Поки не з’ясувалося, що анкети без номерів розповсюджують аспіранти-соціологи, збираючи матеріал для своєї дисертації. Анкета ж із шести-семизначним номером — то із статистичного управління, на таку слід обов’язково відповідати, бо десь у пам’яті комп’ютера записано, кому вручено.

— Я, мабуть, краще піду, — шморгнув Мусій. — Нащо її будитиму?

— А я не сплю, — обізвалася Іванова. — Пробачте, що це у вашому кабінеті… Звалило з ніг — геть втомилася. А мені не дзвонили?

Мусій схопився, та одразу й сів, бо жінка сягала йому до плечей, а сидячи був якраз урівні з нею — легше говорити.

— Я батько того хлопця, чию руку ви вкрали, — сказав, щоб такими жорстокими словами викликати в собі злість проти оцієї відьми, для якої, видать, ні бога не існує, ні совісті людської. Але злість, яка зовсім недавно палила й шматувала Мусія, чомусь не озвалася.

— Ірина Олексіївна, — жінка простягнула свою маленьку долоньку до лопатистої п’ятірні Мусія і мовила тихо, але твердо: — Руки не віддам. Ми її оживили. Забрати її — означає вбити. Невже ви, батько, на це погодитесь?

«Оживили? Руку оживили? Господи, як їй не гріх знущатися з мене», — думав Мусій, відчуваючи, як червоні гадючки знову почали миготіти перед очима. Зірвався, зміряв кабінет уздовж і впоперек, зайшов Ірині за спину, приставив собі палець до скроні і крутнув ним сюди-туди, немов то був самоварний кран. Професор, помітивши той жест, втягнув голову в плечі, міцно стулив губи і вигнув дугами кошлаті брови, як ото кіт вигинає спину, уздрівши Жучку чи Полкана.

— Мені, коли прокидаюся, теж інколи таке приверзеться, — обережно почав Мусій. — Одного разу здалося, що вся підлога так усіяна павуками, що ніде ногою ступити. А коли жінка зайшла в кімнату, то вони, вір не вір, вишикувалися в колону по чотири і ф’ють у кватирку. Жодного не лишилося. У вас, професоре, десь чашка була…

— А була, була, — закивав Руслан Максимович, — та ось вона. Кран за ширмою.

Мусій схопив чашку, принюхався: та сама, з якої господар нещодавно частував його напоєм з п’ятьма зірочками. Кілька краплин каламутились ще на самому денці. Зайшовши за ширму, Мусій перехилив їх у рот. Ну й гидота! Ніякої згадки про дубову бочку — все вивітрилося. А за рогом хлопці чекають, та й на кладовище треба… А він замість того, щоб одлупцювати цю відьмочку, воду їй мусить подавати. І кругом саме начальство, так що й виматюкать нікого…

Чашка цокотіла об кран, погрожуючи випасти з рук. Проте Мусій мобілізував усю свою волю, наповнив посудину водою і підніс «відьмочці», розхлюпуючи краплини на підлогу.

Ірина взяла, подякувала, але пити не наважувалась. «Ну й руки… Коли він їх мив? — промайнула думка. — Ще й трясуться. Може, отрути якої сипонув зі злості? От нещастя. А пити треба, бо ще образиться». І вона осушила чашку, здригаючись, як, бувало в студентські роки від медичних застольних анекдотів.

— Ви не хвилюйтеся, Ірино Олексіївно, — ласкаво запропонував професор. — Я вам чайку зігрію, укольчик зроблю. Не треба нам ніякої руки, — натхненно говорив він, помітивши заохочувальні жести Мусія. — Ви любите кардіовален?

— Аби годину тому запропонували — не відмовилася б. А за руку спасибі. І вам, — обернулася вона до Мусія. «Знала б оце Марія, про що розмовляти доводиться мені з її «майже свекром»! І що тут поясниш? З погляду цього чоловіка ми чинимо жорстокість, і в очах закону ми — канібали. То хто ж нас виправдає? І чи є нам виправдання?» — Рука вашого сина, маю надію, ще послужить людям, а так би зникла безслідно. Пробачте, що кажу такі слова. Знаю, що горе ваше — невтішне. Бачити смерть дитини — більшої кари не існує на світі… Ну, а нам було не до дипломатії — за ніч рука ожила, ніколи було з вами домовлятися. До лабораторії не запрошую, для вас це зайве.

— Заспокойтеся, славна й хороша, — шморгнув Мусій. — Щось уже збрешу бабі. То я піду, бо хлопці розійдуться…

— До побачення, — заспішила й Ірина, відчувши, як спала з неї гора неминучої розмови з Віталиковим батьком, але з подесятереною силою пригнітила інша — відповідальність перед совістю за содіяне.

Мусій тим часом узяв свій потертий портфельчик, що був мовчазним свідком усіх сьогоднішніх розмов, намацав у кишені кругленький карбованець і, попрощавшись з професором, побіг на перехрестя двох вулиць, де чекали на нього дружки.

А Руслан Максимович втомлено масажував скроні. Ну й день! Пора б уже його і закінчити, але щось муляє, щось заважає іти додому. Знайомство з батьком трагічно загиблого хлопця, штраф, виступ на урочистих зборах — усе це вже розшифровано й склало емоційну кардіограму дня. Та на його видноколі громадиться ще якась тривога, відчуття чогось недовершеного, чогось важливого, але забутого. Перегорнув календар, зазирнув у записничок. Тривога не зникала. Ще й асистента немов вода змила. Раптом професорів погляд зупинився на пакеті з коларином. Ось воно! Ось що заважає завершити сьогоднішній трудовий: треба зайти в палату до Швидкого, показати залізо, вийняте з нього. Круплівське залізо. Мабуть, воно добряче з точки зору металургії. Диявольське поєднання слів і понять: «Чудовий засіб убивства!» Як мучив цей осколок Олега Івановича!.. Організм старий, зношений — ледь одволодали. І саме перед Днем Перемоги! От тобі й свята…

* * *

— Вам, Ярисю, дають молоко за роботу з шкідливими речовинами? — запитав Верхуша свою заступницю, щойно вона переступила поріг кабінету.

— Аякже.

— То нехай і мені приносять.

— А це ж за віщо? — насторожилася Ірина, прагнучи відгадати причину жарту, такого ж старого, як і сам Клим Гнатович.

— Ваші собаки в понеділок так налякали мене, що й досі руки тремтять. Хіба можна отаких злючих у лабораторії тримати? З ними експерименту не проведеш — у них же очі горять!

Ірині й смішно, і жаль старого.

— Так не для дослідів вони там, а щоб сторонні не заходили, — пояснює. — Марії набридло цікавих розганяти, от і згадала вона дійовий спосіб.

«Добре, ще хоч табличку про злу собаку не почепила на дверях, — думає Іванова. — А могла б. Просто їй зараз не до жартів».

Розмова про собак, хоч Верхуша і справді перелякався був, для нього просто зачіпка, — йому не терпиться довідатися про руку: адже він уже встиг похвалитися успіхами вченій раді. І йому щиро хочеться, щоб експеримент завершився вдало. Він заздрить Івановій, її молодості, її науковій сміливості, енергії, зрештою, це все, чого йому нині бракує, а дечого, може, й ніколи не було, хоч у такі болісні роздумування намагається не вдаватись, — і водночас він по-справжньому вболіває за її роботу, бо, всупереч ревнощам, побоюванням за корону і скіпетр, бачить у Ярисі своє творче продовження. Це його найбільший секрет, приховуваний навіть од самого себе.

— То як рука? Зажила культя? Пальпація потрібна?..

— Ще ні, але рана вже не пухне. І шкірочкою затягується.

— І як це вам, Ярисю, вдалося? Там же стільки судин… Ну, магістральні, зрозуміло, з’єднали з графітовими. А дрібні, що від тулуба попід шкірою йшли?

— Не питайте, Климе Гнатовичу, Коли лікарі вперше шматок тіла від литки одрізали і на обгорілу щоку наклали, теж, певне, одразу не могли пояснити, як він приріс… Не слід наперед загадувати. Може, завтра гангрена розпочнеться. Хоча не повинна б. У бокс накачали кисню. Та з прогнозами потерпимо.

— Ну, Ярисю, ви таки молодець. Тепер візьмемося за геронтологію. Що ми на сьогодні знаємо? Що крокодил і щука живуть до трьохсот років, а ящірка туатара — чотириста. Що Суворов у свої сімдесят Альпи з військом перейшов, а Мечников останні двадцять років не пив, не курив і спожив неймовірну кількість кисляку, однак помер на сімдесят першому році життя. А мені вже вісімдесят п’ять, і кисляк я визнаю лише на похмілля. Хіромантія, а не наука. Так що давайте спробуємо омолоджувати руку: введемо їй статеві гормони, подивимось, що з цього буде. А ні — то женшень спробуємо.

— Яке омолодження?! Руці ледь за двадцять років!

— А чому ж ви таку юну до ящика пришили?

— Яка трапилася. Своєї ви ж не віддасте… авжеж. Треба зв’язатися з травматичним центром — місто велике. Там щодня ампутують…

— Що відторгують від організму заради життя пацієнта, і нам не годиться. Потрібна жива, ціла, здорова тканина, щоб, пришита знову людині, вона служила, немов своя.

— Хе, таку й відрізати нема чого. Так що доведеться чекати, поки привезуть пацієнта з відбитою рукою. Нам подзвонять і віддадуть.

— Не віддадуть. Бо її доцільно пришити потерпілому. Хіба що людина буде геть розтерзана, й руки-ноги вціліють. Взагалі, коли пощастить побороти тканинну несумісність, то доцільно буде створити органотеку. Зараз органи заморожують. Проте можливий і такий варіант: у великому залі до апаратів забезпечення фізіологічних потреб приживлені руки, ноги, печінки.

— Голови…

— Не перебивайте. Руки, ноги, очі, шлунки…

— Голови…

— Климе Гнатовичу, давайте мріяти реально — тільки окремі органи.

— І я зможу замінити все, що захочу?

— Тільки життєво необхідні заміни.

— Жаль, — сором’язливо закліпав очима Верхуша. — А ще кажете — мрія. Нирки давно вже заморожують, щоб зберегти.

— А чому не спробувати й наш шлях? То нічого, що у нас інша мета: зростити живе з неживим, створити робота для медичних експериментів, щоб уникнути дослідів на людях, ну й так далі, самі знаєте.

— Авжеж, авжеж. То, може, витяжку женшеня введемо?

— Ой, прибережіть її для себе.

— Авжеж, авжеж… А я думав, що за геронтологію візьмемось.

— Давайте спершу пройдемо стежку, на яку ступили.

— Авжеж, авжеж.

Ірині важко далі вести мову, і не тому, що вони з шефом по-різному мислять — до цього призвичаїлася давно, просто вона страшенно втомлена — три доби вже не була вдома. Жінка вона, мати чи робот? І чи можна було якось інакше вести експеримент? А хіба він планований? Хіба знав Ньютон, з якої яблуні впаде йому плід на тім’я? Ні, треба-таки виспатись, і Марію якось відпустити, бо вона тут збожеволіє.

КРУТНЯВА

Знав би Олег Іванович, що доведеться під ніж Пильнюка-батька лягати, то, може б, не конфліктував із Пильнюком-сином, «спеціалістом з фізичних наук». Оці слова, що стали Тихоновим прізвиськом, красуються у його дипломі — певне, кадровик, котрий вигадав таке формулювання для графи «спеціальність», був оптимістом і дотепником, вельми закоханим у свій столичний вуз. Саме з того солідного учбового закладу прийшов Тихін в аспірантуру до Швидкого. Олег Іванович не задумувався, чому «спеціаліста» забракували в рідних стінах, бо давно хотів заманити вихованця з цього вузу, аби освіжити свої наукові пошуки, впустити струмінь сучасних фізичних поглядів та ідей. Приваблювало й те, що батьки побудували «спеціалістові» кооперативну квартиру, а це означало, що начальству технологічного інституту не доведеться вирішувати житлову проблему.

Була ще одна причина, чому вибір упав на Тихона. Про неї Швидкий не любить згадувати.

Тоді саме в нього відкрилася рана, і потрапив він на лікарняне ліжко. Окрема палата з телефоном, професорський огляд щотижня і цитрусові на десерт. Подумав: близький кінець, коли аж так порають. Але рана зарубцювалася — може, вроджена сила (серце ще було як дизель), а може, високі частоти вперемішку з низькими, кварц, масажі, електрофорез та інші дива. З професором Пильнюком вони стали друзями, поговорили якось і про сина…

Порушень моралі не було: просто — лотерея, збіг обставин. Лише на третьому році Пильнюкової аспірантури відчув Олег Іванович усю повноту лотерейного виграшу, але щось міняти було вже пізно. Мовчки ніс свій хрест, зрідка підбадьорюючи батька-медика та уникаючи лобових конфліктів з його сином-фізиком.

Безперечно, була й користь від цієї історії: Олег Іванович більше ніколи не брав аспірантів з чиєїсь рекомендації, а по-друге, рана зарубцювалася, як на парубкові. Пильнюк-батько фахівець неабиякий: що шиє — перешивати не доводиться. А на синові, виходить, природа відпочиває…

Вже багато разів Олег Іванович зарікався повчати дорослих людей. Та коли зіткнувся із Пильнюком-сином, порушив свою ж заповідь — і похолоднішали стосунки з батьком.

Прикро було Олегові Івановичу, бо таки по-справжньому поважав хірурга, але втішав себе тим, що принаймні тепер йому не випадає думати про операційний ніж — обставини! І таки не пішов би й цього разу до лікарів, та машина привезла непритомного. А все через отой мікроскоп…

Міністр Корінний слова дотримав — добився фондів для інституту, бо вузівська наука підупадала, потрібні були нові фінансові впорскування. Прозрінню міністра сприяла ще й комісія тямущих і скрупульозних пенсіонерів, які вивчали наукові звіти. Їм упало в око, що хоч яку проблему візьми, всюди попереду академічні інститути. От діди напряму й запитали Корінного: а де ж ваші вузи?

Й ось радісного й бентежного дня, який, однак, природа замаскувала мжичкою, на подвір’я технологічного інституту в’їхали дві автомашини і вивантажили на мокрий асфальт одинадцять грубезних ящиків. Коли перші бурхливі емоції схлинули, господарі захвилювалися: великі ящики — у двері не лізуть.

— Через вікна втягнемо, — енергійно пропонує, взявши руки в боки, Марія, неначе й справді збирається сама це робити.

Уся її постать випромінює буйну радість дитини, котра щойно одержала новорічний подарунок.

— Не пролізуть, окаянні. — Швидкий розгубився. — Доведеться з такелажниками умовлятись, а в них принцип простий — готівка, хоч по трояку з доцентів збирай. Ех, був би Василь, він би викрутився — це по його лінії. Так у відпустці: син жениться, сарай у тещі валиться — жаль і на день його відкликати.

— Я б ото вішала конструкторів, котрі нестандартне обладнання планують, — гарячкує Марія.

Швидкий постукав по одному ящику, обійшов другий.

— Ви не зважаєте на їхні проблеми, Марійко. Якби троянського коня зробили малогабаритним, то ніде вояків було б сховати…

— Але ж у ворота Трої кінь проліз! — бунтувала Марія, бо теж подумала про такелажників і пригадувала, чи є у неї з собою троячка. Штовхнула ящик — ні з місця. Ет, хай пиляють одвірки. — А знаєте, Олег Іванович, що я вас цілісінький день шукаю? А чого шукаю?

— Щось хочете випросити для своїх біологів.

— Не вгадали. Шукаю, щоб пожаліли.

— ??

— Зі мною знов така оказія трапилася, що соромно й говорити. Я місяців зо два вважала себе генієм!

— Х-и-и-и…

— Павою виступала. Такий духовний підйом пережила, серце калатало. Пам’ятаєте проблему: в атомному котлі з великим нейтронним потоком найкращі сталі пухнуть, розсипаються, шматками відвалюються, немов роз’їдені лишаєм, немов глина від старої хати?

— Ну-ну-ну? — Швидкий примірився сісти на один ящик — високо, на другий — незручно.

«Що інтересного оце ґавеня придумало?»

— Так от, — міркувала я. — У рідкому металі тріщини від нейтронів не виникатимуть.

— Ох ти ж, матінко… Так само і я думав, навіть підрахунки зробив, але помовчував, щоб Тарновський ідею не перехопив. Бо з його штатом і капіталами це на тиждень роботи. — Олег Іванович все-таки сів на твердий ящик, не забувши, однак, дмухнути на дошки: у нових штанях був. — Ну-ну?!

— Так от, коли Верхуша хвалив курячі яйця, мені осюди, — Марія поправила зачіску, — стрельнуло, що треба зробити реактор у вигляді курячого яйця, вкинути туди легкоплавкий метал, розігріти і розкрутити. У рідкому металі, там, де жовток у яйці, виникне порожнина. В ній і проводити термоядерну реакцію: броня з рідкого металу, — немов білок у яйці,  — захищатиме тверду шкаралупу із сталі чи з ще там чогось. Енергетичний голод стане сюжетом давно віджилих казочок.

— Ох ти ж мати моя рідна! Я й зараз так думаю. І чому, по-вашому, не вийде такий реактор?

— Та вийде! Геніальна ідея! Мені соромно зізнаватися, але я теж мовчала, бо вже примітила, що ідея, яку заздалегідь обнародуєш, виявляється липовою… Це вже точно. Так от, коли Іванова мене вигнала, пішла я до бібліотеки, місяць не вилазила звідти, усі журнали перекопала і таки знайшла — 1974 року ідея обнародувана на симпозіумі з проблем термоядерної енергетики…

— Сказитися можна! — Швидкий зняв черевики і обережно ступнув на клумбу, немов на килим.

Вирвав зо дві стеблини осоту, пом’яв у пучках, понюхав, кинув. Повернувся, сів на ящик, потер ногу об ногу, струшуючи землю з шкарпеток.

— І написано там, Олег Іванович, що ідея надзвичайно оригінальна і перспективна. Якби я народилася раніше років на чотири, то не проґавила б! І тепер би другий макет установки вже робили…

— Я вже не раз втрапляв у таку ситуацію, — прокректав Швидкий, взуваючись. — І пояснюю це дуже просто: якщо є серйозна проблема, над якою працює багато людей і яка має два-три правильних рішення, то практично вона розв’язується одночасно в кількох різних місцях, різними, не зв’язаними одне з одним людьми — окремими творцями чи групами. Впевнений, що й колесо одночасно придумали кілька первісних винахідників. Історія про це мовчить, бо люди ще й книг тоді не писали, а перші дерев’яні колеса давно струхлявіли, — шеретує Олег Іванович від ніяковості давно всім відомі істини, а в душі кпинить із себе: «Думав, старий, ордена заробить, пекельне яєчко змайструвавши? І не соромно в такому віці честолюбні бажання плекати? Мішура то все, облуда… Вчений мусить сконцентруватися на головному, а всі оті милиці, що вимальовують ореол, живлять гонор, — усе треба викинути. Річка існує, поки тече. Вчений — поки творить. Нехай то буде масштабна теорія, історичний маховик чи мікровтулка до якоїсь запальнички. Доповнити, збагатити, вдосконалити світ — хіба не в цьому покликання людського розуму? Талановитих людей на світі не бракує, забаришся — дивись, і спізнився на торг». — Поспішайте, Маріє, бо й озирнутись не встигнете, як бородаті літа на вашому порозі з борговими розписками стануть!

За один день спеціалісти-такелажники розпиляли двері і внесли всі одинадцять ящиків. Розплатилися з ними, як водиться, почали розпаковувати. Олег Іванович бігав від одного ящика до другого, сердився, кричав, просив співробітників:

— Обережніше! Та полегше, це ж електроніка! Комбайн коштує три тисячі, а тут усі шістдесят упаковано! Вам диктатура потрібна, кому кажу!

Сам хапався за ломик і в азарті раптом так напружився, що відчув, як щось хруснуло йому всередині,  — чи кістка стареча не витримала, чи диск із хребта вискочив, — заболіло так, що дихнути не міг. За якусь хвилину-дві морок розсіявся, одпустило.

Розпакували всі ящики, роздивилися, а там лежать сповиті, як немовлята, окремі блоки мікроскопа, невеличкі, стандартні — спокійнісінько могли пролізти у звичайні двері.

На входини ці нагодився ректор, ніби його спеціально запросили помилуватися технічним дивом. Глянув на розпиляні одвірки і так крекнув, що стеля ходором заходила. Однак жодним словом не прохопився — бачив, що Швидкий сидить посеред зали на якомусь звитку знищений, знівечений, згорблений…

Того ж дня про такелажні подвиги швидко дізнався і файн-механік Василь.

— Ну й гарячий Олег, як окріп. Куди було поспішати? Не могли мене викликати. Через тещу б розшукали — яв неї скоро сарай ремонтуватиму. А така історія вже на «Вібраторі» була. Чудило, і людей попоморочив, і собі нашкодив. Не одержить він тепер міністерської грамоти на іменини. Ну а ти, Маріє, куди дивилася? А всі ви? Теж мені вантажники знайшлися. На кожну голову — своя шапка. Я ж не беруся за вас студентам лекції читати… — довго ще журився і дорікав Василь.

Увечері Швидкому зателефонувала Клара — головна ректорова секретарка, і тоном, сповненим поваги, але не таким, щоб можна було заперечити, запросила на десяту ранку.

«Догану оформить по старій дружбі,  — майнув в Олега Івановича здогад, — за зіпсутий інтер’єр, за порушення ансамблю чи ще якось там сформулює. А ще ж ремонт у копієчку влетить. Розламали ми швидко, сто карбованців — і нате вам ворота замість дверей. Аби здоров’я міцніше, кинув би завідування кафедрою і пішов би одвірки таким дурням, як я, переставляти».

Буркотіння це нікому не адресувалося, професор і сам розумів його намарність. Просто хотілося зігнати досаду, а достойного об’єкта не було, от і позаздрив шабашникам. Роздратування підсилювалося ще якимось незрозумілим болем, що наростав десь із глибини, наближався приглушеними хвилями, ніби віщуючи шторм. Починало морозити. Якби не Кларин дзвінок, залишився б удома, почитав би «Химию и жизнь» — прецікавий журнальчик!

— Радій! Валюту роздобув. Тепер замовляй, що хочеш, але капітально-унікальне. — Ректор зустрів Олега Івановича осяйною усмішкою.

«Здорово замахується, — муравками закопошилися думки. — Спершу радісну звістку, а потім обухом по голові. Так уже насобачився з трибуни виступати, що й мікробесіди будує за зразком річного звіту перед вченою радою». Але похмурості Швидкому вистачило лише на мить, бо слово «валюта» означало, що тепер і свою лабораторію він зможе укомплектувати незгірш за Тарновського.

Олег Іванович давно мріяв про унікальні прилади, особливо ж після того, як побував на курсах підвищення кваліфікації. І треба ж! До свого учня довелося йти по знання. Та про вражене самолюбство він забув одразу, щойно зайшов до лабораторії: найунікальнішу, найновішу апаратуру постягував Тарновський з усього Союзу та, либонь, і з усього світу, бо навіть спектрометр, випущений голландською фірмою у трьох екземплярах, моргав Швидкому окулярами з рідинних кристалів. «Мільйон золотом», — як про буденну річ сказав учень.

— Даю три дні на роздуми, — приємнішого голосу Олег Іванович у житті не чув. — За тобою півмільйона. Не складеш через три дні заявки — іншим передам. Але й не поспішай, щоб не вийшло, як з мікроскопом, — шпигонув найприємніший у світі голос.

І Швидкого потягло на здачу — бо й чом би мав залишатися в боргу:

— Думаєш, що англійський «Комебакс» улізе в запроектовані тобою двері? — невинно спитав він.

— Ет, нам це тепер не страшно: як не влізе — ти проконсультуєш, з якого боку легше одвірки виламувати. Досвід маєш — перший спеціаліст у цій справі.

Обоє скупо всміхнулися.

— Це біда наша, — зітхнув Стащук, куйовдячи свою колись буйну, а тепер упокорену сивиною чуприну, — що я без архітекторських знань змушений був факультетський корпус проектувати, а ти, плутаючи строп із стропилом, брався за такелажні роботи. Але нічого не вдієш: горезвісні труднощі зросту. Тут є серйозніші справи. Власне, заради них я тебе й покликав, про фунти-стерлінги міг би й по телефону сказати. А ось про це… — Стащук подав резкішного конверта з глянцевого цупкого паперу і з адресою, надрукованою елегантним шрифтом, — вирішив порадитись. Вчитайся, формального підходу тут замало…

Олег Іванович витяг із конверта лист. «Не на машинці друкований, — майнула думка, — урочистий, мов ювілейне вітання». Лист був звернений до академіка Стащука, але не про нього писаний.

«Весь учений світ Заходу, — почав читати Олег Іванович, — високо цінить основоположні праці відомого спеціаліста Тихона Пильнюка. Ми вітаємо Вас і у Вашій особі увесь інститут за фундаментальні дослідження, виконані доктором Т. Пильнюком, і просимо командирувати його до нашого закладу для читання лекцій. Усі видатки університет бере на себе». Далі йшли підписи ректора і трьох учених.

— Підробка це, Стьопо, — відповів Олег Іванович на запитальний погляд Стащука. — Наш Тиша і на гербовому папері золотом тиснений лист сфабрикувати може.

— Перевірено, — запевнив «Стьопа».

— Напевне, організував. Їхав хтось за кордон, умовив правдами і неправдами передати комусь із знайомих іноземців прохання. Він же не раз делегації по факультету водив, у ресторани супроводжував. То, може, якийсь «колега» під п’яну руку і пообіцяв виклик.

— Через посольство прийшов лист, це тобі не просто, — поморщився Стащук.

— Ет, піде дипломатична пошта на відкриті Всехсвятським кільця Юпітера, то й звідти Тихін рекомендацію вициганить. Ніби ти його не знаєш… — Олег Іванович згадав Пильнюків захист, коли на автореферат його дисертації надійшло сорок п’ять відгуків. Довелося з боєм їх переполовинювати. Дисертація відповідала вимогам ВАКу, проте не можна було назвати її геніальною, — а в кількох листах саме так її визначали. Бо Тихін, буваючи в різних містах, мов та п’явка, чіплявся до людей іменитих. І, як пізніше з’ясувалося, передавав їм низький уклін від професора Швидкого, який «принагідно просить вас дати відгук на автореферат». Віртуозно працював, шахрай! А з яким натхненням виступав на семінарах! Перед захистом Швидкий здуру сам двічі перевіряв текст його виступу, як зайця дресирував, бо червоніти не хотілося. А Тиша визубрив шпаргалетку, склав у пенал плакати і гайнув у гастрольне турне по інститутах. Красиво виступав, аж Швидкому дзвінки посипалися, вітали, що такого учня виховав… — Запевняю тебе, Стьопо, що оцей папірець цупкенький — ще одна красива фальсифікація Тихона, так що сміливо чіпляй на цвяшок.

— Тихона можна б, а папір — ні,  — гмикнув ректор. — Зареєстрований і вимагає відповіді за моїм підписом і обов’язково на бланку. Пильнюк — фрукт з твого саду, то попрошу заготувати аргументовану відповідь, щоб нова комісія до нас не приїздила. Після Тихонової телеграми в народний контроль ти ж знаєш, скільки клопоту було. Перевіряли «сигнал», а по дорозі… Інститут великий, варто лише захотіти, покритикувати завжди знайдеться за що.

— А давай, Стьопо, відправимо нашого «генія» за кордон — нехай лекції читає, сорому поручителям наганяє. Більше не присилатимуть липових запрошень. — Швидкий аж долоні потер від задоволення, уявивши, як його зарубіжні колеги, відомі вчені, котрі взялися рекламувати Пильнюка, сядуть у калошу. Невдача з такелажними роботами наштовхувала Олега Івановича на думку підказати людям, що трапляється, коли пекар чоботи шиє.

Але «Стьопа» міркував інакше:

— Щоб зганьбив нашу науку? По ньому ж там судитимуть і про тебе, і про мене… Скільки в нього статей без співавторства?

— Та скоро десяток буде.

— Може, саме вони і є «фундаментальними і всеосяжними»? А ми його недооцінюємо. Навіть у Ньютона були суди стосовно пріоритету, і в плагіаті його звинувачували. Потрібна об’єктивність, Олег. А може, ти просто ревнуєш його, молодого учня, до вічно юної своєї нареченої — науки? Тому й вважаєш нікчемним усе те, що він робить. Тобі антипатичні його людські якості. Але ж історія знає чимало випадків, коли люди незлагідної вдачі, важкого характеру робили основоположні відкриття. Згадай Пастера, знаменитого, уславленого ІІастера, який брутально лаявся і мало не бився навкулачки з вісімдесятилітнім Гереном, — і все це робилося прилюдно, на науковому зібранні, аби довести правоту. Причому наступного дня Па стер відмовлявся іти на дуель, отже, розумів, що наука не строчиться кулями. Може, і ти Олег, у своїй запальності…

— Може! Може! — крикнув Швидкий у мікрофон, що стояв на ректорському столі ще з часів великих географічних відкриттів, стояв як пересторога любителям легко давати обіцянки, а потім їх не виконувати. — Якби такий пройдисвіт, — старий затулив мікрофон долонею, — та не був ледачим і потрапив у поживне середовище… Коротко кажучи, — поки я живий, цьому негідникові ходу не буде!

— Ясненько. Бери лист і щоб через три доби отут лежав проект відповіді.

— А догана за пошкодження архітектурного ансамблю? — запитав Швидкий, вимовивши останнє слово з французьким прононсом.

Ректор у відповідь лише махнув рукою, що мало означати: «розплутуйте самі» або «дайте мені спокій».

Не встиг Швидкий дійти до порога, як двері кабінету відчинилися, і Клара, елегантна і строга, запитала Стащука:

— По скільки закликати? Там уже дванадцять чекає! — Докірливо глянула на відвідувача, який просидів з ректором майже півгодини.

Вийшовши під ясне небо, Олег Іванович пригадав ще один епізод, пов’язаний з Тихоном. Взагалі треба було б, як тепер кажуть, «відключитися», але збуджений мозок підкидав поживу і штовхав на продовження бесіди із Стащуком. Швидкий не бачив ні тоненьких берізок, сполоханих останніми приморозками, ні зухвалої зеленавості висіяної трави, ні беззахисної оголеності стрижених кущів. Урбанізація не тільки віддалила людину від природи, а й надміром інформації та збудників позбавила її можливості милуватися навіть крихітками псевдонатури.

Ідучи від ректорату до своєї лабораторії, Олег Іванович пригадав розмову з Макфіліпсом — енергійним англійцем, який приїздив в інститут, щоб «вшанувати талант професора і поговорити про майбутнє наукове співробітництво». Ну, про талант бреше, одразу резюмував Швидкий, казав би напряму — плани, мовляв, цікавлять… Бо, як не є, задніх не пасем. Трапляються такі роботи, що й Тарновського у штурмівщину кидають.

Гість — відомий вчений, автор цікавих статей у журналі «Фізікл ревю» — був пригнічений лихом, що впало на його родину: батько щойно переніс інфаркт міокарда з п’ятигодинною операцією. Чи довго протягне старий? Та й користі тепер з нього, як із статуетки пісень. А перебування в лікарні вже обійшлося родині в сто тисяч доларів. Олег Іванович подумав навіть, що недочув чи не так переклав гостя — жорстокі слова й астрономічна цифра! Але зараз йому пригадалася інша деталь тої розмови. Побідкавшись, поскаржившись на ціни, Макфіліпс ніби між іншим зауважив: «Вам можна позаздрити. Безплатне навчання дає можливість вибирати найздібніших учнів, таких, наприклад, як містер Пильнюк».

«А може, й справді,  — підштовхувана сумнівами, заворушилася думка, — може, й утнув щось наш Тиша нишком та й відправив у «Фізікл статус соліді»? Вразив увесь науковий Захід, і хвилі потрясіння оце до нас докотилися? Тихонові вже за тридцять, — намагався розважливо міркувати Олег Іванович. — А Гаудсміт з Улугбеком відкрили спін електрона, маючи лише по двадцять три роки. Їхній учитель, знаменитий Еренфест, вважав хлопців лобуряками, карою божою, що невідомо за які гріхи впала йому на голову. Тому й не погодився бути співатором їхньої геніальної роботи про спін. І в принципі Тихін не дурень. Можливо, після фіаско, підштовхуваний злістю, вирішив реабілітуватися, попрацював натужно, натрапив на золоту жилу…»

Обминаючи сонячні плями на землі, плентався Олег Іванович до своєї лабораторії. Зайшовши в корпус, побачив на дошці оголошень з чавунними літерами «Кафедра фізики» яскраво розмальований ватман: «Наш колектив вітає тов. Пильнюка з міжнародним визнанням його наукових досягнень і бажає успішно провести лекційне турне!»

Прочитавши, злодійкувато озирнувся, чи немає кого поблизу, а руки вже самі тяглися до розцяцькованого аркуша. Та зарипіли в пам’яті, немов гальма, слова: «Може, ти, Олег, ревнуєш молодого учня до вічно юної своєї нареченої — науки?» І руки опустилися, лише губи сердито пробубніли: «…колектив одностайно…»

Хоч як злись, хоч що кажи, а доведеться йти до сусідів, шукати Тихона, розпитувати, чим він там світ здивував.

Перші двері Швидкий потяг легенько, ввічливо. Зачинені. Всі наступні шарпав — вони навіть не рипіли. У п’яті стукнув спересердя черевиком — звідти вискочив зляканий Безверхий, той самий, якого Олег Іванович колись необачно відпустив на конкуруючу кафедру, де й Тихін не так давно знайшов тимчасовий притулок після ганебного скандалу з викраданням зразків та привласненням чужих статей. Тепер протоколи на мільйонні економічні ефекти Безверхий приносить не в лабораторію Швидкого, де вчився, де щодня до півночі паяв установки з файн-механіком Василем, а своєму новому завідувачеві. Не розгледів Олег Іванович, не оцінив, не пішов до ректорату випросити для Безверхого додаткову ставку, от і опинився той на сусідній кафедрі, і не троянським конем, а стовпом… Сумніви, мов гайвороння на сніг, ти його кишнеш, а воно все «кар» та «кар».

— Пробачте, — знітився Олег Іванович, — думав, що й тут нікого нема. Ви не знаєте, де Пильнюк?

— Напевне, у фонетичному кабінеті — італійську вдосконалює й англійську вчить: його за кордон посилають.

— Та знаю. Запрошують.

— Вітаю — вашої школи представник, — простодушно мовив Безверхий, не помічаючи, як посіріло обличчя Швидкого, як він, ніби сам собі наступаючи на горло, запитав:

— А суть його роботи вам відома?

— Він пірнув у нове русло, в тих водах ще немає наших плавців. Та й не доскіпувався я, — пояснював Безверхий. — Не такі ми з ним друзі і непросто збагнути його відкриття: він усе в багатоярусні формули одягнув, без обчислювальної машини там не обійтися. Справжня таємниця.

Олег Іванович щиро хотів би повірити в Тихонове переродження, але дотеперішнє його уявлення про цю людину навертало на сумніви. Як керівник, він прагнув об’єктивності, як учений, мав би радіти успіхові молодшого колеги, — а от же не вірив і не радів. І хто може змусити змінити думку про якусь особу? Нова її посада? Циркуляр? «Та хай вознесеться мій Тиша хоч на сьоме небо, — думав Олег Іванович, — а я таки знаю, що під кожною злотинкою в нього підлотника. А може, в такій зневірі і є моя заскорузлість? Зужитість гуманістичних поривань, немов авітаміноз?»

— Добра мені таємниця! Там, — рука Швидкого показала на стелю, — знають та хвалять, а тут, — рука описала коло, — і вода не сколихнеться. За що ж він у вас зарплату одержує?

— За міжнародне визнання! — не розгубився Безверхий.

— А домашнє визнання що — пережитком стало? От народ! Не дадуть-таки спокійно віку дожити. — Олег Іванович пригадав, як уже пробував перевірити Тихонові експерименти, довелося тоді протигаз надівати. — Ану вас усіх до дідька, — махнув він рукою, мов надщербленою шаблею. В грудях знову щось кольнуло. В очах потемніло. Безверхий викликав «медичну допомогу».

До лікарні Олега Івановича супроводжувала Марія. Побачивши, що машина в’їжджає у двір тієї самої клініки, де колись уже лежав учитель, і знаючи її господарів, бо кілька разів провідувала тоді Швидкого, Марія запанікувала:

— А не можна до іншої лікарні? У хворого, знаєте, біологічна несумісність із цим закладом.

— Що за ґвалт? — незворушно відповіла лікарка. — Сьогодні чергує саме ця лікарня. Та й радіти треба, що ваш хворий до хірурга Пильнюка на стіл ляже. Вам просто пощастило…

Звідки їй було знати, що у Пильнюка є син фізик, якого оцей знепритомнілий хворий невдало вчив розуму, накликавши на себе гнів батька. Воістину — не плюй у колодязь!

Машина тим часом зупинилася. Ноші з блідим, наче мрець, хворим зникли за дверима.

Марія кинулася до телефонної будки. Вона не розмірковувала, де шукати постійного залицяльника-невдаху, — одразу набрала домашній номер Тихона.

— Добридень. Це я. Вітаю з виходом на міжнародну орбіту.

— О, Марія? По телефону я ще не чув твого голосу… Не все ж мені дідуганам пилюку на приладах витирати, — весело відгукнулася трубка.

— Вітаю, — повторила Марія. — Ніхто й не сумнівався у ваших здібностях. Просто не щастило вам. Та ще й робота у деканаті з такими неслухняними, як я, сили мотала…

На якусь мить запала мовчанка — певно, абонент зважував, вірити чи не вірити вухам своїм. Нарешті почулося:

— Знаєш, ти оце перша мені отаке кажеш. Наші взагалі мене ігнорують, думають, що я не помічаю. Може, зустрінемося? По келиху «Игристого» з морозивом…

— Ну що ви, Тихоне Руслановичу…

— Пробач, Маріє, не хотів тебе образити. Від радості сказав.

— Ви з Олегом Івановичем ще не бачилися?

— Ні.

— Він такий радий за вас. Каже: «Я завжди вірив, що Тихін далеко піде, якщо йому не заважати. Заплутався був чоловік, добре, що вчасно підправили, — от включив у роботу свій могутній потенціал».

Трубка знову помовчала, аж Марія почала її злякано торсати, але голос пролунав виразно, тільки з нотками недовіри:

— А ти не насміхаєшся, Маріє?

— Хіба я з вами коли билася? Не вірите — самі знайдіть Олега Івановича, він щойно до лабораторії зайшов. Я певна, захоче вас повернути на кафедру. Тільки ви одразу не погоджуйтесь — поволиньте кілька тижнів. Хай це буде старому наукою, хай знає, що достойними кадрами нема чого розкидатися. Ну, бувайте. Ще раз вітаю вас.

— Спасибі,  — нотки недовіри ще бриніли в голосі Тихона, але їх заглушив мажор самовпевненості — найогидніша, а то й небезпечна, як на думку Марії, людська риса. — Спасибі. Ти перша мене привітала. Жаль, що ні з ким чарку перекинути. За годину-дві буду на роботі, зайду до Швидкого миритися. В принципі він непоганий чолов’яга.

Походивши бульваром хвилин так із двадцять, Марія знову набрала номер Пильнюка.

— Це знову я, — схвильовано прокричала вона. — Ви збиралися розшукувати Швидкого — дзвоню, щоб зберегти ваш час. На роботу можна не йти, Олег Іванович захворів. Знепритомнів — довелося «медичну допомогу» викликати. Їду разом з ним. Так що вам, може, й не вдасться з ним помиритись… Бувайте здорові…

— Алло! Ти куди з ним? Скажи, щоб до батька везли. Алло!

— Бувайте. Ніколи. — Марія клацнула важелем автомата, відчуваючи, як стає сама собі огидною. Ну й бридня. Од зневаги чи відчаю стукнула кулаком по лобі, з приємністю почувши біль. Жива, отже. І хитра та брехлива. Нікому в світі не розкаже про цей гріх в ім’я ближнього.

А за білими стінами лікарні…

— Чому до нас? Є клініка для вчених! — скинувся Пильнюк-батько, побачивши знайомого пацієнта. Та вмить притлумив свої почуття. — Пробачте, забув, що ми сьогодні чергуємо…

Великого, справжнього зла проти Олега Івановича він не мав — бо все-таки відчував, розумів, що його Тиша не першого сорту дитина. Але… Якому батькові не хочеться бачити успіхи сина? А від кого це залежить значною мірою? Від учителів. Отже, від Олега Івановича, який відверто зневажив Тихона, завдав йому стільки прикрощів. Тому й заворохобилися десь там, у темних закутках мозку, хижі мікроби зла, які обкутували, обволікали неторкані у святості слова клятви Гіппократа… За довгу практику всяке траплялося — у польовому шпиталі, коли доводилося оперувати без наркозу, поранені, бувало, поминали усіх родичів хірурга аж до останнього коліна. Один навіть укусив. Та клятва Гіппократа залишалася стерильно чистою. Лікувати ворога Русланові Максимовичу не доводилося, тому й не задумувався він над почуттями військового лікаря, якому випадало виходжувати, мов звичайну людину, бандюгу, котрий до здачі в полон змішував жіноче молоко з баварським пивом.

Олег Іванович — людина своя, навіть близька, хоч не завжди сприяв прославлянню родини Пильнюків. А зворохоблений хижий мікроб все-таки підштовхував у темний куток клятву Гіппократа… Руслан Максимович не сказав собі строго: «Посоромся», бо це означало б визнати існування мікроба, — він лише нарочито довго мив руки і думав, що то буде з його авторитетом, коли операція не вдасться, а підстав для песимізму більше, ніж досить. Напевне, хто-небудь з колег кине мимохідь: «Зумисне зарізав старого». А якщо впораємося? Не такий уже він і старий, подумав про Швидкого, ми майже ровесники. Тоді оновлений, повернений до життя, щасливий Олег Іванович помириться з Тихоном, можливо, забере його знову на кафедру…

Егоїстичні, морально-невизначені думки випурхнули з голови хірурга, щойно він узяв скальпель і зробив перший надріз. Він бачив перед собою звичне криваве поле бою у живому абстрактному тілі. Руки працювали вправно, і кожен їхній рух був точний, упевнений — так закоханий у свою справу слюсар високого розряду розбирає головку циліндра автомобіля, так художник вимальовує квітку, яку йому підказало натхнення.

Закінчивши операцію, Руслан Максимович подумав, що було б набагато легше працювати, якби на стіл клали безіменних пацієнтів, щоб навіть облич їхніх не бачити, — тоді можна було б робити операції хоч і родичам: не кожен батько-хірург може впізнати сина по розташуванню родимок, а про тіло дорослої дочки він здебільшого уявлення не має. Тому боротиметься за життя своєї дитини з таким же холодним розумом, з такою ж розважливістю, як оперуючи зовсім чужу людину.

…Полегкість, внутрішню розкутість Пильнюк-батько остаточно відчув, побачивши, як по вестибюлю поспішав син.

— Ти ось що, татку. Там до вас Швидкого привезли. Постарайся. На роботі у нас з ним всяке бувало, та мені хотілось би помиритися. Не завжди я був справедливий до нього…

— Це наш обов’язок, — примирливо буркнув батько. — Не хвилюйся.

«Все-таки син мій не пропаща людина. Як і в кожного, є в нього вади, може, інколи вони просто різкіше виступають. А от зараз він виявив справжнє благородство. Неодмінно треба вилікувати Швидкого, за всяку ціну. Нехай миряться. Може-таки, стане Тиша на шлях істини…»

Було це в п’ятницю. А сьогодні — понеділок. Принісши прооперованому коларин, Руслан Максимович із задоволенням вислухав палатного лікаря: температура стабілізується, післяобідній сон глибокий, апетит у межах норми. «Проявляється інтерес до життя», — пожартував лікар, кивнувши на тумбочку, де лежали зошити, журнали, ручка.

У життя лише сірії фарби,

Та ще чорна кайма на фінал.

Йому маску шукаєм недарма,

Щоб сховати звіриний оскал, —

прочитав Руслан Максимович на папірці, притиснутому кульковою ручкою. Ну що ж, до оптимізму ще далеко. Проте слід зважити, що за вірші взялася людина, яка назавжди «зав’язала» з поезією, принаймні після першої операції Олег Іванович так твердив, запевняючи, що за десять років не написав жодного рядка. Та невідомо, що вийшло б з-під пера найбільшого оптиміста на третю добу після такої операції. Головне зараз не тон. Важливий сам факт писання, що свідчить про одужування пацієнта. Набереться сил — з’явиться й мажор. Але коларин треба колоти, на всяк випадок…

Впевнившись у добротності своєї роботи і помудрувавши з палатним лікарем над листком призначень, Руслан Максимович полегшено зітхнув, розпрощався з колегами й пішов до своєї незатишної холостяцької квартири.

ЧОРНА ДІРА[1]

А тим часом Мусій Віл добіг до перехрестя вулиць, названих на честь відомих маршалів. У центрі перехрестя, немов величезна лінза, красувалася клумба, зрідка втикана прижухлими тюльпанами. Оправою лінзи слугувало кільце з підстрижених кущів.

Тим, хто споглядає перехрестя з високості (а навкруг нові багатоповерхові будинки), воно скидається на квітку з чотирьох пелюсток, в одній з яких прилаштувалися жовті будки телефонів-автоматів, згрупованих у дві шеренги, певне, щоб технікам було їх легше обслуговувати, а в протилежній — голубий квадрат з автоматів для пива, оточений гамірливою чоловічою юрбою.

Шумери, як свідчать документи, приносили звабливий напій в дар богині плодючості. Вавілоняни ж, заснувавши свою державу на батьківщині шумерів, були практичніші, вони й самі ласували еліксиром богів. Тому дуже суворо стежили за дотриманням технології. Майстрів, котрі розбавляли напій водою, чекала сувора кара на вибір: бути втопленим у бочці з продуктом власного виробу або ж пити, поки й смерть забере очманілого.

У нові віки напій завоював популярність на всіх континентах. Технологія виробництва удосконалилася так, що вже його шкодували віддавати. богам, ліпше було з його допомогою самому стати бодай маленьким богом. І називали той напій тепер лаконічно й просто: пиво.

За кухлем цього бурштинового білопінного чоловіки не лише складали оди ячмінному зерну, втішалися щасливим полюванням чи перебували сльотаву погоду в приємному товаристві, а й планували загарбницькі походи. Чимало драматичних сторінок в історії пива пов’язано й з ученими мужами. Так, наприклад, 1870 року баварські пивовари взяли в облогу Париж. Знаменитий Пастер вирішив помститися переможцям. Дослідивши «хвороби» французького пива, він винайшов спосіб зробити його кращим за німецьке. Проте наявність унікальних виноградників та правічна пристрасть французів до вина завадили їм всерйоз взятися за пивоваріння і відплатити ворогові. Німці ж негайно скористалися благами пастеризації і зробили своє пиво ще кращим.

Автомати, до яких прибіг захеканий Мусій з карбованцем і копійками, не шпували чеським «Праздроєм». Проте й до них, наче оси до меду, липли натруджені й перетруджені, хто зі склянкою, хто з баночкою, а один підключився до видачі гумовою трубкою, певно, відрізаною від поливального шланга.

— Що це ти, Му сію, припізнюєшся? Вже думали розходитись.

— Горе у мене, хлопці. Син розбився, — Мусій шморгнув носом, плюнув у кущі.

Повідомлення було таке несподіване, що зависли не донесені до ротів склянки-баночки, і піна з них спадала, мов березневий сніг з розігрітих дахів.

— Та ще ж убився, братці, як нещасливо — шкарбуна пожалів, що через дорогу плуганив. Може, той дід сам собі смерті шукав, а накликав на мого сина. — Червоний Мусіїв ніс ще дужче почервонів, зволожений гіркими батьківськими сльозами. Останнім часом свідомість Мусія була наче обложене хмарами небо, і що більше густішала облога, то різкіше й болючіше спалахувало в прозірках чисте небо його зболеної, неприкаяної душі.

— То пом’янемо. — «Винахідник» тицьнув Мусієві кінець шланга і вкинув у щілину автомата аж дві п’ятнадцятикопієчні монети, так що Мусій ледь устигав ковтати пінясту прохолодну рідину.

— А ще ж, братці, біда не ходить одна. — Мусій втер губи, відчуваючи легке заспокійливе погойдування. Помацав у кишені монети. — Одрізали вчені моєму Віталикові руку для дослідів. Так що ховаю сина, а як замучать руку — ще один похорон буде.

Хоч і це повідомлення було не просто несподіване, а приголомшливе, остовпіння слухачів воно не викликало. Тільки ті, в чиїх хмарах ще зблискували прозірки, відчули раптом, що звичайне ковтання пива набуло щойно якогось глибшого значення, стало ніби виправданим. Велике горе, непереборна стихія, слабість штовхають людину до гуртування.

— Прийми моє співчуття, — подав Мусієві баночку незнайомий. — Як же ти допустив? Мало тобі було однієї халепи? Я он читав, як одному голову одрізали заради експерименту, і вона жила.

Крім монет, Мусієві пальці намацали якийсь папірець. Витягнув.

— О! — аж ніби зраділо вигукнув він. — Телефончик тієї відьми, що синову руку мучить. Теж казала, що оживила. Та я не встиг запитати навіщо, бо в неї, видать, не всі дома.

— А може, братці, подзвонимо та запитаємо? — запропонував хтось рішуче.

— Так вона тобі й скаже, — обізвався «раціоналізатор» із шлангом. — Ти краще не будь дурнем, — напоумлював він Мусія. — Руку відрізала — нехай платить. І другий похорон — за її рахунок. Сотні три з неї запросто викачаєш.

— Які три? Які три! — занепокоївся колега з баночкою. — Ти кажеш, що руку оживила. Оживила? А чому всього сина не оживила? Га? Навмисне? Виходить, вбивця вона. Ти її судом налякай — останню сорочку продасть, а заплатить, скільки захочеш.

— Та відчепіться ви од нього…

Нові люди підходили до автоматів. Дізнавшись про Мусієве горе, співчували, за упокій пили. Дехто невдовзі прямував до третьої пелюстки квітки, утвореної перехрестям вулиць, — тут починався бір. Уздовж нього на десятиметровій смузі йшла хлоп’яча війна: рилися окопи, бліндажі, встановлювалися сигнальні вежі. За цим дитячим фронтом був неспокійний тил — там відпочивали прихильники й служителі шумерської богині плодючості.

Мусій Віл прокинувся у цьому тилу, коли вже почало припікати навіть скрізь соснову крону. Спалося тут, на сухих голках і старому мохові, розчудесно, бо ніч випала тепла, безвітряна. А якби й узялася вона дощем оплакувати Мусієвого сина, батько і цього б не завважив, бо співчуття друзів і їхня щедрість вклали його вчора намертво.

Можна було б ще порозкошувати, та гомін, що долинав крізь сосновий молодняк, нагадував про цивілізацію, про обов’язок людини перед життям.

Минулого літа Мусієві теж давали на заводі безплатну путівку до спеціального медичного закладу. Пройшовши лікування, повернувся на пожежну службу. Та з відчаєм почав помічати, що все гірше розпізнав букет вин. Вже, наприклад, не відчуває терпкості болгарського червоного чи аромату самтредівського. Вже коли не хильне склянки будь-якого, гудуть скроні, горять суглоби. От і зараз тіло немов нашпиговане товченим склом, вимагає промивки. А в кишенях лише ключі дзвенять. І похорон сина завтра… Хоча… Яке завтра? Його ж, мабуть, давно поховали… Без батька. Мусій раптом затіпався усім тілом — велетенська хвиля жалю, розпачу від непоправного горя затопила його. «Господи, що це я! Треба ж додому!» І він з усіх сил, які ще лишалися в ньому, кинувся бігти — їхати — бігти.

Біля свого дворища побачив на стежці зім’яті, притоптані квіти. «Як же це так? Без батька… Хіба ж це по-християнськи? Та ще й до обіду…»

— Ви щось питали? — зупинився біля Мусія незнайомий.

— Ні… тобто так… Котра година?

— Чотирнадцята.

«Коли ж його повезли? Господи, як гудуть м’язи, і в очах ніби червоні змійки виплітають мережку. А в усьому теща винна. Хіба не вона підмовляла Галю, найкращу, найрозумнішу жінку на весь куток, на розлучення. І що за жінки пішли? Самі народжують, самі ховають. Матріархат усе святе розчавлює. Якби не Віталик, то вони мене давно з’їли б. Разом із сином оборону тримали. А тепер? А тепер…»

Згадка повернула компас роздумів, з’явилося навіть виправдання: він тому не встиг на похорон, що розшукував синову руку. Кому в світі випадали такі тортури? Знову стало жалко себе, жалко сина, знову спалахнув гнів проти вчених і розумних, які не мають нічого святого. І та Чіліта придуркувата — чорнилом би її! А здорово один учора підказав: руку оживила, а тіло й не подумала? Судова справа!.. Ні, славна й хороша, Мусій грошей у тебе не вимагатиме! Він зараз подзвонить і строго запитає, чому не оживляла сина і кому твоя наука потрібна, якщо від неї саме тільки зло? Професора Пильнюка теж треба запитати построгіше, він заодно з нею, дарма що безневинного зображав.

У двір заходити не хотілося — уявив, як накинеться на нього теща із сльозами й прокльонами, як мовчатиме Галя — найкраща, найрозумніша жінка на весь куток, — тільки в сьогоднішній Мусієвій дружині годі й признати ту давню Галю. І хоч як хотілося їсти, хоч як видзвонювало йому в скронях, він не зайшов у двір, а знову почалапав на знайоме перехрестя, де в одній з пелюсток рукотворної квітки бовваніли телефони-автомати, в другій височіла бібліотека для юнацтва, в третій збиралися прихильники шумерської богині плодючості, а в четвертій, що впиралася у зелений бір з норами-окопами на передньому краї, кипіла хлоп’яча гра у війну.

Тоскно глянувши на пивні автомати, Мусій попрямував до телефонних будок, з досвіду знав — серед такої сили автоматів знайдеться принаймні один, що послуговує без монет, і щонайменше два, які, ковтаючи монети, так ні разу й не бікнуть.

Та Мусієві не пощастило. Біля будок саме порядкував технік, витрушуючи заробіток у міцний брезентовий мішечок. Певно, об’їхав уже весь масив, бо мішечок-пузань мало не лопався від копійок.

«Червонців з п’ять дрібними настриг, — прицінився Мусій. — Може, попросити хоч карбованець? Не дасть. Тихцем узяти?» Але Мусій ще ніколи не крав!

Та й брати вже було пізно — технік міцно зв’язав пузаня і, звично почепивши його на руль велосипеда, взявся вставляти мікрофонні капсулі — йому й на думку не спадало, що хтось може зазіхати на ці копійки.

Не думав і Мусій, що може зняти з руля той мішечок. Його руки самі — без плану й команди — схопили пузаня, а ноги блискуче довершили операцію.

Опинившись у гущавині лісу, захеканий Мусій упав на соснові голки. А відсапавшись трохи, почув ніби сказане власним голосом: «А судилася ж мені Галя — найкраща, наймудріша дівчина на весь куток». І крізь рожеве плетиво змійок, що снувалися йому перед очима, дивився Мусій на подзьобані осколками стовбури старих сосон і подумки запевняв їх: «Не вкрав я. Позичив. Обов’язково поверну, як зароблю».

Технік, закінчивши ремонт, склав інструмент, прив’язав чемоданчик до багажника і, не завваживши пропажі, поїхав до чергового «телефонного куща».

Мусій же тим часом вибрався з лісу, проїхав двома трамваями, купив за чотири копійки шкільну булочку — вона була така запашна й смачна, що він купив їх ще півдесятка, запив чистою газованою водою. Уздовж трамвайної лінії було вирито кілька ям для пересадки дерев. Мусій став над однією, і йому здалося, що він знову на своїй старій роботі, що зараз візьме лопату й почне рихтувати могилу…

Чому він досі не пішов на кладовище? Чому? Мусієві моторошно думати про це, він підсвідомо відтягував мить, коли буде змушений стати перед горбком свіжонасипаної землі. Його відчуття не оформлялися в якусь конкретну думку, він просто кружляв по місту, немов гнаний холодним вітром осінній листок.

Після кількагодинних походеньок знов опинився на перехресті — лише тут йому вільно дихалось, тут він був рівним з усіма, тут з ним сперечалися, цінували його поради… Тут не грюкали каструлями, не примушували хлів чистити, складати протоколи на вогнегасники, не вмовляли почати життя спочатку. Навіть фізично він почувався тут значно краще, і не тому, що ковтав свою дозу ліків-отрути. Бо коли, бувало, Галя брала його на чиїсь іменини, де виблискували пляшки з медалями й різними відзнаками за якість, він, позираючи на своїх «благополучних» знайомих, напивався до непритомності, та все ж не відчував полегшення. А тут, на перехресті вулиць, був щасливим іноді від одного кухля, що бадьорив його і робив рівним серед рівних. От якби організувати таку лікарню при заводі, де не було б праведних майстрів і пропащих алкоголіків, де не нагадували б про моральне дно і не обіцяли воскресіння… Може, і допомагало б тоді лікування. Кажуть, наркологи вже експериментують щось подібне…

А поки що Мусій, обачливо закопавши під сосною мішечок з мідяками, підійшов до своїх хлопців, котрі вихваляли пиво нового заводу, збудованого чеськими спеціалістами: це ще не «Праздрой», проте подає надії…

Ще дві ночі дерева притрушували шишками сплячого Мусія, і ясний день середи прокотив сонце від першої до третьої пелюстки, утвореної схрещенням вулиць.

Настав четвер, день, коли вже неодмінно слід було з’явитися на роботу і, зважаючи на трагічні сімейні обставини, одержати відпущення усіх гріхів, а то, може, й гроші від місцевкому. Мусій обтрусив соснові голочки з одежі, розрівняв холоші, пригладив чуба і підтюпцем побіг до зупинки метро. Побачивши себе в дзеркалі, що висіло на платформі, подумав, що слід би відростити бороду. «Ото здивувалася б Галя, якби я став схожий на Фіделя. Чи, може, спочатку на Ясіра… А у Віталика вже вуса не ростимуть. І на мотоциклі він не газуватиме. І найкраща, найрозумніша наша мама Галя не смажитиме вже йому гречаних млинців…»

У вагоні Мусій втиснувся в куток, відвернувся обличчям до стіни, пильно вдивляючись у візерунок на пластмасі, який розпливався, перетворюючись на карту-схему Мусієвого життя. Ось тут він народився. Тут зустрівся з Галею. А тут вони вперше почули голос свого синочка. Це курси з прикладного мистецтва, де Мусієві пророкували велике майбутнє. А ось перші власноруч виготовлені пам’ятники й надгробки, перша слава і перші пляшки, ще закорковані кукурудзяними качанами.

Скільки клопоту зазнають місцевкомівці у таких трагічних випадках, як з Віталієм Волом, говорити не доводиться. А тут ще й батько зник, і всім ясно, що запив він — цього разу з горя. Розшукати Мусія Вола доручили Гетьманчукові, і взагалі начальство порадило Олексі взяти над хворим і нещасним чоловіком шефство, принаймні у межах служби.

Тільки багаторічне тренування волі допомогло Гетьманчукові з гідністю вислухати цю керівну пораду, а на душі стало муторно від образи й приниження. Виходить, він на затичку! Возькайся з алкоголіком! Що з того, що Мусій Миколайович — батько колишнього однокурсника. Той однокурсник теж був хорошою цяцею. Недарма так скінчив. І балачки про його благородство, про те, що ціною власного жигтя врятував там якогось пенсіонера, — казка, в яку хай вірять тонкосльозі дамочки, а не Олекса. Він-бо знав покійника краще, ніж рідна мати. А банки на Віталиковій спині довго були в Олексиній уяві апофеозом власної педагогічної діяльності.

Ні, це просто фатум якийсь — бути за няньку Волам! Трагедія — це ясно. Горе — зрозуміло. Але при чому тут Гетьманчук? А хіба до цієї трагедії Мусій Миколайович був чогось вартий? Даремно панькаємося з такими елементами, заводив себе Олекса, йдучи після повторної ревізії робочого місця зниклого Мусія. Треба виходити з інтересів суспільства: якщо… Докінчити думку не встиг, бо назустріч, простягаючи якийсь папірець, дріботів Мусій Миколайович — зім’ятий, нещасний і, здається, тверезий.

— Мені, славний-хороший, сказали заяву до місцевкому написати, — безбарвним голосом прошамотів він. — Візьміть.

Годилося б висловити співчуття батькові, щось сказати втішливе чи щось запитати, але в Олексиній душі за ці дні назбиралося стільки вітрів образи, роздмухуваних приниженою, як на його думку, гідністю, що стримати бурю, котра клекотіла й виривалась назовні, було понад людські сили. І все через оцього алкоголіка!

Жестом запросив до кабінету, мовчки сів за полірований (недавно придбали меблі) стіл, мовчки прочитав заяву.

— Ми вас двічі посилали лікуватися. — Кулак, у який Олекса затиснув усі свої нерви, сам піднявся в повітрі і — гух! по поліровці.

Мусій не заперечує, сказати нічого — немає карти в масть.

— А ви навіть вогнегасники не перезарядили літньою сумішшю! Ось!

— Так станція ж була на ремонті, а потім великі черги, — відбився козирною шісткою Мусій, зовсім не готовий до такої розмови.

— Люди ще з зими думають. Та вам хіба до цього? Ну, зараз, ясно, зараз у вас горе. Одне слово, так, — кидає Гетьманчук козирного туза, — допомогу, звісно, дамо — порядок такий. І відправимо востаннє на рихтовку. Ось. Може, ампулу вшиють — медицині видніше, як з вами бути.

Якби Мусій знав, що саме оцей червонощокий опікун із голубими очима христопродавця колись так розцяцькував «масажами» спину його сина, що той ні лягти, ні сісти не міг, — якби Мусій знав, то, може б, ображений тодішнім учинком Гетьманчука і сьогоднішнім його тоном, кинувся б на кривдника з кулаками. Який з алкоголіка спит?! Та, відчуваючи, як вогненні змійки раптом замиготіли йому перед очима і тоскний біль сколихнув усе його тіло, Мусій тільки різкіше, аніж годилося б, схопився із стільця й метнувся до дверей.

У два стрибки Гетьманчук наздогнав його і, злегка підштовхуючи, скерував до стільця.

— Від себе ви можете втекти, а від нас — ні,  — Олекса перефразував по-своєму педагогічний вислів. — Пишіть заяву на лікування. З рідними переговоримо самі — вони вже стільки днів вас розшукують. А гроші нехай одержить дружина. Ось. — Він підсунув ручку і папір, став за Мусієвою спиною.

Козирних карт не було — колода вся лежала у відбої, довелося добровільно писати заяву.

Гетьманчук перечитав, порівняв підписи на заявах. Акуратненько написав на обох «Задовольнити».

— Ми вас викличемо, — міцно потис Мусієві руку й випровадив його за двері.

Усе відбулося так швидко, як розмова на зустрічних ескалаторах, причому Гетьманчук піднімався вгору, а Мусій котився в безодню. А колись же й він був шанованою людиною. І хіба дозволив би якому шмаркача ві отак розмовляти з собою! А все тому, думав Мусій, що я добрий, смирний, усе прощаю. І душа його скімлила, спливаючи невидимими сльозами образи, безсилля, безвиході. «Так далі не можна», — промайнула тінь думки, навіть не вся тінь, а її ріжечок, в якому аварійною лампочкою пульсувала згадка про втраченого сина. Ніхто більше об Мусія не витиратиме ніг! Он і заводчани радять віддати під суд лікарів, котрі руку оживили, а хлопця вхайдакали. Зараз ось пропустить кухлик пивця для сміливості і поїде. Для розширення судин, для ясності розуму вип’є, бо з ученими гав не лови.

Після першого кухля в Мусієві заговорив якийсь чорт-диявол, котрий розтоптав його наміри, змусив пити вдруге, втретє, вчетверте, а потім звалив під сосну на м’який мох, на сухі торішні голочки.

НА СЕМИ ВІТРАХ У ТРЬОХ КРІСЛАХ

Тоскно було на душі після розмови з Мусієм і в Олекси Гетьманчука. Не втішило місцевкомівського діяча ні те, що Мусій нарешті об’явився, ні його власноручна добровільна заява на лікування. А хай би він хоч крізь землю провалився! — нишком собі думав Олекса. Та, зрештою, суть не в алкоголіку, причина роздратування глибша й серйозніша: велемудрий голова місцевкому звалив усю рядову роботу на молодого й енергійного Гетьманчука. І тоді, як Марія ставила цікаві досліди, розв’язувала захоплюючі проблеми, він розглядав якісь побутові заяви, лаявся за техніку безпеки, зводив новий паркан навколо спортивно-оздоровчого табору «Лілея». Безталанна «Лілея» не мала постійного штату, окрім завгоспа й сторожа, які всю осінь, зиму й весну дивилися в таборі кольоровий телевізор та ловили в річечці йоржів. Інших працівників, у тому числі й директора, місцевком щороку призначав на три літні місяці. Цього літа вибір упав на Гетьманчука.

— Або на місяць рядовим у колгосп, або на все літо в табір директором. Вибирайте, — сказав йому голова місцевкому. — Хлопець ви енергійний, з досвідом. Ваша ленінська кімната у гуртожитку й досі неперевершена. Взірець! Ми тут порадилися: місцевком — за, ректор підтримує. Зі штатом допоможемо.

Олекса вагався. А голові вже остобісіло перебирати «директорів» — оце з четвертим кандидатом возькається. Двох забракував, бо нахабно напрошувалися на цю посаду ще з осені — терлися в приймальнях, розкланювалися в інститутських коридорах. Третій ставив умову, щоб ніхто не втручався і не контролював (!) його діяльність. («Коли я беруся, то вже довіряйте без вказівок і опікунства. Підставним директором фірми «Роги й копита» я не буду»). А Гетьманчук — свій хлопець, з мозолями і завзяттям.

— Окремий кабінеті Заступник по політроботі! Заступник по харчуванню. Заступники по спорту, по роботі з дітьми, по господарству, — штурмував голова.

Погодився бути директором. А тепер мороки стільки, що й не помічаєш, як ґедзь кусає.

— Фу, гидота… — Олекса елегантно, пінцетом піймав на столі муху.

Липучки давно вийшли з моди, а старорежимною ляпачкою робити плями в кабінеті не хотілося. Якось на одній нараді колега з університету порадив ловити пінцетом. Думав, що той жартує. Аж ні! Чудово виходить! Принагідно проконсультувався у Верхуші. «Коли хапаєте пальцями, — по-науковому пояснив старий, — комаха на відстані відчуває чи то їхній запах, чи інфрачервоне випромінювання. А пінцет холодний і без запаху, його муха може й за стебло сприйняти. Обгрунтувати цей феномен ми ще не можемо — ніхто не розробляє цю тему. Просто кажу робочу гіпотезу. Головне зараз — геронтологія. Але якщо ви по-справжньому зацікавились, присилайте тямущого студента, поставимо курсову роботу, вияснимо. Але, кажу, це не головне…»

Бач, прийняв його, Гетьманчука, за викладача. А що? Хіба не схожий?

— Насилу розшукав вас, — відволік од шкрябких та незатишних думок Петро Яремака. — Ви щось уже і в лабораторію не заходите. Хоча б привіталися раз на день.

— Директор я, Петре Семеновичу, — скромно признався Гетьманчук. — Ось. Дихнути ніколи. А ще я член комісії по антиалкогольній пропаганді, член профкому…

— Та не треба нам многочленів! Якщо хочете, щоб протабелював вас цього місяця, то хоч через день в лабораторії працюйте.

— Директор «Лілеї» я. Ви ж теж захочете відпочити…

— У моїй групі вожді штатним розписом не передбачені. І зараз усі йдемо до університету. Марія там з ніг падає — вже стільки діб не спала. І горе таке в неї, а вона, бач, ідеї не зраджує. Вам би в неї вчитися. Хочете бути дослідником — знаходьте час для лабораторії хоч удень, хоч уночі.

— Та я хіба що? Ось тільки розклад директорства складу…

Міцний хлопець Гетьманчук. Тренований ще з студентських років, коли до обід учився, потім спав годину-другу, а вночі працював на цегельному заводі, заробляючи матері на хату. Прагнення влади, що прокинулося ще в ті роки, розростається в ньому приховано, як ракова пухлина. Не збирається зараз він перечити Яремаці, таки ж треба навідатись і до амперметрів, а стимул тут не так наука, як Марія, з якою давно не бачився, а після Віталикової смерті побачитися треба неодмінно.

— А коли ж мені спати? Для правильних директорських рішень…

— Не цілу ж добу на ногах будете — позмінно чергуватимемо. Зараз усі в університет ідемо: Микола, Ольга, я.

— Ми ж не біологи, — обурюється Олекса.

— Там апарати складні — Марія сама не впорується. Так що будемо за механіків.

— Аз Швидким узгодили? — чіпляється за павутинку Гетьманчук, бо ніяк він не визначить, що йому в даний момент важливіше: розпочинати директорування чи побачитися з Марією.

— Не до нас йому зараз, — буркнув Яремака, — не до нас. Поговоримо дорогою.

— То що це, прямо так і їхати? Мені з головою попрощатись треба…

— Потім, по телефону.

Яремака теж мав досвід профспілкової роботи і знав: досить відпустити Гетьманчукові поли, як закрутить його оргпропасниця і не вивільнить, аж поки всі кутки ним пооббиває, всі крісла ним почистить. А він зараз украй потрібен у лабораторії.

Оголосив аврал Верхуша. Побачив, що Іванова зачумлена ходить, уже й губи біліють, і світилка Марія на очах в’яне, вже й спідниця на ній не тримається, а волосся на голові, мов пір’я на курці, що попала під дощ. Мабуть, немає ще в Ярисі організаторського вміння, подумав Верхуша, не може вона кого слід змусити працювати на себе, чи то соромиться, чи не довіряє… Тут кожному ясно, що без командира Верхуші не обійтися. І він посвистав на-гора компанію Швидкого. А кого ж іще мав кликати? У тій машинерії, що гуде, моргає, чвиркає, його баби не розуміються, а світилка Марія аби богові душу не віддала. І якщо розсудити, то Ярися не лише на біологію працює. Вона композит Швидкого прославляє. Вони там нахімічили такого, наче сажу з дьогтем замішували. Кому потрібен цей матеріал? Нікому. Сам Швидкий сказав, що іще такої погані вони не робили. І хто знав би про цей «вав», якби не Ярися з собачками? Так що вона їх прославляє. За рекламу ж треба платити, а вони на дурничку вирішили… Університет витрачає електроенергію, приміщення дає, воду. А ще глюкозу, інсулін, всякі гормони на вітер пускає. А від Швидкого тут працює одна світилка Марія. Нині всі полюбляють своє ремесло прославляти, туманною фразою прикриваючись: «впровадження науки в життя». Поки, голубчики, Мічурін свої сорти вивів, то посивів тричі.

Правильне гасло студенти в їдальні вивісили: «Практика — критерій істини». За впровадження дають премії, грамоти. Залишається тільки вияснити феномен, коли лабораторії грошики поглинають, а замість курки-стоніжки дають пухкі звіти. А от Ярися показала їм, як із ратиць масло добути. Нехай хоч щелепами поворушать, аби розжувати покладене в рот.

Сидить Верхуша на розкладачці в лабораторії, бо в кабінет довго підніматися, а тут зараз штаб. І головне ж — не сідало, головне — з розмахом діло вести, кожному чітко його завдання визначити.

— Наш експеримент зашморгом затягується, от і покликав я вас. Думали, за тиждень усе скінчиться, а воно… Людський організм — безмежно складний. Подробиці розповість Ярина Олексіївна. Прошу.

Правильно вчинив Верхуша, що коротко сказав. Будь-яке слово з вуст корифея — мов згусток енергії пульсара[2].

— Якщо дозволите, то я…

— Тільки ви простіше їм, Ярисю, без вільних радикалів і ароматичних сполук — це ж фізики.

— Хлоп’ята, голубчики, виручайте, — благально мовила Іванова. — Самі бачите, що у нас заварилося. Без вас ніяк не обійтися, бо паузи в роботі насоса чи іншого вузла, який, приміром, відповідає за насичення крові киснем, не повинні тривати більше тридцяти-сорока хвилин. Значить, ремонт негайний і кваліфікований. А в кількох місцях потрібна ще надійніша автоматика, може, щось примудруєте…

— І як довго ми тут чергуватимемо? — запитав Гетьманчук.

Ірина стенула плечима, поглянула на Марію.

— Поки рука житиме…

— А можна, я двічі кров здам, але не чергуватиму? — запропонував Олекса.

— Чому?

— А він директор, — кинула Марія.

Те, що ця інформація прозвучала, до того ж з чужих вуст, було добре, але відверто іронічний тон образив Гетьманчука.

— А до чого тут коментарі? Я серйозно запитую, а дехто з хіхоньками. Ось.

— Кров нам привозять. Оновлюємо щодня, — Ірина з інтересом придивлялася до несподіваних помічників, людей їй давно знайомих з Маріїних розповідей. — Потрібна допомога в роботі з апаратурою. Вона не стандартна, майстра не викличеш. А під час експерименту треба, буває, щось перемонтувати швидко й на совість. І не завжди можна спланувати переробки, бо вдень усе гаразд, а вночі, дивись, шланг лопнув чи тиск почав падати…

— Та що ви йому пояснюєте? — обізвався Яремака. — У фізиків теж подібні ситуації бувають.

— І не забувайте, юні колеги, — скинувся Верхуша, — що ми рекламуємо ваші композити. Складемо акт. І вам, і нам добре, і медицині користь — стоматолог увіткне вам графітового зуба, молоточком постукає, і він вросте, наче свій. — Верхуша засміявся, блиснувши білими протезами. — В Дагестанському медінституті вже пересаджують зубні зачатки. Але де набратися трансллантантів? Га? А тут хоч і чорненький, зате безболісно і скільки завгодно. Мудро, мудро…

— У декого й так чорно в роті,  — супився Олекса, спідлоба поглядаючи на Марію.

На тому й скінчили вступні дебати.

БУНТ

Залишатися в лабораторії на вихідний охочих не було. Тому довелося чергувати ініціаторам цього важкого, довгого і суперечливого експерименту. Техніка працювала справно, бо в суботу хлопці провели ревізію всіх гайок, замінили кілька блоків, відшукали вакуум. У пекельній машині, якої не могла б придумати навіть баба-яга, бо не мала університетської освіти, монотонно працювала рука, розтягуючи пружинку динамометра. І ця демонстрація сили була єдиним каналом зв’язку з світом. Як тільки сила м’яза зменшувалась, негайно оглядали штучне серце, регулюючи режим його роботи. Коли ж там не знаходили причин для занепокоєння, перевіряли штучну нирку. Процесор, хоч і вельми інформований та патентований, був надійним помічником лише в безхмарні дні, коли ж виникали ускладнення, доводилось покладатися на власні знання та ще інтуїцію, а то й просто ризикувати. Як от сьогодні. Вирішили дати перепочинок своєму об’єкту — на всю ніч відключили руку від пружини. Це означало, що позбавили її можливості інформувати про свій стан. І якби в цю мить перегорів якийсь діод чи пробився конденсатор або мікроб проник крізь нещільності лімфатичної системи, то дослідники не знали б, де й шукати причини невдачі.

Люди, володіючи різними органами чуття, так звикли до цих каналів інформації, що інколи не усвідомлюють, що саме їм вони завдячують своєю витривалістю, своєю живучістю. Коли в нас болить голова, гуде у вухах чи темніє в очах, ми клянемо біль, не думаючи, що це — сигнал тривоги, який піднімає на сполох захисні елементи організму.

В одній легенді розповідається, як жадібний та хитрий володар, замучивши людей поборами, вирішив розіслати в усі кінці слуг, щоб довідатись про настрої своїх підданих. «Лають», — в один голос казали ті. Зрадів повелитель і збільшив податки. «Плачуть і кленуть», — повідомили вдруге. Володар ще збільшив побори. «Ніхто не ремствує, посміюються та стиха перешіптуються», — доповідали гінці втретє. Володар занепокоївся: «Негайно зменшіть данину», — розпорядився він, рятуючи свою державу від загибелі. Вирішальне значення тут мала багатоканальна сигнальна система.

А Віталикова рука має лиш один канал зв’язку із зовнішнім світом — силу, яку вона демонструє, розтягуючи пружинку. «А чи відчуває вона біль, — думала Ірина, пораючись біля боксу. — Чи прореагує на опік? Чи може на ній нарости нова шкіра? Чи багатша, розмаїтіша вона в своїх реакціях за дощового черв’яка? Чи змінюється сила її м’язів?» Так багато запитань і так мало часу й сил, щоб усе дослідити, все збагнути, на все відповісти. Ще й сумніви весь час точать Ірині душу, бо не може вона забути зустрічі з Віталиковим батьком. Та ось і він, злий і напівтверезий, наближається до університету.

Сьогодні теща рішуче й безкомпромісно скомандувала: «Геть!», а найвродливіша, найрозумніша з усіх жінок на кутку Галя не закричала. Лише скорботно, немов паранджею, прикрилася білим волоссям. І коли вона встигла отак посивіти?

Мусій, підкоряючись тещі, мовчки пішов з дому — він не тримав на неї зла, взагалі він рідко їй перечив. А вона, певне, мала в душі якесь співчуття до свого невдатного зятя, бо от же, вигнавши з хати, все ж кинула йому вслід плаща. Метляючи тим плащем, наче злою долею, чимчикує Мусій до Чіліти, котра, якщо правду каже, зберегла часточку його сина. Нащо, питається, було рятувати руку? Істинно жіночий розум. Хіба не ясно, що слід було боронити від смерті хлопця, нехай і безрукого. Підключили б йому штучне серце чи що там ще — розбалакувати мудрі, а як до діла… Але й ми стрижені, славна-хороша. За те, що Віталика не оживляла, дадуть тобі років з десять строку, а за те, що без дозволу руку його мучила, іще з п’ять добавлять. П’ятнадцять років тюрми! — втішався Мусій карою, яку має ж хтось нести, коли сина його не врятувала.

Не знав тільки він, що його вигадана кара була значно легшою від реальних, тих, що їх зазнавали в усі віки жерці науки. Леонардо да Вінчі мало життям не поплатився, коли порушив заповідь неторканої святості людського тіла. 1558 року іспанського лікаря й богослова Сервета Мігеля спалили за те, що він розтинав трупи. Відомі випадки, коли інквізиція за виявлену допитливість і цікавість мучила лікарів їхніми ж розпеченими інструментами. А катування власною совістю, сумлінням, коли не можеш урятувати людину, коли зупиняєшся перед нездоланним бар’єром, коли усвідомлюєш своє безсилля перед смертю?

Такі думки не могли навідатися до Мусія — чужі вони йому, далекі. Тут он таке діло, що й свої власні з голови вивітрилися, щойно ступнув на чавунну мереживну підлогу університетського вестибюля.

— Я — Мусій, — строго сказав він двом жінкам у білих халатах, відчинивши двері лабораторії, до якої нарешті добрався після довгих розпитувань. І йому здалося, що обидві вони злякалися, розгубилися — і оця маленька, тоненька Чіліта, котра тут явно за старшу, й кремезна молодичка з розкосими очима та пишним волоссям, що, мов курінь, облягає їй голову.

І Мусій таки не помилився, Марія знала Віталикового батька, бачила на заводі, та знайомитися з ним не поспішала, а останнім часом, коли Му сієм заопікувалася медицина, для цього вже не випадало нагоди.

Ірина Олексіївна говорила про свою зустріч з Віталиковим батьком, отже, візит цей не був несподіваним. І все ж… Стримуване, притлумлюване, що так зненацька звалилося на Марію, зараз знову сколихнуло її, і їй захотілось кинутися до цього чоловіка, виплакатися разом з ним, пожаліти його і щоб він її пожалів — спільне горе в них, бо вони обоє зазирнули за межу буття, і чорна прірва поглинула частку їхнього життя. Це бажання було таким непереборним, що Марії коштувало великих зусиль стримати себе.

— Я прийшов, — казав тим часом гість, — щоб заявити… Щоб висловити… Одне слово, ведіть, подивлюся.

Жінки перезирнулися.

— Може, не варто?.. — після паузи мовила старша.

Та Мусієві здалося, що суд божий уже настав, тому сказав офіційно:

— Ви, громадянко Іванова, боїтеся, що переламаю всі ваші тартарари?

Чи то він мав на увазі апаратуру, яка десь там ув’язнила частинку плоті його дитини, чи в такий спосіб попереджав, що переламає оцим інтелігентним магдалинам кістки і викине в тартарари (із дебелою впорається, а на кволеньку й зважати нічого), — хто зна, що хотів сказати Мусій отим «тартарари». Він, було, вже й кулака стис, щоб показати, де вони обидві в нього. Але не сказав нічого, тільки зволожнілу долоню витер об плаща — жаль йому стало оцієї тендітної, зляканої, що відбатувала Віталикові руку, а тепер і в очі не дивиться. На злочин у неї, бач, сміливості вистачило, а як вину спокутувати, славна й хороша розкиселилась. Воно й не дивно. У чому там тільки душа її грішна тримається? Ваги живої в неї, мабуть, і кілограмів сорок не набереться. Отак придивишся, то не знаєш, кого й жаліти, — себе чи цю жаринку. Подмеш, а вона згасне.

— Я нічого не поламаю, я тільки подивлюся. То ж синова рука. Ви такий гріх узяли на душу…

Мусієві хоч і жаль оцих канарок, але й приємно, що вони його бояться. Аякже! На заводі Мусій — п’яниця, вдома — ледь не юродивий. Ото тільки в товаристві, що гуртується коло пивних автоматів, він відчуває себе рівноправним. Однак Мусій розуміє, що гуртуються там громадяни не вельми… А тут ось… Тут він зараз владика і суддя: захоче — покарає, захоче — змилується великодушно. І ще сказати: оці двоє, напевне, не тільки бояться, а й співчувають йому в горі. Бо хіба ж не заслуговує Мусій на повагу як великомученик, як людина, яка в такому запамороченні («прости, господи, мене грішного») не висадила в повітря, не відправила в тартарари всю оцю техніку з технарями, а гідно, без сліз та істерики, веде з ними ділову розмову.

— Я маю право побачити… Розумію, що не для забавки ризикнули ви на таке… Але знати, що тут десь тліє рідна вуглиночка… — Мусій, забувши про свою чоловічу гідність, зашморгав носом.

— Гаразд, — старша узяла його за лікоть і повела до дверей.

Перед порогом озирнулася й кивнула на аптечку в кутку. Молодша, зрозумівши цей жест, схопила ліки і теж рушила слідом. Так людство, спонукуване цікавістю, іноді зазирає в такі закутки природи, робить такі відкриття, од яких потім не має ні втіхи, ні зиску, ані рятунку…

— У нас заведено, Мусію Миколайовичу, — шанобливо сказала Марія, — у нас так заведено, що кожному, хто заходить до лабораторії, ми даємо валер’янки. Ритуал такий. Так що і вам доведеться…

— Спасибі. У мене не горить, — збрехав Мусій, приклавши долоню до грудей і подумавши, що, якби ці молодички спирту дали, ото б не відмовився, бо тіло все ніби напхане скляними осколками, аж кричати хочеться.

— Це обов’язково треба, — червоніючи й важко дихаючи, наполягала й Іванова. — Ми теж п’ємо, коли туди заходимо. Там, знаєте, випромінювання різне. Знайди, Маріє, інструкцію, бо товариш, може, думає, що ми його дезинформуємо.

— Та що ви, я вірю, — заспокоїв жінок Мусій, зміркувавши, що зілля ж, певне, розведене на спирту. Він узяв пляшечку й одним ковтком спорожнив її. Хекнув, утерся рукавом. — Не дивіться на мене так, любі-хороші, мене двадцять крапель давно вже не беруть. А як сьогодні, то й гіпноз з наркозом не подужають… — Мусієві треба було не тільки молодиць, а й себе переконати, що ніякий інсульт з інфарктом його не звалять, хоч сил у нього все меншає, і вже не знає, що дужче болить: душа чи тіло. Валер’янка нітрохи не допомогла — певно, водою розведена. Була б на чистому спирті — полегшало б, все-таки кубиків з тридцять ковтнув. Лише смердить. Навіть у сон не хилить. Тільки ніби чимось тупим б’є в потилицю. Даремно випив валер’янку: ще подумають магдалиночки, ніби я алкоголік. Потрібна версія.

— Я, милі-хороші, цієї валер’яни перепив і переїв, коли синхрофароскоп здавали, — почав складати легенду Мусій, — стільки, що аптекарям і не снилося. Я суп варив з її коріння. За мною коти бігали з усіх усюд — тільки, бувало, вийду на вулицю, так і нявчить якийсь, підошви обнюхує. Тож не дивуйтеся, що норму перебрав.

Здається, повірили. Принаймні перестали перезиратися. Й очі в старшої заблищали — не від сліз же.

— Вірте не вірте, я овочеве рагу готував з кореня валер’яни, коли синхрофароскоп здавали. Смак такий, що язик дерев’яніє. Державна комісія була дуже строга, я тоді й головного інженера частував, поки здали синхрофароскоп. — Внутрішній голос підказував Мусієві, що треба зупинитися. Бо не повірять. Синхрофароскоп — Мусієва вигадка, несподівана, але якась така мила, приємна, — може, від усвідомлення, що перед ним технічно безграмотні жінки. Чи хтозна від чого. Якби не горе в Мусія та якби не оця хвороба, що суглоби трощить і шматує тіло, то ще не такий протипожежний прилад він би сконструював. Сам директор при всіх інженерах розхвалив би Мусія на п’ятихвилинці. Хіба раніше не хвалили його за надгробки, хіба не дякували люди за добросовісну працю? Де воно все? Куди поділося?

— То ходімте вже, — похмуро буркнув Мусій, усвідомивши, як далеко від нього тепла людська вдячність, і пригадавши, як мовчки прикрилася сивим волоссям Галя, коли теща прямо в обличчя кинула йому рішуче: «Геть!»

Плакатимуть ще за ним. Нужник поламається, кран перекрутиться, запобіжники перегорять, радіатор протече, замок заклинить… Та мало що може трапитись! А хто Галю на станції увечері зустріне? Хто мішок картоплі в повітку вкине? Ще прибіжать по Мусія. Ще не раз теща заплаче і вродлива Галя губи кусатиме. Мусій не гордий — Мусій вернеться. А синочок наш не вернеться ніколи… Сльози знову здушили так, що ні вдихнути, ні видихнути. Думають, що Мусій п’є, бо шлунок просить. Душа вимагає отрути, щоб світлішою здавалася яма, в яку падає тіло. В усіх тверезих один вирок напоготові: «Сам винен». А ще кажуть: «Спився, бо дурень». Ну що ж, Мусій — дурень. А отой конструктор, що із шлангом коло пивних автоматів чергує? Інститут кінчав. Теж — дурень? А в біографіях скількох великих і видатних сором’язливо замовчуються факти, що аж ніяк не додають їм слави й блиску, факти, що руйнують заспокійливу формулу: «Алкоголізм — явище рідкісне, властиве людям із слабкою волею». Брошура авторитетно стверджує, що алкоголізм як соціальне явище є породженням експлуататорської системи… Коли Віталик, просвіщаючи батька, прочитав йому це, Мусій лише посміявся. А зараз, розмірковуючи, бачить, що так воно, мабуть, і є. Бо чого я захворів? — питає себе Мусій. Головний інженер заводу мене експлуатував. Теща лаяла. Галя не любила. Отже, шановні тверезники, нічого говорити, що винен Мусій-дурень.

За вашими писаннями виходить, що треба знищити експлуатацію, тоді автоматично зникне й алкоголізм. У нас експлуатації немає. Отже, я не алкоголік. Отак заплутавшись, киваєте на «фактори конкретного мікросоціального середовища», як читав в одній книжечці Віталик. Мені це дужче сподобалося, бо там чорним по білому сказано, що в своїй хворобі винен не я, а «фактори». А раз я не здужаю подолати ті «фактори», то який з мене спит? Тому з карбованцем і чистою совістю йду до хлопців, які теж не винні, бо й на них діють «фактори». Нехай міліція, профспілки, школа, кербуди знищують відкриті вами, славні-хороші вчені, оті «фактори», а ми, жертви цих «факторів», будемо поки що мучитися біля буфетів, тягтимемо свій хрест. Будьмо! За ваші наукові успіхи!

Валер’янка все-таки подіяла. Суглоби перестали висвердлювати, і якась упевненість у собі з’явилася. А в цієї бджілки-оси-гадючки бач, як пальчики тремтять! Замок відчинити не може.

— Дайте-но я, — розпорядився Мусій.

— У суботу хлопці відремонтували, а він знову заклинює,  — виправдовувалась Іванова. — Ми раніше не зачиняли…

«Ех, баби! — думає Мусій, вправно орудуючи ключем. — Не за свою справу беретеся. Ще не вродилися такі люди, щоб усюди були першими. А ви із своїми силами надумали всюди встигати: і сім’я, і хірургія, і щоб ми всі на коліна падали…»

Замок легко піддався. Двері відчинилися. Децибелами ударив шум.

Мусій одразу побачив і впізнав Віталикову руку. Ось синенька плямка — це коли синок грався із своїм товаришем у мушкетерів і той штрикнув його хімічним олівцем. Така ґуля тоді вискочила, до лікаря довелося йти, укол від стовбняка робити. А коли нарив загоївся, лишилася синя плямка, як від татуювання. А на вказівному пальці — серповидний шрам. Це коли Віталик пропелер вистругував, чесонув себе аж до кістки. Батько з переляку притулив зрізане тільце й здавив щосили. Тільце приліпилося, а до вечора, на диво, й прижило. Тільки шрам залишився, бо неточно стулив краї ранки. А ось слово, що його наколов собі Віталик у десятому класі. Хотів тоді Мусій побити сина, та не подужав. Не те, щоб Віталик боровся з батьком чи, не дай боже, здачі давав. Він просто віртуозно ухилявся від ударів, так що Мусій то по шафі з усього розмаху своїм кулаком гупав, то в стінку попадав. Верткий був Віталик у десятому класі і вищий за батька на цілу голову. Радів Мусій, дивлячись на сина. А ще ж і завзятий хлопець, і самовідданий. Не думав про завтрашній день, не гадав, що розлюбить його Тетяна, от і виколов її ім’я на своїй руці. А оце велике «Аве Марія» — то вже пізніше… не пояснював, що воно означає, а Мусій боявся запитати…

«Синку, мій синку, — схлипнув Мусій. — А мене сьогодні наша бабуня з дому вигнала. І всі запчастини від мотоцикла викинула. А дід, через якого ти вбився, теж богові душу віддав. Чи з переляку, чи, може, совість його замучила. Міліціонер Іола казав, що три доби той дід не спав, а потім ліг і не прокинувся».

Мусій підступив до самого скла, уперся в нього чолом і з силою зажмурив очі, ніби видавлюючи з них сльозини, що пропікали його вогнем. Не допомогла й валер’янка. Тепер ці відьмочки з ангельськими крильцями побачать, який Мусій слабкий та нещасний. Ні, вони не помічають Мусієвих сліз. Вони стоять біля одвірків почесною вартою і теж шморгають носами, і гучніше, і частіше, ніж Мусій. «Певно, бояться, що розвалю їхню халупу, оце кубло нечистої сили, — думає він. — Даремно бояться. Я нічого не рушу тут, бо тоді відімкнуться од руки трубочки й колбочки, тепер я у владі цієї машинерії, тепер я зубами вириватиму все, що потрібно буде, аби рука жила. Ось тепер почнеться експлуатація людини людиною. Але не мене поганятимуть, а я оцих магдалиночок поставлю синові на службу».

Мусій розгорнув плащ, дістав газетку, витер нею носа, почекав, поки просохнуть очі, вийшов у коридор. Запах хлору був такий невідчепний, що в Мусія знову запекло в очах. Він посунув якийсь штатив на підвіконні й сів, звісивши голову.

— Тут не можна, ви зайдіть краще сюди, — жінки взяли Мусія за лікті, допомогли йому встати, повели у якісь двері, показали на розкладне ліжко. Мусій ліг, звично звісивши через край ноги в черевиках, і заснув.

Все-таки валер’янка путяще зілля: сон у Мусія був глибокий і спокійний, ніби в лісі під ялиною. Дома рідко так спалося, прокидався, коли ще й не сіріло, й болісно починав розмірковувати, як би непомітно вислизнути з дому та де б його похмелитися. А тут заснув у неділю в обід, а прокинувся в понеділок, теж, мабуть, коли до обіду ближчало. Озирнувся: полиці, колби, етикетки. На стільці два бутерброди з ковбасою, жменя черешень-скороспілок та пляшка мінеральної. І записка: «Це вам, Мусію Миколайовичу». Знайшли, чим почастувати. Краще б винця в колбочці…

Встав, до слоїків та колбочок принюхався — не те. Визирнув у коридор — настінний годинник показував ще тільки десяту. Коридором походжав квадратний, мов клепаний танк, чоловік.

— То ви вже прокинулися? Доброго ранку. Мусієві здалося, що десь уже бачив цього чоловіка.

— Чи ми не на «Вібраторі» стрічалися? — простяг йому руку.

— Можливо, — буркнув «клепаний танк». — Я — Петро Яремака, а про вас мені дівчата говорили.

При слові «дівчата» перед Мусієм одразу постала вчорашня скляна буда-в’язниця. Він рвучко відчинив двері сусідньої кімнати і побачив, як повільно махала йому синова рука. В очах потемніло, і холодним потом почали втікати від Мусія рештки його сил. Здалося, ожила перед ним картина двадцятилітньої давності: маленька, пухка, ще незграбна синова рука махала у вікно, коли він ішов на роботу, а пальчики розвозили по шибці сльози. Тільки тепер сльози ллються в Мусія, а за спиною в нього стоїть квадратний чоловік і стежить, аби він тут щось не пошкодив, не розбив. Ніби Мусій не розуміє, що оця машинерія тримає на павутинці дольку синової душі в крихті його плоті.

Знову Мусієві здалося, що хтось нашпигав його уламками битого скла, і червона гадючка змигнула йому перед очима. «А добре, що я не попросив карбованця в цього «панцерника», — така думка втішила Мусія, і він вирішив, що не доторкнеться і до їхніх черешень, і колбочок не чіпатиме. Втерши рукавом зрадливого носа, Мусій вийшов у коридор. Тут уже не пахло, як учора, хлором, тільки, погойдуючись на штативах, майоріли білі паперові прапорці.

— Ну й кому це потрібно? — кивнув головою у напрямку скляного боксу Мусій, зачинаючи з новим знайомим чоловічу розмову. Воно б, звичайно, для такої бесіди годилося чимось закропити душу, але всі усталені поняття трощилися, розсипалися в прах, і Мусієві доводилося лише змиритися з цим.

— Я технік. На біології не розуміюсь, — уникнув розмови Яремака. Не казати ж про важливу проблему врощення неживого в людське тіло. Така бесіда можлива, коли йдеться про абстрактне людське тіло, а тут…

— Я б не тужив, якби знав, що хоч недаремно муки такі приймає синова плоть. Думаєш, їй не болить? Просто кричати ніяк.

— Уже не болить — рана зажила, — Яремака хотів утішити Мусія, думаючи про те, як усе жорстоко сплелося в цьому жорстокому експерименті. Він надто добре знав Віталика, його характер і звички — і це заважало бути безстороннім дослідником. А як же Марія? Звідки в неї сили? Коли спочатку її виправдовувало і підтримувало прагнення «врятувати», то після Віталикової смерті його рука стала просто науковим об’єктом. А може, й якимось божеством для неї особисто? А чи не можна було б без цих ускладнень? Чи то позиція черепахи — ховати голову? Якщо нам буде все легко й просто, хтось інший мусить пройти через ці муки. Досвід людський, як і сама людина, народжується в стражданнях. — Наша рука тепер в усі підручники з медицини ввійде, — незграбно втішав батька Яремака, — бо вона прожила автономно ось уже цілий тиждень.

— Скажеш, славний і хороший, своїм магдалиночкам, що в мене є приятель полковник міліції Іола Рожко. Як тільки вони завдадуть якої шкоди руці, я на них у суд подам.

— За віщо? — не дуже й дивується Петро, а тільки намагається пояснити відомі істини. — Медицина ще живої води не має. А день життя руки коштує двохмісячної професорської зарплати.

— А за те, славний-хороший, що вони не оживили тіло, як того вимагав лікарський обов’язок. — Мусієва логіка, як нинішня погода. Але й це не дивує Яремаку.

— Не могли, значить, — басить він. — За це не судять.

— Руку могли, а тіло — ні? А де докази? А докази — ось. — Мусій скористався красномовним жестом. — Якби всього Віталика підключили до апаратів, то вже б він кашку з ложечки їв. Але вам для науки треба було вбити його. Вбивці ви — от хто. Я от приведу сюди увечері майора.

— Полковника.

— Що? Ну да, полковника. Яке ви мали право відрізати руку моїй дитині? Що він — сирота безрідний? Я в нього є, розумієш? І я проти. І закон є. Хай п’ятнадцять років відсидять твої відьмочки, дурість з них вивітриться, то знатимуть, як збиткуватися над людьми. І ти теж увечері приходь, бо я з твоїми магдалиночками не домовлюсь. Ще задушу якусь… на закуску.

— Не турбуйтесь. Закуску я вам приготую, — пообіцяв «клепаний танк».

На тому й розійшлися. Цілий день Мусій бігав по заводу, погрожував штрафами — ніби підмінили людину. А ввечері вирішив не йти до університету. «Нехай попомучаться, чекаючи мене, тепер вони знають, що під прицілом, а курок спущу, коли захочу». Мусій оголосив бій, отож напиватися було вкрай небажано, і це із запланованої операції був найважчий пункт. Усе ж утримався. По дорозі додому накупив валер’янки, снодійних таблеток.

Двері до хати загородила теща, — мабуть, у вікно побачила Мусія. Він мовчки відтрутив її з дороги, ніби то був стілець чи холодильник. Ніколи раніше не дозволяв собі такого Мусій. Але тепер досить. Бо як будеш овечкою, то й на голову сядуть. Попрямував на кухню, грюкнув каструлею.

— Ну й розвели тут. Хоч би сміття винесли.

Теща мовчки підхопила відро. А раніше то був Мусіїв обов’язок. Повечерявши, пішов до синової кімнати. Випив півпляшки валер’янки, ковтнув дві таблетки. Засинаючи, мирно порадив тещі:

— Ви, мамашо, не за мною, а за порядком у квартирі більше дивіться. Та збудіть завтра раніше. На сніданок непогано б картоплі молодої з тюлькою і зеленим часником. Розсолу не подавайте. Може, додому збираєтесь, то скажіть зарані, косинку куплю на прощання. Та не грюкайте, Галя вже, мабуть, заснула. На добраніч, — перехрестив тещу, повернувся на бік і натяг ковдру.

РЕВІЗІЯ ЗАПОВІТУ

Олег Іванович не мучився запитанням — для чого живе людина, бо з дитинства був запрограмований на діяльність. Сидів десь у ньому такий ген, що не давав байдикувати.

— Ким би ви, тату, були, якби не ваша робота? — спитала якось дочка-школярка.

— Піратом.

— Пхі-хі… А чому?

— Люблю абордаж…

— Голими руками брати невинних? — обурилася дочка. — Хіба то перемога?

— А я брав би у полон лише винних, тих, хто інкське золото в трюми ховає.

— А Дон-Жуаном хотіли б бути?

— Атож. І заодно Магелланом.

— Ну й батько мені дістався! — здивовано й захоплено вигукнула мала.

А й справді, гідні заздрощів і захоплення люди, які з самого дитинства запрограмовані на рух. Ні думок про згасання, ні деморалізуючого сумніву «а навіщо все це?». Просто ніколи їм поринати у віками не розв’язане питання — віддається перевага дії, а не спогляданню. І лише під час хвороби, коли ти вибитий із звичної колії, нікуди подітися від думок. Уже перечитані «Наука и жизнь», «Природа», «Химия и жизнь», навіть «Квант» і «Юный техник», що їх Олег Іванович передплачував спершу для сина, а тепер для дочки. Відкладені вже на тумбу й газети. А що далі?

— Принеси-но мені, доню, синій шкільний зошит, що на верхній полиці книжкової шафи. Під «Декамероном». Ти тільки ту книжку не читай — рано тобі ще таку літературу вивчати. Та не впади. Нехай мама стільця потримає.

— Я, тату, «Декамерона» ще в сьомому класі напам’ять вивчила.

— Ну й як? — не знайшовся на інше слово Олег Іванович.

— Геній писав, — великодушно визнала підпільна читачка. — А от твій заповіт незрозумілий.

— Гм, от і принеси, перероблю, — ошелешено мовив батько.

Хоч після операції минуло вже чимало днів, хвороба все ще не дозволяла Магелланові плавати в океані фізики. Тому Швидкий поклав собі доробляти заповіт. Написав він його в сорок років і адресував собі на старість. Тобто в сорок років уклав кодекс, яким мав користуватися в шістдесят. От і настав час, коли старість почала полемізувати із зрілістю.

«1. Ти послав онука до аптеки по розтирку, — прочитав Олег Іванович на першій сторінці синього зошита. — Не кажи, скільки вона коштує. По-перше, онук уже розуміється на цінах. По-друге, називаючи вартість замовлення, ти позбавляєш його надії купити щось на здачу. По-третє, висловлюєш недовіру до його порядності». Швидкий поставив на полях плюс: хоч і не вельми важливий цей параграф, але можна залишити.

«2. Не кажи, що після тебе все (навіть бібліотека і погріб у гаражі без машини) залишиться нащадкам. У душі кожен вважає себе порядною людиною, тому неприємно буде твоєму онукові ходити до букініста прицінюватися до книжок, цікавитися, кому й що ти позичив…»

— Ну, що ж, нехай і цей пункт лишається, хоч він і спірний: не говоритимеш, то самі почнуть цікавитись, що кому заповіси.

«Крім того, — читав далі Швидкий, — онуки не вірять, що доживуть до «того» дня, бо їм здається, що ти давно вже не старієш».

— Це грубо й вульгарно. І неповага до віку. — Олег Іванович викреслив рядки.

«3. Ти стаєш немічний. Тому і ліжко давить, і годинник гупає, а не цокає. Коли пишеш синові листа, в якому скаржишся на дочку, уважно надписуй адресу, бо може трапитися, що ти його пошлеш випадково дочці. Щоб уникнути таких помилок, звертайся до сина в парні дні, а до дочки — в непарні, А найрадикальніший засіб — взагалі не скаржитись».

— Насмішніше, що тоді в мене ще й дочки не було. Справді-таки роки біжать. Залишимо. Який сьогодні день після операції? Здається, восьмий. А в грудях так пече… Чи не спересердя шив мене Пильнюк? І треба було саме до нього потрапити!..

«4. Не кажи: «Я у ваші роки їв гнилу картоплю і не спав місяцями». А скажеш — нарікай на себе. Бо невістка вважатиме тебе чемпіоном по безсонню й підсовуватиме на ніч плаксиве дитя, а онук вважатиме, що саме через оту картоплю в тебе повисипалися зуби. Краще кажи, що гриз зубами землю, — це буде ближче до істини…»

— Ех, Олег, Олег, — звернувся шістдесятилітній до себе сорокалітнього. — В одне слово всього минулого не втиснеш. Та й не будь-яке годиться. — На полях з’явився мінус.

«5. Не цілуйся з невісткою, можливо, їй несила стерпіти таке знущання. А якщо вона сама намагається торкнути тебе губами в щоку, подумай — чи вона не лицемірка?» — А чому це Пильнюків син таким добрим став? Навіть у щоку цілував… Може, тренується в чеканні того дня, коли торкнеться губами мого холодного лоба? А може, чергове паскудство готує?

«6. Не кажи, що невістка тебе отруює і, боронь боже, не називай отруту, бо ще підкажеш, напоумиш. Не ти вибирав невістку, тож і ручатися за неї не можеш. А син, можливо, тільки ніжки та зачіску роздивився. А ще ж може трапитись, що буде вона саме з тієї родини, з якою в тебе давні й неперервні конфлікти…»

— От вийде моя дочка заміж за Тихона. Йому за тридцять, їй удвічі менше. То й матиме невісточку професор Пильнюк! — Олег Іванович засміявся б, та не може, бо в грудях пече. І, крім того, сам у Пильнюкових лапах…

«7. Усвідом, що не вода колись була кращою, а тоншими були твої відчуття; і не підметки були міцнішими, а легкою була твоя хода. Не даруй свої бостонові (шевйотові) штани, бо з них пошити нині щось онукові дорожче, ніж купити новий одяг. І не ремствуй, коли їх викидають, адже ти все життя віддав для того, щоб усі речі були дешевими, а почуття — дорогими». — Казна-що! — обурився шістдесятилітній Швидкий. — Десь тут газета, — він помацав рукою на тумбочці. — Ось. Що каже нова наука соціологія: у 1965 році на сто нових шлюбів було 18 розлучень, а в 1976 — 28! А може, це й є наслідок достатку? Адже тепер мати сама без труднощів може виростити дитя і навіть двох — голодними не будуть.

«8. Не нагадуй про себе телеграмами і довгими листами і не пиши в кінці «бажаю вам щастя». Діти й так розуміють, що ти нещасливий через старість та розлуку. Не докоряй тим, що вони не їдуть до тебе в гості, пиши про політику, зміни в ландшафті. Наприклад: «Ота сосна, сину, на якій ти лаштував собі сідало, почала всихати…» Син уявить ту сосну, душа заболить, от і приїде, кинувши горіти квартальний план. А якщо діти егоїсти, то напиши, що частину садиби заповідаєш тій жінці, яка варить тобі та пере. Вмить з’являться. Але радості не привезуть. То краще вже мовчки і спокутуй гріх, що виростив таких істот».

— Доньку я виховую власним прикладом. А чи такий вже годящий взірець? — почав розмірковувати Олег Іванович. — Озера Ріци я не бачив. У ресторані «Метро» був, здається, один раз. Постійного перукаря не маю. Слави ансамблю «АББА» мені не досягти. Нагород не маю… Все, що підносить мене на п’єдестал, невидиме і не всім зрозуміле. Та й сам п’єдестал замаскований. Ну і чорт з ним! Я майже завжди був щасливий, не менше, ніж завсідники-театрали чи власники шикарних дач.

«9. Тост проголошуй, коли вже всі напідпитку. Співати, грати, танцювати серед гостей — будь ласка! Це навіть може сподобатися молодим: давню пластинку завжди інтересно послухати».

«10. Не кажи своїй дружині «бабо, стара». Бо думками вона вся в молодості. Що смажила вчора, може, й забула, а як ти їй присягався — бачить і нині так виразно, наче було те перед обідом». — Певне, що все це так. А от цікаво, чи вийде заміж, як Пильнюк-батько мене доконає?

«11. Можливо, у твої шістдесят молодики ходитимуть у дротяних штанях або тільки в поясках з гаманцями, заведуть довге волосся чи бритимуться наголо. Не обурюйся вголос, не дратуйся і в автобусі не бурчи: «Патлатий (чи лисий), поступися жінці місцем…» Не забувай, що марочне вино спершу було соком, у який потрапив грибок. І хоч кожен чан бродить своїм способом, вино не завжди скисає». Е ні, сьогоднішній Олег Іванович не може з цим погодитись: повинна бути якась пересторога для молоді, бо, як відчують повну волю, зовсім некерованими стануть. Он на бульварі щовечора якась парочка цілується та обнімається. Мов на сцені, на очах усієї лікарні, ігноруючи перехожих. Та якби то моя дочка, — думає він, — то я б… А що б я зробив? Мабуть би, опустив очі та й пройшов мимо, ніби мене й не стосується. Чим пояснити їхню безсоромність? Можливо, гордістю? Вважають, що їхня любов понад усе, що вона підносить їх над смертними, які повзають унизу сліпими кошенятами. Вчили отаких, котрі на бульварі, що любов — велике почуття, і тепер це вчення їм дуже імпонує. Вони егоїсти, світ для них порожній, існують тільки вони. Продавщиця морозива, котра змушена спостерігати їхні любощі,  — то лише автомат, який приймає дев’ятнадцять копійок і видає «Пломбір». Пасажири тролейбусів, що снують повз них, — то наповнення світу, що забезпечує закоханим матеріальні блага і створює економічну гармонію. Не вивести їх з рівноваги осудливими поглядами, глухі вони й до нарочитого покашлювання дідугана, який таким способом попереджає про своє наближення. Якщо дорікне їм слабкий — зневажать, якщо осудить сильний — утечуть. Все як у первісному світі. От і дорозмірковувався, Олег, — почав з гордощів за велике кохання, а дійшов до печерної людини, яка навіть свій інтим здійснює на очах у родичів… А може, це такий протест проти урбанізації? Тобі добре було, Олег, — з Настею міг у соняшники зайти чи у шелюг на пісках, де чебрець пахне і бджоли гудуть, або у старий млин залізти, звідки усе село видно, і піски, і Тясьмин, і чорний ліс за Дубіївкою. А де зустрічатись закоханим у великому місті?

Ти хочеш сказати, Олег, що чим більше людей житиме на квадратному кілометрі, тим більше буде безсоромних сцен?.. Не хочу я такого говорити, бо таким чином виправдаю поведінку отієї парочки, а я не хочу їх виправдовувати, не хочу, щоб моя дочка сиділа отак, обхопивши обома руками хлопця за шию і поклавши одну ногу йому на коліна. Це ж треба отак скрутити тіло. Якби й захотів, то так не перекрутишся, як вона. А може, я тому й ремствую, що мені вже все те недоступне, а тому й незрозуміле?

«12. Лікуйся в старого лікаря, бо молодий може подумати: «Он скільки в черзі тридцятирічних, а тут дідуган ще плутається». Вголос він, звичайно, цього не скаже і лікуватиме. Але без особливого ентузіазму. Інша справа — ровесник, він знає, що тобі так само хочеться жити, як і йому».

— Ну, цю заповідь я виконую — хірург Пильнюк не набагато молодший за мене. Покопирсався в грудях на совість, так що й дихнути ніяк. Осколки подарував. Цікаво буде їх дослідити. Кажуть, що стальні листи, пролежавши під навісом років з тридцять, потім не іржавіють у морській воді. А ці залізяки в мені розкошували вже тридцять шість років — амулетами стали. Недарма мене у металофізику тягло…

«13. Діди були неоціненним скарбом, поки тримали в собі мудрість народу, досвід віків. А коли тобі шістдесят, усе в книгах записано, в пам’ять машин закладено. Будь-який інженер може скористатися досвідом людства легко й просто, не розмовляючи з тобою. Тож не пишайся своїм віком. Демонстративно не вимагай пошани. Аксакали тепер саме сорокарічні — у них здоров’я, гнучкий розум, еластичні кров’яні судини і швидкодіючі комп’ютери. Тобі вже ліпше ходити в дитячий садок чи до піонерів. А якщо й досі відвідуєш вчену раду, то не переступай через дві сходинки, піднімаючись на трибуну, адже всі розуміють, що ти робиш це понад силу».

— Ага! Ось де ти спіймався, Олег! У свої сорок років ти проповідував, що діди не потрібні суспільству, їм хіба що внуками займатися. Спасибі, що не радив їх убивати, як це було заведено в давнину, ще у неандертальців.

Добре що твій заповіт не потрапив до рук Тихона, коли він донос писав, — ото був би матеріальчик! А я ж можу ще бджоли розводити, студентів учити, отаких гарячих, як ти, дурнів утримувати від необачних вчинків. Наполеон у свої тридцять шість розпочав війну, а Кутузов у шістдесят сім років погасив її. Не той підхід у тебе, Олег, до проблеми. Людина приймає рішення на основі не лише сухих фактів, а й досвіду, а в це поняття входять і почуття, й емоції, що їх можна запрограмувати лише частково. Там, де треба руйнувати, завойовувати, — там майже завжди молоді. Батий спалив Київ у свої тридцять два роки. Не старшим був і грізний Аттіла, коли спустошував Європу, дійшовши аж до Шампані. Навіть рій бджіл вилітає з вулика з молодою маткою. А от коли доводиться захищатись, розбудовуватись, — там верховодять старі. Наш декан будував факультет у шістдесят років. Верхуша он тихо-смирно керує кафедрою у вісімдесят п’ять…

«14. Ти помітив, як молода співробітниця начебто випадково торкнулася тебе боком і перехилилася через стіл так, що відкрилася «глибока перспектива». Не подумай, що вона бачить у тобі мужчину. То таки й справді було ненароком. Вона поважає твій розум, можливо, й побоюється, але тільки як свого начальника. Треба ж розуміти, звідки плівка на кисіль натягується…»

— На превеликий жаль, Олег, заперечити не можу.

«15. Одного дня, вітаючись, ти скинеш капелюх. А раніше так не робив. Дехто витрактує це як вияв слабкості. Тому не міняй на старість звичок. Якщо ж демаскував себе, й енергійний учень почне насідати, влаштуй йому душ на науковому семінарі — скажи, що його досліди не нові і що в 1901 році якийсь Сидоров уже вивчав це явище. Або кваліфікуй його роботи як неактуальні. Твоєму авторитету повірять. І стане він знову тебе помічати ще здалеку, проситиме рекомендації для статті в журналі».

— Ні, Олег, за двадцять років мої погляди зазнали великих змін. Не заважатиму я своєму учневі, якщо він продукує достойні результати, — я всіляко допоможу йому, навіть переступлю через свій гонор, коли невчасно обізветься. Хто істину топить, той сам води наковтається.

«16. Не розповідай синам, учням і знайомим, як ти пас корову. Для них очевидною є істина, що біля скотини мусить бути пастух».

— Та хіба ж я просто факт смакую? Розповідаючи, я переношусь у дитинство, відчуваю вагу і значимість першої торби з хлібом і шматочком сала. Бач, як угадав, — я таки й справді, буває, кричу дочці: «Та я в твої роки!.. Я в п’ять літ уже корову пас, а в шість уже й сусідську брав. А ти, дівуля така, торгуєшся, чи мити сьогодні унітаз!» А які виховні приклади ще наводити? Хоч у принципі Олег слушні речі говорить — сучасні діти все це знають уже з книжок, художніх кінофільмів. Повторення не посилює виховного ефекту. Напишемо плюс.

«17. Найважче тобі тверезо оцінити свій стан. Ти не хочеш погодитися, що вже старий, тому часто й охоче згадуєш різних діячів, які у віці, значно старшому від твого, успішно й плідно працювали. І досі тобі здаєтьсЯї що й ти ще макогін, здатний терти пшоно. Ти зневажаєш шістнадцять попередніх заповідей, вважаючи, що рано тобі ними керуватися.

Як же визначити насправді, старий ти чи ні? Можна пробігти десять кілометрів, або виголосити промову на три години, або спробувати перепливти ріку. Вдалося — значить, ще молодий.

Прощавай. Я — твоя зрілість. Я сильний, розумний, лаюся з підлеглими й начальством, нікому не заглядаю в рот. Гну хребет лише на спортивному велосипеді. Я не вірю, що доживу до твого віку. Моїй дружині двадцять вісім років. І ми їдемо цього літа в Сванетію. Прощавай».

— Ну й хвалько! Це, певно, тому, що не пекло тоді так у грудях, що ні дихнути, ні ворухнутись. Видать, гнилими нитками шив мене Пильнюк-батько, мабуть, пожалів добротних. Чи забув, що його синочка кандидатом наук зробив. Пам’ятає лише, як з кафедри вигнав…

Олег Іванович підвівся, сів на ліжку, глянув у вікно. Дівчина так само обнімала свого хлопця обома руками, як і вчора. І так само повз них поспішали здорові, шкандибали хворі. Побачивши, як дівчина впилася губами у свого єдиного і найкращого, Швидкий роззявив рота, забувши про Тихона. Та недовго тішився видовищем — рипнули двері, до палати зайшла Ольга. Виклала на тумбочку пакетик із курагою, поставила баночку із смаженою курячою печінкою, приправленою цибулею та морквою.

— Це сили повертає,  — сказала усміхаючись. Але усмішка якась печальна. «Може, діти хворіють чи вітчим їх кривдить», — подумав Олег Іванович і, щоб розігнати її сумні думки, заговорив про кафедру, про справи наукові.

— А про здоров’я нехай лікарі клопочуться — то їхній фах, — віджартувався, коли Ольга почала допитуватися про самопочуття. — Ви мені краще скажіть, чи не вияснили, що там наш Тиша встругнув, бо хвилі, немов від цунамі, здіймаються. — Ольга — права рука завідувача, і Швидкий сподівається, що вона хоч трохи прояснить йому причину бурі.

— Пильміони, Олег Іванович, пильміони, — відповіла «права рука».

— Які ще такі пельмені?

— Ох, і відстали ж ви, це все ваша хвороба винна, — засміялася. — Не забули ж, сподіваюся, що Джагадіс Чандра Возе дав науці бозони, Енріко Фермі — ферміони. А зараз Тихій Пильнюк пропагує свої пильміони. В якомусь зарубіжному журналі вийшла його стаття. Виявляється, у Тихона в Італії знайшовся учитель — він у нього на стажуванні рік був, от і підтримав, допоміг надрукуватись. Тихін казав, що тепер його портрет повісять в Італії в галереї безсмертних.

— Олечко, і це серйозно, з пильміонами? — Олегові Івановичу доконче треба збагнути все, бо доведеться ж, напевне, писати за ректора листа в посольство, хоч можна б і відмовитись, і привід для цього серйозний: хіба може Швидкий бути об’єктивним у справі Пильнюка-сина, коли Пильнюк-батько рятує йому життя?

— У своїх міркуваннях Тихін виходить з того, що нейтрони мають магнітне поле, а це означає, що на малих відстанях у них є й електричне поле, тобто існує дипольний електричний момент, Тихін Русланович і каже, що можна створити сильне градієнтне поле, яке буде бронею проти нейтронів.

— Ну? А де ж пильміони?

— Пильміони — це ті віртуальні частинки, з допомогою яких нейтрони взаємодіятимуть з електричним полем.

— Хитро… хитро… А як же створити це поле?

— То великий секрет, про який Тихін нікому не сповіщає, бо написав дві чи три заяви до Комітету в справах винаходів та відкриттів. Це таки й справді таємниця, якщо стосуватиметься протинейтронного захисту і в першу чергу, як про це мріє Тихін, створення легкої жилетки, костюма, скафандра.

— А звідки у вас такі відомості? — підозріло запитав хворий.

— Інколи заходить до мене, хвалиться успіхами, журиться, що колеги йому заздрять, тому цькують. Мабуть, ми даремно його так покарали.

Не вистачало ще Ольжиних сумнівів — тут від своїх не знаєш, куди подітися.

— А може, він тому й покращав, що били, — висловлює вголос міркування, яке вже йому мозоля натерло в голові. — А ви вірите в ці пельмені? — насторожено допитується професор.

Ольга не поспішає з відповіддю. Вона зовсім не хоче змішувати своє ставлення до наукової ідеї із ставленням до людини, яка цю ідею продукує.

— Надто смілива гіпотеза, щоб від неї просто відмахнутися. І я впевнена, крім того, що й найгірша людина не може весь час жити за рахунок інших. Десь наступає перелом… Я не беруся судити про суть роботи, не знаючи її, але якщо за рубежем знавці хвалять…

— Може, в теоретичному плані тут щось і є, та навряд чи на практиці вдасться створити такі сильні електростатичні поля.

— Ну й звідки ви знаєте наперед? — докір прозвучав в Ольжиному запитанні.

— Відчуваю. Інтуїція.

— Фермі про пляшку для нейтронів теж тільки мріяв. Сьогодні ж це для ультраповільних нейтронів реальність. Золота медаль імені Курчатова за 1977 рік присуджена.

— То Фермі мріяв, геній, — Олег Іванович намагається зручніше вмоститися на ліжку, бо в грудях шкребе нестерпно, але йому не хочеться, щоб відвідувачка помітила його стан, не хочеться припиняти розмову й знову залишатися зі своїми роздумами наодинці. — А в мрії Тихона я не вірю. Хоч ріжте мене, хоч закоренілим ретроградом назвіть чи консерватором — не вірю. Заважати не буду — нехач прорубує свою просіку, хоч грибів по дорозі назбирає.

— Обставини змусили працювати. Чом би й не повірити? — бажаними словами висловила Ольга своє міркування.

— Можливо… Можливо… Хотів би й сам, щоб так було, бо й на мені від його переродження плям поменшало б. Та тільки білий ведмідь, покуштувавши людського м’яса, обов’язково полюватиме на людей. Думаєте, як у пастці побував, то й звички змінилися? То вже від характеру, але найчастіше тільки злішим стає та обережнішим.

— Капіталісти грошей на вітер не кидають, — намагалася заспокоїти вчителя Ольга фразою, що стала стандартною і тому не викликала сумніву.

— Кидають і шпурляють, якщо вітер той їхні колеса крутить.

— Тихін з політикою не зв’язаний. Отже, причина слави криється в цінності його концепції. А що тут дивного? Хіба справжня ідея вибирає голову, щоб у ній поселитись? Самі ж казали, що ваш колега, фізик за освітою, пішов в олійну промисловість і зробив там переворот.

— Е, той хлопчина розум мав. Т беручкий був, А Тихін лише святами живе. Або я нічого не розумію в людях, або мене шашіль заздрощів точить, що не я сам зліпив того пельменя, — оце як хочете, так і думайте. А як там з графітом? Металічний водень закинули… Ех ви… Поспішати треба, бо не одна макака-резус уже сконала на дитячому стільчику під нейтронним абажуром… — Більше не наважився докоряти. Це якби зараз у кабінеті своєму сидів, то, може б, і крикнув: «Реміняки вам треба! А я панькаюся…»

— Та з графітом як і було. Іванова вживляє «вав» усяким звірятам — приростає чудово. Але про це, як і про водень, іншим разом, бо я й так уже вас втомила, та й поночіє…

І жаль припиняти розмову, але й добре, що Ольга пішла, бо так дряпає залізна кішка всередині, і повітря свистить, наче в грудях яка щілина відкрилася. От і дожив, коли б треба заповітом користуватися, та сил бракує. Пора дочці останнього листа писати. Олег Іванович примостив на коліні зошит із заповітом.

«Я не даватиму тобі порад, донечко, — вивів нерівними літерами, — бо не знаю наперед усіх ситуацій, в які ти потрапиш. Даю приклад. Зустрічаєш ти вродливого, розумного, сильного, але хитрого хлопця. І освідчується він тобі в коханні. Може, й ти його полюбила… Як бути з хитрістю? Починаєш пригадувати, що я казав тобі з цього приводу: «Боронь боже мати справу з крутієм!» І дієш прямолінійно: «Я не дружитиму з тобою, — кажеш милому, — бо ти хитрий, а тато мені казав…» Ну куди ж це, доню, годиться? Спершу треба роздивитися, що то за хитрість, яка її природа і чи сама ти не більша лисиця від нього. А якщо в тобі хурдела від лукавого, то чому відштовхувати хлопця? Ось тому-то й не даю наперед ніяких порад, хіба що найзагальніші: не вір, що в чужому ставку карасі жирніші, і не вважай, що верблюда не можна протягти через вушко голки.

Та,не пишіть на моїй тумбі фальшивих слів на зразок «От і все!», «Разом з тобою пішло все найкраще…» Лише прізвище та ініціали й дві дати. Чужим все одно, ким я був, а свої знають без напису».

Може б, іще вивів яку мудрість, та дихати ставало все важче й важче. Підтягнув подушку, сів — наче полегшало. Кинув погляд у вікно: чи гуляють ще на лавці? А куди ж їм іти? Конопель у місті не сіють. Щоб кожен перехожий у вічі не зазирав, прикрилися парасолькою. А може, то й не вони? Щось парасолька надто вже на жінчину схожа…

Швидкий знову взяв заповітний зошит і дописав: «Іще забув сказати, доню, щоб у кущі від людей не тікала, за дощовик од них не ховалася. І бетон не прикриє негідного вчинку. Броня із слів «а мені все одно, що про мене думають» вельми тимчасова й локальна, як пляжний безстидничок». Хотів був іще написати: «Твоя мати ніколи не…», але перед очима знову з’явилася парасолька, схожа на жінчину, якою прикрилася пара закоханих.

Під ранок полегшало, навіть подрімав годину-дві. Прокинувся — на стільці сидить хірург Пильнюк. Теж зім’ятий увесь, неначе його ядуха всю ніч мучила. І говорить якось дивно, ніби не лікар. Не питає про апетит, пульс не мацає, по грудях не стукає. Та й без супроводу прийшов.

«Мабуть, кінець мені. Ніякі ліки не допоможуть, — кинув оком на тумбочку, чи не загубився заповіт. Синій зошит на місці. — Треба буде написати на обкладинці, що дочці належить, а то ще потім у веремії загубиться».

— Що ви думаєте про мого сина? — замість «добрий ранок» вирвалося у Пильнюка.

«Ох ти ж, чортяка. Для чого йому мій вирок?»

— А нічого, — злукавив Олег Іванович, — думайте ви про нього. А в мене свої діти.

— Учора він ходив до ректора, просив характеристику і відрядження за кордон. Ректор вперся руками й ногами. Ну й Тихін почав нервувати, нагадав про права. Так ні до чого й не дійшли. Тому й запитую, що ви думаєте про Тихона?

Оце тобі питаннячко, ніби корч посеред дороги — ні об’їхати, ні перелетіти.

— Нехай подорожує, тільки за власні кошти і без рекомендацій.

— Це ж чому?

— А що ми йому напишемо? Що він крав Петрові статті, підміняв Ользі зразки металу й писав на мене кляузи? Чи можемо такій людині доручити прапор вузу? Нехай їде, але представляє там тільки себе. «Тепер уже точно заріже або ліки такі призначить…»

— Як людина він не зовсім… — визнав батько. Говорилося це йому через силу, по скронях стікали краплинки поту. — Але ж не правила хорошого тону він там пропагуватиме. Його цінять за наукове відкриття. От як фахівця його й характеризуйте.

— Не знаємо, що він відкрив.

— Віддайте на рецензію спеціалістам. Ми завжди так робимо. Якщо самі не можемо встановити діагноз, кличемо колег із суміжних відділів, інших установ.

— Ваш Тихін усе секретить, посилається лише на чужинські авторитети. Умовте, щоб дав матеріали на рецензію, а спеціалісти знайдуться.

— Я спробую, — задумливо мовив батько. І вже зовсім іншим тоном, даючи зрозуміти, що тема вичерпана, запитав у Швидкого: — Ну, Олег Іванович, на повторну операцію згодні?

— Ні. Я своє прожив. Хочу спокійно вдома померти. А там, дивись, може, ще який місяць і протягну.

Лікаревої бадьорості вистачило ненадовго — дивився на хворого задумливо, журливо.

— Вам потрібне ще одне перешивання. І є надія, що після нього не місяць, а добрий десяток-два років ще скрипітимете. Раджу оперуватися.

— Ні, додому. Може, папери ще встигну впорядкувати.

— Як знаєте. Я з себе лікарського обов’язку не знімаю. Готуйтеся до консиліуму.

— А якщо комісія вирішить — різати, я маю право відмовитись?

— Кожен вільний у виборі своєї дороги.

Руслан Максимович поправив серветку на тумбочці, підняв край ковдри, що звисав аж до підлоги. Вийшов.

«Випити б оце якогось зілля, заснути і про все забути… А може, умовити ректора, щоб відправив Тихона у милий його серцю закордон? Тоді батько подарує принаймні рік життя. З’їжджу на колгоспну садибу, попрощаюсь з однокласниками. Папери переберу, листи спалю. Чемодан доведеться втопити».

Швидкий мав на увазі ящик, оббитий сірим полотном. Змайстрували його дядьки, коли свого молодого голову колгоспу відправляли в місто «вчитися на професора». І лежать у тому чемодані-ящику фотографи розкішних, як бузок у травні, сільських красунь із безкомпромісними написами: «кохаю до могили» чи «навіки твоя». Де вони? По скільки тепер у них онуків? Чемодан неодмінно треба втопити або спалити. Бо це понад сили — переглядати чи не півстолітньої давності фотографії. І не хоче він бачити зморшкуватих бабусь, на яких перетворилися ті дівчата, не поїде він прощатися. Час, що його подарує Пильнюк-батько, краще використати не на похорон, а на життя. Босоніж по росі пройтися. Подивитися телевізор. У Канів пароплавом податися. Із онукою вивчити пісеньку про те, як піонерові добре біля річки, де квітнуть прапори. «Говорити з ректором чи ні? А раптом у людині зміна якостей відбулася? Раптом відкриття? Ще маємо час. Можна й ректора умовити, й рецензента знайти. Ото б уже Тиша почав його обходжувати! Експериментально перевірити не встигнемо, і полетить Тихін Русланович на Середземне море, а батько його подарує мені рік життя… От, значить, яке я лайно. Судячи із заповіту, був ним і в сорок років… Чи все-таки поговорити з ректором? За кордоном теж розумні люди є. І от же хвалять Тихона… Не Петра Яремаку, не Ольгу Костюк і не Зіну. Зрідка я удостоююсь якоїсь згадки. А щоб такого розголосу… Ну, гаразд, знайдемо рецензента, умовимо ректора, а виявиться, що всі Тихонові відкриття — то чергова його фальсифікація. І пропало добре ім’я Олега Швидкого. Тільки надгробок з двома датами й залишиться. А взагалі, чого це я, хворий та безпомічний, маю втручатися в справи здорових людей? Тут ось консиліум, щоб дорізати по-науковому, грамотно. Отака вам карусель! Та ще й дихати нічим».

Швидкий узяв дзеркальце, хотів подивитися, чи поймається вже землистою сірістю його обличчя. Та замість свого зображення побачив у дзеркалі бульвар, лавочку із закоханими. Вони що ж, і додому не ходили? Так усю ніч і просиділи?

Рипнули двері. Швидкий сховав дзеркальце. Молода санітарка заторохтіла відром і шваброю, почала викидати з тумбочки пиріжки, печиво, ягоди — усе, з чим приходили відвідувачі. Перші дні дівчина ремствувала на те, що він не їсть і стільки пропадає добра. А тепер, бач, мовчить. Мабуть, знає, які в нього кепські справи, тому мовчки відправляє у відро те, що вчора було делікатесом.

НЕ ЯК УСІ

Від Швидкого хірург Пильнюк пішов у гардероб. Гардеробниця, як завжди, була а місці. Учора він доручив їй заплатити штраф, яким покарав його сержант Рожко, і просив віднести квитанцію, але так, щоб жодна душа…

— Ви знаєте, Руслане Максимовичу, там такий шикарний, такий важний міліціонер сидів. Так ви знаєте, що він просив вам передать? Він сказав, щоб ви самі занесли квитанцію. Для збільшення виховного ефекту. Ви не обижайтеся. Я старалася.

— Спасибі,  — пригнічений новою неприємністю, мовив Руслан Максимович. — Я знаю, що ви зробили все можливе.

Довелося самому їхати з квитанцією. Ї, як на гріх, на півдорозі машина зупинилася. Шофер Зоя незворушно пояснила, що на гору вже не можна, бо кінчається бензин. З гори — будь ласка. Але й з гори не більше двох кілометрів. Поїхали вниз, досягли бензоколонки. Довелося Пильнюку фінансувати на повний бак із свого гаманця п’ятірку — талони в Зої, виявляється, кінчилися ще минулого тижня.

— Треба, Зоєчко, медперсонал менше катати по комісійних, — сердито буркнув начальник.

— А що ж вони, ліки трамваєм возитимуть? — огризнулася Зоя.

— Чомусь Карпівну з повною торбою ви відмовилися транспортувати, а Дору Яківну з кількома ампулками окружною дорогою…

— Так у неї ж цінний препарат був. Коларин для Петрового начальника. От і боялася через центр.

Говорити з чарівною Зоєю більше не хотілося. Вона ніколи не погоджувалась, щоб хтось узяв гору над нею чи автомобілем. А коли вже шофера розпинали на хресті, то конав і автомобіль: не заводився, бо не було якихось там запчастин. Коли ж скаржилися в автобазу, то на другий день звідти взагалі нікого не присилали до лікарні, бо там проводили збори, на яких «проробляли» Зою. Так воно було чи ні, соромили її в колективі чи забирали на день права — невідомо. А тільки сваритися із нею не хотілося. І зараз би оце промовчав, якби не довелося розкошелювагися. Краще вже на таксі їздити. Там хоч вилаятись можна, коли на гору не везуть.

— О! Районна нарада! — показала жінка на табун легкових автомобілів, що згуртувався на брівці в тіні каштанів. Майже в кожному були відкриті передні дверці, і звідти звисали чоловічі ноги в черевиках або тільки в шкарпетках, щоб вітерцем полоскотало п’яти. — Нарада, кажу. Районні начальники три години підряд засідатимуть, а хлопці спатимуть. Не те, що у вас. Тільки й чуєш, Зою, туди, Зою, сюди. Втечу я від вас. Попрошусь на оцю солідну роботу, — кивнула в бік автомобілів.

— Якби директором комбінату був я, то знаєте, що зробив би?

— Ну? — без особливого зацікавлення запитала.

— Я водіїв на механіків перевчив би, а всіх начальників змусив би самих їздити.

— А ви за руль сіли б?

— Атож.

— Ну і… ну і неправильно. Аварій через вас побільшало б…

— Ви вважаєте, що той, хто апендицити ріже або головує на зборах, не може бути уважним на дорозі?

— Може. Та нема охочих. Втечу від вас. Возитиму якого-небудь пережитка капіталізму.

— А чому не імперіалізму?

— Во сучасний банкір сам рулює. Економить. Окрім хіба що вже дуже багатих. А в нас, як тільки ледь-ледь вибився у кербуди чи там у завгари, — так і шофер персональний у нього, як значок ГПО. Тещу возить, картоплю чи огірки малосольні… А взагалі, то я тільки так кажу, що піду од вас. Нікуди я не збираюся. Хоч і важко, зате знаю, що потрібне діло роблю. Буває, кров везу, сигналю так, що й стовпи пригинаються. А я поспішаю, бо без мене людина може загинути. Ну, не без того, що коли й подругу покатаю. Хіба я свята? Чи, думаєте, як оце вас везу, то я вже холуйка безмозгла?! Чорта з два! У мене ще талончиків на тиждень вистачить. Бережу на той випадок, коли й справді треба буде кудись поспішати чи цінне щось везти. До кінця місяця ще далеко.

— Ну, ви ж і…  — тільки й спромігся Руслан Максимович.

— Пхі,  — засміялася Зоя, — уже й не таке чула, коли ворогів соціалізму на таксі катала. Набридло заробляти. Тепер нехай мій Яремака утримує сім’ю. Скоро взагалі кину роботу. Я давно вже розпрощалася б з нею, та є потреба крутитися біля медицини.

— А що таке?

— Та… — Зоя завагалася.

— Кажіть, я ж лікар.

— Та дітей нема, професоре. І коли вже своїй — а я таки своя в медицині, тільки й чую: Зойко, туди, Зойко, сюди — і коли вже своїй не допоможуть, то копійка ціна вашим ученим. Знахарок я вже пройшла. А чого це вас у міліцію? Та ще в державтоінспекцію? Чи ви й справді надумали без шофера їздити? Права одержуєте?

— А ви роботу боїтесь втратити?

— Та ні, просто жаль вас стало.

— Ну, спасибі. Почекайте п’ять хвилин під тим деревом.

Та не вклався Пильнюк і в дві години. Квитанцію в нього приймав сам Іола Рожко — це ж треба, щоб так пощастило. І записав професора в гурток сприяння державтоінспекції під назвою «Сигнал».

— Мене хворі чекають! Не можу, — пробував відкараскатися.

— Ви не можете, він не може, ніхто не може. Всі зайняті важливими справами. А тим часом люди гинуть на дорогах, — продекламував Іола професорові. Потім пішов у куток, де лежали купою якісь згортки, альбоми, порився, дістав один альбом, зовсім новенький. Хапливо почав гортати сторінки. — Ось.

На кольоровому знімку хірург побачив вулицю, яку надало йому переходити в лиху годину, перевернутого мотоцикла і хлопця, що головою встряв у залізне риштування. Безглузді смерті професор щоразу сприймав як докір чи то недосконалості, неспроможності своєї професії, чи недовершеності світу, за який, зрештою, і він відповідав. Хоч як намагався притлумити в собі це відчуття, воно не минало ні з віком, ні з досвідом.

— Ви не змогли чи не спромоглися зашити цього хлопця упродовж кількох годин, — моралізував тим часом Іола, — а якби стояли з пов’язкою дружинника, то один ваш посвист — секундне діло — міг застерегти порушника, і трагедії не сталося б. Профілактика в нашій роботі, може, важливіша, ніж у медицині. — Професорське звання співбесідника спонукало Іолу до узагальнень, до наукового стилю розмови, та конкретні проблеми брали гору і повертали його до звичної манери. — Звісно, я не зміг би вас залучити до гуртка, якби звернувся просто так, офіційно, — прислали б якогось молокососа, мов відкупного дали. Знацця, так, оскільки ви порушник, тепер ви добровільно погодитесь відвідувати курси. Прошу до зали, а після занять зайдіть, будь ласка, до мене — поговоримо.

— Я скаржитимусь, — з притиском мовив Руслан Максимович. Його обурювала така безцеремонність, ображали і суть, і форма сказаного — відчитують, немов хлопчиська. Але десь поза емоціями зблискували вогники згоди з цим хвацьким сержантом. Бо таки й справді «дали б відкупного», одержавши запрошення автоінспекції, як це вже давно заведено робити. Справді, ніколи Пильнюк не погодився б добровільно марнувати тут свій час. І справді, як на цю мить, в очах сержанта він порушник, над яким не гріх і позбиткуватися.

— Не скаржитиметесь, — запевнив Іола. — Бо курси наші — в години дозвілля. За всіма законами вашим вихованням має зайнятись інститут, а ми це беремо на себе. В нас тут ще один професор на курсах. Спершу кричав, знайомим генералом погрожував, а тепер нічого. Вітається. То я вас проситиму зайти після занять. Є серйозна розмова. Про вашу жертву.

Іола зумисне не договорив фразу, не уточнив тему майбутньої розмови. Міркував собі так: якщо хірург має гріх на душі, то неодмінно закричить: «Про яку це жертву? Ні в чиїй смерті я не винен! Нікого я не вбивав». Та порушник промовчав, бо заклопотано думав про крах сьогоднішнього графіка.

— І часто мені доведеться сюди їздити?

— Щосереди два місяці. Початок о вісімнадцятій. Сьогодні вступне заняття. — «Ну й хитрий цей правопорушник! І вусом не повів, наче й не до нього мовлено…» — міркував Іола, поки Руслан Максимович ходив відпускати шофера.

У залі, куди зайшов новоспечений слухач курсів, десятків зо три чоловіків та невеличка, але яскрава групка жінок. «Видно, нехтує правилами переважно наш брат…» — подумав професор, оцінивши аудиторію.

Першим виступив «відомий», як його відрекомендував староста, психолог.

— Немає, немає людей, які б не порушували, — кинувся той з копита вскач. — Ми в нашому інституті провели цікаві дослідження: фотографували всіх, хто чеше навпростець через газони. І що ви думаєте? Одного разу навіть директора вищого окремого… не буду уточнювати, якого закладу, посеред трави зафіксували. Не як усі йшов, не протоптаною стежкою — він біг по свіжій зелені. Так що порушують усі. Нехай встануть ті, хто жодного разу не перетинав клумбу, навіть і коли «дуже треба було».

Лектор сів і почав чекати, поглядаючи на годинник і слухаючи, як у залі наростає гул чоловічих голосів.

— Ну от, немає,  — констатував оратор. — Це означає, що серед вас немає і брехунів. Тому скорочую лекцію. Поясню лише, чому людина порушує правила. Вона йде і думає, що вона найголовніша, а проблеми, що турбують її в цю мить, — найважливіші. Все ж інше — авто, пішоходи, дорожні знаки, світлофори — тло або доповнення. І здається в ту мить людині, що саме отут, де вона біжить, повинен бути зелений вогник. А якщо його немає, то винні головотяпи, які поставили світлофор в іншому місці. Отак свідомо людина виробляє в собі зневагу до законів і переходить вулицю у недозволеному місці. Кому незрозуміло? — Психолог знову сів, обіперся об стіл руками. — Усім зрозуміло. От ви, громадянине, — показав олівцем на Пильнюка, — от ви. Скажіть, чому людина порушує.

— М-м-м… — почав новенький слухач курсів «Сигнал», — бо вона не знає цих законів, думаю…

— Сідайте. І слухайте уважніше. Пояснюю ще раз. — Лектор нервово забарабанив пальцями по столу. — Людина порушує закони, бо вважає, що вони писані для тих, хто нижче за неї посадою чи розумом. І чим більше самовпевнених, самозакоханих людей, тим більше порушень. Тепер ясно? — Лектор зробив паузу. — Чи всім зрозуміло, питаю? Кажіть, бо зараз перевірятиму. Так… Мовчите. Виходить, зрозуміли. Гаразд, давайте перевіримо. Ну, от ви, товаришу, як ваше прізвище?

— Пильнюк…

— Розкажіть, чому людина порушує правила? Руслан Максимович відчув себе школярем, який не вивчив таблиці множення, а без її знання ніяк не міг проникнути в таємниці вищої математики. Задачка ж була хоч і проста на перший погляд, та надто вже заковириста.

— Бо є ще… мм-ми-мм… серед нас несвідомі, погано виховані, егоїсти… пережитки минулого…

— Спасибі. Сідайте. Пояснюю востаннє. — Лектор почав бігати уздовж першого ряду, наче лев уздовж бар’єра. — Стежте за думкою. Людині в якусь мить невигідно виконувати правило № 3, наприклад. Вона починає його ненавидіти, шукає в ньому дефекти. Знаходить. Потім, вважаючи правило нікудишнім, застарілим, без докорів сумління порушує його. Вона переконана, що саме в неї той випадок, що не підлягає правилу. Виняток. Отже, спершу виникає суперечність, потім пошуки дефектів, винятків, за якими йдуть заперечення. Виходить, перш за все людина робить порушення у свідомості, присипляючи свою совість запевненнями, що ніякого криміналу у її вчинку немає, а вже потім вибирає мить, коли перейти межу чи, скажімо, вулицю в недозволеному місці. І якщо на дорозі стоїте ви, товариші, з пов’язками дружинників, то людина відкладає завершення акції. Але варто вам одвернутись, як вона побіжить. А спробуйте зупинити, то ще й лаятиметься.

Пильнюк розслабився, не без інтересу розглядав публіку. Він був теж психологом і знав, що втретє лектор його не підніме. Дві години відпочинку на курсах, коли напевне знаєш, що тебе не покличуть в операційну, не гукнуть на нараду, не докучатимуть запитаннями «де взяти?», «що робити?», «ким замінити?», — не така вже й погана справа.

— Ну як, професоре, відчули напруженість нашої роботи? Відчули темп? — поцікавився Іола після лекції. Він саме натягував шкіряний панцир мотоцикліста із стоп-сигналом на спині. — Я хотів запитати вас, професоре, чому ви кинули ту операцію на півдорозі? — у притиску, з яким мовилося слово «ту», були і підозра, і погроза, і зневага.

— А ви хіба мені асистували? — трошки насмішкувато, а трошки знущально запитав у свою чергу Руслан Максимович. Тут можна було собі дозволити… То коли родичі висловлювали якісь претензії до медицини, лікар, перш ніж відповісти, виважував з усіх боків, обмацував кожне слово — щоб чимось утішити людину, вселити віру, збудити надію.

— Знацця, так, якась некваліфікована баба, навіть не фельдшерка, оживила руку. Коли б хотіли, ви із своєю наукою могли б оживити й усього хлопця. Коли б хотіли, кажу. Я, звісно, справи затівати не збираюся — написав у протоколі згідно з історією хвороби. Але совість мене мучить: чи не прикрив я злочин? Хто його вбив, того хлопця?

— Ви вбили, товаришу Рожко.

— Жартуємо, професоре? А предмет не для жартів.

— Чому б я мав жартувати? От щойно лектор пояснював, що людина не порушує правил, коли бачить засторогу, в даному випадку — вас із свистком. Якби ви стояли на посту, а не витирали руки об спідницю буфетниці…

— Я попрошу!

— …то отой дідок не біг би через вулицю. Нікому було засюрчать, бо ви саме біля стойки слину ковтали, штрафників із засади ловили… Мене ж ви так само підстерегли. Отже, ви вбили хлопця.

Такого напору Іола не чекав. Спересердя почав навіть плутатись у численних застібках комбінезона.

— Я не повинен стояти весь час на одному місці,  — послався на інструкцію Іола. — Для чогось і мотоциклет дають. Отак. І ви мене не злякали. За своє я відповім по закону. Отак. А от чому ви не оживили хлопця? Знацця, так, подумайте, а наступної середи, коли на заняття прийдете, розкажете все.

— Я не вчитимусь у вас, — спокійно, але твердо сказав хірург. Його знову образив тон сержанта і оте наказове «подумайте», «розкажете»…

— Ага… Зрозумів. Професорові не личить з пов’язкою дружинника стояти на перехресті… Так-так. Запишемо. Вас уже згідно з постановою про порушників правил вуличного руху виховували на зборах громадськості? Щось довго відповіді немає. Знацця, подзвонити треба.

Знущальні сержантові слова були сказані з тим, щоб образити. Руслан Максимович це розумів, бачив, що й сержант усвідомлює це його розуміння, і, мабуть, оце свідоме програмування образи найдужче обурювало. І він не витримав:

— Скільки, за статистикою, калічиться людей на мотоциклах, ви не чули, товаришу Рожко? Кожен, хто упродовж п’яти років не позбудеться коліс з мотором, втрапляє в дорожню аварію. А ви скільки років катаєтесь?

— Чотири… Але з умом. Мені не загрожує ваша статистика.

— Спершу вона ваша, а тоді вже наша. Так от, коли потрапите до мене на стіл, то… то… — Руслан Максимович підшукував найдошкульніші слова, щоб крізь оту броню з інструкцій, крізь оту зверхність, крізь оту луску, — то я вам… то я вас так зшию!.. Краще добровільно звільніть од тих курсів.

Може, й уявив себе Іола розбитим, покаліченим, може, й допустив думку, що лежить ось він на операційному столі, а над ним схилився оцей гривастий, мов лев, чоловік, прикривши марлевою маскою свій понурий ніс і красиво окреслені, на диво молоді, як для такого дідугана, губи, й тримає в руках блискучий скальпель.

— Ми подумаємо, професоре, — тимчасово відступив Іола. — Якщо не погребуєте, можу підвезти додому чи на роботу.

— До роботи, — буркнув Руслан Максимович, згадавши, що відпустив свого норовистого золотокосого шофера з не менш норовистою машиною.

Їхали з вітерцем по осьовій лінії вулиці. Зустрічні автомобілі шарахались, даючи дорогу господареві траси. «Не скоро втрапить Іола в аварію, — подумав пасажир. — Ну от й слава богу, одним пацієнтом менше».

Якщо розважливо, спокійно поміркувати, сидячи в колясці міліцейського мотоцикла з бухикаючим мотором, тверезо проаналізувати ситуацію, то доведеться визнати, що не варто було завідувачеві кафедри гарячкувати. Факт є фактом — хлопця не врятували. І хоч зробили все можливе з погляду сучасної медицини, та молоде життя не вберегли. А воно мусить стверджуватись чи згідно з наукою, чи всупереч їй. Бо хіба наука завжди керується інтересами людини? Потребами її плоті й духу? Гай-гай! Руслан Максимович надто довге життя прожив, щоб мати такі наївні переконання. Але медицина серед наук — виняток: і народжена, і покликана вона служити оздоровленню й продовженню роду людського. І порушення цієї заповіді, відступ від неї Руслан Максимович сприймає як катастрофу, як руйнування гармонії людського існування. «А може, були ще якісь можливості порятувати того хлопця — просто я чогось міг не знати, не вміти, на щось не спромогтися?» Вже вкотре виникає ця думка. І ніякими розумуваннями не притлумити гіркоти почуття розпачу, провини й безсилля. Будуть ще розмови про авторитет клініки, авторитет хірурга — це вже як годиться. А чим тепер жити матері того хлопця? Його батькові? Обірвався рід їхній, немає в них майбутнього.

Віра, надія, любов — споконвічні рушії життя. Хіба не тішився ти своїм сином? Хіба не мрієш сьогодні про внука, сподіваючись посіяти в його душі те, що не проросло в твоїй власній дитині? Твоя вина, старий, що Тихін виріс, немов кручений панич, і твоя вина, що рід чийсь обірвався. Твоя! І цих гризот не позбутися тобі до скону. А тут ще й клята Іванова. Якби рука не ожила, менше сумнівів було б, а так… Може, й справді існували ще якісь, не відомі йому, засоби чи можливості? Але ж мозок… Хребет у трьох місцях перебитий. Навіть якби сталося чудо, то й тоді хлопець на все життя був би прикутий до ліжка. Чи захотів би так жити? Певне, що не відмовився б. Пристосувався б, звик. Заочно закінчив би університет, дивився б телевізор, може б, романи писав. Адже є сліпо-глухі від народження, ціла колонія таких дітей під Москвою. Коли починають повзати, то не вперед рухаються, як усі діти, а назад, щоб голову менше травмувати. Але ж і вони вчаться, пізнають світ. Навіть кандидати наук є серед них — математики, філософи. Може, і в тому хлопцеві, що загинув… Е, та що казати…

Іола теж їхав невеселий. І не тому, що злякався хірургових погроз, а тому, що побачив брак у своїй роботі. Якби засюрчав він, аби не сидів тоді в пункті харчування водіїв, то не довелося б нині дошукуватися винуватця.

— Спасибі, що підвезли. Далеченько ваші курси. — Руслан Максимович прицінився, чи багато голів визирає з вікон.

Оце балачок буде: професора міліція привезла.

— Мабуть-таки, викреслю вас із списку. Робіть своє діло. Потрошіть. Та пам’ятайте, що виграти секунду — втратити життя.

— Це — виходячи з правил вуличного руху. У медицині ж, голубе, якраз навпаки.

Іола нахмурився.

— От знову ви починаєте заперечувати істини. Без курсів вам таки не обійтися.

— Як собі знаєте, — буркнув Руслан Максимович. — Все одно середа в мене зайнята. Комісія. В інваліди списуємо. Приходьте.

— А що… а що ви скажете, якби ваших інвалідів та в школу «Сигнал»? Знацця, так: закінчать вони курси, посадовимо їх на високих стільцях, що стоятимуть на таких смугастих тумбах, дамо сюрчки…

— Живописна ідея. Вам її й здійснювати. А медицина тут ні до чого.

Розпрощалися.

Іола поїхав на неблагополучне перехрестя, а професора ж на кафедрі чекав розлючений Мусій. Руслан Максимович спершу навіть не впізнав його. І не дивно, минуло понад два тижні після їхнього побачення. Тоді Мусій шморгав носом, був опухлий від сліз, увесь якийсь аморфний і здавався зовсім безхарактерним. Зараз стояв засмаглий, жилавий, худий, немов в’ялений підлящик, але досить енергійний чоловік. Щоправда, видимою була лише енергія злості.

Роздратування почалося ще у вагоні метро. Сидів собі Мусій, позираючи на пасажирів, нікого не чіпав. Поруч нього було одне вільне місце. На зупинці зайшло до вагона двоє молодят. Хлопець був ну викапаний Віталик, ще й голова ледь схилена набік, ніби він прицінюється до чогось. І дівчина його теж ловка, у капцях з лямочками, обкрученими круг ніжки аж під саме коліно. Вір не вір, точнісінько, як стародавня гречанка. Ну, Мусій, ясна річ, захотів, щоб вони рядочком були, а не стовбичили швейцарами біля дверей.

— Слухай-но, славний і хороший, сідай і її посади, — звернувся він до хлопця, звільнивши і своє місце.

— Та сидіть, — зневажливо відмахнувся той.

Мусієві стало незручно. Як це так! Він поступається місцем, щоб сиділа оця прекрасна олімпійка, а Віталиків ровесник гребує його благородством, відмахується, навіть не подякувавши.

— Вам же краще буде, — намагається загітувати Мусій.

Та у відповідь знову стандартне, добре поставленим баритоном:

— Та сидіть… — як ото від набридливої мухи.

Мусій стояв. Дві зупинки місця не були зайняті. Та ось зайшов рибалка із своїм причандаллям і важко гухнувся на сидіння, аж воно зарипіло. Вмостився і Мусій поруч. І дав волю своєму обуренню:

— Ти уявляєш? — рвонув він комір своєї сорочки. Жили на шиї роздулись, Мусій ребром долоні провів через борлак, неначе різав горлянку, потім жестом, яким розкривають поли пальта, мовби розвернув своє тіло на обидва боки. — Ти уявляєш, — як давньому приятелеві, довірливо виповідав рибалці. — Я з хорошими намірами, я з чистою душею царівні місцем поступався, а воно ще й приндиться! Не-на-виджу! Я отаких рубав би! — Мусій з усієї сили вдарив ребром правиці себе по коліну, що дрібно тремтіло.

Від метро до клініки Мусій не йшов, а біг. Легко, не відчуваючи тіла, неначе повернулася йому молодість і потроїлися сили. Уже понад десять днів він не бере в рот нічого спиртного. Спершу, правда, по пів-флакона валер’янки споживав на ніч, а потім купив У на базарі корінь цієї благословенної трави, та ще бабка безплатно якогось зілля дала на додачу, пообіцявши, що після ложки відвару спатиме, як немовля. Мусій випивав по три столових і справді засинав швидко, хоч горе гадючилося в кожній його клітинці. Він знав лише один спосіб погамувати страшенну тугу й біль, що шматували його, але спосіб той був зараз для нього заборонений. Сам собі заборонив, бо таке там в отій лабораторії… І з тверезою головою чамрієш. А тут ще й на роботі… Молокосос Гетьманчук липне… Учора Мусій ледь не вдарив його вогнегасником нової конструкції.

Сторонній людині могло видатися, що Мусій одужує, виборсується із полону цупких виноградних лоз. Але то сторонній… А не Галі — найпрекраснішій, найрозумнішій на весь куток жінці. Вона вже бачила вибухи Мусієвої енергії. Після тижня-двох бурхливої діяльності і стерильної тверезості все починалося спочатку, тільки в ще потворнішій, важчій формі… Отже, нині просто пауза. А колеги по роботі, дивлячись на жилавого, сповненого енергії пожежника, на результати його діяльності, раділи. Навіть головний інженер Чумак, скинувши свою тюбетейку, щоб лисина переморгнулася з сонечком, поплескав по плечу:

— Ти, Мусію, Миколайовичу, строгіше там на складах, коли що, то настрахай штрафом, бо чую, що чортополохне котрийсь — давно вже ми не горіли… Тримайся, друже. — В останні слова Чумак уклав і підтримку колезі, який спіткнувся було на пляшці, і співчуття батькові у його невимовному горі, і віру в людину, яка в біді знаходить у собі сили, може, й підспудні якісь, приховані.

Літеплом огорнули чоловіка ці прості, але щиро мовлені слова. І впродовж дня він, мов телятко до вим’я, ні-ні, та й навертався думкою до розмови із Чумаком. Хотів було й зараз втішитися спомином, та зупинив себе, бо набуте у вагоні роздратування потрібне було йому для очікуваної розмови: не втішатися прийшов, а дошукуватися правди.

— Поясніть мені, докторе, без латині — чому Іванова руку оживила, а ви людину вгробили? — не вітаючись, підступив до Руслана Максимовича Мусій, і зморшки, мов рубані шрами, блискавками перетнули йому обличчя.

Професор поставив на край столу дві склянки, в кожну хлюпнув по крапелинці з чудернацького плоского флакона. Спокійними, повільними рухами він ніби намагався погамувати шал свого відвідувача.

— Лікаря судять, коли він не зробив можливого. А вимагати неможливого — і безнадійно, і несправедливо, — підсунув одну склянку Мусієві.

Аромат був божественний, витончено-вишуканий. Ніздрі, немов радари, скеровували Мусія, і він почав хапливо, часто дихати. І тіло виходило з-під контролю: Мусій відчув, що тіпається, наче робот, до якого вперше після ремонту підвели напругу. І лише злість порятувала, утримала його від спокуси. Він енергійно відштовхнув посудину-звабу.

— Як хочете, — спокійно мовив господар, — а я прийму, бо щось промерз дуже. — А сам подумав: «Напевне, Іола зумисне мене простудити задумав. І чого я сів у ту коляску, немов студент?» — Звісно, доведеться відповідати, що клініка виявилася причетною до експериментування на людському організмі.

— Та ні, за це не перед прокурором вам відповідати. Вір не вір, якби не Іванова, я і не знав би, що сина мого таки можна було врятувати. Аби схотіли… Аби свого… Ех, тонну б тротилу у ваші підвали!.. Мабуть, ви одна компанія із тією чарочкою на тонкій ніжці. Тільки ж який з неї спит — у лікарні вона не працює. Але носа вам уте-е-рла! І всім людям показала, що ніякий ви не лікар, що хлопець живий був би, а ви… Хоча б пуд динаміту… Хоча б якусь іржаву гранату…

— Що ви від мене хочете? — прорвалося зло крізь супокій, яким хірург намагався окутати й себе, й оцю нелегку, але ж і невідворотну розмову.

І від вигуку свого, від власної нестриманості Пильнюкові стало ще прикріше.

— А що з вас візьмеш, славний і хороший? Віталика ви не повернете… І не полегшає, якщо я вас… — енергійним жестом Мусій продемонстрував свої наміри. — Я можу стерти вас у порошок. Та поки що лишайтеся моїм рабом. Да. Золотою рибкою. А я подумаю, славний і хороший, як лій із вас топити, з якого боку… А коли до чого, то й без пістоля… — Мусій розчепірив пальці, гребонув ними повітря і щосили затис у кулак. Не попрощавшись, залишив кабінет з відчиненими дверима, «золоту рибку» з роззявленим ротом та склянку із пахучими сльозами виноградної лози. На поверхні рідини борсалися дві необачні мошки, минула хвилина-друга, комахи розправили крильця і знесилено завмерли.

Професор вихлюпнув рідину в раковину, сполоснув склянки. Нікому було розповісти про прикрощі нещасливого дня, та й чи потрібно тиражувати поганий настрій, засмучуючи друзів своїми бідами… Якби не викликали до хворого, то не знав би, що й робити.

Увечері, після програми «Час», коли Руслан Максимович уже лаштував своє ліжко самітника, почувся дзвінок. Син. Ще з порога повідомив, що залишиться ночувати. Від вечері, питва й курива відмовився, лише кілька горіхів розлускав. І дивну молитву перед сном розпочав, улігшись у своє ліжко, що пахло дитинством і мріями:

— У тебе бувають, батьку, дні, коли нікому не віриш?

— Практично ні, бо в медицині сам-один майже ніколи не працюєш: завжди допомагають тобі асистенти, лікарі, медсестри.

— При чому тут медицина? Хіба ти живеш тільки роботою? — сказав та й затнувся, подумавши раптом: а чим же ще нині живе його батько? Без сім’ї, без надій на майбутнє, бо скільки там йому ще років залишилося скрипіти?

— Матері твоїй вірив завжди. Знав і сумніви, але переважно годинного масштабу. А що в тебе сталося? — Батькові чомусь уявився безмежний луг із буйною після дощів травою і дві розкладачки в затінку під осокором, що бовванів на пагорку, звідки починався спуск до річки.

Набрьохавшись, посинівши і скулившись від холоду, вискакував з річки десятилітній Тишко і прожогом летів до татка, — поки мама десь порала обід, вони вели чоловічі довірливі розмови. Який він був щасливий тоді своєю сім’єю, своїм омріяним сином і тими задушевними, такими смішними в своїй наївності бесідами з ним, що велися тільки в свята, коли випадала вільна хвилина.

— А те, що близькі глузують, а далекі славлять. Которі брешуть? Думаю, що близьким не подобається мій портрет, що вони мені заздрять, ненавидять за самостійність і прямоту поглядів.

— Не кажи мені, сину, про самостійність поглядів. По-моєму, ми вже з тобою про це наговорилися. І про огидну твою пристрасть підлещуватися до авторитетів, а їхні хребти собі за сходинки мати. Звідки воно в тебе взялося?

— А хто чесно про Швидкого і навіть про ректора в народний контроль написав? Не анонімку якусь там, завваж…

— Зблизька тебе, Тишо, любити тяжко. Думаєш, люди історію із статтями забули?

— Так вони ж пропали б! Державі збиток. Петро, сидячи в тюрмі, хіба міг про друкування думати?

Помовчали, думаючи хоч і про одне, та кожен по-своєму. «Тихін ще в дитинстві,  — думав батько, — талановито відбріхувався. Його б у гуманітарщину слід було кинути, де треба перебирати безліч схожих варіантів і запевняти, що найкращий той, якого невтаємничена людина нізащо не відрізнить від інших». А вголос сказав:

— Ти ж знаєш, сину, що я тебе поважаю, вірю в тебе, — бралося до уваги, що син прийшов некликаний, з власної спонуки, отже, в нього невдачі, крайнощі, і йому потрібні співчуття, допомога, поради. — Я всяким бачив тебе, навіть з ложкою біля унітаза — ти воду одного разу так пив, щойно навчившись ходити. А нагадав про твої сумнівні вчинки, щоб не картав без розбору своїх близьких, бо ти ж таки не святий. На похвалу далеких не покладайся — чужий рідко робить добро безкорисливо. Навіть у дипломатичних стосунках зважають на те, кого запросити на обід, а кого ні. Це ти ось сьогодні від вечері відмовився. А уяви, що пішов у гості раз, удруге, вдесяте, а тебе навіть чаєм не частують. Задумаєшся, чи й справді тобі там раді. Дивись, і дружба лопнула, якщо не базується вона на чомусь серйозному, на спільності смаків, зацікавлень… Так що далекі хвалять з далеким прицілом.

«Ех, батьку, вже шостий десяток розмінюєш, а все метушишся, все тобі ідеї, робота. Зі мною за все життя лише один раз до оперного ходив — той «Лускунчик» і досі у вухах лунає. Де ж медалі твої? Ми при соціалізмі живемо, принцип справедливості повинен діяти: більше робиш — більше орденів маєш. А в тебе жодної дірки в піджаку. Блаженний. І ти хочеш, щоб і я все життя чепігами мозолі натирав?»

— У тебе ж освіта, батьку, такі руки, а шани ніякої.

Щось у Тихонових словах було незаперечне, привабливе. Пригадалися штраф, курси «Сигнал», п’ять карбованців на бензин, коляска мотоцикла, Мусієва лайка… Справді, йому, професорові, така ж шана, як і прибиральниці,  — і що тут заперечиш? Коли б ішлося про якогось Сидорова, нехай навіть академіка, то знав би, як відповісти, а доказів на захист власної гідності якось і не знаходилося. Ще й день сьогодні видався… Хотілося співчуття, єлею на синці й подряпини.

— Уяви, сину, двох землекопів, — знехотя почав Руслан Максимович, — одного з лопатою, другого з кубовим екскаватором. Перший дерева обкопує, другий траншею під газопровід риє. Екскаваторник має більшу платню й славу як компенсацію за сморід від солярки, вібрацію двигуна, за амортизацію нервів і м’язів. Якщо цю надбавку відняти, то обоє рівні. Так і в медицині. Шанси заразитися однакові і в мене, і в санітарки. Я вирізаю апендикси, вона їх викидає. Мої знання і вміння — це екскаватор, а підвищена в порівнянні із санітаркою зарплата — компенсація за перенапругу нервів, коли зшиваєш людину і думаєш, чи все зробив як слід, чи все врахував, чи не помилився… І якщо відкинути цю надбудову, то пошана до мене і до санітарки й повинна бути однаковою. А в житті воно далеко не так…

Майже щодня Русланові Максимовичу доводиться терпіти від нестачі прибиральниць, санітарок, медсестер. Особливо гостро це відчувається в операційному відділенні, де буває треба кілька годин невідлучно посидіти біля хворого, вміти судно підставити, й ласкаве слово сказати, й погодувати з ложечки. Чому дівчатка більше двох-трьох років не витримують із шваброю? Бо в десятирічці їм хоч і казали, що всяка праця почесна, але ж у класі висіли портрети космонавтів, фізиків, акторів…

— Санітарок і надалі не вистачатиме, якщо я й мої колеги хоча б зрідка не братимемо в руки швабру, не поділимося з ними зарплатою, — сумно закінчив Руслан Максимович.

— То й поділися, батьку, — іронічно вигукнув Тихін. — Як ініціатор почину прогримиш. — Він зручніше вмостився в ліжку, підсунув ріжечок ковдри собі під вухо, як робив це в дитинстві. — Ненормальне ваше покоління — з шкіри пнетеся на роботі, про здоров’я не дбаєте. Дивно, що до старості доживаєте. А ще ж і пафос… Тільки слухай вас.

— А ти вважаєш, що пнутися не обов’язково?

— Не ті часи, батьку. Треба продуктивність праці підвищувати. Я от заробляю не менше, ніж ти, а жили не рву. Навіщось і мозок людині даний. Ось поїду в Європу, ще підучуся. До речі, тітка Густя дзвонила — запрошення організувала…

«Ось воно що, — майнуло в Руслана Максимовича, — я вважав, що його там по заслузі хвалять, а виходить…»

— То це тобі Густя рекламу створила?..

— Думай, як хочеш. Моє відкриття оцінять у майбутньому. А зараз його розуміють лише ті, хто років на сто випередив свою епоху. І хоч би як розпинався я, маси не зрозуміють мене, Та й ти ж не фізик, тому можеш вірити, можеш ні. Мені, батьку, треба п’ять тисяч доточити. Для поїздки.

«Для поїздки чи переїзду? — гірко подумав Руслан Максимович. — Ось і дожив я до трубного часу».

— Що про мене люди говоритимуть? Це той, що його син утік?

— Та що ти — я лише на півроку. Подивлюся, послухаю. Твої тисячі там за місяць зароблю. Славу здобуду.

— А чому б тобі тут її не здобувати?

— Так не розуміє ж ніхто. А там допоможуть ідею розвинути…

— За які такі голубі очі? Чи думаєш, задурно щось робиться?

— Їх ідея зацікавила. Певно, сподіваються з моєю допомогою швидко її реалізувати. Діло — мій бог.

— А до солідних учених ти звертався? — править своєї батько.

— Кожен собою зайнятий. Лише посміхаються недовірливо.

Не так відповідає син, не те він говорить. Боляче батькові.

— Роби, як знаєш. Гроші — дам, все одно вони твої. Але подумай, кому прислужишся розумом?

Та син уже перевернувся на живіт, виставив п’яти з-під ковдри, укрився з головою, засопів. Все, як і двадцять років тому. Батько ж не міг заснути до ранку, слухаючи, як на верхньому поверсі хтось стукотів друкарською машинкою.

І чому виростають такі діти? Хіба не вчив він сина скромності, чесності, працьовитості? Хіба не був для нього прикладом? Книжки йому купував, на «Лускунчика» водив. Чи це за принципом — у сім’ї не без виродка? Так чому саме у його сім’ї? Чому не в сусіда, не у Катрі-двірнички? За які гріхи? Чи хороші діти — це компенсація життєвих невдач? Якщо Катрі не пощастило з всенародним визнанням, то мусить вона бути щасливою в дітях. Рівновага справедливості… А Олегові доведеться робити операцію повторно, не питаючи розписок у родичів… Інтересно, як би пояснив педагог Макаренко невдачу з Тихоновим вихованням? Кращі вчителі його вчили, наймудріші книжки слугували. Капарив над сольфеджіо. Ермітаж обмацував. Зимовими Карпатами й осіннім Кавказьким узбережжям милувався. Столиці усього світу промовляли до нього персонально через японське диво електроніки. Міг вибрати найкраще з того, що навколо земної кулі і на довгих і на коротких хвилях лунало. Двірниччині діти в цей час з рогаток стріляли, сміття згрібали, огірки крали. А виросли — достойні люди, і в Італію не просяться. Чому так?

Та, певне ж, і Катрині діти хочуть отих благ, що ними Тихін користується, але нізвідки взяти, ні в кого випросити. Самотужки заробляють на черевики з високими підборами, на джинси із наклейкою «Супер» чи вельветові обтягушки, на мотоцикл «Ява». Не дав би він Тихонові п’ять тисяч, і той мусив би їх заробити. Може б, винаходи на заводі впроваджував чи лекції підрядився читати. Зовні було б усе пристойно. А зовнішнє, дивись, і на внутрішню суть людини вплинуло б… Виходить, не давати йому грошей? Нехай сам погребе веслами? Але ж пообіцяв…

Забуваємо істину, що людину творить праця. А банани, нехай їх буде гора, вище Говерли, не перетворять мавпу на завідуючого кафедрою… Хіба що вона бананами почне торгувати, арифметики підучиться, а там і до бінома Ньютона рукою подати. Він вчив сина розуміти красу, милуватися довершеністю Венери, а треба було вчити зубилом вирубувати з мармуру її витончені форми. Він же навіть санчата йому на гору витягував, боячись, що передчасно пальці пошкодить… І розвивав смаки… Син таки любить піну південного моря, знається на солодкому і гіркому. А виходить, не через язик, очі та ніздрі прищеплюються смаки. А через мозолі. І всі оті дисертації з педагогіки, щороку змінювані програми, уся педагогічна наука формулюється єдиним законом: «праця творить людину»… Важко застосовувати ці слова до своїх дітей.

Ну що ж, не дасть він синові п’яти тисяч. Хоч, мабуть, уже пізно дбати про виховання.

Дати — не дати, дати — не дати…

Руслан Максимович прокинувся, бо хтось настирливо грав дзвінком з мелодійними звуками. Накинувши халат, пішов до дверей.

— Хто там?

— Сусід знизу. Пробачте, що так спозарання. Катрі дуже погано. Кричить. Допоможіть, Христа ради! Я вам що хочете… Я із синами ремонт вам зроблю.

Написав записку Тихонові і почалапав до сходів. Голова гула, у вухах потріскувало, — певно, змінився кров’яний тиск. Згадав, що зовсім недавно, коли відключали гарячу воду, залив цим сусідам кухню. Ще й не дійшовши до квартири, у ранковій тиші, незвичній для такого великого будинку, почув зойки хворої. Голова прояснилася, потріскування зникло — забув Руслан Максимович про неприємну розмову з сином.

ХТО КОГО СТВОРИВ, ТОЙ НЕВІЛЬНИК ТОГО

Щодня після роботи прямує Мусій до університетської лабораторії. З цього ритуального маршруту не збивають його ні пивні автомати, ні закличні реклами гастрономів, ні пропозиції приятелів. Склавши на грудях свої граблясті руки, немов перед іконою, стає він перед експериментальним боксом і заглиблюється в роздуми… Ніхто не заважає Мусієві, не перечить вистоюванню, лише іноді торкнеться його плеча Іванова, і тоді, відірвавши свій погляд від скла, він погляне на неї, як дивляться на матір божу. Вона таки й справді для нього свята. Дарма, що худа та маленька, ніби вихованка йоги. Спершу вона нагадувала Мусієві кишенькову собачку, потім — продавщицю ювелірного магазину, а тепер це — матір божа. Така ж сумна, заклопотана, і в очах мука, а може, й страх. Тільки молебні веде несерйозно, немов у ляльки грається: то кричить, то погрожує, то просить, то вмовляє. Баби, втричі за неї об’ємніші, слухаються Яринки, мов вередливого дитяти, що погрожує стрибнути з балкона. І Мусій не кпинить, не вигукує, що не бачить її й через лупу, тепер усе, що робить Ярина, вважає великим і значущим. Він і сам допомагає по технічному ділу: відрегулював мотори, щоб не гуділи так скажено, поставив термостати у спеціальні ящики — тепер і говорити можна в цій кімнаті. Поремонтував розетки, вимикачі, цілими шибками рами засклив, натер підлогу. На вікні поселив червоного коника — стару Віталикову іграшку. Одне слово, влаштувався надовго. Купив костюм, підстригся, щоб не було соромно перед людьми, яких сюди водить Верхуша, агітуючи їх дати нові кошти, бо не так це вже виходить і дешево утримувати живу руку… Препарати казкової вартості приносять з різних інститутів. Учора з аеродрому посилку передали. І не збагнеш, для чого ці ліки: щоб підтримувати життя руки чи щоб ці хімікати на ній випробовувати. Ірина, хоч про що її запитай, відповідає однотипно: «Поживемо — побачимо». Не хоче батька травмувати. А нігті на руці ростуть. Мусієві здається, що й сама рука видовжується. Аж кричати хочеться. І він вирішує неодмінно сьогодні поговорити з чародійкою, ось тільки вона свіжу кров увіллє в серце. Тільки ж яке то серце! Не щемить, не мліє і називається не по-людськи, а по зміїному: ашека́[3]…

Та поговорити Мусієві не вдалося. Ледь Іванова увімкнула автоматику, як Верхуша знову когось привів. Вір не вір, та це ж головотяп, який дорізав Віталика! Власним тулубом завітали. Оце б хоч іржавого цвяха та темний під’їзд… Мусієві зсудомило щелепи. Щоб бути далі від гріха, взяв зіпсований водопровідний кран та й пішов до майстерні.

— Ми тут порадилися з Климом Гнатовичем, — сказав Пильнюк, привітавшись з Івановою, — і вирішили, що ваш експеримент вичерпаний, нічого нового вам уже з нього не взяти. — Не без цікавості позирав він крізь скло на обплутану трубочками і шлангами живу плоть. — Певно, пора кінчати.

Верхуша хитав головою і вимахував руками, але вимовити нічого не міг, наче в горлі у нього застряла персикова кісточка.

— Ні-ні, Ярисю, — нарешті прорвалося в нього, — я не згоден кінчати. Тобто я «за», але не диктую, не нав’язую вам ніякого рішення. Робіть, як знаєте.

— Ну як же так, Климе Гнатовичу! — обурився Пильнюк. — Ви ж самі казали, що від експерименту взято вже все, що можна. Основне доведено: є матеріал, який зрощується з живою тканиною, ускладнень не спостерігалось. Пускати за вітром тисячі карбованців досить. Адже так ви казали…

— Ви, голубе, неправильно мене зрозуміли. Я — «за», але я і «проти». Нехай Ярися сама скаже, бо я не можу — щось у горлі дере. Та й гамірно тут…

Верхуші вже набридло викачувати з ректорату гроші й клянчити по всьому місту препарати. І він справді був за те, щоб піти всім у літні відпустки. Але… Але ж не він починав цей дослід — не йому його й кінчати. Просто несолідно було б втручатися. Не може Верхуша наказати. Ярися не пробачить. До того ж вона таки вводить гормони молодості в кров, послухала його, старого. Відчула, що геронтологія — основна наука. Без цих гормонів рука давно б уже всохла. І, перш ніж закінчити експеримент, треба на кіноплівку все зняти, а то ж не повірять… У молодості Верхуша виростив був курку з трьома ногами, а матеріальних доказів не залишилось — з’їли аспіранти. А треба було заспиртувати.

— Я згодна припинити дослід, — втомлено сказала Іванова. — І спасибі, що ви мені допомагаєте в цьому. Я ще хотіла б, щоб ви розділили зі мною відповідальність.

— Ну чому ж?.. Як лікар я можу засвідчити недоцільність дальших витрат, — погодився Пильнюк.

— Я… я… знаєте… не можу взяти відповідальність, — затинаючись, проказав Верхуша. — Воно все-таки живе… Краще з балансу на баланс передати. Студентів учитимете, — пробував задобрити гостя Верхуша.

— Та на який біс воно нам! — здивувався Руслан Максимович.

— Ну можна й безплатно, щоб і в бухгалтерії вашій не числилось, — агітував Верхуша, замовчуючи, що біля «дитяти» щодоби чергує шість чоловік.

— У мене з головами руки-ноги лежать у відділенні, й то не встигаємо порати. Нам, колего, не до цяцьок. — «А таки до біса цікава в них робота, — подумав Руслан Максимович, — не те, що в нас». — Ви довели, що деякі марки графіту придатні для протезування? Довели. Тепер можна й зуби з нього ставити, Климе Гнатовичу, — пожартував Пил ьнюк. — Моркву гризтимете, як кролик.

— Е, у мене є кому вставити, як надумаю, — Верхуша обняв Ірину за плечі. Потім підійшов до боксу, поглянув крізь скло. — Я, знаєте, уже якось звик до цієї руки, вона мені як жива істота. Та й повторити експеримент навряд чи вдасться, бо такого збігу обставин скоро не чекати.

— Тут і ще одна причина, — Іванова стишила голос і стала навшпиньки, щоб наблизитись до Пильнюкового вуха. — Батько цього нещасного хлопця… Я навіть уявити не можу, як одного разу перекрию крани й вимкну ашека.

— А бацила? Гангрена? Ви ж собак десятками вбивали.

— Ніколи я їх не вбивала. І як ви, медик, можете про нас отаке думати? Вони самі помирали після дослідів. Дохли, і все. Ні, не зможу я вбити цю руку… І вам не дозволю.

— Ідіть сюди, Климе Гнатовичу! — гукнув Пильнюк. — А то це вас ніби не стосується. Ви ставите мене в ідіотську ситуацію — фактично викрадаєте з клініки людський орган, робите з ним чудеса, і тепер кожен має право запитати мене, чому ж я, користуючись вашими методами, та не оживив потерпілого! Батько он за мною із ломом ходить. Йому наплювати на медичні протоколи. А я довести нічого не можу. Бо як по суті, то слід починати із закону, який ви порушили, Ярино Олексіївно. Ви без мого дозволу руку взяли? Взяли.

— Та хіба ж я її брала? Ви ж знаєте, що хлопець позбувся її на місці аварії, а Марія сподівалася, що ви зможете пришити, якщо збережемо її життєдіяльність…

— А хто вас на це уповноважував? У лікарні є своя лабораторія.

— Життя хлопця не залежало від того, де поклали б руку. Я можу підтвердити причини смерті.

— Та що батькові до ваших підтверджень, коли рука он дулі тиче! І хочеться мені вас відшмагать, і не можу на людях вилаяти, бо це ж і себе виставляти на посміховисько: що то за клініка, де можна поцупити руку. А по-друге, я все ж таки хоч трохи лицар, чорти б вас гризли, і не можу я жінку підставляти під удар! Експеримент, чесно кажучи, запаморочливий, але ж кінчати доведеться — нічого вічного немає,  — так говорив Руслан Максимович, а сам тим часом думав: «Якби це я вів експеримент, то чорта б з два переривав його — цікаво ж знати, а скільки витримає рука в такому режимі, які в ній зміни відбуватимуться, та стільки ще нез’ясованого — і перервати».

— Ідіть і вимикайте, — сухо запропонувала Іванова, — он червона кнопка.

Руслан Максимович рішуче підійшов до пульта, замахнувся п’ятірнею, наче хотів муху вбити. Потім поволі опустив руку, засунув у кишеню.

— Не можу.

— Я ж вам казав, що воно ніби живе, — заметушився Верхуша.

— З вашим експериментом у мене стільки часу та сил пропало, — зітхнув хірург, — що хоч основну роботу кидай. — Він попрямував до виходу, але біля дверей озирнувся і кивком погукав Іванову за собою.

— Я ще ось чому до вас. — Він дивився на втомлену, але сповнену рішучості жінку, яка відчайдушно ступила на ніким ще не звідану дорогу, ризикуючи щомиті зірватись у прірву невдач і осміяння а чи прокласти шлях до нових знань, нових можливостей. «А вона — титан, — високопарним стилем подумав про власницю кирпатенького носика Максим Русланович. — От вам, шановні матеріалісти, і парадокси — слабеньке, а таку брилу підковирнуло, маленьке, а небо підпирає. Так що воздамо шану великій душі й могутньому духові, в якій би оболонці вони не поселилися. Хоч оболонка, якщо придивитись…» — У мене дуже делікатна справа, Ярино Олексіївно. Скажіть, наскільки ви впевнені в тому, що цей графітовий композит можна вшивати в людський організм?

— За будь-який графіт не ручуся — Яремака запевняє, що їх сотні: скільки лабораторій, стільки й технологій та матеріалів. Але той, що на кафедрі Швидкого роблять, цілком придатний для людей. А що? Комусь кортить спробувати?

Руслан Максимович відповів не одразу. Він довго зважувався на цю розмову, довго обмірковував, як висловити свою пропозицію, і, зрештою, чи має він право аж так ризикувати. Є вивірені препарати, усталені правила — дотримуйся від сих до сих, і на твоєму боці завжди буде правда, якщо ти сумлінно й кваліфіковано виконаєш свою роботу. А чи буде ця правда з тобою, коли відступиш від правил? Коли спробуєш потягти ниточку з нового клубочка? Досвід Джордано Бруно і вчить, і застерігає.

— Швидкий помирає, Ярино Олексіївно… Осколки сиділи біля трахеї, ну й… довелося видалити сантиметрів зо два. Я вставив протез, а організм його чомусь не приймає. Доведеться робити повторну операцію. От і подумав, чи не можна з вашого графіту сконструювати трубку?

Іванова злякано глянула на колегу.

— Без дозволу міністерства?

— Це останній Олегів шанс. Ну, а часу на папери, дзвінки, узгодження самі знаєте скільки…

— І він «за»?

— А що в таких ситуаціях говорять хворі та їхні родичі? «Врятуйте, лікарю!» А як — то їх не стосується.

— А коли невдача? Після історії з хлопцем, в яку я вас, не бажаючи того, втягла, вас же судитимуть!

— Вибору немає. Жити Олегові лишилося кілька днів. Повторно вшивати такий же протез — безумство. То чи не доцільніше зважитися на інше безумство, якщо воно грунтується на статистиці й на ваших експериментах?

«Мої експерименти для того й замислювалися, щоб рятувати людей», — хотілося сказати Ірині, але вона посоромилася таких гучних слів, бо хіба добрі діла потребують пояснень?

— Понад сто вживлень, — роздумливо мовила вона, здивувавшись, що такою короткою фразою об’єднала і розпач невдач, і лихоманку пошуку, і радість звершення, й сумніви, що приходили до неї частіше, ніж сонце в їхню лабораторію. «Певне, це чисто жіноче — вагатися, сумніватись», — думала Ірина й заздрила чоловікам, які, їй здавалося, були рішучіші й упевненіші, бо такі вже вони від природи.

— І скільки позитивних?

— Лише в двох випадках були нагнивання, але, як з’ясувалося, інфекційні.

— А можна подивитись?

Пішли у віварій, що містився під вікнами бібліотеки. Колись тут Верхуша виводив своїх стоніжок, нині ж навіть назва «курник» стала забуватися. Дві контрольні собачки, що їм тепер судилося да самого скону жити без ніяких експериментальних втручань (решту порозбирали аспіранти), зраділо кинулися до Ірини. Це здивувало Пильнюка.

— Ви ж їх мучили, а дивись…

— Радіють, що чесно служать науці,  — пожартувала Іванова. — Кожній живій істоті радіють, бо до них мало хто навідується. Але вони не злі, не бійтеся.

Професор погладив вівчарку, і вона вдячно лизнула йому руку. Він роздивлявся циліндри. Шкіра навкруг них звичайна, ані припухлості чи випадання шерсті, ані почервоніння. Надавив циліндр, а потім смикнув його — вівчарка спокійно й покірно дивилася йому у вічі — отже, болю вона не відчувала.

— Швидкий не любить цей композит, — сказала Іванова, пригадавши розповіді його співробітників.

— Йому не обов’язково пояснювати, з чого протез… От тільки хто змайструє? Там особлива конфігурація.

— Учні Швидкого. Їм, думаю, можна сказати, для чого і кому.

Руслан Максимович ніби не чув останньої фрази. Він чухав вівчарок, смикав їхні загривки, знову й знову обмацував чорні трубочки. Ірина не наважилася повторити запитання. І тільки прощаючись, хірург сказав твердо й рішуче:

— Скажіть Яремаці, нехай прийде до мене — креслення дам, та й поговорити треба. І щоб ніяких домішок — усе, як було у ваших дослідах.

Ніби вона не розуміє, на що відважується оцей сутулий, гривастий, з лагідними й присмученими очима чоловік.

— Казав же я вам, Ярисю! Зігнорували мій досвід і поради, — дорікнув Верхуша, коли повернулася. — Казав же вам, щоб не зв’язувалися з людьми та собаками. Якби оце замість руки та була куряча ніжка, ви б і горя не знали.

— Ех, батьку ви наш, батьку! Де вже для курячих лапок набратись снаги та апаратів штучного кровообігу. Тут аби для людей стачило, — мовила втомлено, сіла в крісло, підібгала ноги, скрутилась калачиком.

Звертання «батьку», вперше почуте від Ярисі, і окрилило Верхушу, і пригнітило, і ніби брязнуло ним об підлогу, так що й кісточки хруснули.

Як же так? — гнівався. Хіба він уже такий старий та немічний, щоб відгороджуватися од нього отим ніби шануванням? Хоча… Вона ж не назвала його дідом. А батьком можна бути і в двадцять років. Навіть почесно. І, певне ж, вона вклала в це слово значення «отаман», «вожак», що, зрештою, відповідає істині. Тут прибіднятись нічого…

— То що ж ви порадите, Климе Гнатовичу? Починала експеримент з благородними намірами, а тепер… Це схоже на мої операції, якими я наситилася в клініці по зав’язку. Кину все і нап’юся до чортиків…

Верхуша погладив Ірину по голові, мов дитину, сказав заспокійливо:

— Не журіться, воно само собою закінчиться. Бо я оце востаннє ледь ублагав головбуха. — «Щоправда, — думав «отаман», — він мені вже тричі казав не з’являтись… А я до нього півником, півником. Можна й ще спробувати. Тільки навіщо? Чи не розумніше передати об’єкт в інститут? Нехай ще там послужить науці».

— Не знаю, коли експеримент скінчиться, а сили мої вже вичерпалися. — Вона й справді почувалася втомленою до краю. Спати, спати… У тихій, затишній комірчині, щоб ніяких сигналів, ніякого чекання — геть од світу з його диявольщиною, пристрастями, самовдосконаленням і самознищенням. Спати. А потім пускати із сином кораблики у грайливому веселковому струмочку. Зривати черешні, обдмухувати пухнасті кульбабки і бігти за пушинками-парашутиками…

До кабінету Верхуші постукали. Ірина випростала втомлене тіло — сіла, як належить заступникові біологічного світила. Якби не отака робота до самозабуття, Ірині, можливо, довелося б задумуватись про начальницьку імпозантність, якої з її зростом і тендітністю не так уже й просто набути.

— Пробачте, — боком протиснувся Мусій, і така розгубленість була на його обличчі, що надія на сон, яка щойно тішила Ірину, осипалася, як давно вже не бачена нею перестигла кульбабка. — Вірте не вірте, а воно росте… В мене окомір… Я, бувало, так міг розділити… — Мусій ледь не пустився в роздебенді про те, як умів він розлити пляшку з точністю до грама й нікого не обділити. Проте розповідати не наважився, адже довелося б розкрити секрет: коли розливаєш півлітрівку білої, то потрібно рахувати, щоб у склянку булькнуло вісім разів, адже в пляшці двадцять чотири бульки. — Точно росте!

— Може, пухне? — стурбовано підхопився Верхуша, навіть не уточнюючи, про що йдеться. І поки усі троє бігли до лабораторії, він «так-такав», наче зіпсутий кулемет. — Так-так-так, — упритул дивився крізь скло. Та зір… Ех, зір уже не вернути. — Якщо вона й справді довшає, — цікавий феномен, Ярисю! — то це ж вам ящик доточувати треба. Молодий чоловіче, — тицьнув ключа розгубленому Мусієві, — візьміть у моєму кабінеті том на літеру «О». Та скоренько. — І коли Мусій залопотів ногавицями, професор, збуджено кліпаючи своїми напівзрячими, запитав: — А ви, Ярисю, могли б пришити оцю руку, якби хлопець уцілів?

— Напевне… Задля того ж і рятували її.

— От-от-от! Відчуваєте, яка перспектива? Скажімо, в когось коротша нога, чи всохла рука, чи ще там щось. Відрізаєте тую ногу, руку чи ще там щось, дорощуєте до потрібного розміру… А може, й не відрізаючи, дорощуєте. Ай-ай-яй! Та це ж!..

Ірина мовчки дивилася на врятований нею уламок людського життя, на скомпоновані вимогою життєвої необхідності шланги, компресори, трубки, колби, що сторонньому відвідувачеві, певно, нагадували витвір штукаря-абстракціоніста. Останніми днями їй теж здавалося, що об’єкт росте, але вона думала, що то галюцинації від перевтоми. А якщо справді росте? На добро чи на зло буде їхня робота? Скільки вже відкриттів, спонукуваних найгуманнішими, найблагороднішими намірами, ставали згодом прокляттям людства? І чи виправдовує творця формула: «Якщо не я, то хтось інший зробить»?

— Чудово, Ярисю! Та оголосіть ви по радіо про наш експеримент, завтра чергу тут удосвіта займатимуть — комусь видовжити, комусь укоротити. Ви про китайські огірки знаєте? Ось зараз молодик принесе том на літеру «О». До двох метрів, буває, вирощують огірки. Ох, даремно ви не послухалися! Треба було з курячою ніжкою експериментувати. Якби принципово довели, що її можна доростити до розмірів страусячої — це ж яка перспектива! Уявляєте — комбінат! Тут тільки процес треба спростити і щоб головбух голосував «за». До речі, біжу до нього. А ви ні в якому разі не переривайте експеримент! Усе спочатку. Геронтологію відкладемо до осені. Де це я подів ключі? Ага, том на літеру «О» і ключі заберіть самі. Я не прощаюся. — Верхуша майже по-парубочому помахав рукою і підстрибом пораненого птаха заспішив доганяти свою мрію.

КВІТИ ЙВАНА-ПОКИВАНА

Олег Іванович зараз жив у ритмі акумулятора — весь день накопичував сили (не визирав у вікно, нічого не читав і не слухав, тільки, віддавшись напівдрімоті, безшелесно гортав свою пам’ять), а потім, тримаючись за стіни, виходив у лікарняний коридор, витрачаючи всю енергію за якихось п’ять-сім хвилин. І все тому, що соромився, щоб його обслуговували чужі люди, та ще й жінки. Коли приходив син, енергія економилася, і тоді він міг послухати останні вісті. Сьогодні вже син навідувався — так що можна й приймачем розважитися.

Хворий потягся до вимикача, та замість звуку з динаміка почув, як рипнули двері. До відвідувача хтось обізвався з коридора, він зупинився перед напівпрочиненими дверима, й Олегові Івановичу було видно лише великий букет троянд. Розкішних, запашних. Саме запашних — Швидкий принюхався: він любив троянди, і їхні пахощі розніжували його, навіть коли бачив ці квіти на поштових листівках. А це справжні кримські, золотисті. І розквітлі, й у пуп’янках. Хто ж воно? Марія? Петро? Певно, Ольга. Діти саме не хворіють і з Миколою в злагоді. Ось як навідається Микола, неодмінно дістане на горіхи: завоював серце отакої жінки, ще й вередує, капосний…

— Чого б я ото, Олечко, дратував начальство? — кволим голосом, у якому все ж вчувалися нотки колишнього владного, не обділеного гумором керівника, простогнав Швидкий.

— І не вгадали! — Двері відчинилися навстіж, і з оберемком краси до палати величаво зайшов Тихін.

Здавалося, він не лише квіти, а й себе несе на трьох тацях, зрадівши, що догодив учителеві так, як це могла зробити тільки Ольга.

Погомоніли про погоду, про конструкцію олімпійського смолоскипа, про те, про се. Підійшовши до крана, Тихін повідламував кінчики стебел, обірвав нижні листочки, видобув з портфеля вазу, кинув грудочку цукру на дно. І все це — хазяйновито, впевнено.

«А ваза пластмасова, штампована, — в’їдливо відзначив Швидкий. — Вже б краще у літрову банку поставив — порозкошували б красуні ще днів зо два, а там і заснули б разом зі мною…»

— Стоятимуть тиждень, не менше, — запевнив Тихін, діловито всідаючись на стілець. — Я оце, Олег Іванович, попрощатися прийшов.

«Ич, цапура, ніяк не дочекається», — боляче ворухнулась у грудях думка про неминучість кінця, вже видимого, усвідомленого і все ж — небажаного. Зло буркнув у відповідь:

— А я ще житиму!

— Звичайно ж! І зовсім я не про те… За кордон їду. Місяців на шість. Цикл лекцій підготував.

«Значить, таки обкрутив ректора, стерво». Злість Швидкого тепер була опредмечена й цілеспрямована, хоч сердитись йому аж ніяк не випадає ні з міркувань етичних, ані з медичних.

— У мене, — тим часом просторікує Пильнюк, — ідея на виріст, прихильників у неї більшатиме з роками. Як у теорії відносності.

— Чесно кажучи, я й досі невеликий спец в Ейнштейновій теорії, так що й вашу навряд чи втну.

«Ти дивись, навіть на смертному ложі єзуїтствує», — якось аж весело подумав Тихін і ще веселіше запропонував:

— Хочете, я вам розповім її суть? Коротко. — І, не чекаючи згоди, із захватом і чарівливою довірливістю повідомив: — Я знаю, як зробити електричне поле з величезним градієнтом, таким, що на дипольний момент нейтрона діятиме. Відбиватиме нейтрони, як дзеркало світло. От вам і захист проти бомби…

— Брехня, — кволо буркнув Швидкий.

— Що?

— Брехня, кажу. По-перше, градієнтне поле втягуватиме диполь, а не відбиватиме. По-друге, на вістрі голки вже створено поле, в якому й вольфрам випаровується. А де взяти матеріал, щоб витримав більше поле? Усе сублімує. Так що не ображайтеся, Тихоне Руслановичу, брехня…

— От ви завжди так, — тоном ображеної дитини мовив Пильнюк. — Нікому не вірите, окрім Ольги. Я до вас із щирим серцем, радістю хочу поділитися, а ви одразу обухом. — Він засовався на стільці й гнівливо одвернувся.

«Чортяка його знає,  — одразу й пожалкував Швидкий за свою нестриманість. — Може, в його ідеї і є щось путнє. Схема, що працює на інтерференції змінних полів, принципово можлива. А дивись, наш Тиша і придумав якісь схрещені лазерні промені…»

— Чому ж ви, голубе, не робите установку? Та тут кувати, клепати зараз треба, зв’язатися з ядерниками, зацікавити корифеїв, а вас на гастролі потягло.

«Нема дурних, Олежику, — подумки всміхнувся Тихін. — Кувати, клепати, а золоте яєчко корифеям у капелюх вкинути — користуйтеся, прославляйтеся. А може, і я, чорнороб-клепальник, хочу слави? І ділити її задурно з кимось не збираюся!»

— Це нікуди не втече — інститут, установка, — сказав розважливо Пильнюк. — А зараз треба подивитись, що в наших зарубіжних колег робиться. Запрошення є. Не скористатися ним просто злочин. Обмін ідеями — на користь науці. А до вас я з характеристикою. Завізуйте. — І вже папірець зашелестів, і ручка з’явилася.

«Отакої, виходить, не вламав ректора», — подумав Швидкий, а вголос почав відмагатись:

— Та я тепер вам не начальник. Незручно, та й не годиться. — І справді, чому має підписувати характеристику людині, яка працює на іншій кафедрі?

Тихін, великодушно пробачивши щойно завдану йому кривду, знову був відвертий до наївності:

— Я вам правду скажу: ходив до ректора, а він просто знущається з мене. «Так усе й напишу, каже, що авторитетом не користуєтесь, надій не виправдали». Я почав запевняти його, що назавжди піду з інституту, то хоч би вирядили по-людськи. Навіщо майбутнє шторочкою завішувати: «не користується авторитетом». Ну, помилявся. Визнаю. Каюсь. Запевняю, що не повторю. Та я вже й спокутував провину, догану на зборах зняли. Тепер я — як усі, рядовий учений. — «А дзуськи — рядовий! Нехай оті «всі» ще спробують дотягнутися до мене!» — Але ж і зрушення є, зокрема в науковій роботі. Так і напишіть: «зрушення». Я їду за кордон власним коштом, то чому б не дати мені пристойну характеристику?

Олег Іванович втомлено дивився на Пильнюка і розв’язував психологічний ребус — чи в момент брехні Тихін тільки розсудливо й послідовно веде обрану лінію, а чи в якусь мить починає й сам вірити власній вигадці?

— А що ж начальник ваш?

— Він підпише, якщо ви завізуєте. Каже, що краще, ніж ви, мене ніхто не знає. А він не встиг вивчити.

«І не дивно, — сам собі коментує Олег Іванович. — Тимчасовик. У січні просить зарахувати до грудня. І так щороку. Ніби й у колективі, і водночас на відрубі. Спробуй вивчи такого, тут і пуд солі не допоможе».

— Ну, не знаю. Ваші доноси на мене…

— Так було ж за віщо, Олег Іванович! Хіба комісія вам несправедливо зауваження записала? Я ж не ображаюся на вас, що мою наукову групу розігнали, від докторської дисертації відрізали. Тепер, як ви знаєте, я знову під прапором. За мої пильміони ВАК присудить докторське звання і без захисту. Будь-який інститут мене з радістю візьме на роботу. Але треба спершу тут реабілітуватися.

— Ну просто біблійні оповіді. Та це поки на вас петелька…

— Яка петелька? Міжнародне визнання, можна сказати. Та я про це не кричу. Це вам принагідно, бо захищаюся, бо домагаюсь свого. Якщо свої люди не пробачать, пляма на мені буде до самої смерті, хоч куди б я пішов, говоритимуть: «А, це той, з технологічного…» Я повинен кров’ю змити свій гріх саме тут. В усі віки так робили справжні люди. Й ви мене цього вчили.

— То й точіть свою кров біля нової установки. А Європа ніколи не дінеться. Сама до нас на поклін прийде, — не здавався Швидкий, хоч, щиро кажучи, йому вже було шкода Тихона і своїх сил, затрачених на його виховання. Та й батько он як старається, щоб поставити Швидкого на ноги, — інший на законній підставі збувся б такого хворого, а цей мучиться, консультантів мало не з-під неба возить. Ну хіба в такого батька та може бути син-негідник? Адже в душі найбільшого злодія є зерна порядності, й хіба не проростають вони, зігріті добром. Тихін же не чужий. Ну промок по молодості. З ким не буває? Треба допомогти висохнути, може, й скориставшись отим прадавнім «за вушко та на сонечко».

— Воно й непогано, що Європа до нас їздить, — правив своєї учень, схиливши провинну голову. — Але в кожному ділі важить реклама. Моє відкриття швидко дасть проценти, бо служитиме людству взагалі. Виграють усі, ну й, звичайно, я — не криюся. Чому втрачати такий шанс? Адже наш інститут ще жодного диплома на відкриття не одержав. Винаходи — будь ласка, а відкриття — вперше.

«Ти слушні речі говориш, парубче, — думав Швидкий, відчуваючи, як у кімнаті меншає повітря і як пече йому в грудях. — Я б устілкою радий слатися в твоїх черевиках, аби вірив, що нарешті ти став порядною людиною. Хай би і нічого не відкрив, але чесно працював, як, скажімо, Петро, блудний син. Ну з ким не трапляється? Були й у мене оказії. І Верхуша — наш довгожитель — не святий: по нерозумінню своєму хіба ж так чихвостив він колегу Григора? І Ньютон грішив. Та, врешті, усі знаходили рівну стежку. А ти? Ось зараз проробимо простенький експеримент. З гідністю вийдеш — рачки до телефону доповзу, ублагаю ректора. Тільки витримай оцей маленький іспит, що ось уже починається… Пробач, що хитрую, але ж я ще відповідаю за все…»

— Читай, Тихоне, — перейшов Швидкий на «ти», що було виявом найвищої приязні й довіри.

Тихін почав читати характеристику, списану із старого варіанта, заквашеного ще в ті часи, коли на молодому спеціалістові не було «плям». Як і годиться, говорилося в ній, коли вступав, що закінчував, скільки статей надруковано, які громадські доручення виконував. Швидкий пропускав це повз вуха, стежачи лише за тим, чи не користався Тихін словами, що їх Олег Іванович майже всім викреслює.

«…Веде громадську роботу…» Молодець, що не написав «активно». «Читає лекції кваліфіковано…» Добре, що не «на високому рівні». «Політично грамотний». Ну це, може, й правда, нюх у нього… «Користується увагою товаришів і співробітників…» Ну, хвалю, хвалю, варить голова: усі пишуть «користується повагою», а він додумався написати «увагою». І за формою та звучанням близьке, й істині відповідає, бо уваги стільки було, що й зараз іще ніби маяк навиворіт. Ну, що ж, Тихоне, себе не прикрасив, написав об’єктивно, так що й підправляти нічого».

— Давай ручку, не гріх перед смертю й хороше діло зробити.

— Та що ви! Батько вас так підштопає…

Швидкий узяв характеристику, надруковану на цупкому папері з водяними знаками (Тихін і тут з форсом), напружив зір. Але що це? На папері чітко виділяються слова: «активно займається», «на високому рівні…», «морально витриманий…», «має заслужений авторитет…»

Ах ти ж сучий син! А читав же зовсім не те!..

І сумніви, що доймали Олега Івановича, і вагання при оцінці Тихонових вчинків, і невпевненість у власній позиції — все це раптом обернулося почуттям образи, жорстокої особистої образи, що її заподіяв оцей освічений неандерталець, до виховання якого був причетний і він, професор Швидкий. Блискавичний вибух гніву продиктував такий же блискавичний, як і допотопний, метод розправи — Олег Іванович опустив на ковдру папір і ручку, перехилився до Тихона і з усієї сили розмахнувся правицею. Але удару не вийшло, лише якесь кволе погладжування. Навіть Тихін не збагнув, що йому дають ляпаса.

— Ох і шорсткі руки у вас, Олег Іванович.

«Туди твою перетуди», — подумки вилаявся Швидкий і тільки так зумів полегшити собі душу, радіючи, що не підписав іудину грамоту, бо Тихін таки попався на черв’яка. Але ж і провчити фарисея не може, навіть плюнути сил бракує. Він безсило відкинув голову на подушку, ручка покотилася на підлогу.

— Що з вами? — злякано шарпнувся Пильнюк-молодший, — Ей, хто там, лікаря сюди! Сестричко, покличте батька!.. — Тихін вискочив з палати. І поки він кричав і метушився, Олег Іванович відпив з баночки виноградного соку — трохи полегшало.

Вбіг Пильнюк-батько, за ним підтюпцем Тихін.

— Як собі хочеш, тату, а тиждень потримай його при свідомості.

— Вийди, сину, заважаєш. І тон твій…

Тихін зібрав папери і, буркнувши, «подзвоню після дванадцятої», зник.

Розплющивши очі, хворий зустрівся із стурбованим, лагідним і зажуреним поглядом лікаря.

— Ну як почуваєтесь? Де болить?

— Не турбуйтеся. Минеться. Певне, від перевтоми — гостей багато сьогодні було.

Вдалися до кисневої подушки, зробили укол, винесли квіти. «Від таких запахущих і здоровому чоловікові голова замакітриться», — бурчала санітарка, з блаженством утопивши носа в розкішні кримські…

Залишившись на самоті, Олег Іванович заходився підбивати баланс дня. Це зараз було для нього основним і найважливішим заняттям — підсумовувати день, рік, усе життя. Не на полі бою воно обривається, а в тиші лікарняної палати — тож маєш час і для роздумів, і для втішного, радісного спомину, і для «самоїдських» жалів, у сто крат прикріших від того, що ні змінити, ані підправити щось уже немає сили. Добре принаймні, коли хоч прояснюється, немов на плівці проявляється, істинна суть якогось явища, що досі не спромігся його збагнути. Як оце з Тихоном.

Ще годину тому співчував йому, сподівався, що не змарнував час, навчаючи його, жалів, караючи за гріхи, прощав падіння, вагався, не знаючи, до якої ліги його записати. Тепер невизначеності кінець. Блискучими психологами були наші неграмотні прадіди, розробивши формулу для довічного користування: «Горбатого могила виправить». І кожен народ має у вжитку подібні твердження. Румуни, скажімо, впевнені, що ніколи не буде з кози корови, а східна мудрість запевняє, що навіть загнана у бамбукову палицю, змія і там спробує звиватися.

І коли перша невизначеність, хоча й непристойно, й болісно, а все ж прояснилася, друга нестерпно пекла в грудях, і хоч скільки над нею скній, нічого не вирішиш, бо все в руках старого Пильнюка та ще в отих притаєних запасах людських сил, що їх у Швидкого лишилося, як кіт наплакав. То краще над цим і не задумуватись. Отакі-то короваї, глевтяки в сараї.

Олег Іванович узяв люстерко і подивився з його допомогою на бульвар. Ті двоє молодят так само сиділи на лавочці, прикрившись парасолькою, орнамент на якій був точнісінько такий, як і на жінчиній. Завтра треба обережненько запитати дружину, де її парасоля, подумав Швидкий крізь запону сну, що раптово огорнув його, охороняючи від болю й тривоги.

* * *

Важкі часи настали: сонце немилосердно припікає, зваблюючи у відпустку, а тут екзамени почалися, сказати б, демонстрація справедливості викладачів і кмітливості студентів. Росте «об’єкт», вимагаючи цілодобового чергування, і негайно треба робити протез трахеї з нового матеріалу. В університеті склалася ситуація цапа, капусти й вовка. Окрилений новою посадою, директор Олекса Гетьманчук дременув до спортивно-оздоровчого табору. А в практичну роботу несподівано і героїчно включився Верхуша. Він метушився, давав поради і команди, сопів, губив своє збільшувальне скло, важко дихав. Але тримався. Гайки крутив препаратор Сашко — другий чоловік на кафедрі біології. Допомагав і Мусій, і його допомога була відчутнішою за Сашкову, хоч батька боялися, бо він погрожував розбомбити лабораторію, якщо не спрацьовувало якесь реле чи хтось запізнювався з препаратом… Він із Миколою залишався і на нічні зміни, і це вже була неабияка підмога. Бо Ольга, Петро і Марія були мобілізовані на виготовлення трахеї з графітових ниток.

І лише Тихін Пильнюк, заклопотаний виїзними документами та всякими медкомісіями, стояв осторонь цих тривог. Однак, прочувши про відчайдушний намір учнів Швидкого, вирішив виправдатися перед колишніми товаришами за своє невтручання, а заодно скористатися ситуацією…

— Ось, — задер він теніску й показав Петрові червонястий рубець, — я після цього щеплення два дні качався. Ледь на ногах стою. А ще ж і зуби пломбую. Є в мене дантист знайомий, на конячих копитах може ставити пломби — не випадуть. Скоріше кінь ‘беркицьне. — Далі йшли викладки наукового порядку, з яких виходило, що після зробленого відкриття Тихін почувається більше теоретиком, аніж експериментатором. — Я переконався, — казав він, — що мозок може таке видати! Якщо створити рекламу, заручитися підтримкою академічних дідів, то й за життя лаври ростимуть на моєму городі…  — Однак Тихін чесно зізнався, що розучився працювати руками. — Який з мене помічник? — самокритично батожив він себе. — Ще, дивись, переплутаю щось, Швидкий анігілює, а експертиза виявить, що через мою необачність. Ти ж, Петре подумаєш, що я помстився йому за невизнання.

Отож усе зводилося до того, що Тихін не має морального права допомагати колишнім колегам у їхній напруженій, спішній і надзвичайно відповідальній роботі. Не обминув він і вчорашньої розмови із Швидким.

Не уточнюючи причин візиту (провідував хворого!), розповів Петрові, як учитель гладив його по щоці, прокоментувавши це таким чином:

— Лащиться, бо помирати неохота. Хоче, щоб батько вилікував. Мене ж ненавидить люто. Бо й, голублячи, дивився, мов крокодил чи удав. У нас із ним біологічна несумісність, — Тихін забивав цвяха міцніше, по саму шляпку, — йому неприємно буде носити в грудях виготовлений мною протез. І почне знову пекти та наривати. На тебе тінь, на батька хмара. Так що викручуйтеся самі.

Петро не знав, як позбутися баляндрасника. На Тихонову допомогу вони не сподівалися, тут аби він хоч не заважав.

А Тихонові треба виговоритися — адже власні міркування, спостереження, винахід, вдало сформульована думка — то наче місячний камінь, дорогоцінний алмаз, яким хочеться володіти безроздільно, та ще дужче хочеться, щоб цією дорогоцінністю хтось помилувався… Хоч який комунікабельний і всюдусущий був раніше Тихін Русланович, однак друзів у нього останнім часом поменшало, а як точно сказати, то й зовсім не стало. І те, що з ним контактував підло обікрадений Петро, збуджувало Тихона, спонукало до відвертості, справжньої чи показної, аж до хворобливого хизування.

— Певен, що зробите Олежикові міцну горлянку, — насмішкувато продовжував Тихін. — Кричатиме на вас, що й стіни дрижатимуть. — І без видимого переходу, але за внутрішньою логікою своїх міркувань додав: — Не вважай мене, Петре, негідником. Якби ним був, то відверто не говорив би, а таку паранджу із красивих слів зіткав, що ти на мене молився б, як на Сікстинську мадонну. Що тобі привезти з-за кордону? Шкода, що в тебе дітей немає,  — це така радість. Я не вірив, поки сам не став батьком. Беріг нове звання, нікому не відкривався, поки Іванова не розбрехала. Тепер мій старий вимагає, щоб одружувався з Любавою. А що я її, силуватиму?

Тихін уже пояснив батькові, що Любава й не господиня, і нікудишня мати, і просто нецікава людина. Сформульовані в тій нелегкій і неприємній розмові виправдовування тепер повторювалися легко й видавалися доконечною істиною. А й справді, як можна одружуватися з людиною, коли в ній немає нічого такого… привабливого, скажімо. Дивишся на неї, мов на білий екран перед сеансом. Нудьга така, що свої очі проковтнути хочеться! І про що з нею говорити, коли вона геть не цікавиться Тихоновою науковою темою? Де вже темою, коли вона про фізику взагалі має дуже приблизне уявлення. Та, зрештою, вона просто не хоче виходити заміж за Тихона, запевняючи, що й сама дасть синові раду.

— Ми зовсім не підходимо одне одному, — каже щасливий батько Петрові і, може, сам у цю хвилину остаточно переконується в справедливості свого твердження. — Мені б твою Зойку… — І жартівливо додає: — Може, подаруєш, Петре?

Петро не сприймає жарту.

— Ти хоч за кордоном отак не плещи. Подумають, що ми всі на тебе схожі…

— А що тут такого? — дивується Тихін. — У нас чоловіча розмова. Повинен же я комусь жалі свої виплакати. Я, знаєш, теж не залізний. Невдача за невдачею. Ти закинув би слівце деканові — нехай характеристику достойну підпише.

— А до чого тут я?

— Ти ж ручкався з ним, коли в місцевкомі головував. Він тебе й досі поважає. От дивина, — силувано усміхається Тихін, — я ніде не сидів (ти мені пробач, у нас чоловіча розмова), я ніде не сидів, а начальство до мене ставиться, немов до скаженого пса. Це за листи в партком та народний контроль. Усім тоді перепало, бо комісії розворушили багато всякої всячини. Звичайно, кому такий працівник до шмиги? А я вирішив — боротися! Усіх їх — на чисту воду! Знаєш, як я недавно декана підчепив? — Тихонові приємно згадати той випадок, що підтвердив його досконале знання людської психології.

А було це так: йшлося на вченій раді, здається, уже вчетверте, про обрання Тихона на наступний строк роботи. Належало прочитати його особову справу, так протокол вимагає. Декан же, збуджено потираючи руки, оголосив: «Ну, розповідати про Тихона Руслановича я не буду — ви всі його добре знаєте», — і єхидно посміхнувся при цьому.

«Отут ми тебе й спіймаємо», — вирішив Тихін, а декан тим часом продовжував: «Читати папери, думаю, теж немає потреби, якщо ніхто з членів ради не наполягає». Дідам не хочеться засиджуватись — вони й не наполягають. Починається таємне голосування.

— Я мовчу, — розповідає далі Тихін, — чекаю результату. Наперед знаю, що провалять. На душі муторно, ніби гусені наковтався. Десь за півгодини декан оголошує: «Колеги! Дев’ятнадцятеро проголосували «проти» обрання Тихона Руслановича на наступний строк роботи, один — «за». Я йду додому. Пишу заяву в народний контроль про порушення порядку розгляду справ. Завваж, не скаржуся, що мене затискають чи ображають якоюсь несправедливістю, просто сигналю дро порушення процедурних правил. Комісія підтверджує факт. Деканові догана. Мені відстрочка на рік, бо згідно з інструкцією переголосування проводиться через рік. Я вмирав зо сміху, почувши, що деканові надавали по шиї. Й правильно зробили — взявся керувати, мусиш знати всі правила й дотримувати їх.

Та хоч би про що розповідав Тихін, він не забував делікатно нагадати Петрові своє прохання:

— Так що сходи до нього й попроси — хай нормальну характеристику мені підпише.

Набурмосена Петрова парсуна сколихнула в Тихона зачаєний сумнів щодо товаришевої доброзичливості. «Він ще сердиться за статті», — подумав Тихін, і вже розмова сама собою звертає на слизьку стежку, якій би краще було порости бур’яном забуття, щоб не доводилося оце вимережувати…

— Я ж для тебе старався, — запевняє Тихін Петра. — Коли б вони вийшли з друку, а ти — з тюрми, я б написав у журнал: «Шановні читачі! Роботи такі-то надруковані П. Яремакою під псевдонімом Т. Пильнюк». Слово честі, так і планував, та Олежик втрутився. Ну чого ти головою крутиш? Думаєш, брешу? Ти ж хороший чоловік, не можеш мене підозрювати. То лише негідники в кожному бачать свого двійника. Сходи до декана. Уявляєш, як він рота роззявить од здивування, що саме ти прийшов, що не маєш на мене серця за так званий плагіат.

Тихонові аж у грудях залоскотало, коли уявив таку картину. І посвітлішала лабораторна кімната, де ведуть вони з Петром розмову, і м’яким видався звичайний стілець, блискучий від багаторічного старанного служіння науці.

— Хочеш, я тебе возвеличу? — раптом великодушно пропонує Тихін. — Візьму у співавтори. Тільки тобі кажу, бо ти — порядна людина, а що сидів у тюрмі — не важить, через бабу свою, це ж ясно. Зоя гарна жінка, але про що тобі з нею говорити? Ні-ні. Не мотай головою, як бик. У нас чоловіча розмова. Зоя — вірна дружина. Я жартома пробував підкотитись, коли ти перевиховувався, такого одкоша дістав! «Шановний Тихоне Руслановичу, — сказала, — я чекатиму Петра, хай хоч що з ним трапиться. А з вами… будемо друзями, не більше». Уявляєш? Та це ж золото — не жінка. Та коли навіть з нею не знаходиш відради — тут не тільки літак з курсу зіб’єш, тут місяць пополам перекусиш. Моя аптекарка теж іншим подобається. А мені… Ну, одружуся з нею, а далі що? Ні, краще вже бурлакувати. Так от, про відкриття. Чи знаєш ти, Петре, що японці з супутників читають наші думки? Поки оце ми з тобою теревенимо… Е ні, брешу. Ми ж у приміщенні. А якби під чистим небом, то прочитали б.

— Безглуздя якесь, — буркнув Яремака, — хіба їм робити нічого?

«Ото почалася б веремія, — всміхнувся собі,  — якби й справді люди навчилися думки одне одного читати!»

— Не віриш? Ну, як хочеш. Сучасна електроніка дозволяє вибірково стежити за директором заводу, скажімо. Електроніка і голографія.

— Безглуздя, — повторив Яремака.

— Поговоримо, коли ази голографії збагнеш. Я вже здогадався, як вони це роблять. І сам дещо… Як дозрієш, у співавтори візьму. — Тихін відчув, як усе-таки мулько йому сидіти на твердому допотопному стільці і як задушно в цій тісній та захаращеній лабораторній кімнаті. — Забалакалися ми з тобою. А Олежика рятувати треба. І що найсмішніше в цій історії — Олежик, який плював на твій графіт, тепер у грудях його носитиме. Та якщо він дізнається про це, в нього заворот кишок почнеться! Ну, біжу! То не забудь про моє прохання. Коли підеш?

— М…м…

— Ну, чого розмекався? Звільнишся — і топай. А не підеш, я й сам у декана видеру — я про нього знаю таке… Не забувай, що його заступником був. Я тепер злий. Виперли мене з кафедри і радієте… Ну, бувай.

* * *

А через два дні Тихін сидів перед шоколадного кольору дзеркальним столом декана. Олександр Борисович жував ковбасу і підписував папери. Коли озивався телефон, він кидав кусень у відкриту стінну шафку і хапав трубку. Переговоривши, знову брався до їжі.

— Не можу я йти проти совісті. Не можу. — Олександр Борисович відкусив шмат ковбаси і, стуливши для пристойності губи, почав повільно пережовувати. Від цього добродушне обличчя його видовжилося, злегка побагровіло й стало схоже на кормовий кавун. Очі мирно, з цікавістю розглядали Тихона, котрий зігнувся на стільці, склавши човником — долоня до долоні — руки, наче хотів вловити крихти, що, можливо, випадуть з деканових уст. — Мене тут посаджено, щоб я боровся і захищав. Мені вірять. То чому ж я маю підписувати фільчину грамоту?

— Я їду своїм коштом. Можу й без характеристики, можу будь-яку показати, коли хтось поцікавиться. Але ж соромно інститутові, що виховав науковця, який «не має авторитету», а саме так ви хочете написати. — Тихін розправив плечі, поклав ногу на ногу — він утверджувався у своїй правоті,  — Чужі мене поважають, запрошують. А ви? Це вже схоже на адміністративне переслідування, на помсту за те, що критикував вас, що мислю інакше, ніж ви…

— Ну що ти хочеш? — Олександр Борисович з жалем вкинув у шафку недогризений апетитний шматочок і причинив дверцята. — Катайся на здоров’я за свої чи батькові без характеристики. Я думав, потрібна рекомендація для людей, котрі тебе прийматимуть. А раз тебе там знають, бери відпустку чи звільняйся з роботи і налаштовуй валізу.

— Та зрозумійте, — Тихін пустив у хід резерви, — що я хочу піти в інший інститут, досить мені у вас за пасинка бути. А хто мене візьме з такою рекомендацією? І невже так важко замість «не користується» авторитетом написати «користується увагою співробітників»? Хіба це не відповідає істині? Мені ви й справді стільки уваги приділили, що скаржитись не випадає,  — на трьох зборах чистили, про вчену раду вже не кажу…

Декана шматують сумніви: Тихін давно всім у печінках сидить і своїм єзуїтством, демагогією та підлістю завдав стільки шкоди факультетові, що не гріх і помріяти про його видворення. Тому фраза «хочу піти в інший інститут» прозвучала деканові святковою увертюрою. Але плата, якої одразу зажадав Тихін (а без торгівлі та комбінацій то був би вже не Тихін), видалася Олександрові Борисовичу безсовісно високою.

— Ну, добре, — вагаючись, каже декан. — Ти даєш мені чесне слово, що не повернешся до нас, якщо підпишу?

— Даю.

— Ні, — відмахується Олександр Борисович від такої легкості,  — ти поклянися, що не матимеш претензій до технологічного інституту.

— Ну що ви ламаєте комедію? — нетерпеливиться Тихін.

— Ех, шановний, — зітхає декан, згадуючи, скільки разів уже обводив його Тихін круг пальця. Аж не віриться, що нарешті здихається отакого крутія. І що воно за людина? Зверху глянеш — нелинь, а зазирнеш усередину — трухлятина, що живого місця не видно. Та ось хоча б і з оцим ультиматумом… Як же його й не підписать документа людині, з якою все-таки стільки пропрацювали разом? Але ж гидко, що тебе за барки беруть: «Дай, і без усяких!» — Ти не ображайся, Тихоне, що розмовляю з тобою, мов із студентом. Все-таки я старший за тебе удвічі.

— Ви мені як батько, — у Тихона зблиснули сльози.

— Ну перестань… Знаєш, що я тобі порадив би на прощання: їдь кудись на Далекий Схід, там тебе не знають, почни життя заново. В тебе добрі організаторські здібності, завоюєш авторитет, завідуватимеш кафедрою і вершитимеш великі справи. Ну чого тобі товктися в нашому перенаселеному кандидатами наук краї, де ти вже так перед людьми… Одне слово, вертайся з-за кордону і гайда все починати спочатку.

— Спасибі,  — Тихін дістав хусточку, — Ви мені повірили, і я виправдаю… — Потиснув деканову руку.

Сльози душили так, що мусив зайти до туалету. Сльози сорому, ганьби і… зла проти тих, хто принизив його, змусив кланятися. Подумати тільки! Декан «Любительську» жував над його характеристикою і пропонував Примор’я. Нехай своїх дітей туди посилає! Там крута океанська хвиля і помідори завбільшки з гарбуз. Дожився, Тихоне, що трояндочки Олежику носив! А батько он по всьому місту найкращі ліки розшукує для цього тирана. Ох, давно Тихін так не плакав, хіба що в дитинстві, коли карали його за якусь провину. Перед Яремакою він, відомий спеціаліст з фізичних наук, балансував на канаті, улещував. А той, мов тупоголовий бик, тільки мукав, неспроможний збагнути наукової ідеї, коли вона хоч трішечки відхиляється від традиційних уявлень. До чого ж слабку підготовку дає технологічний інститут! І вони ще мене умовляють не їхати! Хочуть, щоб дурнем був, таким собі бичком мекав тут усе життя? Смерди. Плебеї. Я повернуся з Європи з дипломами й славою, будете роти на мене роззявляти, як селюки на перший паровоз…

Тихін спустив воду, заспокоївся. Набравшись сил та рішучості, попрямував пломбувати зуби.

БАТЬКІВ КАШКЕТ ПРИМІРЯЮТЬ ЗМАЛКУ

Як донедавна співчувальники уболівали за Ольгу, так тепер дружно заздрили їй. Бо й, скажіть на ласку, чи не дивно, щоб на двох малих діток прийшов молодий, здоровий хлопець? Що йому, дівчат мало? Чи, може, ущербний і на своїх нащадків не сподівається? Для Ольжиних сусідів прихід Миколи в її сім’ю був рівнозначний народженню Христа з тією лише різницею, що з появою Ісуса пов’язується літочислення багатьох народів, а з появою Ольжиного приймака — події лише одного мікрорайону.

Микола не глухий, та особливо не треба було й дослухатися, аби почути кидане йому вслід: «Блаженний пішов. От тобі й нещасна та скромна». — «Еге ж він молодший за неї?» — «Та вона його на роботі обкрутила. Начальниця. Ні страму, ні стиду в людей». — «Про який страм кажете, коли двоє сиріт на шиї висять? От де його очі були?»

У великих будинках, де дня не минає без подій, гідних цілодобового обговорення на лавочці, що перед під’їздом, чи на присмерковій нараді всюдисущих господинь, коли вони догукуються своїх шибеників на вечерю, навіть найбільші сенсації забуваються швидко, бо їх немилосердно витісняють події сьогоднішні, найсвіжіші. «Ви чули, в п’ятдесят третій, кажуть, собака здох. Чумка». Другого дня чутка ще тривожніша: жек намовив пожежників, і вони з самого ранку баграми стягують рами з балконів тих господарів, котрі наважилися самоправно засклитися. Це вже не чумка. Де тепер мішок з картоплею поставиш? І кому воно заважає, що я засклив свій балкон, — не на трасу ж він виходить?

І так щодня — подія за подією. Та в цій веремії Ольжине заміжжя все ж стало подією епохальною. Важко сказати чому, але воно із зацікавленням і пристрастю, доброзичливо чи заздрісно, співчутливо чи єхидно обговорювалося майже всіма мешканцями під’їзду, й аж так, що стало визначальним фактором: «Це було ще до того, як Ольга приймака привела» або: «Та я ж пам’ятаю, вже в Ольги приймак був, як нам труби міняли». І хай би Микола був тугуватий на вухо, все одно колись та почув би, як на різних нотах вібрує образливе слово «приймак». А Микола мав добрий слух. Микола був молодий… І гордий. Взагалі-то він розважливий. А от же боляче стьобонуло випадково почуте слово. Хоч і переконував себе, що дослухатися до міщанських балачок — недостойне заняття. Яке значення має — дружина прийшла до нього чи він до неї? Забобони. Та й кому яке діло до його сімейних справ? Немовби відмахнувся од нікчемних роздебендів. А ввечері, коли Ольга стелила ліжка, затримав погляд на голубому вензелі, яким позначена була вся її білизна. А таки кладеш, брате, голову на чужу подушку з не зрозумілим тобі вензелем. Це не «їхня» подушка, а «її», Ольжина. Тут все її — і речі, і діти. Лише він чужий, сторонній. Сказано ж — приймак. Холодне, як вужачок, слово ворухнулося в грудях, і стало гидко якось — чи від цього слова, чи від того, що допустився думок, які межували із зрадою, бо несли відчуження.

Скоріш інстинктивно, аніж з розмислу Микола уникнув вечірньої розмови, що для них з Ольгою стала ритуальною, — у ці парламентські хвилини вирішувалися і сімейні, й виробничі проблеми. Зараз Микола вийшов до дитячої кімнати утихомирити синів. Виявляється, Костик упіймав «дуже відполірованого» жука і тепер лякав ним Василька. Попутно хлопці виясняли на чому працює мотор у вертольоті, і авторитетне Миколине слово поклало край суперечці. Мазун Василько, проказавши «на добраніч», по-дитячому безпосередньо обняв Миколу і чмокнув у щоку. Тепле, довірливе тільце притислося до Миколи, і ніжність, бентежна й лоскітлива, сколихнула його. Погладив Костикові чубчик, поправив ковдру на Василькові. А що відчувають справжні батьки в такі хвилини? Микола пригадує материну розповідь про його власне народження, слова про те, що батько був «геть сказився на радощах, дізнавшись, що син уродився». Радість батьківства — це, мабуть, щось незбагненно високе: ти увічнюєшся, ти продовжуєш рід, ти маєш кому передати естафету своїх сподівань і намірів. Тільки спершу все це в сфері емоцій, непояснимої щасливості, далеке від раціоналістичного: «відтепер я буду вашим татом». А в нього все від «раціо» — він шукав контактів із дітьми, знаючи, що це єдина стежка до серця їхньої матері, яку покохав несподівано, але вже такою всепоглинаючою любов’ю, ніби й не мислилося йому іншої долі, а всі його парубоцькі страждання видавалися просто смішними. Хіба могла в нього бути інша дружина? Вони народжені одне для одного. Тільки загубилися в цьому велетенському світі. І тепер ось їхнє щастя проросло з її горя. «На зміну ночі — день, у парі з смутком — радість».

Він нестямно любить цю жінку: її погляд, слова, думки, її безмежно рідне тіло, що вабить його і спалює. «Так не можна кохати, — думає собі Микола. — З мене он люди сміються». Хоч він і не зважає на ті перешепти й насмішки, як не хоче думати про загиблого Ольжиного чоловіка.

— Помирив? — стиха запитала Ольга, коли він причинив двері дитячої. Її всероз уміючі очі дивилися на нього ніжно й насторожено. Дві тонесенькі борозенки мережилися їй під очницями, і Миколі захотілося розгладити їх, розправити. Він підійшов до дружини і мовчки поцілував її.

— Навіжений, — засміялася Ольга.

А Микола, перш ніж лягти в ліжко, перевернув подушку вензелем наспід.

* * *

Ольга виховувала своїх двійняток традиційним, віками освяченим способом: обом купувала однакові іграшки, годувала з однакових тарілок, обох за провину ставила в куток (спинами один до одного, щоб не перемовлялися та не переморгувалися). Лише дід був один на двох. Він щедро слугував хлопцям, але не ділився пополам. Крім того, діти знали, що дід був завжди, як мама і сонце, його не купили й не позичили. З дідом, отже, ніяких проблем. А от дядько Микола з’явився вже за їхньої пам’яті — біля каруселі знайшовся. То кому він повинен належати — Костикові чи Васильку? І чому він мамі килими трусить, молоко носить, ліжко розсовує?

Щовечора, як і раніше, Ольга розповідала синам казки і йшла з дитячої, коли Котавасія — так жартівливо називала вона своїх синів — сонно втихомирювалася на іменних подушечках, позасовувавши під них кольорові дротики, скельця, засушених метеликів, пістолети, — все, чому дорослі не могли скласти ціни й безжалісно вимітали із сміттям. Виходила, коли діти спали. І невідомо, як вони підгледіли, що дядько Микола «ліжко розсовує».

Минув рік. Діти звикли до дядька, до змін, що прийшли з ним у їхній побут. І ось одного ранку дідусь запропонував називати дядька Миколу — татком, сказав ніби між іншим, а чому б, мовляв…

— Ми не будемо називати його татком, — рішуче й авторитетно заявив Костя.

— Це ж чому? — здивувався дідусь.

— Бо приїде наш справжній татко. Літака відремонтує і прилетить. І нам другого не треба.

— Не треба, — буркнув і Василько.

Дідусь спантеличено гмикнув, не знаючи, як його далі вести розмову: чи спасенну лжу підтримувати, в ім’я дітей вигадану, чи святу правду викласти.

— Таж дядько Микола вам як справжній батько, — пішов дід околяса. — І захищає вас, коли мати лозинку бере, і морозиво приносить, і в кіно водить.

— І в зоопарк, — підказав Василько.

— Правильно, і в зоопарк. І машинки з вами ремонтує.

— Він дядько, — несхитно повторив Костик. — Хіба ви, дідуню, забули, як ми його біля каруселі знайшли? Він собі сидів, наче й не наш. То ви йому підказали, щоб з нами покатався.

Дідові й зовсім слизько. А малий ще й скаржиться, послуговуючись, безсумнівно, почутим від дорослих висловом:

— І він усе щось лоба морщить. Я його запитую, а він мовчить. З таким і говорить неохота.

— Не будемо вибирати його татком, — підсумовує Василько. Слово «вибирати» вигулькнуло несподівано, але закономірно — недавно в дитсадку вони вчили віршик: «Все на світі можна вибирати, сину. Вибрати не можна тільки Батьківщину». І пам’ять одразу підказала малому, може, ще й не до кінця збагнені ним, але прості слова: «вибирати не можна Батьківщину». — Дідуню, дідуню, — затараторив він, — а що таке Батьківщина?

«От хитре, — усміхнувся про себе дід Пилип. — Скільки вже разів пояснював, а воно знову своєї. Це щоб збити мене з пантелику».

— Дім наш, соколику…

— І вулиця теж, — уточнив Костик.

— І літаки, — це вже Василько сам на своє запитання відповідає.

— Літаки й чужі бувають, — уточнює Костик.

— Знаю, знаю. Із зірками — то наші. Вони пікірують, а тоді джух у небо і бабах у «хенкеля». А той — вжик у болото. А дим із води шквар-чші-ші!

— Ні-ні, наш вжіу-вжіу-вжіу! Трах-тах-тах! А їхній чвирк.

Піднялася така стрілянина, що й забулося, з чого почалася розмова. А дід і радий, бо довелося би потверджувати, що Батьківщину, як батька та матір, не можна міняти. А як же тоді з Миколою? Так і ходитиме все життя в дядьках? Негоже то, негоже. Хлопець хороший, дарма що вітчим. З дітьми справедливий. І як його все зв’язати? Нехай Валерій простить. Бо не зрада це батька. Хіба можна зрадити те, що не існує? А може, й зрада? Я от не одружувався вдруге. Хоч міг би, та… таки ж не міг. А Ольга послухалась мене, старого, — без мужчини хлопців не виховаєш. А як воно в неї на душі зараз? Мовчить. Тільки схудла, серцем заніміла. Не співає і в очі прямо не дивиться — усе навскоси, навскоси. Наче й життя її пішло косою дорогою. Отакий-то коверкот.

— Я оце, Ольго, думаю, що пора б хлопцям Миколу батьком величати, — завів дід Пилип із дочкою розмову наприкінці другого року її заміжжя. — Я собі мислю, він же не приймак у нас, а справжній господар.

Ольга нічого не відповіла, тільки руки її стали повільніше, млявіше оббирати картоплю. Останні два роки вона чесно, самовіддано слугувала батькові, синам, Миколі. І примхливій матінці-науці, і її Зевсу — Олегу Івановичу. Усе так крутилося-вертілося, що ніколи було думати про себе…

У синів з’явився новий товариш — Микола. З ним вони борюкалися, стріляли, лазили по деревах. Але Микола не карав дітей за провини, не лаяв, не привчав до послуху — боявся настроїти їх проти себе, боявся Ольжиного осуду за різке слово чи ляпас. Микола не наважувався бути батьком — він був товаришем. Хлопці це відчували й одразу ж стали використовувати: дід Пилип за ремінець — вони за Миколину спину, Ольга за лозину — вони на Миколині плечі.

— Дядьку, купіть морозива.

— Дядьку, в мене ніжки болять.

Дядьку, дай, принеси, дістань, знайди… Микола почав морщити лоба — йому обридало вередування дітей, а виховувати їх дубцем не наважувався. Ідейний фундамент Ольжиного заміжжя — дітям потрібна міцна чоловіча рука — розколювався, осідав. А кохання? Чи було воно, коли виходила за Миколу? Був страх — це точно. Віра, що ощасливить дітей і навіть Миколу (він так палко говорив про свої почуття), лоскотала Ольжине серце. Була повага. Покора батькові й своєму розуму і тілу. Певне, була й любов, а може, уламок з колишньої любові, взятий для щоденного користування. Окрім глибинного почуття відповідальності за рід людський та пов’язаною з ним потребою пристосовуватися до мінливості життя, Ольга, як і кожна мати, любила сталість і визначеність, тяглася до споминів, а ще зринало в ній іноді бажання поглянути на себе в дзеркало. Об’єктивне і неупереджене, воно останнім часом показувало сумну і невпевнену в собі жінку. Лише міцно стулені губи та очі, немов генератори кульових блискавок, свідчили, що душа в цієї жінки не зламана, а лише знову стислася тугою пружиною і тепер або ж лопне, або ж випрямиться і вдарить…

— Я так собі мислю, Ольго, що дітям пора Миколу батьком величати, — нагадав про себе старий Пилип.

Ольга дочистила картоплю і почала набирати в каструлю воду. Вона так різко відкрила кран, що труби загули, захрюкали й затрусилися, аж котрийсь із сусідів постукав по трубі. Схаменувшись, Ольга прикрутила кран, вода потекла спокійно.

— Ну, як собі хочеш, дочко. Під сережки вуха проколюють зарані. Дивись.

* * *

Микола часто їздив у рідне село, але Ольгу з дітьми туди не брав. І досі не познайомив з родичами. «І я хочу з тобою», — хлипав Костик, коли дядько збирався в село. «Я теж хочу хвостик свинці покрутити», — уточнював мету Василько.

Микола розгублено розводив руками, не знав, що говорити.

«Ми будемо дивитися Алі-бабу і сорок розбійників», — виручила Ольга. Не казала про цікаву книжку чи морозиво — тільки сорок і не менше розбійників могли пересилити свиню з хвостиком.

Їй було боляче, що Микола не знайомить її і синів із своїми батьками. Може, боїться, що вони образять Ольгу чи дітей неприкрашеним словом за те, що, мовляв, обкрутили (саме так можуть сказати) їхнього парубка? А може, думала вона, соромиться показувати чужих синів і чужу жінку, до яких у прийми пристав? Обидва ці припущення, хоч яке було істинне, аж ніяк не втішали. Більше Ольга схилялася до думки, що Микола таки соромиться свого одруження. Пригадалося їй, як умовляв він узяти його прізвище. Ольга послалася на зайнятість, але й віднікувалася: «Як ти собі мислиш, Миколко? Усі мої статті вінчає прізвище «Костюк», і раптом я від нього відмовлюся. Та й клопоту з паспортом… А дітям пояснювати та перевчати…» Микола тоді розсердився. Отже, самолюбства хоч відбавляй. І раптом — чужа жінка, чужі діти…

Терпіння й доброчинства щоденно жаліти сиріт не вистачить і в святого. Навіть Дід-Мороз лише кілька днів розносить дарунки. «Тож і не картай себе, Миколко, — вже й виправдовувала про себе Ольга чоловіка, вболіваючи за нього, немов за дорослого сина, який заплутався, вимережуючи свою біографію. — Бути вітчимом нелегко. Ти ще й молодець. Уже другий рік — і жодного збою. Ти кращий за мене». Ольга раптом упіймала себе на тому, що в думках розмовляє з Миколою. Раніше вона так лише з Валерієм говорила. Грішниця, дворушниця. На кого ж із них тепер казатимеш «любий»? Валерій завжди ішов праворуч тебе (військовий-бо — козиряв). Микола іде зліва. Запізнився… Вже половина комірок пам’яті заповнена першим коханням. І кого тепер зраджуєш, Ольго? Напевне, Миколу. Адже він сподівався, що чужі сини стануть рідними і що твої почуття будуть неподільними. А діти схожі на рідного батька, і пам’ять гамує свіжу любов.

Не тільки заради дітей вона виходила заміж, катує своє сумління Ольга. Хотілося переконатись, що не зайва, не пропаща, не затоптана рута. І з жалю до нього — бо ходив голодний та заскубаний. І з вдячності — бо дав їй на мить забути про горе, нагадав про кольори життя. І на зло сусідам: усе жаліли сиріт, усе співчували, розпитували, чи паркет не розсохся, чи вікна поремонтовані, чи не протікає радіатор, квіти дарували та кликали в ліс на машині. А один навіть лящі приносив… І через Тихона Руслановича: він єхидно цікавився, чому так часто її запрошують на наукові конференції. Відповіла нахабі, що, мовляв, головам оргкомісій ліжка щоранку в готелях застеляє. Проковтнув язика — більше не розпитував. Може, тому, що вона слів не добирала… Боже, почув би Валерій! І Миколка не закохався б, якби побачив її в ту мить, коли каналізацію проштурхувала, а дротина гнулася, в трубу не лізла!.. І царівна-наука прислужилася її одруженню: саме тоді вони працювали над бронею, все було так добре, і вони розумілися без слів. Бували випадки, що, мов гіпнотизер, наказувала йому — «оте зроби», і він усе точно виконував, аж їй лячно ставало: чи не чаклунство?

А тепер він нещасний. Цькують приймами, і відчув себе скривдженим. Почекай, голубе! Ще вони заздритимуть тобі. Вона виховає синів у повазі до нього. Вона допоможе йому стати професором, а сама до найкращих кравчинь і перукарів ходитиме, начіпляє на себе пір’я та брязкалець… Хоча ні, не те. Бо завжди знайдуться люди, які скажуть: він у прийми пристав заради машини чи кар’єри. І все ж вона косу свою закрутить у вигляді цунамі. Нехай плещуть… А взяла б вона оті лящі — теж брехав би сусіда не менше, ніж зараз, ображений відмовою. Ніколи не вгодиш тим людям, котрі інших принижують та гудять, щоб самим видаватися більшими, значущими, бо це один з їхніх способів самовозвеличення. Недарма при комплектуванні космічних екіпажів враховується психологічна сумісність. І на виробництві тільки той колектив дружний, де люди психологічно схожі. От аби й будинки заселялися за принципом сумісності! А в коханні у сто крат більше чинників благополуччя. І якщо вже судилася їм спільна доля, невже вони не збережуть свого багатства? Вона все зробить, щоб вдовольнити його чоловічу гордість… Так вирішила Ольга.

Нагода здійснити цей намір їй випала дуже скоро. Привід був уже знайомий. Навесні Микола сказав:

— Цього літа везу хлопців до баби. Сама розумієш, незручно якось, що вони мене дядьком кличуть.

І почали умовляти першокласників. Дід Пилип оголосив приз: хто перший стане казати «тату», тому дід дарує живого їжачка.

Василько здався перший. А Костя раптом вибухнув образою:

— Усі ви зрадники, — схлипуючи, виніс вирок. — А ви, дядьку, чужий солдат. І свиня ваша поганюча. Я більше не їстиму сала.

Він одягнувся і, мабуть уперше в житті, пішов гуляти без брата. Неприкаяно ходив довкола будинку. Зазирав у мотор розкритого автомобіля, бив ногами скати, кидав камінці в калюжу.

Ольга бігала од вікна до вікна — чи не влізе у яку біду… Мрячило. По шибках стікали сльозини і застували Ользі світ. Уже й смеркло, діти порозходилися по домівках, тільки маленька Костикова фігурка хлюпалася в калюжі, місила танучий сніг. І Ольга, накинувши пальто, пішла по сина…

Вранці під Костиковою подушкою вона побачила батьків кашкет льотчицький, а в своїй косі нові сивинки…

Відчайдушна спроба вдовольнити чоловічу гордість закінчилася невдало.

Микола ж збагнув, що Ольжине серце віддане дітям, причому Костикові дісталася трошки більша його частинка.

Ображений «третій син» несамовито накинувся на метал — місив його, переминав, плавив, ламав прес-форми… Додому приходив пізно, сяк-так вечеряв і бухався на подушку.

Навіть Дід-Мороз застрайкував би, коли б довелося упродовж усіх дванадцяти місяців роздавати дарунки.

Ольга, як і раніше, купувала-варила-смажила-прала, тепер ще й учила з першокласниками уроки, на сон мусила розповідати казку, неодмінно нову, бо Котавасія, почувши знайомий зачин, дружно вигукувала: «Ми цю знаємо, іншу розкажи!» Приспавши малих і впоравшись на кухні, заходила до спальні, де посапував ображений Микола. Ольга гладила його по голові, болісно розмірковуючи — спить він чи удає сплячого.

А сьогодні вранці Микола раптом заявив:

— Хочу рідну дочку.

Ольга промовчала. Забрала дітей з собою на роботу, бо дід Пилип саме зібрався в село — скоро пасха, бабину могилку треба підрихтувати. Ображений тепер уже Ольжиним мовчанням, Микола почвалав до університету чергувати біля Віталикової руки, що раптом почала нестримно рости. На господарстві залишився їжачок, якого виграв Василько. Виграв і знову почав називати Миколу дядьком. «Це не по-козацьки, Васильку, — докоряв дідусь, — обіцяти і не виконувати». — «Ми ж не назавжди умовлялися, — схитрував малий, — а тільки хто перший. І хіба, дідуню, як щось інакшим назвеш, то воно інакшим і стане?» Пилип нічого не відповів малому філософові, бо теж понад усе дорожив істиною, бо і його чекало єдине йому належне місце поруч бабиної могилки. Пелюстки макового цвіту опадають разом, щоб далеко не розлетітися.

В лабораторії Ольга дала хлопцям по ножівці й рашпілю — майструйте. Сама ж заходилася з колегами виготовляти трахею для людини, що помирала, але пульс якої іще вчувався у ковадлах цієї кузні.

Учора вже намотали трубку з графітових ниток. Просмолили її пеком, та не будь-яким, адже їх сотні сортів, а саме тим, що слугував Івановій у її численних експериментах. Гофрована трубка нагадувала деталь протигаза, тільки з одного боку, яким прилягатиме до стравоходу, була приплюснута — в перерізі подібна до листочка ряски, а може, чирви із заокругленим гостряком чи серця. Ручні роботи скінчилися — тепер довге відпалювання за спеціальним режимом, після якого тільки можна буде говорити про інертний «вав». Пор на штучній трахеї повинно бути й небагато, щоб не порушити її міцності, бо, дивись, після одужання пацієнт ще й лаятиметься на роботі, і немало, щоб крізь її стінки могли проростати кров’яні судини — тоді з часом вона покриється епітелієм і зовні, і зсередини. Процес відпалювання графіту значно довший і складніший, ніж випікання тонких порцелянових сервізів. Є час подумати й поговорити про суть життя, а під звуки рашпілів, якими Котавасія майструє собі пістолети й іншу техніку для оборони й нападу, для захисту честі, розправи з противниками, для добування золота, простого й олімпійського, а під звуки ці й думки вимережуються химерні.

— Невже прагнення слави завжди супроводжуватиме людину? — ніби сама себе запитала Марія.

Змарніла, втомлена, з іще різкіше окресленим обличчям — живий графічний портрет, — сиділа вона в старому кріслі, втиснутому між вішалкою для одежі й шафою, і сумно дивилася на Ольжиних дітей.

— Це ж про яку славу йдеться, Маріє? — не озирнувшись, від печі озвався Яремака. — Перше серце вже пересаджене, атомна бомба зроблена, бібліотека в Александрії спалена. Яку маєш славу на увазі? Гагарін був, Корольов був, Архімед корону зважував. Доведеться без слави жити. Все розібрано.

— А для чого діти пістолети роблять?

— Ольгу запитай. Мої не робитимуть. — І подумки закінчив фразу: «Якщо пощастить ними розжитися».

— А як же це, Петре? — наїжачилась Ольга. — Як до біди, то твої у запічку сидітимуть, а мої в окопах? Добре придумав.

«Це мов у тій приказці про теля та бабу з кописткою, — розвеселився Петро, — дітей ще не маю, а обстоювати їх мушу».

— А не буде біди, — сказав упевнено. — ООН розробить резолюцію, згідно з якою нове покоління в усьому світі виховуватиметься по-новому — без фільмів про вбивства, книжок про жорстокості. Хто ж тоді нападатиме?

— Ех ти, пацифіст-ідеаліст. Шкідливий ти чоловік, Петре. Он мої хлопці — рідні брати, а як не помиряться, то й подушками б’ються, й палицями — чим попало.

— Навіть з левеняти можна виростити смирного звіра, — теоретизує Петро. — Якби вдалося хоч одне покоління виховати без пістолетів, телевізійних жахів та агресивних устремлінь — армії довелося б розпустити.

— І все одно, у твоєму світі-акваріумі знайдеться принаймні один, котрий захоче нав’язати іншим свою волю, — запевняє Ольга, — а коли йому не підкоряться — схопить залізяку. Певне ж, таки слави захоче. Дарма, що імен таких «героїв» людство не тримає в пам’яті. Бо хто, скажіть, позував перед фотоапаратом у Сонгмі? Хто кидав бомбу на Хіросіму? Навіть ви не знаєте.

— Підвищуйте до тисячі градусів, — скомандував Яремака. — Аргон щось слабко продувається.

Дискутанти знову взялися до роботи.

ЛІКИ СПОВІДІ

Під час ранкового обходу лікарів Олег Іванович попросив у хірурга «дві хвилини уваги».

— Слухаю вас. — Руслан Максимович, залишившись наодинці з хворим, нашорошив вуха.

Зблідлий, але ретельно виголений Швидкий сьогодні мав вигляд рішучий і помолоділий.

— Ви запитували, що я думаю про Тихона, — почав він неголосно і, здавалося, зблід ще дужче.

— Заспокойтеся, — здивувався такій розмові Руслан Максимович, — вам про це не слід зараз говорити.

— Ні, я мушу сказати перед операцією. А ви вже вирішуйте — самі оперуватимете чи… Я мушу сказати, інакше нечесно…

— Потім, потім скажете, коли одужаєте.

— Зараз повинен. — Швидкий передихнув. — Він… він негідник. Це страшенно боляче. Але його вже не перевиховати. — Росинки поту вкрили чоло хворого. Пильнюк витяг з кишені марлю і промокнув їх.

— Я давно знаю, що мій син… Що не такий він, як мені мріялося. — Тим же шматком марлі Руслан Максимович витер і свого лоба. — Я про інше запитував: чи справді Тихін щось там відкрив, чи то його чергова авантюра?

— Не знаю, — ледь видихнув Олег Іванович. — Не відпускайте його від себе. Стабілізуйте своєю присутністю. Бо тисяча правильних кроків не компенсують одного підлого. А він до цього схильний. Як залишиться без вашого нагляду…

— Там за ним тітка пригляне. Вона строга.

— Ені…

— Спасибі. Я подумаю. Заспокойтеся. Усе буде гаразд. А про операцію не турбуйтесь. Якби я не був упевнений у результаті, то й не наважився б робити. Пробачте, мене там чекають, — і Пильнюк вибіг з палати.

Оглушила тиша. Біль у грудях заснув після очищення чесним визнанням. Недаремно, ой недаремно вигадали люди ритуал сповіді. Олег Іванович не визнавав ні бога, ні антихриста, але і йому хотілося позбавити своє кволе тіло від тягаря «гріхів», хоч, на відміну од віруючих, які чекають потойбічного життя, він не сподівається на продовження свого існування ні в правий, ні в лівий бік від осі координат.

Полегшивши душу, тепер він увесь віддався останнім роздумам про вірну подругу свою — науку, що залишається вдовою. «От якби оце наостанку Петро прийшов», — зітхає він і заплющує очі в чеканні дива, на яке зараз, здається йому, він має право… У притихлому, як завжди під час обходів, коридорі чути важкі кроки Яремаки, скриплять двері, зарипів, приймаючи гостя, стілець. Чи не наснилося? — глипнув «грішник». Ні, не сон і не галюцинація. В руках у Петра скляна запаяна ампула, а в ній щось чорне, гофроване. Трубка ніби. Бліде обличчя Швидкого спалахує цікавістю:

— Що то, Петре? — не вітаючись, запитує хворий.

— Протез, — так само без привітання відповідає учень. — Одному орангутангу ставитимемо. Якщо приживеться, великі діла почнуться. Оце до Іванової їду.

— Так вона ж на собаках експериментує.

— Набридло, мабуть. А тут хворий орангутанг трапився…

— Де ж вона його, бідолаху, здибала?

— З цирку звернулися. Дресирований. Таке виробляв, поки здоровий був. Незамінимий, кажуть.

Швидкий підвівся на лікті, Петро підклав йому під спину подушку.

— Мудра конфігурація, мудра… — роздивляється хворий. — Це ж який протез?

— Кишка якась.

— А чому по периметру чирва?

— Не знаю. Так Ірина накреслила. Точно за ескізом, — не моргнувши оком, збрехав Петро. — Так що наш «вав» упроваджений, чи, точніше б сказати, прямо занурений у життя. А ви його курячим послідом називали.

— Я й зараз про нього не кращої думки. Не забувай, Петре, що ми — металофізики.

— У моєму конспекті записані ваші слова: «Графіт, — казали ви, — це і не метал, і не діелектрик. Уздовж площини базису — провідник, а впоперек — ізолятор».

— От бачиш — ні те ні се. Половинчатість якась. А ми повинні вивчати метали, Я тобі, Петре, заповідаю боронити кафедру від усього половинчатого, непевного.

— І що? Ні кроку вбік?

— Можна. Як в окріп: чуєш, що пече, висмикуй ногу і йди уторованою дорогою. Усе, Петре, усе можна перетворити в метал: і цеглу, і водень, і твій задрипаний графіт. — Олег Іванович раптом знічено поглядає на Петра. — Ти пробач мені… Сьогодні до мене тільки жінки заходять. Ти причини двері й подай там з-під ліжка…

Петро заклинює двері ніжкою стільця і виконує прохання хворого.

— Фу… В очах вже темніло. Думав, що доведеться няньку просити.

— Чому ж ви раніше не сказали? Я б щодня приходив — тут недалеко.

— Та син виручав. А це щось нема… — Швидкий з полегшенням відкинувся на подушку. — Не забув, що заповідаю?

— Берегти фізику металів.

— Та ні. Берегти науку взагалі, не кидатися в заробітчанство. Винаходи — це добре, а хто ж поновлюватиме наукову скарбницю новими відкриттями? Велику фундаментальну науку робити треба, а не тішитися змайстрованою для орангутанга прямою кишкою… Ну ходи, ходи до своєї Іванової. А я відпочину.

З палати Петро попрямував до хірурга Пильнюка і передав йому ампулу з протезом трахеї для Швидкого.

— Тільки ж, Руслане Максимовичу, щоб не помітив він її перед наркозом… Я не міг не показати. Сказав, що для дресированого звіра.

— Майже влучив, — хмикнув професор. — Ви краще скажіть, при якій температурі стерилізували ампулу.

— За двісті.

— А точніше? Скло не випаровувалось?

— Та ні. Двісті двадцять, плюс-мінус один.

Лікар на всі боки вертів колбу, роздивляючись протез.

— А хто знає про це?

— Марія, Ольга, Іванова… Могила, Руслане Максимовичу, ніхто не скаже до операції. Ну, ще ваш Тихін.

— Він теж могила, — зітхнув Пильнюк-батько.

— А що з ним?

— Уже в поїзді. Стару тітку поїхав провідати. Петро ніяк не прореагував на повідомлення.

— Зламаєте оцей кінчик ампули, — продовжував він ділову розмову, — та обережно — там вакуум.

— Знаю. Не вплутуйтеся в мої справи. Не вперше протезую. І не тремтіть. Якщо серце витримає, тридцять відсотків гарантії маємо, — Пильнюк відвернувся од Яремаки, ставлячи ампулу в сейф.

СТРАЙК ПРИНЦИПІВ

А тим часом Тихін у туристському вагоні під’їжджав до станції Чоп. Втретє перечитував свого листа у міністерство:

«На запрошення відомих зарубіжних учених я їду у творче відрядження на шість місяців. Висилаю вам характеристику і заяву з проханням розглянути все об’єктивно і поновити мене на моїй законній доцентській посаді в технологічному інституті. Я ні на кого не скаржуся. Я домагаюсь свого. З характеристики, доданої до листа, ви зрозумієте, що я спеціаліст не гірший від тих, які працюють в інституті. А факт міжнародного визнання моїх досягнень свідчить, що продуктивно працював і тоді, коли мене цькували. Але я не скаржусь, лише прошу поновити у законних правах, а саме:

а) реставрувати наукову групу, укомплектувавши її десятьма штатними одиницями;

б) зарахувати мене на посаду доцента;

в) затвердити тему докторської дисертації.

Прошу, товаришу міністр, не пропонувати мені вказані блага в інших наукових установах — працювати у своєму інституті, якому я віддав кращі роки життя, для мене справа честі й принципу.

Сподіваюся, що до мого повернення восторжествує справедливість і мені не доведеться оббивати пороги редакцій республіканських та всесоюзних газет.

З повагою Т. Пильнюк».

Поки вагонам міняли колеса для вужчої колії, Тихін відправив документи рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Причому «повідомлення» заадресував на редакцію «Литературной газетьі». Розрахунок був простий: ніхто не дзвонитиме з міністерства в газету без крайньої потреби, а редакція, одержавши «повідомлення», вважатиме, що трапилася поштова помилка. Та водночас авторитет газети «давитиме» на співробітника, котрий вивчатиме справу.

Через три дні тітонька Густя вже возила племінника по спіральних гірських дорогах. А в наступні десять днів Тихін вчився кататися на дошці в прибережних хвилях. Море тут і справді бурхливе й ласкаве водночас, як вдача жінок, що народжуються на його берегах. А традиційні макарони такі довгі, наче в котли вмонтовані бобіни, з яких змотують оці смачні трубочки. А божественні напої такі жовті й прозорі, ніби капають прямо з сонця…

Знання англійської мови вельми прислужилося Тихону. Хоч як оберігали його родичі від випадкових знайомств, все ж зустрілася фізичка, яка володіла англійською краще, ніж рідною, італійською. Катання на дошці довелось облишити. Діло є діло…

І поки Пильнюк-молодший налагоджував контакти з новими знайомими, його лист-заява та супровідні документи лягли на стіл ректора. Саме в той день закінчили асфальтувати бульвар, яким нестимуть олімпійський вогонь, а Олег Іванович (з патерицею в руці й шматочком графіту в грудях) переконався, що парасолька, якою щовечора прикривається пара закоханих, не належить і ніколи не належала його дружині (хоч жінка так і не пред’явила йому своєї, скільки він їй не натякав).

На заяві Тихона білим віршем рясніли резолюції: «вивчити», «доповісти», «вжити заходів»… А остання, розмашиста й строга, адресувалася ректорові: «Стащуку. Розглянути особисто, в декадний строк доповісти».

А що тут розглядати, та й коли це робити? Завтра олімпійська комісія прийматиме дев’ять інститутських гуртожитків, у яких під час Олімпіади поселятимуться туристи. Студенти й викладачі ось уже місяць фарбують, миють, шкребуть. Професор Безверхий учора в костюмі форварда збірної по водному поло натирав гуртожитський паркет — приклад показував. Неначе й не він мільйонний економічний ефект дав, неначе не в нього дочка щойно заміж вийшла. А тут Пильнюк… А характеристика яка, матері його ковінька!.. Хто ж її підписав? Декан Хоменко О. Б. Ага!..

— Алло! Олександр Борисович? Зайди на хвилинку. — Зустрів усмішечкою, яка не віщувала Хоменкові нічого хорошого.

— Як здоров’я? Серце не болить?

— А чого йому боліти? Я ж футболіст у минулому. — Хоменко підштовхував розмову на спортивну, нескінченно-розмаїту і вельми популярну в ці дні тему, щоб спромогтися на достойні відповіді, коли ректор, ніби мимохідь, то лівою, то правою посилатиме йому удари. У Стащука стиль такий, і Олександр Борисович це знає. Проте цього разу ректорові було ніколи: завтра олімпійська комісія приймає гуртожитки…

— Це твій підпис? — показує ректор характеристику.

— Мій.

— Не підробка?

— Ні, я читав, коли підписував.

— Тоді ознайомся з іншими документами, — ректор підсунув Хоменкові папери, показав на крісло, а сам почав «накручувати пружину» заступникові по адмінгоспроботі. — Ну? — поклавши телефонну трубку, зробив випад лівою.

Деканові важко захищатися, позиція надто вже незручна.

— Він гіркими сльозами вмивався, вимолюючи рекомендацію, — мовив Хоменко, пригадуючи останню розмову з Тихоном. — Клявся, що йде з нашого інституту. — Оцього, певно, не слід було говорити, бо, виходить, хитнувся вправо, якраз під удар.

— А чи не забагато Пильнюкові уваги? — обурюється Стащук. — Гнати його треба в три шиї, а ми панькаємося. — Каскадних ударів не вийшло, бо ректор допустився помилки, вживши слово «ми». Цим негайно скористався досвідчений декан:

— Для того ми й існуємо, — сказав він, наголосивши на слові «ми», — щоб усувати перепони, запобігати помилкам. Начальники були б непотрібні, коли б усе їхало рівно, якби не слизько та не грузько.

— Який вихід? — вчасно опам’ятався ректор, пославши своєму колезі серію важких ударів. — Що доповідати міністрові? Кому догану? На чиє місце брати Пильнюка?

Проте Хоменко тренований і стійкий до ударів, і хоч це добре, та іноді й злить ректора: завжди декан підставляє свою спину, затуляючи когось з факультету. А цю спину скільки не бий — синців не видно, тільки гуде, як товстостінна бочка. Відхекається й знову повниться співчуттям до якогось сіроми, знову ладен прийняти на свої лопатки чужі удари.

— Підляки впевнені, що ми не скористаємось їхніми методами, — прорік Хоменко, і на його видовженому обличчі відбилися жалощі, обурення, зневага. — Злодій, зайшовши в трамвай і витягши в тебе гаманець, упевнений, що ти не пограбуєш його на виході з вагона. Так от, чи Пильнюк поспішав, чи підвела його самовпевненість, але давав він на підпис один примірник характеристики. Саме оцей, — Хоменко узяв глянцевий аркушик з водяними знаками, подер його на дрібнюсінькі шматочки й висипав собі в кишеню.

— Ти що зробив?!! — крикнув ректор, ніби навідмаш ударив боксерською рукавицею.

— А що? — удавано чи й справді спокійно відповів Хоменко. — Нехай Тихін доведе, що була характеристика. Не бійся, — заспокоює Стащука, — у міністерстві читали тільки перший папір — заяву. Кому охота в болоті бабратись? А приїде Пильнюк — ще одну напишемо, і справедливість буде в лавровому, а не в терновому вінку.

— Фу, чортівня якась, — розгублено мовив ректор, а Хоменкові здалося, що той переможено підняв руки, а потім навкарачки виліз з рингу попід канатами. — Я ж принципи поставлений стерегти…

Олімпійський вогонь наближався до болгаро-румунського кордону. Вільні від опоряджувальних робіт у гуртожитку студенти воздавали хвалу спорту, вимахуючи барвистими прапорцями на стадіоні. Швидкий, приїхавши з лікарні, сором’язливо заховав заповіт на верхню книжкову полицю, придавивши його «Декамероном». Відлежався Олег Іванович удома день, другий, а оце викликав таксі, щоб поїхати на роботу. Різких рухів намагався не робити, як те радив лікар Пильнюк, він ще йому й твердо пообіцяв, що уникатиме всяких емоцій. Сам же зараз аж кипить од люті, бо, поки він хворів, Петро з Ольгою ледь повністю не переключили кафедру на графіт, забувши, що основне зараз — розробка сплавів, стійких до опромінення. Термоядерний реактор — ось сьогоднішня мета, бо Тюмень та Баку теж не бездонні, і запаси нафти в них не вічні. Ну, Ользі можна пробачити: про бензин вона менш за все думає. А Микола?! Водій армійський, якому розвернути на повному ходу вантажну машину на сто градусів все одно, що вареник ковтнути! А Петро, якому заповіт писав?!

— Ет! Хоч пиши, хоч не пиши, все одно роблять по-своєму. Краще не заповідати… Молодим видніше, куди рейки гнути. У них сил ого-го, в них комп’ютери, в них сучасний погляд. Де вже нам, хворим та немічним, щось їм радити… Краще не писати заповіту.

Щось довго таксиста немає. В Олега Івановича вже кулаки сверблять, і він постукує ними по підвіконню. Прямо хоч підтюпцем біжи в інститут…

ЗРАДЛИВЕ ЩАСТЯ

Мипнуло два місяці, як поховали Віталія.

Галя щодня ходить до синової могилки. Обклала оградку чорним кахлем — ніби в рамку взяла свою долю. Примостила Віталикові в голови його улюблену ляльку — з горя й сама здитиніла. Насіяла червоної м’яти. Якби не бабуня, що б і робила вона, бідна? Ні сподівань, ні розради. Навіть сороковини відзначали без батька. Чи він де п’є?.. Так додому тверезий з’являється. Худий, жилавий, як сухий сонях. Очі вибалушить, а погляд такий невидющий. «Чи не теряє розум з горя? — занепокоїлася теща. — Краще б уже пив». Стала й Галя придивлятися до чоловіка, і злякав її вираз загадковості на Мусієвому обличчі. Ходить, немов тримає в собі таємницю, якої ніхто й ніколи…

Як почала рости Віталикова рука, всі забігали, заметушилися. Контейнер металевими листами закрили, на двері замки начепили — нікого в лабораторію не пускають, лише Верхуша зазирає щодня і після відвідин виходить у коридор такий, ніби банку перваку смикнув. А Марія з Івановою тепер з лабораторії і не виходять — похідне ліжко знову в комірчині налаштували.

Терпів Мусій, вичікував — до чого воно йдеться, ящики з препаратами носив, гайки, де скажуть, підкручував, та щось почало йому ніби нашіптувати: «Знущаються вони з синової руки, там пальці вже, мабуть, як у краба щупальця».

— Ні,  — заперечував цьому Мусій, — Ірина Олексіївна не допустить блюзнірства, вона — така добра, така сердечна, як Галя. Навіть краща, бо Галя зараз або мовчить, або плаче. А Ірина весь час у русі, вона вся з пружин, наказів, розпоряджень, з теорій і припущень. Ця не пропаде ні за яким чоловіком, ця будь-кого укоськає, лише раз погляне — і закрутиться той, немов цуцик, що блоху шукає в своєму хвості. І хоч у ній сто чортів протоколи пишуть, але ж добра вона. Ні, не може Ірина Олексіївна знущатися над синовою пам’яттю.

А голос усе нашіптував, усе довбав мозок, аж гірко ставало в роті й на душі. Ящики з препаратами поважчали, і возять тепер їх щодня. І тільки й чути, як Верхуша по телефону гроші клянчить — з усіх договірних тем смокче, комусь авторитетом своїм клянеться, когось лякає словами «епохальне, унікальне», комусь про курку з трьома ногами нагадує. Отак послухаєш збоку, то ніби з глузду з’їхав старий. Учора Мусій на власні вуха чув, як професор когось запевняв, що тепер взагалі можна буде обходитись без жінок. Воно, звичайно, в його вісімдесят п’ять жінки й справді ні до чого. Але ж безсовісно з ученим виглядом отаке варзякати! От тобі грамотний, от тобі й університет.

Та хоч би чим був зайнятий Мусій, а ящик отой скляний, на акваріум схожий, нині закушканий і завішаний, магнітом притягував його. Вибравши момент, коли в лабораторії нікого не було, Мусій підійшов до боксу і ломиком підважив дверцята. Краще б цього не робив!..

Там, у ящику, оповитому шлангами й трубочками, він побачив… Віталика. Його голова, руки, тулуб, тільки неправдоподібно коротюсінькі товстенькі ніжки. Очі у Віталика заплющені, а губи злегка ворушаться, ніби плямкають. Мусій з переляку смикнув ломик і впустив його собі на ноги. Гострий біль пройняв усе тіло, та Мусій навіть не лайнувся, як зробив би це іншим разом. Сів на підлогу, обхопив руками голову — наче й не пив давно, звідки ж це, господи?

Рипнули двері. Мусій удав, що шукає щось на підлозі, насправді ж збирав силу, розсипану на бусинки, немов порване намисто. Іванова помітила дивну Мусієву позу, і ломик, і погнуті дверцята контейнера. Мусій, випроставшись на повний зріст, невідривно дивився їй в очі. Інша б зблідла, заплакала чи почала виправдовуватись: «Безвихідь у нас була». Інша просилася б: «Пробачте, що стільки горя вашій родині завдали. Заради майбутнього пробачте». Інша обіцяла б: «Все зробимо. Не розголошуйте тільки. Ось таки зшили вашого Віталика. Тільки з мозком щось… Ще трохи, й вилікуємо…» Інша знепритомніла б чи у вікно вискочила.

А ця… Не кліпнувши, зустріла вона своїми великими чорними блюдцями (і де вони тільки взялися в такої крихотулі) Мусіїв погляд.

— Бачили? — запитала строго.

— А… ага… — пробелькотів Мусій, не витримавши її погляду.

— Даремно поспішили. Передчасно… Ми з Віталикової руки всього хлопця вирощуємо.

Це була явна брехня, що могла спасти на думку тільки переляканій жінці. У Мусія затіпалося обличчя, він увесь напружився, ладен кинутися на цю пройдисвітку й кулаками виповісти усе своє горе, і кулаками… за образу, за гендлювання наукою, за…

Ірина Олексіївна обхопила своїми худенькими руками Мусія за плечі, стиснула й аж ніби струснула його.

— Якщо увіткнути вербову гілочку в сиру землю — виросте верба.

Вона казала правду, тому Мусій не пручався.

— Те саме сталося з Віталиковою рукою. З’явилося плече, потім друге й друга рука, а між ним шия й голова. Це було страшно.

Мусій знову напружився, відчувши, що Іванова говорить, як радіостанція «Свобода», — спочатку трохи правди про вербу, а потім суцільні вигадки. Та Ірина Олексіївна, міцніше стиснувши Мусієві плечі, продовжувала майже пошепки:

— …Потім увесь тулуб. Залишилося доростити ноги.

Мусій озирнувся, наміряючись сісти на ящик з-під препаратів. Руки жінки ослабли, почервонівши (видать-таки, соромно за брехню), вона відступила.

— Ми його ростили двадцять п’ять років! А ви за два місяці? — здивований зухвалою брехнею, обурювався Мусій. — Та в материнському лоні дев’ять!..

Ірина розуміла Мусіїв стан, і його наміри не були для неї секретом. Так само тихо, примирливим тоном, ніби вередливій дитині, сказала:

— Ви потім зі мною рахунки зведете. Ще встигнете. Я кажу правду: за два місяці виростили. Гормони й таке інше — довго розповідати. Бамбук за добу на метр може вигнатись.

— До чого тут бамбук? Про людину йдеться, славна-хороша! Я у ваших хіміях-біологіях не професор. Але пояснювати мені, як родиться дитя, не треба.

— Я й сама не повірила б, якби не переконалася, що тіло можна виростити, як виноградну лозу.

Мусій пригадав, що вже чув ці слова від Верхуші. «Ну, тому пробачити можна — у вісімдесят п’ять і не таке скажеш… Але ж обличчя — точнісінько Віталикове. — Страшний здогад обпалив Мусія: — Значить, брешуть. Відкопали, зшили, оживили. А дурна Галя, та, що колись була найкрасивішою, наймудрішою жінкою на весь куток, плаче над порожньою могилкою!»

— Я впізнав його, — ледь володаючи язиком, глухо мовив Мусій.

— Так і повинно бути, — охоче погодилася Ірина Олексіївна. — Рука складається з клітин, що мають повний набір генів у комбінації, властивій тільки вашому синові. Тому й росте копія.

Що воно за «набір», те Мусій пропустив крізь вуха, а от «росте копія»…

— Виходить — (з цими божевільними й сам збожеволієш)… — виходить, ви з моєї руки можете виростити мого двійника?

Ірина Олексіївна відповіла не одразу:

— Не знаю, лише один експеримент… Можливо… «Насміхається з моєї неосвіченості», — майнула образлива думка.

— А з пальця виростити руку, а тоді вже…

— Не знаю, тут гадати не можна.

Буває, що й до очевидних речей людина призвичаюється роками, а тут… Ні, брати на віру сказане Мусій не збирався — як не збирався висловлювати свій страшний здогад, та воно якось саме зірвалося з язика.

— І ви не відкопували Віталика?

У жінки від жаху округлилися очі. Он до чого додумався цей чоловік!

— Були б і ноги звичайні, аби… А так іще ростуть.

— Ну добре, розберемось.

Вогненні гадючки почали раптом змигувати перед Мусієм і заважали йому думати. Два факти були за те, що Іванова говорить правду: коротенькі ніжки «бункерного» Віталика й твердження Верхуші: «Тепер без жінок обходитимемось». Хоча… Верхуша міг повторити слова своєї заступниці. Отже, виходить, лише один факт. А другий… Другий ми зараз знатимемо точно.

Мусій стрімголов помчав додому. Вхопив лопату, ліхтар і, не сказавши нікому з домашніх ні слова, знайомою доріжкою навпростець майнув через ліс на кладовище. Зустрічні запізнілі поминальники сахалися, а то й ховалися обачно, помітивши Мусія, що був мов сам перелесник.

«Короткі ноги, бо утяла. Нехай не викручується, — розвінчував Мусій єдиний незаперечний факт. — Зараз побачимо, зараз про все дізнаємось».

Не без труднощів відшукав синову могилку: тепер і ряди стали копати якось інакше, не так, як раніше, коли Мусій працював тут і коли намагався, щоб симетрія і печальна краса останнього людського притулку хоч якось утішала родичів небіжчика. Чи ледачіють живі, чи байдужіють? Поспіхом відбувають ритуал, і швидше б забути, швидше бігти, мчати. А куди? Певне ж, і самі не знають, спитай хоч найграмотніших, Мусій уже надивився на вчених та мудрих…

Сів на чорну кахлю, чекаючи, поки підуть з кладовища жінки в чорних хустках, для яких і дім власний уже не дім, і тут ще вони не вдома, для яких світ розколовся на дві частини, і вони ходять, немов маятники, відраховуючи «дев’ять днів, сорок днів, рік, два роки…», саджають безсмертники, залишають на тарілочках цукерки на спомин душі, підфарбовують огорожу, їхніми турботами кладовище живе, хоч і заселене неживими.

Чекаючи, поки споночіє, Мусій сидів біля довічної синової оселі і, спершись на оградку, дивився, як у небі з’являються зірки. Щось щемливе нило йому в душі, схоже на жалощі до самого себе чи усвідомлення своєї малості перед величчю Всесвіту, — Мусій не дуже був мастак сплітать слова у вінки абстрактності. Конкретні вінки й пам’ятники — о, тут він був визнаним майстром і дарма покинув цю роботу, дарма. У своєму житті він майже не вдавався до розмірковувань, що не грунтувались би на реальних предметах і фактах. Скажімо, ось небо зараз йому видавалося фотопластинкою, опущеною у розчин з проявником. І там, де Мусій зігрівав її поглядом, з’являлася біла цяточка, що починала йому підморгувати* Небо очистилося від хмар, стало геть чорне, всіялося світлими й жовтуватими цвяшками. Мусій завжди намагався мислити конкретними поняттями. А от пояснити, що в його душі зараз діється, не зміг би…

На верхівки дерев повільно виповзав місяць у червоній шапці-кубанці. В далекому селі обмінювалися останніми вістями собаки.

Копати чи ні? Має право батько потривожити синів супокій, щоб розвіяти власну тривогу, щоб упевнитись у святості й непорушності одного з людських законів? Чи сам він не стає святотатцем? Напоум, господи, Мусія, бо не здатен він осягти розумом того, що твориться в цьому світі, збагнути діяння людські. Може, тому, що темний, темніший ночі, от і збиткуються з нього, вигадуючи легенду про Адамове ребро, стару легенду на новий лад.

Треба копати: Мусій обережно знімає з могили іграшки, нарізає землю квадратиками і, знявши, складає їх рядочком, щоб опорядити все акуратненько, коли виявиться, що страхи батькові були марними.

«Не з ребра, бач, а з руки вирощують, якщо, звичайні, не бреше Іванова. Це ж кожна людина безсмертною стане. І якщо їй повірити, тій чарочці кришталевій, то ніхто не глумився над синовою могилкою, а там, у боксі, виростає Віталиків двійник, нам з матір’ю на втіху. Мовляв, нагорювалися ви, втративши сина, ось вам інший син, мовби його брат. Наука вже такою стала. Тож могилку доведеться лолаштувати, щоб ніхто й не завважив…» Викінчити думку Мусій не встиг, бо його раптом оглушив різкий удар по голові, встиг лише помітити, як зблиснуло щось, і — знепритомнів.

Отямився під деревом на вогкій землі, відчувши, як муляє йому під боками коріння, та не просто муляє, а врізається в тіло.

— Здорово ти його, Петре, влупив, — почувся старечий голос, дуже схожий на голос Верхуші. — Сходи по воду, а я постережу.

«То, виходить, тут і Верхуша замішаний?! А Петро… Та це ж, напевно, Яремака!»

Мусій розплющив очі, але було так темно, що годі щось роздивитися. Ворухнув руками, ногами — ніби цілі. Тільки голова гуде. Тому Яремаці на бійнях волів валяти, а не науку вершити. Виходить, стережуть могилку, значить, порожня вона. Вір не вір, а тут ціла банда орудує. Тікати треба. Мусій напружився, як для вольової гімнастики, схопився на ноги й щодуху кинувся в чагарник.

«Петре! Лови його!» — почувся старечий голос.

Та де там! Той, хто рятується, біжить значно швидше за ловця. За кілька хвилин Мусій проскочив кілометрів зо три й опинився у своїй ванній. Увімкнув світло, помацав тім’я, подивився на пучки — крові не видно. Майстер бив — слідів не залишав. Що ж його робити? А як підстережуть? Ще й ухойдокати можуть поплічники — агенти Іванової. От тобі й мила і тендітна, ніжна та крихка… Відьма! Розбійниця! Недарма кажуть, що люди малого зросту компенсують свій гандж бурхливою діяльністю. Тільки не всім випадають стежки Суворова. От і ця чарочка на тонкій ніжці заплуталась у злодіяннях. Верхуша, судячи з усього, за теоретика в їхній зграї. А отаманом, певне, хірург. І з кадрами у них, мабуть, негусто, якщо сліпий Верхуша змушений сам на чергування виходити.

То що його — дзвонити по 02 чи до Іоли збігати? Якось і незручно хлопця турбувати посеред ночі. Та й чого я доб’юся? Ну, почнуть їх слідчі шарпати, теє-сеє, апарати пильнувати буде нікому, й залишиться Віталик з оцупками замість ніг… Рука точно росла, сам бачив. Нехай уже й ноги відростуть.

То, значить, все-таки двійник? Вербова гілка? Виходить… Виходить, Ірина Олексіївна правду каже, і злодійство мені примарилось… Мабуть, не треба-таки поспішати. Іванова справедливо зауважила, що розквитатися з нею я завжди встигну.

ОТРУТА МИЛОСЕРДЯ

Мусій підставив голову під холодну воду. Рипнули двері, й до ванної кімнати зазирнула сумна Галя.

— Вечеряти будеш? — спитала пошепки. — На сковорідці лисички.

Заговорила, отже, йде на примирення, подумав Мусій. Яка там вечеря! Це вже ночеря виходить: місяць давно спить, а до ранку далеко. Мусій кивнув дружині чи то на знак згоди, чи то подяки. На кухонному столику справді стояла сковорода з лисичками, лежав малосольний огірок, чорна хлібинка, обперезана паперовим пояском з намальованим на ньому півником і… і… Мусієві дух перехопило! Чвертка! Він уже бачив такі сувенірні, з п’ятьма кільцями на етикетці — певне, метикуватий художник підсунув директорові-винокуру ідею, от і відгукнувся завод на Олімпіаду. Та, очевидно, в того художника виразка шлунка, бо інакше чому б він таку ідею та на чвертку ліпив — вже хоча б на півлітрівку!..

Мусій схопив пляшечку й притис до щоки. Потім сколотнув — срібні пухирці повітря пірнули в горілку, затанцювали вихором і стали повільно танути, тільки поверхня рідини замерехтіла, утворивши невеличку вирву. Давно знайома картина, а дивитися приємно. Мусій понишпорив по шафочках, шукаючи чарчину, — не пити ж прямо з пляшки! Ще з весілля були в них красиві кришталеві фужери й крихкі, наче Ірина Олексіївна, чарочки. Були ж…

Почулося Галине зітхання із спальні, й Мусій, ставши на порозі, запитав дружину:

— Галю, а де фужери?

— Виміняла на них чорну кахлю.

Радощі вмить звіялися, а натомість з’явилася люта злоба. Мусій грюкнув кухонними дверима й заходився длубати виделкою гриби.

Незбагненні жінки! П’єш безпробудно — плачуть. Кинеш — теж очі не просихають. Здавалося, радій, що чоловік ось уже два місяці ані грамини в рот! А вона підсовує чвертку! Тут і так випити хочеться, аж під черепом свербить. Ти краще б, Галю, допомогла мені утриматись від спокуси, а ти… Зараз така обстановка, й міжнародна, і взагалі… Іран, Афганістан, Бжезинський! Вибори президента Америки. І Віталик і не живий, і не мертвий, і не наш, і не їхній. Ну, про це Галя не знає, як не знає і того, що він менше на роботі нині буває, аніж біля Віталика. Чи його вже й не Віталиком назвуть? А як же воно з паспортом буде? Оце прийти в міліцію: «Здрастуйте, поверніть паспорт. Мій син тоді помер, а тепер воскрес». — «Ану дихни!» Знала б Галя, який він п’яний від думок та клопоту, то не пропонувала б до лисичок оцього зілля. На ньому зараз честь усієї сім’ї тримається. Страждання душу випікають. А мусить терпіти. Там, у лабораторії, не кожен батько спромігся б… А він, можна сказати, монументом вистоює. Навіть у фільм знімали. Він, дурень, спершу не догадався, що то вони Віталика фотографували. Все якась червонобока з камерою крутилася. А хіба ж можна таке на плівку…

У вчених якийсь нездоровий інтерес до всього, що прості люди гріхом вважають, безсоромністю. Дисертації пишуть, аякже, служать людству. «Так що, Галю, вір не вір, має твій чоловік сили відсунути оцю звабу, яку ти біля грибків прилаштувала». Бо на ньому все благополуччя сім’ї тримається. А вона своїм бабським розумом може тільки шкоди наробити. Ото ходить на кладовище, квіти поливає — от і спасибі. Дома нехай порядкує, тещі не потурає. А оцю спокусу він подалі відсуне. Ніхто не вірить, що він може утриматись? Ну й чорт з ними! А він таки не вип’є. Залишить посеред столу. І завтра не питиме. На зло облисілим наркологам. Аби в Галі був розум, то не влаштовувала б оцього екзамену. Думає, легко йому утримуватись? Добре, що хоч не розкоркувала пляшку — від запаху збожеволіти можна. А якби із співчуття ще й собі налила, мовляв, для компанії, тоді йому — амба. А так утримається. Немає кому підбадьорити, немає кому й заборонити. Щедрі пропонувальники! Ніби він сам не купить, якщо захоче! Не потрібні йому їхні подачки. Сказав же їй, славній-хорошій, що він зараз монумент і не хоче падати з п’єдесталу. Сьогодні не хоче. За «потім» не ручається. Але сьогодні й силою не ввіллють.

Почало світати. Мишки-сіроманки зазирнули у вікно, стягуючи з нього діряве запинало. Мусій позіхнув, поклав голову на стіл. «Треба б лопату забрати й ліхтар», — подумав крізь сон.

Прокинувся від легкого й ніжного доторку Галиної руки — впізнав би його серед тисячі інших дотиків.

— У тебе щось болить? — співчутливо нахилилася над чоловіком.

«Вона думає, раз я не п’ю, значить, хворий. Ех, Галю, Галю… Та я б одним духом її ковтнув, але хто ж тоді сім’ю боронитиме від напастей?»

— Що ти, Галинко, — аж поперхнувся ніжним словом — давно вже так не називав дружину. — Не хочеться на спеку… Хай постоїть. Не приснядіє…  — «На мирову пішла», — майнула зловтішна думка, хоч Мусій був зараз добрий, навіть елегійний. Але вражене його самолюбство вимагало хоч якоїсь компенсації, тому гнало його думки в русло зловтішних дорікань. От, мовляв, був син, був помічник матері. Чи перемонтувати що, чи там привезти — двічі говорити не доводилося. Тоді воно й без чоловіка можна було обійтися. А тепер… Бач, посивіла як, славна-хороша. Тепер і чоловік потрібен. Хоч паршивий — та свій. Знає ж бо Галя, що він для неї килимом під ноги ляже. Тільки аби й вона йому не суперечила, не доводила до критичного тиску. Бо чого, бувало, зривався і прочухана давав і їй, і тещі? їли поїдом, не шанували, от і… Вона чвертку підсовує. А може, він вина хоче або пива! Нащо свою волю нав’язувати?.. Сонце сьогодні й справді пектиме. А квіти розриті там. Прийде Галя поливати — зомліє.

— Ти не ходи сьогодні,  — тихо й примирливо сказав дружині. — Я сам квіти поллю. Тільки лійку дай.

Правду кажуть, що злочинця тягне на місце злочину. От і в Мусія душа розривається. І треба піти, й страшно. Та все ж він бере лійку і, пересиливши себе, вирушає знайомою лісовою стежкою. А тут його страхи зовсім розвіюються, і здається йому, що це він іде на свою стару роботу, зазираючи під стовбури, де гніздяться грибні сімейства, наслухаючи знайомих зозуль і одудів, примічаючи новенькі квіточки. Давно вже Мусій топче іншу стежку, ніби і змирившись із зміною в житті. Але дивно, що вже давненько і не ночує в лісі — так і літо непомітно промине. Мда-а-а… Чи ти життям вертиш, чи воно тобою…

Як і сподівався Мусій, могилка була опоряджена — жодного сліду чи подряпини. От майстри зшивати й латати: чи то тіло людське, чи то груди земні — аніякісіньких шрамів. Але ж відсутність слідів і є найбільшим доказом — значить, бояться розголосу. Таке міркування ніби влаштовувало Мусія: він розкрив злочинців, і тепер кінець їхнім темним справам. Але, з іншого боку, в їхніх руках доля його сина, і якщо вони оживили тіло, то чи здатні повернути йому розум, пам’ять? Мозок — діло тонке й складне, наслухався вже від Іванової.

А може, все-таки гукнути Іолу та ще кількох хлопців і… А як же тоді Віталик? Ні, нехай уже порають до кінця, а от як надумають відключити шланги, набридне їм чи втомляться, отоді й…

МІСТОК ДО РАЮ

Тепер Мусія з новою силою потягло до лабораторії. Подзвонив, вибріхуючись, на свою роботу, хильнув із термоса чаю з валер’яновим корінням і поїхав до біологів. Може, валер’янка нічого й не. допомагала, тільки дружину лякала, особливо від сьогоднішньої ночі, коли Галя впевнилася, що в чоловіка таки кепсько з серцем, бо чому б це він не торкнувся чвертки, якщо при здоров’ї? Неспроста ж п’є валер’яну замість чаю. Ох, не з добра то, не з доброго дива… А може, й рятує його валер’яна? Спершу Мусій пив це зілля, аби лиш до рота потрапляло щось гидке, незвичне. Потім повірив, що саме валер’яна допомагає йому утриматися від градусної спокуси. А тепер ніби вже й у звичку ввійшло. Та й не може бути, щоб зілля та не давало користі людині, бо навіть коти, які не можуть відрізнити круглого від квадратного, які тільки будять ночами Верхушу, навіть коти поважають цей корінь. Ірина здивувалася ранній появі Мусія.

— Щось трапилося? Хоча… Розумію… Вчора я вам не все як слід пояснила.

— Встигнете. Де Верхуша?

— У себе в кабінеті. А що? — стривожилася.

— Та нічого. Хочу порадитись щодо курей, — збрехав Мусій і попрямував до Верхуші, напускаючи на себе веселу байдужість, та це ще дужче занепокоїло Іванову.

На стук у двері ніхто не відгукнувся. Зазирнувши у шпарку, Мусій побачив, що Верхуша не спить, як годилося б після ночі, проведеної на кладовищі, а пише щось великими літерами, ніби йому замовили плакат. І так уже старається, аж губами ворушить, ніби школяр, що по кілька разів перечитує кожне слово.

«Подивитися на нього — так прямо сизий голуб миру. А в банді ж, мабуть, не менший ранг, як Пильнюкового заступника. І що його змушує? Сидів би старістю на печі, потроху свої заощадження перетравлюючи. Чи сходив би у бар на молодь подивитися, в доміно під вербою грав би з ровесниками, про політику гомонів чи за «Динамо» поболів би. А воно ж, дивись…»

— Можна, Климе Гнатовичу? — чемно переступив поріг.

— Сідайте, сідайте, юначе. Тут, знаєте, такі діла з вашим сином намічаються! Епохальні! Стільки проблем! Оце доповідь готую, — Верхуша потрусив паперами.

«Заговорюй, заговорюй зуби. Все одно алібі собі не створиш».

— Мені Ярися казала, що ви вже все знаєте, — Верхуша співчутливо поглянув на Мусія, та думка його не могла фіксуватися на предметі сторонньому, вона возносилася до верховин пізнання. — Тому я дозволю собі намалювати повну картину. Вирішено проблему геронтології. Накажу відрізати мою руку — пожертвую заради науки, щбб Ярися виростила знову мене, точно такого, як є, тільки із справжніми зубами й без болячок. Хоч я, взагалі, не скаржусь на здоров’я, але дещо, знаєте… Дещо… Про що це я? Ага… І Ярися воскресить мене.

«Потрібен ти комусь, — незлобиво подумав Мусій. — Тут, мабуть, ждуть — не діждуться, коли вже на пенсію підеш. Отакий кабінет зайняв і не даєш молоді ходу».

— А хто ж тоді кафедрою керуватиме, Климе Гнатовичу? Той, що з вашої руки виросте, чи самі впораєтесь, хоч і без руки?

— Молодець, юначе, ви копнули важливе філософське питання. Я ж вам казав, що тут проблем та проблем!

«І чого він радіє, блаженний? — Мусія вже починало дратувати професорове збудження. — Ич, актор який».

— А куди вам діватися, Климе Гнатовичу, якщо «той» ваші звання і документи захопить? А він це неодмінно зробить, бо розум і гонор матиме, але ж без болячок буде. Та ще як дружина підтвердить правосуддю, — єхидно пхикнув Мусій, — що не ви її чоловік, а отой, з усіма справностями.

— Я тут, знаєте, вже дещо намітив, — Верхуша знову потряс паперами. — Думаю, що після операції без руки я довго не проживу. Так що «той» буде повноправним господарем і паперів моїх, і… Я йому заздрю, — мрійливо сказав, ніби про товариша, що летить у космос.

— От бачите, його ще немає, а ви вже заздрите. — «Це вже ближче до суті».  — майнула думка. — І ніяке це не безсмертя, професоре, бо не захочете ви помирати, даючи життя дублерові. І кінцівку не пожертвуєте, щоб «той» ваше місце зайняв, а вас, безрукого, зіштовхнув у могилу. Вам же не хочеться зараз іти на пенсію?

Верхуша нічого не відповів, тільки зніяковіло закліпав очима.

— Знаю, що не хочеться, — продовжував Мусій, — І я не захотів би вирощувати дублера, щоб той прийшов до моєї Галі й защепнувся з нею в хаті, а мене додому не пустив. Та я краще розбомблю вашу халупу, хай і сам загину, зате людей порятую від диявольщини.

— Я тут дещо вже намітив — усе не так страшно. Процес контрольований. З моєї руки Ярися вирощує тулуб і пересаджує на нього мою голову.

— Пхе! Чи й не новина! Сто разів уже чув, навіть у кіно бачив, як десь, чи то в Бразілії, чи в якійсь Арізоні, професорську голову збиралися до молодого тіла пришити. Але зась! Самі знаєте — природа спотикачок накопала і пудові замки тут начіпляла.

— Новина! Запевняю вас, новина! — переконував Мусія, а може, й себе Верхуша. — Бо тулуб, вирощений з моєї руки, має такий самий набір генів, як і голова. Повна сумісність тканин! Геронтологія перемогла! Дожив я, юначе, до цього щасливого дня. Семи милицями… є… пробачте, семимильними кроками йде наука. Ярися, правда, не згодна… Та й де взяти кошти, щоб з моєї руки… Знаєте, скільки нам ваш син обійшовся? Але що тут про гроші говорити, коли доведено, що процес вирощування людських органів можливий! Довели! Втерли носа і своїм, і зарубіжним колегам! Вони ще лише розробяють ліки для регенерації органів. Ми ж доповідь пишемо вже. А ті, що після нас ітимуть, спростять процес, і…

— Нехай Ірина навчиться з пальця вирощувати, — підказав Мусій.

— Молодець, юначе! Я запишу. Це ще новіша ідея. Зменшиться відповідальність. Руку відрізати якось воно страшно, а палець…

— От іменно! Палець — єрунда, — розвивав ідею Мусій, підбадьорений обіцянкою записати його в доповідь. — Вказівний правої собі залиште, щоб сваритися й командувати. З лівого мізинця виростять вам заступника пожежних справ, він же й по господарству від усякої дрібної роботи вас звільнить. Лівий безіменний охоронятиме вас, а правий задачки придумуватиме… Тут такого можна натворити! Підкажіть Ірині, підкажіть.

Верхуша осудливо похитав головою.

— Негожий ваш план, юначе, і розмова негарна. Так-то. Насміхатися з науки соромно, особливо вам, свідкові епохального, я б сказав, грандіозного повороту в біології. — Обурювало, що Мусій кепкує і з його старості, думає, що Верхуша вже списався.

Давно помічено, що люди, не причетні до творчої, пошукової праці, рідко дивуються чи захоплюються, частіше закликають бити відьом, коли стикаються з чимось їм не зрозумілим. А Верхуші не тиражування власної персони потрібне, не заради тілесного буття хоче він «продовжитись», а щоб не пропали ідеї, щоб пережили його прах. Хочеться, щоб «суть» його втілилася, нехай і в дерево, тільки нетлінне, нехай у залізо, але нержавіюче, нехай у папір, аби лиш вічний, — і щоб спостерігати, як будуватимуть завтра юнаки, де можна — допомогти їм, рятувати, захищати.

— Негарна ваша пропозиція, юначе. І гріх таке Ярисі підказувати. Вона й так у розпачі, каже, що кине біологію, піде з кафедри. А я вже збирався їй усі справи передати, бо голову мою вона ще не може пересадити.

Мусій не вірив професоровій балаканині. Підтримував розмову, аби впевнитись, що саме Верхуша був уночі там… Його доповідь метровими літерами, уся оця наука то, — думав Мусій, — маска, легенда, створена Івановою, щоб прикрити правду, а правда, з усього видно, така: відкопали Віталика, оживили. Але навіщо ж приховувати?

Спонуканий досвідом героїв шпигунських фільмів, Мусій ліктем звалив книжку і, перепрошуючи, поліз під стіл, бажаючи роздивитися професорські черевики. Чи не в землі, бува? Ні, блищать. Взагалі старий міг і почистити їх або інші взути. Даремно під стіл лазив. Тут би щось оригінальніше вигадати, а не вдаватися до детективу.

— Вибачте, я ненароком…

— Нічого, нічого, — промимрив Верхуша, протяжно засопів і клюнув носом розсипані віялом папери.

Ось вони, докази! Напрацювався вночі, а тепер очі замилює. Якби не прийшов на роботу, кожному було б ясно, що відсипається… Ось вони, докази! Якби ж не від цих злочинців залежало Віталикове життя, Мусій давно б Іолу покликав… Тут не в медицині діло. Тут дивися ширше! Де Пильнюків синок і сестричка? За кордоном — сам чув, як батько бідкався синовою поїздкою. Маскувався, звичайно. Тут таке розігрується!..

Гучно сьорбнувши повітря, Верхуша злякано прокинувся і втупився в Мусія.

— А чого ви прийшли, юначе? Чому без стуку? Я, знаєте, доповідь пишу. Не маю часу, знаєте.

— Та я, професоре, порадитись. Тут домашні мої хочуть собаку чи кішку придбати, а в звір’я цього хвороби всякі, паразити. То я вирішив пару курчат купити. Якої краще породи? Ви ж курознавець…

— Вас розцілувати треба! — ожив Верхуша. — От що значить загальна середня освіта! Люди почали розуміти, що курка — найперший друг людини. Вона і яєчко знесе, і засокоче ліпше лауреата конкурсу вокалістів. І головне, хвороб ніяких у хату не принесе. Тримайте її хоч у ящику, хоч на балконі. А у вас кришталю немає? — зі страхом запитав Верхуша. — Вона, знаєте, не собака. З радощів може й на сервант злетіти, ну й ненароком звалить…

— Немає, професоре, — зітхнув Мусій. — Жінка все поспродувала. Похорон, огорожа, пам’ятник…

— А ви не поспішайте з пам’ятником, — порадив Верхуша. Сказав, та й осікся, ніяково закліпав очима і, як здалося Мусієві, навіть почервонів.

«То у вас, професоре, ще й совість є! Відчули, що підло змушувати мою Галю воздвигати пам’ятник над порожньою могилою».

— Це ж чому, професоре? — строго запитав Мусій.

Та Верхуша дуже втомився, готуючи доповідь. І зараз його змагав сон. Пам’ять замкнулася, і поновити сили міг лише кількахвилинний перепочинок.

— Що чому?

— Чому не поспішати з пам’ятником? Ви щойно так сказали.

— Не’ пам’ятаю. Не тим я займався, юначе. Геронтологію треба було розвивати. Ви йдіть, а я подумаю.

Усе стало на свої місця. Три факти проти Верхуші: дрімає на роботі; сидить не в лабораторії, а в кабінеті — телефонних вказівок від шефа чекає; не радить пам’ятник ставити. Ще б Яремаку розшукати, на його кулаки подивитись, мабуть, шкіра там, як на солдатських чоботях. Подумати тільки! Отакі люди наукою керують! І як перевірити, як збагнути їхні графіки, терміни? Звіти, немов романи, пишуть — тому й паперу нестача. А краще б діло робили. Бо інших вчать, а самі…

Раніше в Мусія не було таких нападів критиканства — він усе життя прагнув якнайліпше виконати кожне замовлення, думаючи про живих і вшановуючи покійних; і на новій роботі в перші місяці щиро клопотався протипожежним обладнанням у цехах. Та ніде нічого не горіло, Мусієві здавалося, що до нього ставляться якось зневажливо, мов до баласта, все дужче відчував свою непотрібність, і як компенсація за професійне знецінення в ньому розгорялася іскра невдоволення всім і всіма.

Тепер, коли йому пропонували поїхати в колгосп на буряки, він виголошував: «Треба як слід організовувати робочу силу на селі, пенсіонерів вивести, школярів». Коли кликали допомогти розвантажити заводський двір від мотлоху, відмагався: «У нас своя робота. І як слід налагоджена — ніде не горить. А комірники своє налагодити не вміють. От нехай і трудяться. Моє діло протокол скласти». Він-таки й справді наловчився складати протоколи й штрафувати «за порушення».

Коли Чумак прочув про нові грані діяльності Мусія, то запропонував відділу кадрів бодай на кілька місяців перевести його на конкретну роботу: «Бо ще трохи «керівної служби», і вивітриться з чоловіка остання жива іскра, а на зміну прийде бацила геніальності. Шкода Мусія. Як не пияцтво, то сімейна трагедія. А пережив горе, так геніальність загрожує».

Повернувшись до лабораторії, Мусій застав там Марію.

— Чому, невісточко, Петра Яремаки останнім часом не бачу в університеті? — гнівно й строго накинувся він на дівчину.

З несподіванки вона впустила дюар і ледь не наробила лиха.

— Чого розкричалися? Тут храм вашого сина. Навшпиньках годиться ходити, коли вже увійшли.

«А могла ж таки бути його невісткою, — подумала Марія. — Тільки тепер, вважай, заручилася із дияволом».

— Ви знову нализалися. Немає на вас Гетьманчука, — обурилася вголос.

Давно Мусієві ніхто не говорив таких прикрих слів. Невже схожий на п’яного? Набравши повні груди повітря, він якусь мить не дихав, наче збирався штовхнути штангу, повів з кутка в куток очима, в яких почали змигувати червонясті змійки. Таких грубощів він не чекав.

— Ану вас… — чвиркнув крізь зуби і вибіг з лабораторії.

— Навіщо ти так, Маріє? — сумовито похитала головою Іванова. — Півжиття його в оцьому ящику…

Марія й сама збагнула всю недоречність свого вибуху, та все ж виправдовувалася:

— А чого ж він…

Хоч у це було важко повірити, ще важче осягти, та очевидне вже не лишало сумнівів — як із висадженого в благодатний грунт пагінця розвивається дерево, так і з живої руки виростала людина. Не раз уже траплялося, що, шукаючи Індію, відкривали Америку, добуваючи філософський камінь, пізнавали нові хімічні елементи. То Марія і не здивувалася б, якби, досліджуючи сажу, випалену з кофейної гущі, хтось із її колег раптом виявив би закономірності зародження планет. Але виростити у боксі людину?

Людину чи її оболонку?

Маріїн розум, прагнучи осягнути содіяне, уявити його можливі наслідки, палав на багатті сумнівів. «Вітаю й вас — це зоряна година! Та тихше ви, мовчіть і не дишіть! Велике диво твориться в цю мить».

Свідомість, пам’ять, емоції — найсокровенніша суть людини, народжуваної з любові, народжуваної в муках і крові,  — чи володітиме ними гомункул? І хто він? Чия душа в ньому? Та й чи є вона?

Смерть нареченого, і знов перекособочене власне життя… В людини також є межа міцності. І Марії іноді здавалося, що все це — і поїздка на мотоциклі, і ноші, прикриті не простирадлом, а фартухом різника з Бессарабки, і тепла Віталикова рука в шкіряному рукаві, й лабораторія Іванової, і Віталикоподібний гомункул, вирощений у скляному боксі,  — то все сторінки чорної магії. Не-віс-точ-ка…

Бігме! Зачаття способи старі

Ми визнали за дурощі негідні.

Той ніжний пункт, звідкіль життя все йшло,

Те нутряної сили джерело,

Що для відтворень і давало, й брало,

Близьке й чуже засвоюючи дбало, —

Це все здаю в архів однині я.

Хай плодиться по-давньому звір’я,

Шляхетніша ж натурою людина

Чистіш, гідніш родитися повинна[4].

* * *

Пізно ввечері лихий і втомлений повернувся Мусій додому. Виявляється, Петро Яремака ще два дні тому поїхав у відрядження. А хто ж тоді на кладовищі вдарив Мусія по голові? Якийсь інший Петро? Чи, може, Яремака зумисне оформив документи на поїздку, щоб мати алібі?

Ще й Галя, розтривожила Мусієву душу своєю дурістю:

— Що воно тільки робиться на білому світі! Минулої ночі одну могилу хотіли розкопати…

«Ага! Почалося! — чи то з острахом, а чи зловтішно подумав Мусій. — Віталика вже цій банді мало…»

— І на чию ж це вони замірилися? На генеральську, не бійсь, начальницьку.

— Та ні. Монашка там похована. Це біля нашої близько.

Галина відповідь не впліталась у вибудувану Мусієвою уявою схему, і, як завжди, розгубившись, коли конкретні, реальні, з його погляду, речі руйнувалися чи поступалися місцем якійсь ефемерії, питав тепер з острахом:

— І накрили тих розкопувачів?

— Я добре і не знаю. Нікого з твоїх колишніх знайомих не зустріла, щоб розпитати. Кажуть, чергував саме підсліпуватий сторож із сином. Збили якогось волоцюгу, а він під деревом відлежався та й утік. Тепер ніби народну дружину організовують, щоб спіймати того божевільного.

Мусій сердито засопів. «Який божевільний? Там бандити з дипломами. Не бабського розуму діло…» Проте вголос заперечити жінці не наважився, бо сумнів ворохобився під черепом: а може, то він, Мусій, переплутав могили? Може, то його так вправно звалив з ніг сторожів син?

— А син його не рецидивіст?

— Чий?

— Та сторожів.

— Не розпитувала.

«Ех, Галю! Найрозумніша жінка на весь куток! Не могла таких простих речей вияснити!»

Безсонна ніч і напружений день давали про себе знати. Навіть не випивши валер’янки, Мусій почав увіходити в легкий, серпанковий сон, щоб набратися сил для ще важчих днів, що чекали попереду.

Галя, вдячна чоловікові, що полив квіти на могилці, що потроху повертався до людського життя, турботливо вкрила його синовою ковдрою і тихо вийшла з кімнати.

ЗАДУШЛИВА НАДІЯ

По телевізору саме показували перенесення олімпійського вогню з Молдавії на Україну, коли в квартирі старого Пильнюка задзвонив телефон. Форсуючою скоромовкою телефоністка повідомила, що на проводі Мілан. З хвилюванням притуляв батько рурочку, сподіваючись почути голос сина, та замість нього почув скрипучий сестрин:

— Я не можу тобі довго пояснювати, — заявила Августа, чи то маючи на увазі неспристойність Тихонових учинків, а чи дороговизну телефонної розмови, — але швидше відкликай його додому.

— Він захворів?

— Гірше. Назвав дурнями тутешніх спеціалістів. Ти не уявляєш, яких зусиль мені коштувало, щоб його робота була відзначена, а він, невдячний…

— Так тобі й треба, сестричко. Навіщо влаштовувала комедію? Навіщо в гості тягла?

— Господи, Руслане, скільки мені залишилося жити? Хотіла племінникові добро зробити. На старість ми всі стаємо сентиментальними… Тільки ж якби він мене слухав… Я б йому текст інтерв’ю допомогла відредагувати.

— Цього ще не вистачало, — видихнув брат, не дуже турбуючись тим, почують ці його слова в Мілані чи ні.

— Хороше інтерв’ю, Руслане. Пристойне. Срібло у гаманці забряжчало б. Так замість цього… Такий непрактичний! Благаю, відклич, бо він мене з торбою по світу пустить. Телеграму йому надішли чи щось придумай. Я кінчаю — і так наговорила мішок з лірами. Бувай здоровий, брате.

Скрипучі обертони Августиного голосу розтанули на тоненьких дротиках міжнародного зв’язку. Сестричка…

Розлучився з нею Руслан Максимович під час війни — фашисти вивезли на примусові роботи. Потім італійське заміжжя, діти, внуки… І хоч була це дуже болюча рана, і кожне спілкування з сестрою роз’ятрювало йому душу, зараз думки не про неї, а про сина. Не може Тихін ніде нагріти собі місця — тут конфліктує з колегами, родичам не підходить… І в людських, і в професійних стосунках бракує йому елементарної порядності — усвідомлення цього кидає батька в розпач. Повіситись? Чи напитись снодійних таблеток? Якби просто випаруватись, білою хмаркою вилетіти у вікно, щоб ні слідів, ні турбот знайомим.

Хоча б порадитися з кимсь, пожалітись… Може, Швидкого запросити в гості, отого великого психолога, що й без дефектоскопа дірки в душах бачить? Він перед операцією намагався напоумити: «Не відпускайте від себе Тихона», — казав значить передбачав ті його вчинки, що видаються неможливими. Збоку завжди видніше… А що він зараз мені нарадив би? Воно й незручно турбувати людину, із своїми клопотами нав’язуватись… Але чомусь здається, що Швидкий зрозуміє, принаймні більш ні перед ким і не хочеться оголювати душу. Та й можу ж я хоч раз у житті не пацієнта рятувати, а сам вдатися по допомогу? Чужим теплом зігрітися? Люди немов пульсари — той випромінює добро, той — зло.

Ох, Тихін, Тихін… Моя надія в житті… Гнила опора виросла на старість, як упаде — роздушить. Ну чому саме мені судилася отака гіркота? Хіба не вчив я свого сина добру, не наймав спеціальних учителів, не прилучав до високого? Чи не так це робив? Може, матеріальні чинники заступили йому духовність? Так я ж хотів, як краще… Скільки книжок йому придбав! Чи, може, до високого треба йти босоніж стернею? Де той єдино правильний рецепт? Чужих дітей рятував я — та й не дивина сьогодні руку-ногу зцілити: он Іванова замахується тіло людське ростити, як квітку у вазоні. І зможе, і виростила, вважай. А я, певне, виростив будяк. Може, перш за все не про тіло треба дбати? Краще здоровий дух у слабкому тілі?..

ЧИЯ ПРОПАЖА, ТОГО Й ГРІХ

Вийшовши після другої операції з лікарні, Олег Іванович вирішив ні про що не думати, нічого не брати до серця — пожити «по-людськи»: послухати органну музику, балет подивитись, побренькати з внучкою на розсохлому піаніно… Хай мозок очиститься музикою, поезією, хай сколихнуться глибинні, первозданні людські емоції, «якщо вони ще десь у мені вціліли», зіронізував Швидкий. От якби ще жаба закумкала! Минулого дощового літа такі концерти чутно було з розмитої під балконом канави.

Однак внучка не підтримала дідових намірів, не виявила бажання розучувати пісеньку про Петю, якому дуже добре в піонерському таборі біля річечки-ріки. «Дідуню, — сказала вона, — по моїй голівці молоточками б’ють, коли ви співаєте». Чотири роки, а вже таке хитре. Погладив їй чубчик і відпустив хлюпатись у ванні, де в неї крокодильчик товаришує з русокосою Оленкою.

Добре, що до онуків дожив. Як синові сповнилося двадцять і він раптом заявив, що жениться, лише для форми вилаяв, а в душі навіть зрадів: хоч на старість натішиться дитинством — ведмедиками, лисичками, бубличками, «люлі-люлі в нашої зозулі…». Недаремно ж люди кажуть, що перша дитина — остання лялька, а перший онук — то перша дитина.

Сам Швидкий одружився в сорок, тому боявся, що не побачить онуків. А от дожив. Точніше, вижив. Завдяки чорній трубці, що її вшив Руслан Максимович, Яремака й тут не обійшовся без жартів, сказав, що замість трахеї в Олега Івановича тепер антрацит. Та біс із ним, що там ушито, аби дихати, — життя все одно прекрасне. А тепер ось з’явився дружок-мазунчик, у якого «молоточки по голівці б’ють», коли дідуньо співає…

Олег Іванович увімкнув «чудо століття», сів на диван з блаженним відчуттям безтурботності — попереду вільний вечір. Телевізор зашипів, і на екрані застрибало зображення блискучої алюмінієвої фольги. Потім з’явилася нерухома жіноча спина в купальнику з копичкою волосся на голові. «Знову стрибки в воду, — розчаровано зітхнув. — Мить роздумів про вічність перед тим, як шубовснути». Жінка, ніби відчувши образливі розмірковування про її особу, різко повернулася до мікрофона. «Ти ба, співачка!» — здивувався глядач. І точно, жінка крикнула «Я!», а потім тицьнула пальцем у глядача, від чого йому стало не по собі, аж він відкинувся на спинку крісла, й крикнула «Ти!». Потім почала брати високу ноту, водночас зводячи руку і вказуючи строгим вказівним перстом на книжкову полицю, що висіла над диваном. Чоловік теж глянув туди і побачив свою улюблену «Валентність» Коулсона, яку він знав напам’ять. Поруч стояла призабута «Дифракція нейтронів» Бекона. «Фундаментальна праця, таких тепер не пишуть, здебільшого ковзають по поверхні проблеми. Сконцентрувала розум тієї пори, коли у нейтронні бомби не грались і відьом не ловили».

Дістав книжку, заглибився в читання, відчуваючи насолоду розслаблення, ніби занурився в теплу ванну. От спасибі крикусі. Таки допомагає естрада не лише жити, а й працювати. А гості заважають, змушений був продовжити свій афоризм Олег Іванович, почувши дзвінок і радісне жінчине вітання. «Кого це принесла лиха година?»

До кімнати, ляпаючи ногами — черевики залишив у прихожій, щоб якоїсь інфекції не занести, — зайшов Руслан Максимович. «Помиляються люди, коли твердять, що яблуко від яблуні далеко не відкочується. Яка могутня деревина, а червивий плід десь закотився…» Заради такого гостя й нейтронографію можна відкласти, і телевізор вимкнути — нехай вибачить лауреатка багатьох конкурсів, зараз не до її чорних брів — про голос можна й не згадувати, бо Олег Іванович звук вимкнув, коли вона удруге показала на нього пальцем, виконуючи свою пісню-декламацію. Брови в неї нічогенькі, а голос якийсь нахабний, та ще й витанцьовує вона навкруг мікрофона, тільки псуючи враження від своєї фігури. Та заради такого гостя — мага-добротворця, — і зображення не жаль вимкнути. Нехай вибачає співачка. Він її не ганить і не критикує, бо знає, що іноді доводиться сто разів крикнути, поки на тебе увагу звернуть. Співачка — жінка якраз на його смак, він би їй теж присудив лауреатство, якби в комісії сидів, тільки не за спів, а за брови.

— У мене все в порядку, чародію, — одразу ж доповів пацієнт, радо вітаючи гостя. — Цього разу підлатали грунтовно. Тепер я не тільки ваш раб, а й покровитель.

— Я до покровителя і прийшов, — грузько всівся поруч лікар, витягнувши ноги в червоних шкарпетках, чим нагадав Швидкому оглушеного палицею гусака. — Тихін мене доконає. Його, бачте, в Європі без фанфар зустріли, то він обізвав своїх колег трухлявими пеньками. Дисидент світу. Манія величі.

— Давайте його в психіатричку, — вдався до сумного жарту Олег Іванович, бо розмова про Тихона порушувала йому благодушний настрій сьогоднішнього вечора.

— Ні, він не хворий. Апетит хороший. Навіть полиск аристократичний звідкись узявся.

— Трухляві пеньки? Хіба це полиск?

— Він таких слів не вживає. Це я для конспективності викладу суті. Сестра просить відкликати.

— То й телеграфуйте, що одружуєтесь, — засміявся Швидкий. — Вмить повернеться. Літаком. Тільки не пишіть, що помираєте. Бо розмірковуватиме Тихін так: я не лікар, батькові не допоможу, хай його рятують колеги. Я ж тут маю вершити долю світової науки.

— Ви таки справді психолог… Істинний педагог…

«Чого це він хвалить мене?» — здивувався Швидкий і важко зітхнув, був переконаний — раз хвалять, то щось проситимуть. А відмовити цьому золоторукому він би ні в чому не зміг тепер. Довіку зобов’язаний.

— І як педагог скажіть, — нерішуче допитувався Пильнюк-батько, — ви вже Тихонові абсолютно не вірите? Він зовсім пропащий?

«Ех, друже мій… Я таки справді маю тверду думку про Тихона. Був час — вагався. Але він сам розвіяв мої сумніви. Та хіба я можу тобі сказати про це, нещасний гусачок? Ти ж волієш п’ятнадцяти крапель настою марки «надія». Хіба можу тебе вбити? Тихін — дуплявка, пробач, лайнак. Ні моє, ні твоє життя й для одного ока не були йому взірцем. Воно, звісно, наші приклади важкі, з пудовими гирями, не кожен одночасно має м’язи й переконання, щоб їх тягти…»

— Ви вже так не побивайтеся, — почав заспокоювати Швидкий. — Намотає Тихін на себе чужого павутиння, поборсається в ньому і збагне, що всюди треба працювати, а не лише язиком плескати. А тільки з виховних міркувань я б його не відкликав — хай сестра менше дає на кишенькові витрати.

— Ну що ви! Як можна? Без грошей Тихін не сидітиме. Заробляючи ліри, устряне в таку халепу… Спершу вас продасть…

«Е, батьку, кепські твої справи, коли на сина таке говориш. — Швидкому аж замлоїло в грудях від співчуття. — Не зрадить Тихін. Якщо не в душі, то хоч, може, в п’ятах грамина совісті є. Нехай я нікудишній вихователь. Та не можуть вже намарне пропасти зусилля класиків, адже вчили його і граф Толстой, і лікар Чехов, і кріпак Шевченко…» Однак практичний розум — тверезий і безкомпромісний полеміст — заперечив: «При чому тут класики?.. Люди порушують правила і моральні кодекси не тому, що не знають їх, а тому, що легше брати з чорного ходу і не бараніти в довжелезній черзі. Вже цим вивищуєшся — я кращий за інших, важливіший, потрібніший суспільству. З прекрасних ідей шиють модерний костюм, теплий кожух. Так і формуються освічені наші вороги, солдати для п’ятої колони». Відчуваючи, як затяглася пауза в розмові, співчутливий розум гарячково шукав рецепт: «Щось же треба влити цілющого в душу оцьому гусакові — він ледве дихає». А безкомпромісний — твердив, що не врятувати вже сина, бо запізнилися з тривогою, вдарили на сполох, коли від совісті залишилися самі головешки.

Колись за Тихоновим доносом пенсіонери ревізували кафедру. Винесли тоді догану Швидкому за послаблення виховної роботи. Огризнувся Олег Іванович, розізлив старійшину з комісії, твердячи, що виховання завершується до одержання паспорта, що в інституті лише ремесло дають і, по суті, не можуть змінити морально-етичний портрет студента.

Розкричався тоді й старійшина, потрясаючи планом виховної роботи, де у виконавцях значився і Швидкий. Почали вони чубитись, як молоді аспіранти:

«Що ви перевіряєте? Зрозумійте, що абітурієнт з такого предмету, як совість, екзамену не складає. Ви пошліть його на тиждень полоти картоплю, — розпалився Швидкий, голова колгоспу в минулому. — Ви змусьте його підлогу в коридорах мити, гуртожиток ремонтувати. Хто витримає цю перевірку, того можна й до здачі математики допускати. Тоді й виховні плани не труситимуться у ваших руках».

Догану тоді винесли одноголосно, бо, напевне, вважали, що й характер професора ще можна вдосконалити.

Однак ідею екзаменувати працею комісія підтримала, але трохи її змінила — абітурієнти проходять трудовий іспит, вже здобувши прохідні бали. І трапляються молоді, які, не соромлячись, говорять: «Я своє діло зробив — п’ятірку одержав, маю право відпочивати. До вас їхав не гуртожиток мити». — «Немає такого закону, щоб змушувати моє дитя підлоги шкрябати», — підключиться іноді й мати, бо в Сочі вже чекає найнята на тиждень окрема кімната в пансіонаті шахтарів, композиторів або полярників.

«До чого воно йдеться?! — зриває тоді злість декан на поздовжніх звукових хвилях. — Та це ж окультурений бандитизм! Отаке ніщо, а вже гуманність наших законів використовує! До революційних здобутків присмокталося, ось і маємо сучасного Пузиря. Психологи теж винні: поставити людину на п’єдестал вони зуміли, а про тваринні інстинкти, що тягнуться за нею від пелюшок до савана, говорити соромляться…»

Пригадавши монолог, свідком якого був і він, Олег Іванович тільки розвів руками та прицмокнув, наче це в нього на шиї ярмо деканатства, яке й спортсмен-розрядник не витримав би.

То що його радити зараз Русланові?

— Не драматизуйте. Не продасть. Нічого йому продавати. Плагіат, за який ми його били, в порядних людей не в пошані. А недругам, якби він раптом на їхній млинок почав дмухати, з нього взяти нічого… Хе, іноді й порожнеча служить щитом.

— Пропав Тихін, — приречено зітхнув батько. — Хоч йому і за тридцять, у вчинках він — дитина… Ну гаразд, не кликатиму з виховних міркувань, як ви радите. Та не це головне. Як зробити його людиною?

«Ого, куди занесло», — здивувався Швидкий, хоч мусив визнати, що, по суті, це й справді найосновніше питання, та тільки пізнувато його вирішувати. Принаймні він, Олег Іванович, так вважає. Нервово пересмикнув плечем — у складних ситуаціях у нього завжди свербіла лопатка, і від жінки йому перепадало, коли засовував руку за спину і починав чухатись. Та не при гостеві ж…

— Бити, — сказав переконано. — Гуртом бити. І хоч це вже не перевиховає Тихона, та зробить принаймні обачнішим. Але ж ніхто не хоче докласти рук — одним ніколи, інших це не стосується, ті бояться його, а тих він обдурює. Та й ви сліпою любов’ю його псуєте, — цього Олег Іванович вже говорити не хотів, само вирвалося.

— То що ж мені, вішатись? — приречено запитав Руслан Максимович, навіть не намагаючись виправдатись.

— Не шукати Тихонові теплого містечка, коли його справедливо карають, — вирішив до кінця висловитись Швидкий, бо дуже обурила його батькова безпорадність, — і не підставляти своє плече…

— Це понад мої сили, друже. Родинні інстинкти, не забувайте. Я до кожного, хто зробить Тихонові зло, починаю ставитись упереджено. Все розумію, а от… Оце тільки до вас якось душею не наїжачився — чи давнє приятелювання тому причина, чи біохвилі…

— Мої поради гіркі, як ліки від тяжкої хвороби.

«А час би й профілактику згадати, — подумав Олег Іванович. — Бо Тихонова хвороба, як вітрянка». Все частіше трапляються Швидкому випадки жонглювання високими словами, коли правильні тези, святі поняття служать щитом для досягнення власних інтересів, прикриття ницих забаганок. Житейський цинізм — так він визначив це явище — проникає і в студентське середовище, і це особливо тривожно, бо що може бути страшніше для формування свідомості майбутнього керівника виробництва, як те, коли він вчиться говорити одне, а робити інше?

— І тут я не годен дозувати ліки, — сказав роздумливо, — кухлями пити чи наперстками. А може, й нам би чогось по наперсточку? — пожвавішав, побачивши, як дружина метушиться біля столу.

— Хто б пропонував, — кинула вона осудливо.

— Так не для себе ж. Я лише нюхатиму, — з надією поглянув на гостя. — Як медицина?

— Звичайно, можна, — виручив Руслан Максимович. — Мені пити, вам — нюхати.

— У мене тепер штучне горло! Хоч сірчаною кислотою полощи, — намагався переконати дружину. І вона таки уважила: поставила дві чарки-дрібнокаліберки.

— Невідкладна допомога біля тебе, то як хочеш, — сказала й вийшла з кімнати, щоб не заважати розмові.

А Руслан Максимович, хильнувши чарчину, знову повернувся до болючих роздумів: «Чому Тихін такий? Хто винен? Хто скалічив сина?» І, може, випите вино підштовхнуло його до думки, що була, коли й несправедлива, то зручна:

— Усі винні,  — вимовив він полегшено. — Усі.

Можна б погодитись. Формула вигідна. Тут би легеньку дискусію, уточнюючі деталі, заспокійливі факти — і вечір буде витриманий в інтелігентських традиціях. Але Олег Іванович далекий від дипломатії:

— Прямо чудасія якась! — вертить він чарочку із звабливим трунком. — Вовча зграя виховує працьовитого Мауглі з виразними рисами чесності й відданості, а «усі» — споживальника й хитруна.

Та Руслан Максимович у цю хвилину вже не потребує ні порад, ні рецептів, тому й не реагує на в’їдливу репліку. Знайшовши формулу глобальної вини людства у вадах синового виховання, він ладен і на себе взяти якусь дещицю тієї вини, але спричиненої об’єктивними умовами:

— Звичайно, я винен перш за все, — самокатується батько, а слово його звучить звинуваченням «усім». — Коли я чесно рятував людей, витягуючи їх із пазурів небуття, я сподівався, що й усі так само чесно виховуватимуть мого сина. І в цьому моя помилка. Так, помилка, — повторює він з притиском, як завжди роблять люди, коли внутрішньо не вірять у те, що говорять, але хочуть переконати в цьому співбесідника, а може, й себе. Подальші ж слова звучать і зовсім сердито — так мовляться абсурдності, не сприйнятні ні тим, хто говорить, ні тим, хто слухає: — Я повинен був працювати абияк, зате всю увагу віддавати дитині. І виховав би… А що маю тепер? Зганьблене сином ім’я… От плюну на медицину й візьмуся за онука.

Згадка про онуків розм’якшує обох дідів і знімає напругу, гостроту розмови. Швидкий, мружачись, нюхає вміст своєї малокаліберки.

— Невістка не дозволить, — звучить це авторитетно. — Скаже, сина не змогли як слід виховати, те й з онуком буде.

— Так я ж усе кину! — ображається Руслан Максимович, ніби йому й справді невістка висловила недовір’я. — Тільки онука виховуватиму.

— Що, й очкура припасете? Не буде ж очкура. Так що не кидайте медицину. Там ваше безсмертя й добра слава. Кажуть, що в першу чергу ми батьки, а все інше другорядність. У вас виходить навпаки. Маєте щастя в роботі — втіштеся цим… У житті завжди чогось бракує… А Тихона слід би провчити… Ну, та я матиму нагоду, коли повернеться. Я теж належу до «всіх» — ви його виростили, а я озброїв, і моя провина більша, ніж здається на перший погляд. Бо поганий швець тільки чоботи псує, а інженер може такого наквасити, що великий завод увесь квартал лихоманитиме… Та лийте ви прямо в чашку, — помітив, як Руслан Максимович приміряється до кришталевої мініатюри. — Жінка думає, як розпорядилася, так по її буде. Чи мені не можна?

— Та чому не можна? Лийте в чашку й нюхайте, — вперше за весь вечір усміхнувся Руслан Максимович. — А з чарки воно запах не той — мала поверхня випаровування. — «Добре, що прийшов до Олега Івановича. Наче й на душі полегшало», — подумав він.

— А ви знаєте, в нашому селі двоє молодят в одному зашморгу повісились.

— Та ви що? — жахнувся навіть звиклий до людських трагедій лікар.

— Батьки не дозволяли їм у десятому класі одружитися.

Чи правду сказав Олег Іванович, чи вигадав отаке страхіття, аби переконати старого Пильнюка, що з його дитиною ще не так погано, буває більше горе.

МІРАЖ

Цього вечора вперше за три роки Мусій вийшов з дому разом з Галею. Літній день домлівав у випарах теплого короткочасного дощу, який після обіду зросив землю. Скісні промені призахідного сонця висвітлювали завислі на листочках краплини, і від їхнього блиску лісова стежка була такою казковою, і все навкруг було таким урочисто-святковим, що здавалося абсурдністю і спрямування стежки, й мета вечірньої прогулянки. Підходили до кварталу, де Віталикова могилка вже не була крайньою, коли Галя раптом зупинила Мусія:

— Чекай, — сказала стишено. — Знову вона тут. — Над Віталиковою могилою, схилившись на ограду, нерухомо сиділа жінка років двадцяти п’яти. Яскраво-червоні гладіолуси в її руках здавалися спійманими вогнями фейєрверка, що намагалися перекреслити кольори близької ночі. — Вже втретє її тут бачу, — пошепки сказала Галя, боячись, що жінка почує, злякається, зникне. — На чукчанку схожа. Ти не знаєш її?

— Ні, здається, — збрехав Мусій, хоч одразу впізнав Марію. — Може, якби зблизька подивитись… — Не думав і не гадав Мусій її тут побачити, хоч, звичайно, вона теж була з тієї компанії… Але цю жінку він не міг би вдарити кулаком, вона діяла на нього магічно, хоч майже завжди мовчала. Тільки один раз вилаяла, коли Мусій, відчувши себе господарем становища, почав давати поради, а то все з якоюсь затятістю, ніби власну дитину, порала Віталикову руку.

— Яв альбомі її фотографію знайшла, — тим часом шепотіла Галя. — З Віталиком на мотоциклі разом. Знайома, виходить. Може, у них любов була?

— Тобі тільки й балачок, як не про смерть, то про любов, — сердито буркнув Мусій, подумавши, що й сам він останнім часом ніби забув про звичайне життя. На кухні штукатурка пооблуплювалася. Галі он треба б черевики нові купити. Обоє уже обносилися так, що Віталику соромно буде… гм… було б, якби воскрес. — А чого дивуватись, — заспокоїв він Галю. — Віталик показний хлопець був. Хіба в нього мало знайомих? Ти тут посидь, не одну побачиш…

Сам же вирішив, що це хитра Іванова, а може, й святенник Верхуша присилають сюди Марію з квітами, аби приспати його, Мусієву, пильність…

Тим часом Марія глянула на годинник, поклала гладіолуси й швидко пішла алеєю.

— Студентка, певно, а п’ятірку на букет, бач, не пошкодувала. Ой, неспроста це, — домірковувала своє Галя, поливаючи квіти. — А оту он, — показала на четвертий від Віталикового горбок, — хотіли розкопати.

Спресована земля була акуратно розрізана на квадратики, неподалік лежали складені купкою іграшки.

— А куди його іграшки поділися? — запитав Галю.

— Я, коли вперше побачила тут дівчину, заховала під траву. Подумала, що він, мабуть, не схотів би, щоб дитиною виставляли…

Значить, Мусій ледь не розкопав могилку монахині! Господи, та що ж це за напасть? Чи доля така ненаситна? Та за які ж гріхи?

— Мені до сторожа треба зайти — попрошу, щоб наглядав.

Галя не заперечила і не схвалила чоловіків намір — давно вже звикла не висловлювати вголос свої думки.

Мусій швидко знайшов старезного діда, який, розташувавшись у затінку під розкішною березою, намагався насадити лопату на держак.

— Що, не йде? Давайте підсоблю…

— Підсоби, підсоби, козаче, хоч воно мені, казать-переказать, і не к спіху: клієнти тут спокійні — вже ні на збори, ні в театр, ні в церкву не біжать, — прошамотів дід голосом Верхуші. — А чого це ти мене так видивляєшся?

— Десь бачив, діду, — брехнув Мусій. — Ваш син часом не Петро?

— Авжеж… То це ти, мабуть, товаришував з Петром, бо і я тебе, сказать-переказать, звідкись знаю.

— Та було, — прибріхував далі Мусій, ніби мак сіяв: «Вродить — не вродить». — Сильний ваш син, як чемпіон.

— У мене вдався, — не без гордощів мовив старий. — А ти що хотів, козаче?

— Та нічого. Йду мимо, дай, думаю, загляну та хоч спитаю котра година.

— А в тебе ж на руці цокає,  — насмішкувато примружився дід та й почав смикати держално — чи міцно насадилася лопата.

— Ет, зупинився. Таке паскудство трапилось, вірте не вірте, одно до майстра ношу.

— Ну, я не знаю теж, скільки воно зараз. Як Петро прийде, то сім буде.

Мусій зиркнув на своє «паскудство» — за п’ять хвилин сьома. Треба давати дьору, бо вдвох ще, дивись, і пізнають…

— То вибачайте, діду, пішов я.

— Може, Петра підождеш?

— Іншим разом якось загляну. Передавайте привіт…

Галя уже наплакалася і сумна, мов черниця, чекала чоловіка.

— Ну що, зголосився?

— Обіцяв…

— Я думаю, що того ненормального уже спіймали, — висловила вона здогад, ніби для заспокоєння чоловіка, та виходило водночас, що й знецінювала його турботи про сторожа.

«Ну й біс із ними, і з ненормальними, й сторожами». Мусієве роздратування гніздилося десь глибоко всередині, розгойдувалося спроквола, як шторм на морі, та, як хвиля морська, було невідступне, невідворотне.

Мовчки дочалапали додому, мовчки лаштувала Галя вечерю, мовчки витягла з шафи чвертку з олімпійськими кільцями й налила чарки.

— Пом’янемо, — ковтнула скаженівки, і тихі сльози знов покотилися з її очей.

Мусій невідривно дивився на свою чарку і знову відчув глухі накати роздратування.

— Я після поминатиму, — відсунув чарку. Галя змучено і запитально глянула на нього.

— Ну, після… Як виконаємо план… і взагалі…

— Який ще план?

— Тобі не все одно? Не п’ю я зараз. — «А колись же була найрозумнішою на весь куток!»

Галя хотіла сказати: «Слава тобі, господи! Хоч після сорока розуму набрався», та побоялася, що чоловік на зло почне пити — нехай уже тішиться «силою» свого характеру.

Мусій тверезою рукою взяв чарку, елегантно вилив з неї горілку в пляшку і поставив передолімпійський сувенір у шафу. І лише тоді відчув, як тремтять пальці. Чи від бажання випити, чи від побоювання, що розхлюпає святу рідину. На мінерів, кажуть, нападає страх, коли вони після перерви повертаються до своєї професії. Тому перші розміновування виконують під наглядом асистентів, поки не втягнуться в роботу.

ДЕФІЦИТ БАЖАНЬ

Новий Віталик ріс хутко, але відроджувався повільно. Не першим криком сповістив про прихід у життя, а довгим, протяжним стогоном. І не фізичні болі терзали його «матір» — Ірину.

Страх почав заповзати в її душу й терзати тендітне тіло від тої миті, як зменшили потік крові з апаратів, і велика дитина почала стогнати, заявляючи тим, що вона не об’єкт експерименту, а жива людина, здатна реагувати, а значить — відчувати.

План народження був простий — поступове відключення від апарату штучного дихання, інтенсифікація роботи власного Віталикового серця й легенів, але з підстраховкою, щоб, на випадок якоїсь несподіванки, можна було знову вийти на попередній режим.

Вже цілий тиждень народжується Віталик, цілий тиждень Івановій на голову падає, виючи на одній ноті, скинута з літака бомба. Лише вчора Ірина наважилася «глянути вгору» — закінчився перший етап народження: Віталик вже сам дихає, показники крові у нього майже стабілізувалися. А головне — почав стогнати, коли його колють шприцом, отже, відчуває біль.

Сьогодні його мають повністю відключити від системи штучного підтримування життя. У традиційному акушерстві — це перев’язування пуповини.

На підмогу «милим біологиням» прийшов досвідчений Пильнюк, точніше, приїхав, із асистентом і двома ящиками інструментів.

— У вас тут не розженешся, — зітхнув Руслан Максимович, оглядаючи приміщення. — Із антисептикою так собі — польовий шпиталь, у який влучила міна. Краще б вашого пацієнта в мою операційну, якби не оці каструлі,  — кивнув на апаратуру.

— То почнемо?

«…немо…немо», — відлунилося Ірині Олексіївні й замиготіло перед очима, і побачила вона себе посеред величезної сталактитової зали чи крижаного грота, якому не видно кінця і такого стерильно білого, чистого, що їй боязко ступити, а йти треба.

— Зачекайте трохи… — стиха мовила вона. — Зачекайте.

— Е… та вам, шановна, самій треба ін’єкцію! А ви потріть скроні. Ось так, — Руслан Максимович легкими ударами почав масажувати обличчя. — Мені допомагає.

— А мені б поплакати…

— Іще встигнете…

«Ще наплачемось», — підправив себе мовчки, знов уявивши, в яку халепу устряв він, погодившись стояти отут з ланцетами. А раптом у тілі нового Віталика серце з шістьма перегородками, а раптом у нього дві печінки? А якщо він розумово неповноцінний? Навіщо дарувати людству ще одного дебіла? Відповідальності за експериментування на Ьото заріепз хоч відбавляй. Іола Рожко збудив у професора повагу до закону. «Єдине виправдання, — міркував далі професор, — що оця людиноподібна істота ще не людина. А протилежне твердження іще треба довести. Хай ось спробують виписати метрику, вказавши сьогоднішнє число днем народження Віталика. У довідці для дільничного педіатра доведеться проставляти вагу — сімдесят кілограмів, зріст — сто вісімдесят сантиметрів. А кого вказати в графі «Батьки»? Е… тут стільки кам’яних порогів, що не допомогти оцій чи то матері, чи акушерці просто гріх — совість замучить. Та й професійний інтерес — хороший погонич. Ось чому вже розкладені на столику продезинфіковані інструменти, на стільці спливає потом асистент Танцюра, злякано озираючись по кутках».

— Ну, почали, — приготувався приймати пологи Руслан Максимович. — Спершу давайте зв’яжемо, бо такий може добряче хвицьнути.

Бригада дружно і вправно оббинтувала Віталика, залишивши відкритим лише живіт.

— Я не запитую, чи міг його пуп виявитися на спині,  — ні до кого не звертаючись, мовив професор, аби розігнати страх, що і його почав холодити. — Або на плечі, куди була вшита оця трахомудрія. Я не запитую. І ви не відповідайте, Ірино, а ви, Марієчко, не дивіться на мене, немов на ката. А ви не тремтіть, мужчина все ж таки, — це вже до асистента Танцюри. — Вас, дорогенький, тут немає, і вам не доведеться ні перед ким відповідати. Тут ми з дівчатами…

— Кажіть краще, що подати? — ображено озвався Танцюра.

— Місцеве знеболювання в пуп, — скомандував Руслан Максимович.

— Куди, куди? Де він у нього? — закліпав асистент.

— Де він, Ірино? — запитав хірург.

— Отут, де труби відрізатимемо. — Ірина обвела пальцем навколо пучка тоненьких різнокольорових проводків і трубочок. — Я ж вам знімок показувала… Давайте краще сама. Бо вам поки розтлумачиш…

— Якби ви традиційним способом народжували, Ірино, то я б зорієнтувався, — пожартував хірург, що для стороннього вуха прозвучало ж, певне, цинічно. — Я, Ірино, із задоволенням прийняв би у вас дитятко, — з переляку чи, може за звичкою відволікати увагу хворого під час операції легковажною розмовою, бубонить професор. — Тільки навіщо взялись ви за нетрадиційний спосіб продовження роду людського? Я, звичайно, не запитую…

Тим часом руки Руслана Максимовича працюють впевнено, точно, ніби ніяких сумнівів, ніби й не вперше стояти лікареві біля місточка, що єднає реальність і фантастику.

«Як добре, що він прийшов, — з вдячністю думає Іванова, — я просто не змогла б зараз накласти елементарний шов».

— Усякий спосіб створення живого заслуговує на увагу, — тихо мовить вона. — І так дивно, що життя досі існує на землі. Єдиний спосіб продовження роду…

— До сьогодні єдиний, — уточнив асистент Танцюра.

— Не поспішайте з висновками, — сердито зиркнула на нього Іванова і додала: — Людина має змогу народитися лише одним способом, а скількома її знищують?

— Цікаво все-таки, — переляк і подив робили цибатого Танцюру схожим на колодязного журавля, котрий хоч і зазирає у глибину, та не бачить води, — цікаво, як пояснити, що «він» ріс униз? Картопля ж пускає стебла і росте вгору…

«Господи, ну як вони можуть зараз теревенити! У таку хвилину! — Марія невідривно дивиться на великий білий кокон, що лежить на операційному столі й нагадує їй мумію, ні, труну і чорний день, коли світ розлетівся на друзки… — Білий кокон із чорного дня… А якби я не сіла тоді на мотоцикл, Віталик був би живий. Це я спричинила його смерть…»

— Вічко відростає листям угору, а корінням униз. Рослина використовує всі напрямки, аби пробитися на світ білий. І тут було те саме. Але краще не запитуйте мене зараз ні про що. Я хоч і чаклунка…

— Ніхто вас чаклункою не вважає, Ірино, — запевнив хірург. — Ви ось тут краще підтримайте… Ось так… так… І це ви дуже цікаво сказали про рослинну аналогію щодо цього… Я не запитую, чи можна його назвати хлопцем. І взагалі не знаю, як зареєструю в клініці без метрики і документів. Хворі як пронюхають, хто він, — то з вікон почнуть вистрибувати…

Відключили апарати. Зашили. Поклали на ноші. Ірина визирнула за двері, до когось обізвалася. Човгаючи, до кімнати зайшов Верхуша і тремтячою рукою простяг Івановій ромашки. Несміливо переступив поріг Яремака. Марія налаштувала кіноапарат — умовилися, що сьогоднішній день вона увічнить на плівці. Асистент взяв ноші з одного боку, Петро Яремака — з другого. Запала тиша. А стрекотіння камери не чути.

— Він що, поламався, світилко? — тицьнув пальцем в об’єктив Верхуша. Замість відповіді Марія сіла на стілець, поклала кіноапарат на коліна, одвернулася.

— От кафедра!.. — прошамкотів Верхуша. Помовчав. Підійшов до Марії і худою старечою рукою погладив її по волоссю: — Спасибі, світилко, і Швидкому спасибі, кланяйтесь йому. А цього юнака везіть, хлопці, швиденько, бо ще почне кричати дорогою. Це вам не дитячий писк, це буде паровозний гудок, лев’ячий рик — справжня птахоферма буде…

— І як я його зареєструю?.. Ну та понесли, поки весь факультет не збігся. Йому тільки молока материнського треба щонайменше півлітра на раз, а пелюшок… — бідкався, а може, цинічно жартував хірург. Збагни тих лікарів.

Добре, що кафедра загальної біології жіноча: за дві години перемили апаратуру, навели порядок і опустили руки, не знаючи, що робити далі. Поїхали лікарі й асистенти, повивальники й поручителі. Ті, що в машину не втовпились, побігли до сусідів через пролом у паркані. А хто до Віталикової справи взагалі був непричетний, співчутливо цікавився, приплюснувши носа до шибки: «Кому це «швидку» викликали? Чиє серце будня не витримало?»

Іванова замість того, щоб нарешті зітхнути вільно, перепочити, так і не відступила від нош, ніби до них приклеєна.

Марія теж вийшла у двір, за яким починався ботанічний сад, і ноги самі понесли її до паркану, що розмежовував і єднав два вузи. Але… що їй там, за межею, робити? Не потрібна вже вона й тут: зупинені мотори й установки, препараторки миють колби — інженерія скінчилась. То куди ж іти? І чим завтра жити? Могла б Марія слізьми свою душу очистити, може, знову стало б прекрасним життя. Та зараз навіть плакати не хочеться.

Спустошеність, апатія.

Певне, мандрівник, що заблукав у пустелі й злизує потрісканим язиком нічну росу з каменя, почувається веселіше, ніж зараз Марія.

У кожного свій Перун. Грицько боготворить першу дружину, а Стецько — четверту. Михайло колекціонує ложки, вже і в ванні он висять, і горою під ліжком насипані, а він усе шукає небаченої і заради неї ладен на будь-яку авантюру. Для ситого кумиром стають машина, дача, яхта, острів, крейсер, срібло у власній труні. Голодному іконою служить запашна хлібина. Кожному вистачає турбот, поки є бажання дії. А Марія в свої неповні тридцять вже нічого не хоче. Ось вам і геронтологія, основна Верхушина наука. І як йому, майже столітньому, не сидиться? Який каталізатор прискорює думку й ходу?

— Вибачайте, ніжна, десь тут росте бундук дводомний? — Марія озирається на голос, що урвав її думки, та потім сама собі всміхається.

«Значить, мені хотілося спокою, розмірковувань на самоті. Отже, не така вже я й пропаща», — байдуже показує командировочному, — бо лише вони з нудьги вештаються у ботанічному саду, відшукуючи бундука і сподіваючись, що за дивовижною назвою ховається архіцікавий вид, — показує на старе бомбосховище, прикрите покрученими гілками дерева. «Зараз запитає, чому дводомний, і посилання на те, що конопля теж «подвійна», бо має плоскінь і матірку, йому нічого не прояснять».

Чоловік обходить круг стовбура, зазирає під крону, читає табличку, повертається до Марії і, перейшовши на «ти», цікавиться:

— А що ти, красунечко, збираєшся робити сьогодні ввечері?

«Нахаба штампований!» Марія підходить до кривдника і вдає, що хоче стягти з його голови крислатий капелюх, та, помітивши, що чоловік зніяковів і намагається захиститися однією рукою, відступає… Чоловік тим часом оговтався і, зрадівши, що «красунечка» не обнародувала його лису маківку, хоч явно мала намір це зробити, щоб чужою ганьбою підкреслити свою цнотливість, сміливішає:

— А чому він дводомний, пробачте за цікавість? — Сам же тим часом злоститься: «Знаєм ми вас! Кожна хоче показати, що її портрет бездоганний…»

— Бо він з Північної Америки у відрядженні. Одна домівка у нього там, а друга — осьдечки!

— А чому це ти самотою стоїш? — знову «тикає» незнайомий.

— Бо я жива ще! А ви, батьку, відчепитесь? По-доброму прошу…

— От навіжена! Я думав, ти одна, я один, разом веселіше буде…

Перегнувшись на бік, «батько» потяг свого пузатого портфеля вздовж алеї ботанічного саду.

У місті якби й хотів нічого не хотіти, окрім сконати на цьому найнижчому енергетичному рівні, то не дадуть.

— Я давно вже спостеріг тебе, Марійко, — ніби із бундукових віт почувся дуже знайомий і давно чужий голос. З острахом озирнулася. Так і є! Колишній законний чоловік! Тоді він в аспірантах ходив, був спеціалістом з низьких температур. На тринадцять років старший за Марію. Посвідку про одруження і атестат зрілості вона в один день отримала. А прожили разом півроку…

— Чому сама? Чому сумна? Давай сядемо — правда в ногах у футболістів…

— Сама, бо ні з ким.

— Не я тебе кидав. А чого отой липнув?

— Про бундука розпитував. А ти чому самотієш?

— Мати з жінкою саме лаються, бо міль мою шапку з’їла.

— Як вона?

— Каракулева.

— Я не про хутро…

— А… Так собі. На рік молодша. Як усі. Син росте. Другий розділ дисертації дописую, двадцять публікацій, у черзі на машину стою, — нормально. Як усі. А ти? Захистилася?

— Тільки від молі.

— Хто він? — ексчоловік ковтнув пілюлю, навіть не образившись.

— Не знаю.

— Жалкуєш, що розлучилися?

Марія мовчить, бо не знає, яка доля краща, — гибіти біля ночов з мильним розчином чи біля пекельної машини, в якій біомаса виборює право на життя.

— Та що про це говорити? — зітхає колишній чоловік. — Я й сам не маю однозначної відповіді…

Перед ворітьми саду, що якраз навпроти бундука, різко гальмує фургончик з червоними хрестами на боках. З нього вискакує Зоя і, забувши зачинити кабіну, вихором влітає в алею, ніби фургон передав їй усю свою автоенергію.

Марія злякано схоплюється: «Що там іще? З Віталиком біда чи з Петром?»

За лічені секунди Зоя, парашутована своєю широкою модною спідницею, була вже біля Марії — ударна хвиля із запахом тютюну, бензину і парфумів стрясла, певне, й земляне бомбосховище.

— Це ти сьогодні ночувала з моїм Петром? — замість привітання випалює розпашіла жінка.

— Я… — Марія сідає, полегшено зітхнувши, — значить, нічого страшного.

З розгону Зоя вклинюється між співбесідників, що сидять на лавці, зручно вмощується, відхилившись на спинку, обмахується: «Ну й спека!» Пауза.

— То я піду, — зніяковіло підвівся «перший законний». — Мені сольфеджіо ще в сина перевіряти. Прощавай, Марійко.

«Досить з мене бабських бійок удома», — заспішив він у глиб саду.

Зоя запалює сигарету, затягується, спостерігаючи, як меншає спина чоловіка, як вужчають його плечі.

— А я думала, що це твій бобир. — Зоя чвиркає навздогін постаті, що зникла за поворотом алеї…  — Сольфеджіо… Щасливий, — замріяно каже вона. — А мій Петро вже дві доби дома не ночує, якісь нові досліди, нічні чергування… Ти не знаєш, де він зараз?

— Де й усі — на випробуваннях.

— А ти ж чому не пішла?

— Вони мені ось! — Марія по-чоловічому рубонула собі шию ребром долоні.

— Мені теж… Так і чекаю, що Петро на якихось порошках підірветься. Може, бачитимеш його сьогодні, то передай, щоб негайно йшов додому. — І без усякого переходу запитала: — А це правда, що у вас дітей навчилися в колбах вирощувати?

— Хіба старі способи не годяться? — посміхнулася Марія.

— Ну скажи правду, Марієчко! Хочеш, я тобі кожух на білій вовні із голубою шкуркою дістану? З монгольської вівці, вичинена в Болгарії. Пошитий чехами, а пряжка німецька! Ну скажи, це правда, що дітей у колбах?..

«Якесь і справді нещасливе дерево, — подумала Марія. — Під ним спокою не знайдеш». Вона встала, з докором подивилася на Зою.

— Ну скажи. Я кришталь тобі можу дістати — синій, білий, червоний і навіть чорний.

— У Петра запитай про колби, — відмахнулась Марія.

Та не на ту напала. Зоя обняла її, притулилася мокрою щокою.

— Ти думаєш, просто жіноча цікавість у мене? — схлипнула вона. — Я розкажу тобі, тільки нікому більше, особливо Петрові… У мене дітей немає і не буде, сказали лікарі. Я вже всіх знахарок обійшла. — Чорна фарба з вій розмазалася по щоках, та Зоя на те не зважала. Вона зіщулилась, підібгала ноги, поклала голову собі на коліна.

Марія підсіла до жінки, обняла її за плечі.

— Не плач. Я щось читала — чи то в Італії, чи в Москві уже чудеса творять. Ще не в колбах, правда. Ось Пильнюк приїде з Мілана, розпитаємо. А я в Ірини довідаюсь.

— Коли? — Зоя стріпнула розкішною зачіскою, ніби відігнала чорну журу, витерла щоки, добула пудреничку. — Коли? — допитувалася ділова Зоя. — Не забувай, що я старію…

— Ну, може, через тиждень.

— Який тиждень? Дзвони завтра ввечері. А як побачиш Петра, то скажи, що поб’ю його «Електроніку», якщо ночувати сьогодні додому не прийде. Начальству ж своєму передай, що в місцевком скаржитимусь, якщо й надалі продовжуватимуться оці великодні ночі.

А що? І поскаржиться. Хто не знає Петрової Зої?

— Хочеш, підвезу. — Не чекаючи відповіді, Зоя схопила Марію і потягла до машини.

— Як розживуся своїм дитям, тоді вже й Петра вам віддам… Скількох лікарів обійшла — нічого не можуть. Сірість. Ордіне!

Марія нічого не відповідала. Нехай із Зоєю сперечаються ті, хто вперше її зустрів. Зараз би пошвидше добратися до ліжка. Колекціонувати солодкі сни… Та знає Марія, що новий день не тільки втіху готує.

ОПРОМІНЕНИЙ КОМАР

— Я в тебе не останній? — мружачись, немов кіт на осонні, запитав Тихін у жінки з прекрасним ім’ям Докія і з такими ж чудовими сережками.

Саме ці сережки з вигадливим візерунком та дрібненькими сльозинками-діамантами і привернули його увагу, коли вперше побачив Докію — не якісь там кліпси, а сережки: тепер вуха дівчатам проколюють лише в родинах зі сталими традиціями… Докія — жінка досвідчена й освічена, вона досконало володіє Тихоновою мовою, якої навчилася, за її словами, від бабки Іванни — шановної і старезної глави їхнього роду.

— Не хвилюйся, одружуватися не доведеться, так що ти в мене не останній. Але, мені здається, краще вжити слово «крайній». Як ти вважаєш? Бо «останній» якесь нехороше слово, це ніби нікчемний, нікудишній, коли йдеться про людину. Чи не так? — Добре володіє мовою Докія, відчуває відтінки, тому не викликає сумніву її перекладацька діяльність, цілком реальними видаються її запевнення, що тлумачить вона і художню прозу, й технічну поезію. — Навіщо мені чоловік без власного прибутку? А з тебе поки діждусь вовни жмут — так у вас кажуть? — то й посивію.

— Ще бувши в Союзі, я одержав лист, де ваші відомі професори високо оцінюють мої роботи, — ніби між іншим сказав Пильнюк.

— Не бачу захвату зараз. Невже наші корифеї такі мінливі у настроях?

— Ет, на відстані хвалити завжди легше, — байдуже намагається відмахнутися Тихін, хоч насправді Докія торкнулася найболючішого. — Великого Больцмана теж не зрозуміли чи не захотіли зрозуміти. Довелось, бідоласі, накласти на себе руки. Я не повторю його вчинку, хай не сподіваються ваші кити. Я довгожитель. В огні не горю і в воді не тону.

— А що то є кит? — мило схилила голову набік Докія, і її звабливі очі кольору морської бірюзи грайливо зблиснули, затьмарюючи навіть діаманти в сережках.

— Ну, такий звір морський, — сторопіло спробував пояснити Пильнюк.

— А ви вірите, що можна побудувати суспільство, принципово відмінне від нашого? — без усякого переходу, з тією ж милою грайливістю запитала жінка.

— Наші будують, і я допомагаю, — похвалився Тихін і відчув раптом тужний біль, згадавши колишній свій кабінет заступника декана і колишню лабораторію; та зло, образа на тих, хто із заздрощів, насильно розлучив його з жаданою славою, на яку він, безсумнівно, заслуговував, пересилили тугу, витіснили її, і всі куточки його душі заполонив спрут враженого самолюбства.

«Я ще покажу вам, примітиви і заздрісники, де сходить сонце».

— Не дивись на мене так проникливо — я правильно сказала? — засміялася Докія. — Твої підозри обгрунтовані. Я справді подруга, чи, як у вас кажуть, добра знайома одного із керівників інституту миру. Фірма, сподіваюсь, тобі відома…

— Ах ти ж, мамочко моя! — не виказав ніякісінької тривоги Тихін з приводу таких знайомств Докії. — Та я, щойно пірнувши у ваше голубе море, вже знав, що ви неодмінно захочете мене завербувати. Всі ласі на готовеньке. Але ж і я гав не ловив. Перезнайомився уже з трьома… ні, з чотирма красунями. Але ділову розмову чую від тебе першої. Ну-ну, цікаво.

Мило усміхаючись, бірюзовоока Докія надягла розлітайку, легку й прозору, немов сплетену з осіннього павутиння.

— Ти практична людина. Мої подруги, чи, як ти кажеш, красуні, так і писали у звітах. Хвалили тебе. Радили говорити прямо.

— Ах ти ж, господи, твоя воля! Уколола! Та я сам вибирав букет — ти п’ятої національності за ці два місяці. Повернуся додому, буде хоч що розповісти хлопцям про ваше вільне кохання…

— Продемонструєш їм заодно і наочні посібники, чи, як по-вашому це називається, ТЗН — технічні засоби навчання. Ось, — Докія кинула паку фотографій і, задоволена Пильнюковим замішанням, що його він не зміг приховати, почала коментувати: — Оце ти з нашою місцевою красунею. Чудесне було б фото, гімн любові, якби ти поважав правила, рекомендовані для таких випадків біблією. А так… Сам бачиш… А це вже азіатка. Чоловіки з Близького Сходу вмирали б од сміху, угледівши щастя своєї землячки, палітурки корану, якби на них покласти це фото, горіли б од сорому за чоловічу половину роду людського. Ну і так далі. Зверни увагу, що тільки оцей ТЗН — це ми з тобою — не підриває твій чоловічий авторитет. А все тому, що я тебе поважаю — такий знімок можна вивішувати в індійському храмі поруч з зображенням еротичних поз.

Ситуація була не з приємних, але Пильнюк намагався ще тасувати карти, хоч розумів, що був у програші.

— Коли ж це ти встигла проявити плівку?

— Уяви собі, що навіть не знаю, як спрацьовує фотоапарат, — щиросердо зізналась Докія. — То все його робота, — махнула вона рукою на когось, хто мав бути на верхньому поверсі.

— Ну і що? Скажу, що ви клацнули мою голову і зробили монтаж. — Хоч і не козирною, а все ж намагається відбитись Пильнюк.

— Скажеш. Хтось, може, й тобі повірить, а хтось і очам своїм. І піде сміх серед твоїх приятелів і колег. Тільки начальству буде не до сміху… Аморалка — я правильно зробила наголос? — фініта генію…

«Примітивна шантажистка, — починає злоститися Пильнюк. — Але цікаво, чого вона хоче».

— Ближче до діла, Докіє. І по порядку. Що пропонуєте ви, що мушу робити я?

— Викидаємо ці знімки на смітник і разом спалюємо фотоплівку, — по-діловому перераховує Докія. — А тебе оголошуємо великим фізиком, якого затирали — правда ж, смішне слово? — дома і який здобув лабораторію і визнання лише у нас. Будуть інтерв’ю, статті, гонорари і три співробітники.

— Десять, — удавано завзято торгується Пильнюк, хоч жартувати йому зараз зовсім не хотілося.

— Три.

— Вісім! З них дві друкарки. Вибираю сам.

— Три.

— Ну давай далі. Оголошуй усе меню. Поки ще не аго ден.

— Спершу мусиш підписати оце. — Докія вийняла з торбинки і подала Пильнюкові папери — заява в трьох примірниках.

— Я тут з дечим не згоден, — сказав Тихін, уважно прочитавши «декларацію».

— А саме?

— Тут сказано: «Чоловіки п’ють поголовно». І неграмотно, і явна брехня. Треба написати — дай олівець, треба написати: «Деякі чоловіки іноді зловживають спиртним». А отут замість слів «жінки до знемоги метушаться на кухні, на роботі, та ще й прислуговують п’яницям» давай напишемо так: «Славні жінки знаходять втіху в неперервному русі. Вони не лише допомагають сильній статі, а нерідко беруть у свої руки всі важелі».

— Ну-ну. Що ще не так? — хмарніла Докія.

— Оцій ось фразі: «Мені закривали усі шляхи до духовного зростання» теж ніхто не повірить. У вас же запитають, а як же він здобув там вищу освіту, захистив дисертацію і, нарешті, зробив відкриття? Тут, думаю, слід зробити таку поправку: «Останні три роки», а далі — за текстом. А ти що, Докіє, бригадирка тих синьйорин?

— Припустимо, то моя робота на півставки — так, здається, ви називаєте роботу за сумісництвом? А що? Дякуй богу, що в нас є такі бригади. Хоч бацили тебе не сточать — усе культурно, чисто і навіть артистично. Одні йдуть до театру, інші, хто багатший, — до нас. Мистецтво — ось хребет нашого хобі.

«Що артистично працюють, то це вже точно, — згадав Пильнюк Докіїних подружок. — Але всі вони заражені якимось прагматизмом, — почав дошукуватись вад. — Немає у них сердечності. І ласкаві, а якісь нещирі. Та й Докія добряче стерво», — сердито подумав він, зиркнувши на фотографії, що віялом розсипалися по ліжку.

— Але ж і твоє тіло на тих шедеврах. Моя ганьба поруч з твоєю. — «Із жінкою, може б, і не годилося говорити таким тоном, — подумав Пильнюк, — так сама ж наражається».

— То моя реклама й гонорар, — без усякого сорому, як про річ звичайну, сказала Докія. — Якщо з тобою не дійду згоди, знімки надрукують у журналі. Туристи їх випадково прихоплять з собою, і хоч один примірник, а потрапить до твого інституту. «Дотанцювався наш Тихін», — скажуть твої колеги. А батько від ганьби покінчить життя самогубством, заповівши все майно онукові. Чи не так?

— А про нього звідки знаєш? — скинувся Пильнюк. Хоча що тут запитувати… — Значить, все-таки вважаєте мене перспективним спеціалістом, якщо так досконально вивчили біографію… То вже розщедрюйтесь на десять співробітників плюс дві друкарки. Тебе можу взяти секретаркою. — Він грав зараз всесильного інженера Гаріна, який, було, вирішив, що його гіперболоїд — то ключ до панування над смертними. Та на відміну від самовпевненого інженера Пильнюк іще сумнівався щодо вартості «ключа», і тому, внутрішньо готовий до зради, уголос він би ніколи не визнав, що обрав такий спосіб помсти своїм недругам і заздрісникам. Він грає, жартує, він стоїть на порозі, готовий щомиті або зайти, або вийти. Але він зовсім не хоче, щоб його тягли, підштовхували — ініціатива повинна бути в його руках.

Докія в цю мить теж подумала про ініціативу, відчувши, що втрачає її, відколи згадала про онука. А клієнт, бач, одразу й скористався тактичною помилкою. Що ж, доведеться виконувати повний варіант…

Вона підійшла до бара, вмонтованого в стіну, взяла пляшку тонізуючого напою, неквапливо відкоркувала її, налила пінястої рідини у келишок, а в пляшку непомітно кинула маленьку голубу горошинку. Вмостившись у кріслі, що ледь вміщалося між баром і ліжком, Докія ліниво пригублювала свій келишок, зрідка поглядаючи крізь нього на веселе сонце, що пробивалося в невеличкий, але охайний номер.

— Ну й система ж у вас, ну й звичаї,  — не стерпів Пильнюк, ковтаючи слину. — Кожен тільки про себе дбає. Могла б і мені подати… Я потім тобі кілька днів відгулу дам.

— А я не годжуся тобі в секретарки. Сам переконався, що я жінка єн тодо ель вігор де ля віда, тобто, як у вас кажуть, нівроку. А з тобою тільки морока… Так що не подаватиму я тобі пепсі-колу. І взагалі, нам пора прощатися — віл рисаку не пара.

Докія почала одягатися.

«Ну й не треба», — ображений Тихін піднявся з ліжка, зробив кілька вправ, щоб заспокоїтись, хильнув із пляшки прохолодного напою, — все-таки розмова була не з приємних.

— А чому це ти мене бракуєш?

— Половинчатий. Як клоун — одна ногавиця червона, а друга біла. Хочеш побільше урвати — це прекрасно, значить, маєш смак до бізнесу. Але ти не хочеш платити… Після твоєї правки заява про політичний притулок втрачає гостроту. Або ти нас вважаєш дурнями, або, даруй, сам… І тут, бачиш, у тебе «або — або». Нам же потрібні чіткість і точність. Задарма тільки сніг падає.

«Яке вона має право говорити зі мною таким тоном? Забула, хто я? Повчає, бач, насміхається. Отаке ніщо…»

Тихін відчув непереборне бажання покласти цього ідеологічного противника на лопатки й довести свою цілісність. Він би негайно так і вчинив, якби пачка фотографій не нагадувала, що десь за стіною сидить колега цієї душоловки і клацає апаратом.

Докія ніби прочитала Тихонові думки — підсунула крісло до стіни, вилізла на нього, дотяглася рукою до плафона, відкрутила, вийняла звідти фотоапарат. З шухляди, що була навіть не замкнута, видобула рулончик плівки.

— Візьми негативи. Хай пропаде пропадом заробіток — не хочу, щоб моє тіло бачили поруч з твоїм, ще в симпатії до совітських звинуватять, а я ж не вічно буду молодою, треба й про майбутнє дбати… Та й дівчат варто пожаліти. Їдь додому, половинко, ні риба ні м’ясо, ні чортові свічка ні богові кочерга.

«Все-таки переплутала слова останньої приказки, — зловтішно посміхнувся Тихін, — Не дуже вона й мовою володіє, а ще повчає».

Відчувши, що якось та виплутався з халепи, Тихін посміливішав, з полегшенням зітхнув. Але усвідомлення того, що він не потрібен цій жінці, принизливе почуття «забракованості» ятрило душу, перероджувалось у потребу помсти, в бажання самоутвердитися.

— Ні в городі Митрофан ні в селі Селіфан, — тим часом грайливо демонструвала знання мови Докія. — Ні пан ні пропав. Ні пішки ні верхи… Попрощаємось, Тихулечко. Ах, до чого ж специфічне ім’я! В тебе ще не пропало бажання гуляти?

Тихін не знав, що й відповісти, бо, на власне здивування, всупереч логіці подій і здоровому глузду, бажання в нього не пропало, а заполонило його, як ніколи в житті. Може, тому, що прощався назавжди з Докією? Може, насмішки так вразили його самолюбство?

— То що, так і розійдемось… ворогами? — Очі Тихона заблищали, зіниці розширились, гігантський приплив сил штовхав його до звабниці.

Але Докія взяла свою сумочку, граціозно ухилилася від обіймів і, зблиснувши на прощання сережками, вийшла з номера.

Тихін склав фотографії у свій лакований портфельчик, зашнурував черевики. «Чорті-що! Сервіс називається! Навіть сніданок не принесли. Напхали буфет пепсі-колою і заспокоїлись». Рішуче натиснув кнопку.

Покоївка не забарилася. І була це така пікантна, пишна блондинка, яку можна побачити хіба що уві сні,  — Тихін так і вкляк посеред кімнати, не чуючи навіть, що вона белькоче.

— Що синьйор хоче? — співуче, мов срібний потічок, лилися з її вуст слова.

— А чорт з вами і з вашою філософією! — ніби не своїм голосом, але рідною мовою сказав Тихін і пішов на приступ блондинки. — Ти хіба не бачиш, що бригадирша Докія розтривожила душу і зникла не попрощавшись? А хто мене тепер утішить?

Жінка щось засокотіла ніжною скоромовкою, показала пальчиком на щоку його, дістала хусточку і ніжно почала витирати якусь там плямочку, ледь чутно торкаючись Тихона грудьми.

Загата рухнула. Спершу покоївка соромливо відверталася, посміхалася, потім почала випручуватися, а за хвилину вже несамовито лаялась, розмахувала кулачками, дряпала й себе, і Тихона.

В номер вдерлися люди, ніби вони стояли за дверима, скрутили Тихонові руки. Затим з’явилося двоє чоловіків у світло-сірих костюмах і вигнали всіх сторонніх з кімнати.

Покоївка хрестилася, плакала і щось белькотіла так швидко, що Тихін не міг і розібрати, хоч добре студіював мову перед поїздкою.

— Вона каже, — почав перекладати один із синьйорів, — що в неї дорослі діти, що вона католичка, і ваш учинок може зруйнувати її сім’ю. Окрім того, вона є членом комітету по бойкоту Олімпіади і з такою подряпиною не зможе піти на засідання.

Почали складати протокол, фотографувати, запрошувати свідків.

Поступово Тихін приходив до пам’яті. Він відчув, як яснішає голова, і на зміну збудженості, бажанню трощити, душити, на зміну відчайдушній хоробрості, що невідомо звідки накотила на нього, зараз його затоплює хвиля страху та безпорадності. Ось уже висипали на стіл вміст Тихонового партфельчика, почали розглядати фотографії, нумерувати їх, складати протокол.

— Що ви тут пишете? — кидався Тихін. — Що ви пишете? Я ж не в костьол прийшов і не в бібліотеку. Відпочинок називається… Директора мені, чи як він тут… Донну начальницю гукніть. Я купив вхідний квиток, заплатив за номер на два дні наперед — значить, я його господар. Хазяйку покличте — так ви всю її клієнтуру розженете.

Активний Пильнюків захист лише на якусь хвилину викликав замішання в рядах стражів порядку. Порадившись між тобою, вони вислали проти Vнього синьйора в сірому костюмі.

— Ви фліртували із заміжньою жінкою, яка працює покоївкою і не зобов’язана когось веселити. Це все одно, що без дозволу господаря сісти за кермо автомобіля. Такий вчинок карається.

— Я ж не знав. Чого вона до мене липла? Чоловіки погомоніли з покоївкою, яка вже перестала плакати й показувала білу хусточку.

— Вона каже, що хотіла вам витерти губну помаду на щоці, щоб ви не вийшли в непристойному вигляді на вулицю. А незнання законів не звільняє від покарання.

І в цю мить, чорну та безпросвітну, раптом різко розчинилися двері й до кімнати влетіла Докія — такою благодаттю буває несподіваний дощ на спраглу землю. Докія кричала, розмахуючи своєю торбинкою і кулачками, виблискуючи сережками. Після тривалої баталії чиновники забрали папери, полишивши фотографії, і, прощаючись, один із них роз’яснив збаранілому Тихону:

— Синьйорина Докія каже, що ви її наречений, і вона хоче взяти на себе відповідальність за ваш учинок. Ви іноземець, ми йдемо на поступку і не заарештовуємо вас. Суд розгляне вашу справу і, можливо, обмежиться штрафом.

Залишившись у номері самі, Тихін і Докія якусь мить мовчали.

— Не знала, ке знала, Тихоне Руслановичу, що ви сексоман, — сухо, перейшовши на «ви», мовила «наречена». — Але тепер ви мені тим більше не потрібні. Така ганьба… — Знову помовчали. Докія скрушно зітхнула і, ніби виправдовуючись, пояснила: — Рятувала вас від скандалу не лише через свою дурну жіночу добрість, а тому, що бабуня коломийок мене навчила — честь вашого співучого краю мені теж дорога. На жаль, грошей для вашого штрафу не маю, але провести до тітки, щоб дорогою не встряли у якусь нову халепу, можу. Коли щось треба — дзвоніть. І нехай у цих краях я буду у вас останньою жінкою.

Тихін мов проковтнув язика. У такому зашморгу він дце ніколи не бував. Навальна млявість та байдужість до всього світу полонили його душу й тіло — все одно йому зараз, де він, у чиїх обіймах, хто дає йому манну кашку з чайної ложечки чи з коров’ячої автопоїлки…

Докія глянула на годинник. З моменту, коли Тихін випив пепсі-колу з горошинкою, минула година. Поведінка була типовою: сильне збудження, потім страх, а тепер байдужість. Хвилин через десять клієнта здолає сон, тому, щоб ефектно завершити сеанс, слід поспішати.

Докія підсунула Пильнюкові заяву з проханням про політичний притулок. Усі Тихонові виправлення олівцем безслідно зникли.

— Що це? — ледь розтуливши задерев’янілі губи, запитав Пильнюк.

— Прохання зважити на незловмисність вчинку і відпустити з миром додому. Прочитайте…

— Я вірю тобі, Док…ка, ти порядна жінка, тільки не зав… важай спати.

Тихін ледь спромігся розписатися на трьох примірниках і поринув у глибокий сон. Зайшов синьйор у сірому костюмі, забрав папери, поцілував Докію і мовчки зник.

Докія, немов сестра-жалібниця, вклала Тихона на ліжко, погладила по голові і ніжно заспівала колискову, якої навчила її бабуня:

А-а-а, а-а-а.

Ой кіт-воркіт

По підгір’ю ходив,

Перепілок ловив,

Свою душку живив.

А-а-а, а-а-а.

Насилу вивільнив Тихін свою затерплу голову з лещат і, розгніваний та обурений, почав їх обмацувати. Аж вони — м’якенькі. Роздивився — то просто голова трапила під подушку, от і задихався, немов у пеклі. Глянув на годинник: календарний циферблат застряв на межі діб. А якби механізм був швейцарський, то слово «ремонт» можна було б і забути. Притулив до вуха, крутнув пружину. Хе! Завод давно скінчився. Так що рідну промисловість даремно гудив. «Скільки ж це я спав і де я? Снилась якась гидота. Ніби мухою був чи осою, по мармеладу бігав, одна половинка якого рожева, а друга — біла. Біжу, спотикаюсь на рівній вісьовій лінії, якраз між кольорами. Їсти хочеться, а зупинитись не можу, так розігнався. Приверзеться ж… а все через оцю подушку».

Тихін звалив її ліктем на підлогу, вона глухо шмякнула, і звук той потонув у портьєрах, фіранках, килимках.

«Де я? От Докія! Напоїла фірменим нектаром так, що не тільки лещата, а й гідравлічний прес привидиться. А куди ж сама завіялась? І де годинник звірити?»

Тихін запитально подивився на ряди кнопок біля ліжка — написи не фокусувалися. Почав натискати усі підряд. «Хоча б лишайна кішка десь занявчала. От так сервіс! Розкажи кому вдома — не повірять! Ноги моєї тут більше не буде! Є куди ліри понести».

Почав шукати свій одяг: зазирнув у шафу, до ванни, понипав очима по стільцях — чортма… «Напевне, чистять, прасують», — заспокоїв себе. Засмоктало під ложечкою, і Тихін спробував пригадати, коли це він востаннє обідав. Хоча б чашечку кави зараз, Не відмовився б і від спагетті. Тихін знову натиснув усі кнопки. Цього разу не безрезультатно: зайшов чоловік у сірому костюмі. Ніби знайоме обличчя… Але чому з портфелем? І що за манери? Замість привітання — кивок, мов старцеві копійка. Голод додавав Тихонові роздратування.

— А чого це ви, пане-синьйоре, змушуєте мене в країні скрипок грати на баяні? — кивнув на сигналізацію. — Котра година?

— Ви заплатили за дві доби, синьйоре. Вони вже минули. А спите ви… — чоловік подивився на годинник, — спите тридцять чотири години.

«Отак у хоркати! Оце так жінка! — захоплено згадав Докію. — Гібрид грому й блискавки. Хоча… цілком Імовірно, що напоїла якимось фірменим».

— А де моя розрадниця? — безцеремонно спитав Тихін.

— Вона… вона туристів по руїнах замків водить.

— Переконуючи їх, що ваші прадіди були гостинними та добропорядними? — не втримався від іронії.

— Я обслужу вас, — запропонував чоловік.

— За кого ви мене маєте? — обурився Тихін. «От безсовісна Докія — кинути голодного віч-на-віч з місцевими динозаврами. І де я уже бачив оцей сірий костюм, оці вусики?..»

— Після інциденту, що стався позавчора, синьйорити бояться до вас заходити, — спокійно пояснив «сірий костюм».

— А що ж таке сталося? І принесіть нарешті мені одежу!

— Поки не сплатите борг, одежу вам не повернуть.

— Та ви що? Ні, тут таки не знаєш, чим тебе здивують. Мій піджак у трьох місцях світиться, шановний, — повісьте на дерево — і горобець не сяде. Отака країна і такі копійчані замашки! Чи, може, я напив-наїв, що і в рахунок не влазить?

— Не в цьому суть, синьйоре. — Чоловік вийняв з портфеля папери, подав Тихонові. — Згідно з цим актом ви мусите… Та самі читайте.

Тихін глянув мигцем — по діагоналі. Та здивування змусило його повернутися до перших рядків і прочитати все уважно. Дійшовши кінця, зареготав, аж засапався.

— Це що, у вашій богадільні й доторкнутись ні до кого не можна? Ви хоч уявляєте, що мантачите? Все одно, що в костьолі карати віруючого, який хреститься і мадонні свічку ставить. У вас яка освіта?

— ??

— Ну, скільки класів кінчали, теорему Піфагора вчили?

Молодик мовчав, тільки м’язи перекочувалися під сірою тканиною.

— Соромно й сказати? Ну, не говори, голубчику. Сам бачу, що з Архімедом ти не знайомий. Скрізь біда з виконавськими кадрами… Дефіцит професіоналів — самі забортники…

Чоловік акуратно склав папери, мовчки показав на третю кнопку, — мовляв, дзвони, як знадобимось, коли живіт до хребта прилипне, — зачинив за собою двері.

«Ну що ж, будемо визрівати. Якби оце ще підкормка… Коли я заарештований, то мусять годувати, і за номер платити не треба».

Тихін увімкнув телевізор і вмостився в кріслі. Гола спина прилипала до оббивки, невідомо ким обшмуляної, бо, напевне ж, перебувало у цьому сідалі… Гидко… «Арештант» розстелив на кріслі ковдру, зверху поклав простирадло. Сів, обгорнувшись, ніби щойно вийшов з купелі.

Демонстрували нові сигарети й модні декольте, автомобільні шини й м’ясисті губи, що апетитно плямкали, підхоплюючи султанчики з тіста.

Тихін відчув, як увесь він наповнився пекучим шлунковим соком, що вже й слину ковтнути нікуди. Аж в очах потемніло. Зайшов до ванни, сьорбнув з крана води. Та нараз пригадав, що водогін цей існує ще з середніх віків, і в його лабіринтах, напевно, теж водяться султанчики, тільки живі. Набрав у склянку води, придивився. Так і є! Ледь видимі біленькі ниточки, шмигають, метушаться. Тьху ти, навіть їсти перехотілося.

Із подій минулих днів не пам’ятав нічого «такого», про що в акті розписано. Докію, ніде правди діти, уявляв чітко і в різних ракурсах. А щодо покоївки?.. Примітивна фальшивка, вирішує Тихін. Хочуть спеціаліста собі переманити, певне, спокою не дає його відкриття. Ну, та їм видніше… Але чи варто з ними зв’язуватися? Недарма ж у їхній країні високий рівень «відпливу умів». А такого фахівця, як він, всюди радо приймуть. Макаронники ж замість того, щоб культурно запросити на диспут, заплатити за лекції, грубо шантажують. Думають, що злякають, що так їм дешевше обійдеться. Та після боротьби із Швидким Тихону вже нічого не страшно!

— О, мама міа, хоч локшину мені принесуть?! — простогнав, одвертаючись від екрана, де за сервірованим столом пригублювали келихи з голубого скла, — диктор шанобливо коментував сніданок якоїсь доброчинної сім’ї. — Суспільство споживання! — вилаявся Тихін і вимкнув телевізор. Але, на диво, страви і губи не зникли з екрана. «Зіпсувався вимикач, — подумав злостиво. — Теж мені якість! До японської їм, як солярці до «Пшеничної». Пошукав штепсель — немає, спробував витягти телевізор із ніші — не вийшло. Ліг, поклавши подушку-лещата на вухо, — може, вдасться задрімати.

Але це вже просто хамство! І в такий спосіб вони хочуть завербувати його у свою віру? А в тітки саме сезон вареників — із сиром, печінкою, ягодами…

— Ей, там! — сердито гукнув Тихін, скинув із голови звукопоглинач і визирнув у коридор.

Порожньо, хоч плакати клей, лише черевики виблискують під дверима кожного номера. «Почищені. Сервіс! А копни глибше — показуха одна! З дурних туристів гроші викачують, демонструючи їм руїни та бите каміння… Костюм би можна і в сусіда позичити, але ж документи…» Натиснув третю кнопку. Цього разу чекати не довелося.

— Що синьйор бажає? — Той самий молодик у сірому костюмі сів на той самий стілець — ніби й не виходив з кімнати, тільки зараз він щось спішно дожовував.

— Спагетті.

— Це не моя парафія. Моя справа — конфлікти.

— А чому б вам зі мною відверто не поговорити? — запропонував Тихін. — Я розумію, що завербувати спеціаліста мого рівня для вас престижне діло. Але навіщо фальсифікувати?

— Це не підробка, — кивнув чоловік на портфель, де лежав уже знайомий Тихонові акт. — Можете порівняти з відеозаписом — ніяких перекручень. Фіксувати на плівку щасливі години перебування іноземця у нашому закладі — непорушне правило, нехай той гість сенатор, нехай матрос.

Чоловік заграв на сенсорних кнопках телевізора. По екрану пропливла чарівна блондинка. Ось вона хусточкою витирає щоку увічненому на плівці Тихону. А він… Соромно й дивитись, хоч очі заплющуй. Але ж чому він нічого не пам’ятає?

— Повторіть, будь ласка, — попросив Тихін. «Так, це я. І цей самий номер готелю. І мені щоку витирають». — Стоп. Зупиніть. Давайте окремі кадри. — Він роздивлявся уважно, як дивляться у дитинстві мультфільми. — Стоп. Це не я. Це монтаж. Фальшивка. Вінегрет.

Тихін чіплявся за соломинку, бо переконався, що тут хочуть піймати в сильце душу — тіло давно могли б кастетом підкорити. Їм, видно, потрібен спеціаліст чесний, праведний, чистий. А примітивним шантажем скористалися, щоб залякати новобранця, щоб на його портреті зробити невеличку плямочку, яка згодом вилиняє від південного сонця, забудеться.

Методика виправдана, якщо йдеться про людину пересічних здібностей. Але Тихін вважав себе правофланговим у науці, тому так безмежно обурювався. Водночас був певен, що вистрибувати з вікон на знак протесту, трощити стільці — не інтелектуальний стиль боротьби.

— Хоч ваша блондинка для мене як нові ворота для…є…як це по-вашому? Одне слово, на перших кадрах моя персона. Але чому ж я не пам’ятаю наступних подій? Значить, дали мені якогось трунку, вплинули хімією. І це на землі великого Леонардо! Я обурений, мені соромно за вашу країну! Я вже мав нагоду повідомити синьйору, що оплатив свій візит наперед, що я не одружений, тому пасую м’яч, куди хочу. Не в храм Ісуса йшов.

— Ви образили покоївку, синьйор, і в нас є свідки…

— А я нічого не пам’ятаю, значить, і гріха на мені немає. Ви перед богом і законом винні, що труїте чесних людей. Хвалена демократія! Та сюди журналістів треба, нехай розкажуть, як ви клієнтів шануєте!

— Покоївка — заміжня жінка, і не повинна…

— Розкажеш дурнішому! А я знаю, що обслуговуючий персонал тут — не чоловіки, такі, як ти, пробач. А дівчата… Так що давайте сюди папу римського, мій костюм з документами і локшину на молоці.

— Може, й так. Може, й так. — Чоловік розстебнув піджак, що дало підставу Тихонові сповнитися гордістю за свій інтелект.

У жар кинуло лакея! Тут, друже, кастетом не докажеш. Перевербування душі розумного чоловіка — тонка робота, вимагає відповідної підготовки і, звичайно, відповідного розуму. Аякже! Слон проти слона, моська проти моськи».

— Але ж тут ось ваші підписи… — «сірий костюм» показав папери. — Я тут ні при чому. Я людина сімейна.

— Не лукав, шановний! — Тихін помітив знайомі сторінки, які вони редагували разом із Докією. — Якщо ти одружишся, то ноги твоєї тут не буде: і пастор протестувативїе, і жінка не дозволить.

— Діти у мене, синьйоре. А гроші не пахнуть. Ви все-таки прочитайте. Ось. Уголос читайте.

— Знайшов дурня! Я читатиму, а ти на магнітофон запишеш, а потім в ефір пустиш? — «А де ж мої виправлення? — придивлявся Тихін. — Жодного… Все витерто, підчищено…» — Не вийде. Хіба що контракт тисяч так… на сто. Не в лірах, а в доларах. Але не з тобоїо такі розмови вести. І не в цьому вертепі — так і скажеш своєму начальству.

— Але ж підписи…

— Не визнаю. То не мої каракулі — я так ніколи не візую. І експертиза не допоможе. Адже вам потрібне моє особисте підтвердження, а я до нього морально не підготовлений — ви гуртом іще не підготували. Кастетом переконувати безглуздо, бо, якщо й візьмеш гору, я вже на вас не творитиму з натхненням, гідним Боккаччо. Чи ти й «Декамерона» не читав? Може, ти не п’єш, не куриш?.. От нудотний. А… А… Апчхии!! — Тихін втерся краєм простирадла. — Понівечені душі вам не потрібні, для таких, я думаю, у вас уже й бочок бракує. Ти Діогена знаєш? Та де тобі, нещасному…

«Сірий костюм» незворушно слухав Тихонів монолог, і важко було збагнути, чи все він розуміє.

— Одно слово, так, — підсумував Тихін. — Давай кінчати. Неси, друже, костюм і щіточку. Та не сумуй. Скажеш, що нездоланний інтелект трапився, і тобі простять. Зі мною хіба що генерал зміг би знайти спільну мову. Ти уявляєш, що таке доцент? Це щось на рівні полковника. Але ж я ще й фізик, отже, знаю закони світобудови і можу пристосувати їх до людського суспільства. Я так довго пояснюю, щоб ти збагнув, що я — генерал. Формально — доцент. Фактично — генерал. А ти, друже, у якому чині?

— Лейтенант.

— Ну, ясно — маршал у вертепі не приймає. Моська проти слона. Неси локшину. На двох неси. І костюм прихопи. Пора мені — тітка вже там, певне, нервує. А ти надалі мудріший будь: як надумаєш складати отакого акта, — Тихін кивнув на портфель, — то влаштовуй маскарад на приватній квартирі. Тоді клієнт буде посоромлений і відчує провину. Щіточку не забудь прихопити. Пора вже мені за науку братись.

Погуляв — і досить. До професора Феліче ще зайти треба.

На превелике здивування, чоловік слухняно принів одяг. Про їжу Тихін уже й не заїкнувся. «Знай наших! — тріумфував він, ідучи тінистою стороною гамірливої вулиці.  — Із справжнім розумом ніде не пропадеш. Земляки можуть пишатися мною: не продав. А міг би… Якби дорожче давали… Охо-ху-хе-хе! Оце так демократія! Тут гав не лови. Язик відкинь на правий бік, хвіст на лівий і тюпай собі таким песиком з гострими вушками, бо інакше волосся підстрижуть під цигейку і відправлять у табір для емігрантів. Які зміни!.. Які зміни відтоді, як я тут стажувався!.. Може, й професора Феліче уже немає? Але ж рецензії він організовував… Пора вже, пора вклонитися дідові. Ось відісплюся, надягну костюм кольору какао з молоком… Жлоби нещасні, навіть чаю на прощання не дали».

Розкішні місцеві троянди під вікнами тітчиного дому змагалися з привозними чорнобривцями в своїх щедротах на барви й аромат і не помічали, певно, як і їхня господиня, що милий гість зник десь аж на три доби. Може, його вкрали мафіозі чи вбили терористи? Може, в яку аварію втрапив? Сказано, чужий… Лише нагодувавши сито і щедро («Хоч цю національну рису зберегла на чужині», — не пропустив нагоди поєхидничати з родички), тітка заговорила про погоду:

— От задуха! А на Україні, передавало радіо, картопля вимокла… Не розумію, як можна всі гроші за два місяці розпустити… Я фінансую тобі лише квиток додому, так що можеш хоч зараз їхати до батька, а хоч кантуватися ще три місяці на сухарях. Давно не пам’ятаю такої жароти…

«От тобі й збережена національна щедрість!» — сам собі засміявся Тихін.

— А чому дивуватись, тітонько, — ви ж на тій же широті, що й Феодосія. Добре, що солоні води омивають ваш чобіт, а то в отаку спеку мило б на вас виступало, як на конях, що тягнуть воза на Сапун-гору.

— На добраніч, дитино.

— Чао, тітонько.

«Стареча скнарість. Навіть не віриться, що в них із батьком однакові гени, — скупа, як бедуїн на воду. Для чого було запрошувати? Ех, люди! Шанують лише мертвих геніїв. А чи не краще оті кошти, що на бронзу йдуть, живим віддавати? Великому Кобзареві, чиї мільйонні пам’ятники тепер по всьому світу височіють, за життя\черевики ні за що було купити. Фізик із поморів у дірявому камзолі ходив. А степовий філософ так босоногим і на п’єдестал зійшов. Тепер ось мене тітка сухарями лякає. Та заради науки, тітонько, я можу й піст витримати, й від еліксиру відмовитись…»

* * *

В Європі настала пора малосольних огірків: пішли на канікули парламентарії, ділові люди, вчені, студенти. Тихін мало не запізнився на останнє наукове засідання в університеті, що було водночас ніби першим відпускним пікніком. Мали зібратися знайомі люди, ті, з ким Тихону довелось працювати ще в час попереднього закордонного вояжу. Обстановка буденна. Бо це не вілла, не яхта, не кабінет у ресторані і навіть не кафе чи тінь дуба. Позсовували столи в лабораторії, повимикали установки. Може, воно й краще, тепліше, нагадує батьківщину, чиїсь іменини в п’ятницю (з тонюніми шматочками голландського сиру, по яких бігає єдина реліктова муха, що чудом вижила серед хімікатів, із зеленими пляшками на столах та білими на паркеті, приглушеною розмовою і ключем ізсередини, бо є наказ ректора, що забороняє проводити в інституті «урочисті зібрання з кавою»).

Щойно Тихін зайшов до лабораторії, зазвучала увертюра до опери «Тарас Бульба» — це щоб зробити приємне гостеві, показати, що тут шанують класику його краю. На голодний шлунок (зібрання почалося саме перед обідом) мовчки висушили по келиху, а закушувала й тут реліктова муха.

Потім, збентежений чимось, певне, урочистістю миті, професор Феліче вручив Тихонові журнал — не журнал, книжку — не книжку — щось у м’якій обкладинці, де надруковане… повідомлення про Тихонове відкриття та авторський виклад його суті, кілька інших його ж статей.

— Перепрошую, у мене лише один примірник, — знічено мовив дон Феліче, вручаючи сувенір.

Оце оперативність! Два місяці тому, щойно приїхавши, Тихін передав колегам рукопис, сподіваючись, що до кінця гостювання вони розшолопають його формули, запросять на диспут, на вияснення сумнівних моментів… А вони одразу й друконули! «Видно, в яблучко проблеми вцілив, видно, так копнув і вшир, і вглиб… Бачив би Швидкий! Ну, та ще матиме лагоду!» На ці думки в Тихона була мить, секунда, як в утопленика перед непритомністю, тому свої розмірковування й мрії переніс на завтра, а зараз, притуливши книжку до грудей, чемно подякував, потім стримано перегорнув кілька сторінок.

«От жлоби! Могли б і кращий кегль підібрати. А то цей друк змахує на ротапринт, навіть на ксерокопію… Ну, та дарованому коню… Тут лише перекладачеві довелося щонайменше тиждень капарити, навіть і такому кваліфікованому, як Докія. Ось тобі й «половинка», ось тобі й «ні в ніс ні в рило»!» Тихін потис правицю Феліче. А потім ще чиїсь руки тяглися до нього — ну чисто як в Індонезії, коли знаменитий гість прибуває: так кожен і хоче бодай ниточку з його одягу на пам’ять…

Потім знову не закушували, хоч лабораторію вже сповнили скоромовки, яких гість не міг второпати. Тихін келишка лише пригубив — боявся сп’яніти, бо чекав, що посиплються запитання, що доведеться виступати, крейдою майбутнє викреслювати. Лише коли співробітники взялися до бутебродів (і сюди кляті призвідники, генератори виразки шлунка проникли!), він наважився запитати професора:

— То що, моя концепція сприймається без сумнівів?

Феліче зморщився і, озирнувшись, стишеним голосом пояснив:

— Зважте, що не всі ще розібралися, та й сьогодні тут обслуговуючого персоналу втричі більше, ніж треба. А теоретик лише один — он… Альберто. У Штатах стажувався…

Тихін роздивився — справді, не так уже й багато його знайомих: он двоє, троє та ще Феліче. А решту він уперше бачить. І чому це вони всі в сірих штанях? Дуже знайома тканина.

Вихопивши свого бутеброда з червоними ікринками, що загрузли в маслі, Тихін махнув рукою на теорію і кинувся наздоганяти спринтерів. «Скрізь одне й те ж. Лицарі науки, брати по релігії, а живіт домінує над головою. То вже б на яхті наукові збори проводили, хоча б скелями помилувався… Діждешся від цих жмотів яхти! Аякже! Он паперу підходящого не знайшли для роботи, яка дозволить колись створити екстратехнології, дасть суперблага. Хоча чому це «колись»? Та якби трапилась вона діловому американцеві зараз…»

Тихін дужче притис книжку до грудей, а вільною рукою підняв чарку. За бутерброд, що лежав на серветці, він тепер гіе боявся, бо вже надкусив його.

Захмелівши, добрий дон Феліче почав цілуватися з Тихоном.

— Ти не вір. Ус-се це маскхалат… — шепнув він.

Але що той мав на увазі, Тихін так і не дочув, бо навалився з обіймами і Альберто, відтіснивши ослаблого Феліче.

Другого дня Тихонові прямо додому принесли ліри — солідний стосик, зарплат з десять, не менше.

— Гонорар за книжку, — сухо повідомив посильний в уніформі, і показав, де розписатися.

От тобі й яхта! Даремно вважав їх жмотами! Просто ощадливі люди. Могли, безумовно, пустити на вітер ці ліри, організувавши пишний прийом на віллі. Аж ні! Заплатили сповна. Хочеш — у банк клади, хочеш — тітці на зберігання дай. Можна Петровій Зойці ланцюжок купити, обплутати ним і взяти реванш. Шкода, що книжка в одному примірнику. Швидкому треба б подарувати, щоб у публічну бібліотеку не швендяв по неї. Цікаво, який тираж? У столичні сховища надійде, а ось в обласні… І що за мода — не вказувати ціну й тираж? А може, й правильно. Як почнуть за нею ганятися, можна скільки завгодно доларів, лір чи франків просити. Справжня комерція, як і наука, теж не для простих людей.

— У наших колах, синьйор Феліче, вельми здивовані вашою нерішучістю. — Альберто взяв із ящика хромований тесак, зважив його на долоні, немов ляща, і блискавично кинув у блідо-рожеву Венеру — копію знаменитої мармурової з відбитою рукою.

Ніж устряв точно в центр живота. Професор Феліче злякано примружився і затрусив головою. Ходою морського піхотинця Альберто підійшов до копії, висмикнув ножа, потер рану — вона одразу ж затяглася, не залишилось і сліду. Прекрасне тіло вабило своєю природністю, немов і справді було зігріте кров’ю. Коли вганяв ножа, коли витягав, Венера жодним звуком не відзивалася, тільки голова на філігранній шиї кивала на знак повного схвалення. Чудова імітація тіла і хороший тренажер. Заспокоює нерви. Інші теоретики міцний чай п’ють, сигарети смокчуть чи в шахи грають, коли інтеграл йе береться, Альберто ж кидав ножі. Він здібний теоретик. Із Штатів привіз кілька програм для обчислювальних машин і поступово, але настійно вибиває з рук свого вчителя керівництво кафедрою.

— Ми матимемо вигідні контракти, — Альберто метнув ножі обома руками. Влучно. Обидва вцілили в симетричні точки на грудях, обидва застряли по колодочки.

— Традиції університету ламати… Незручно. Це вогнище передової думки… Ще з тринадцятого століття. Це зараз у нас солдафонські манери проростають. Незвично якось… І що скажуть про мене?

— Професоре, ну ніхто ж не збирається залишати тут вашого Тихона. Нам своїх розумників дівати нікуди. Був би він журналістом, актором чи бодай філософом… Підучили б — і в роботу. Бо знає їхні звичаї, погляди — хороший був би спеціаліст. А з цим що робити? Та й гонору в нього, як у мустанга. Його і в земляцтво не приймуть — там свої стовпи є. Навіть якби ми перекували його на політика, толку з нього мало. Титаном, якому зв’язували в Союзі руки, його не назвеш. А нам потрібні ходячі суперечності: зовні щоб це були Прометеї або хоча б розрекламовані вовкодави, а зсередини — люди, які звикли до розкошів сучасної цивілізації, які і вдома не вірили, що «дим вітчизни солодкий і приємний». А ваш Тихін — шовкопряд, якому подавай побільше листя, але не чекай коконів. Тут не годиться.

— То навіщо ж ця трагікомедія з жінками, перекладання його робіт, видання тиражем у десять примірників? І моє ім’я…

— Що ви тремтите за своє ім’я? Ніхто не знатиме. Заради вищих інтересів не лише вами жертвують.

— Ви думаєте, що всюди профани і не зрозуміють нікчемності Тихонових праць, які прославляю я, мій університет?

— Десять примірників, професоре! А в Союз усього в дві бібліотеки пошлемо — хто там із теоретиків їх здибає: молоді своїми ідеями зайняті, старі взагалі рідко біля каталогів стоять. Поки розшолопають — років з десять мине. А за цей час Тихін стане справжньою підсадною качкою. Учнів заведе, школу створить, відділ іа півсотні чоловік організує.

— А нам що до цього? — не може збагнути старий Феліче, ще й простромлене ножами тіло Венери заважає йому зосередитись.

— Хіба ви думаєте, що хороші контракти нам дають за південний темперамент?

— А тим, що дають, яка вигода?

— О вчителю! Ви не знаєте, як борються із шкідливими комахами? Обробляють гамма-променями самців, тобто стерилізують їх, і випускають у поле чи ліс. Вони, займаючи місце повноцінних, і поводяться, як повноцінні, але потомства не дають. Вид вимирає або кількісно різко зменшується. Ніяких хімікатів.

— Не розумію…

— Та дуже просто! Тихін в ореолі слави з’явиться додому. Збере собі подібних. Вони легко позаймають місця здібних людей — з його гонором і вдачею це так само просто зробити, як нам у святого отця благословення випросити. І почне Тихін журнали запруджувати своєю антинаукою. Поки там розберуться в його антиформулах!..

Альберто вийняв з коробки ще два ножі. «О мадонна! Скільки ж їх у нього!» — жахнувся старий професор.

А учень і конкурент, його підлеглий і шеф продовжував своє повчання-пояснення:

— Ви ж пам’ятаєте історію колись широковідомого дослідника, члена Французької Академії наук Р. Блондло… Йому здалося, що відкрив N-промені. Вогонь його успіху розпалив пожежу в двох десятках лабораторій, і вони теж підтвердили сенсацію. Перший авторитет електромагнетизму д’Арсонваль (ім’я якого і по сьогодні з вдячністю згадують люди в медичних фізкабінетах) повністю підтвердив відкриття. Лише за кілька місяців 1904 року з’явилося близько сотні статей з приводу новинки. Блондло вручили двадцять тисяч франків і золоту медаль. Кайзер дав прочухана своїм геніям, котрі проґавили N-промені. А потім з’ясувалося, що Блондло помилився. Трагічне розвінчання призвело бідолаху до смерті. А все тому, що він мав слабкі нерви. І не усвідомлював дивак, що створив нам… ну не зовсім нам… скажемо, деяким колегам… підказав метод боротьби з наукою — кидання лжеідей у мозковий центр противника. Пильнюк, наприклад, за період інкубаційного розвитку завдасть дома шкоди на мільйони карбованців. О’кей! Він виростить аспірантів, які зубами захищатимуть свою псевдонауку — засіб до існування, п’єдестал для слави… Як уже бити, професоре, то бити слід по мозкових центрах.

— Я завжди вважав, що наука інтернаціональна. Пам’ятаєте, я говорив на лекціях, що замахнутися на неї біля Південного полюса, означає пошкодити і біля Північного. Я й зараз у цьому впевнений. Адже наша цивілізація — плід світлих розумів усіх племен і народів.

Учень все ще намагався бути ввічливим:

— Професоре, на землі нині тісно, і дичина ховається. Той їстиме свіжину, хто перший здибає лзся. Так що не заважайте нам опромінювати комара. — Він помовчав хвилину, ніби збираючись з думками, скрушно зітхнув: — Ех, минув час, коли світом Рим правив… Закінчується доба й заокеанської весільної дудки. Рівновага. Не знаєш, на чию шальку й плюнути. А це створює невпевненість у завтрашньому дні. О вчителю, запам’ятайте афоризм мого виробництва, однак достойний і вуст парламентаря: ракетна рівновага знищує душевну. Ви його трохи підредагуйте, вималюйте на плакаті і сміливо рушайте з борцями за мир. Тільки не зараз, а як на пенсію підете… Так от, рівновагу можна порушити не тільки бомбоодиницями — їм треба кислотою на мозок капати, щоб дискредитувати інтелігенцію. Щоб молодь втратила інтерес до математичних і всяких там технічних спеціальностей, щоб їхні специ-технарі були третьосортними, щоб будували вони свою матеріальну базу до третього пришестя… Так що мораль ваша присняділа. Темпи — ось що нині головне. Сьогодні надумав — завтра зробив. Якийсь російський садівник радив не чекати милості від природи. От ми й не чекаємо — зубами вгризаємося в її тіло.

Альберто вже пересохло в роті від цієї промови. Але люди, яким він підкорявся, радили напоумити старого: як не перестане про етику згадувати, може просто зникнути… Шкода наставника… Нерви так розходилися, що не зміг заспокоїтись, навіть коли «пошив» Венері їжакову вдяганку з кинджалів. За кожним кидком Венера кланялася, а дон Феліче зажмурювався.

Нарешті коробка спорожніла. Альберто зашторив статую, кинув їй під ноги порожню тару — прибиральниця вдосвіта повитягає тесаки і зробить належний «масаж». А якщо порядкуватиме звечора, то рани самі позатягуються за ніч. Чудо-пластмаса!.. Гарний тренажер. Штамповка, правда. Зате дешево!

Прощаючись, зніяковілий і пригнічений професор все ж наважився уточнити:

— Скажіть, шановний, навіщо ж влаштували Тихонові театралізовану виставу у тому вертепі? Топтати людську гідність…

— То нас не стосується. Кожен робить своє. Спеціалізація!

— І все ж — навіщо?

— Ну… хай думає, що дуже цінний, що ми не гребуємо ніякими методами, аби його переманити. Там він одержав перемогу над нами, повірив у силу сзого розуму… Але це не моя галузь, учителю. Є фахівці, які й справжнього гладіатора обернуть в опроміненого комара.

— Не розумію нинішнього світу… Навіщо? Усі ж програють. Усі…

* * *

На аеродромі тітка плакала. Прибігла й Докійка провести свого приятеля, і розкішні троянди в її руках ще дужче підкреслювали красу цієї диво-жінки. Лише очі сьогодні в неї сумні, і колір ніби змінився — раніше морська бірюза вигравала в них, а зараз нагадують чорнобривці, на які скапують тітчині сльози. Сам Альберто взявся піднести Тихонові валізи.

— Професор Феліче просив кланятися, на жаль, не може провести… — Добре тренований Альберто ставить ношу на підлогу. — Він у відставку подав. Тепер я керуватиму кафедрою.

— Від душі вітаю! — Тихін тисне міцну, пещену руку нового керівника. — Хоч старого мені шкода… Скільки зробив мені… Чи й побачимось…

— А ти не барись. Креши свою брилу, щоб іскри аж до нас долітали… Завжди розраховуй на мою підтримку. Розумні й енергійні люди можуть усіх обігнати, якщо узгоджено педалі крутитимуть. Сьогодні ти лідируєш, а я ховаюся од вітру за тобою, а завтра міняємося місцями. Наука інтернаціональна! Геть смугасті стовпи! Хай живе розум! Ну, це я так… розчулився. Все-таки момент міжнародний і урочистий. Нам, чорноробам, мітингів не влаштовують.

Альберто нахилився і мовив довірливо:

— Пробач, що наші головотяпи хотіли тебе заарканити… Я, коли дізнався про це, спати не міг. А старого Феліче мало удар не вхопив.

— В одному нашому приморському місті кажуть: а щоб той, хто лихе згадає, на одну зарплату жив! — Тихін обняв Альберто.

КРІЗЬ СЛЬОЗИ

На превелике здивування, Віталик не ревів тигром і не буянив. Більше того, на третій день свого автономного життя він відмовився від жіночого молока, а в кінці тижня поповз рачки до дверей, зіп’явся в стойку і визирнув у коридор.

— Що ж ви хочете? Щоб він ріс, як немовля? — захищала «дитя» Іванова, й сама не менше здивована його діями. — У нього ж сформоване тіло дорослої людини. Він скоро й мотоцикл попросить.

— І все-таки незбагненно, — бурмотів хірург, і од збудження відмолоджувалося його обличчя, і навіть ніс не здавався тепер таким похмурим. — Незбагненно. Мозок чистий, ще в ньому не записано про мотоцикл, двері й повзання…

— А як же лоша через дві години після народження спинається на свої ніжки-соломинки й знаходить молоко? І чому ви вважаєте, що лише в мозку записується інформація? Адже доведено, що молекули таких речовин, як рибонуклеїнова кислота і деяких поліпептидів, теж акумулюють інформацію, а вони ж по всьому тілі є, і в старій Віталиковій руці теж. — Не професорові пояснює Іванова, вона сама весь час у роздумах, хоч, здавалося, зараз і відпочити можна — клопоти перебрали на себе інші.

Тільки ж думка не вимикається, як верстат робітника із закінченням зміни, — Ірина навіть рада такому співбесіднику-опонентові. Може, у цій дискусії з’явиться впевненість, що виростили повноцінну людину.

— Навички, набуті природним Віталиком упродовж життя, — викладала вона свою версію, — могли бути записані у вигляді певного хімічного коду в сполуках, що відповідають за пам’ять, і не виключено, що ті сполуки містились і у відокремленій руці. В процесі росту нового організму інформація розмножувалась, поширювалася, перезаписалася вона і в головному мозку. Цим і пояснюється досить пристойна поведінка нового Віталика. Я навіть думаю, що вже можна зняти варту психіатрів з його палати.

— Е ні, Ірино Олексіївно, — енергійно заперечив професор, — тут ви не втручайтеся. Первинну інформацію він має, інстинкти здорові, як у лошачка, що звівся на ноги, — це прекрасно. Але ми ще не знаємо його розумової потенції… А як вискочить у вікно та автокатастрофу спричинить? Учора он няню схопив, насилу вирвалася.

— Дитячі інстинкти, немовля теж маму хапає.

— А як спрацюють інші інстинкти? Тіло ж у нього розвинене по-дорослому. Добре, що хоч не реве та не б’ється. А що Верхуша каже? Все-таки біологічне світило.

— А що він каже?.. Нічого. Теж гіпотези. Втішається думкою, що його наукові знання записані не лише в мозку, а й закодовані в руці. Пропонує відрізати її і виростити нового Верхушу. Мовляв, двійник знатиме все, що набув старий за життя, але ж матиме час і фізичні сили подвоїти знання. А потім з руки двійника виростити ще багатшого на досвід Верхушу…

— Ну, а ви що на це?

— Те, що й ви… Ми з Марією зараз описуємо незалежно одна від одної, як космонавти, кожну хвилину, кожну свою дію, щоб якомога об’єктивніше доповнити щоденник експерименту… Людина виростає, мов виноград із чубука. Чи можна сьогодні в таке повірити?

— А те, що із заморожених на роки коров’ячих ембріонів вирощують нормальних телят, вас уже не дивує? — Руслан Максимович по-доброму заздрив своїй колезі — її рішучості і її сумнівам. Його вразила затятість Іванової ще тоді, коли вона раптом кинула хорошу роботу-шановану і добре оплачувану, й подалася до університету. Він тоді, на диво, тяжко пережив розлуку з колегою. І не тільки тому, що звик щодня бачити маленьку, зграбну постать Ірини, неслухняне чорне пасемко, що вибивалося з-під її стерильної шапочки, чути її розпачливі й сердиті слова про те, що не може вона більше бути катом і вбивати ненароджені життя, — не тільки тому. З переходом Іванової до університету Руслан Миксимович раптом відчув, що він би не зміг отак рішуче все кинути в ім’я несформульованої ідеї. Взагалі він не з слабосилих і не з лякливих, — коли треба, то і ступне рішуче, і пожертвує щедро. Але ж то коли треба, коли, власне, й вибору немає. А чи не надто він раціоналіст? Адже в душі, десь у найглибшому закапелку, він таки заздрить Ірині, її відчайдушності, і палко схвалює все, зроблене нею, розвіює сумніви, шукає для неї аргументацію: — Ви, Ірино Олексіївно, йшли паралельно з тими зоотехніками, тільки щепили не до живої, а до графітової матки, — от і вийшла якась гідропоніка. Про технічні труднощі тільки ви можете розповісти. Принципових перепон біологічного порядку для таких чудес я не бачу, тому і не дивуюсь. Диво вимагає емоцій, а коли в руках скальпель, то не до них. Як розріжеш черевнину, таке буває знаходиш, що відьомські витівки видаються дитячими забавками. Наш брат не має права на емоції. Он чули? У суміш клітин посіяли вірус Сендая. Так почали зливатися і давати життєздатне потомство клітини зовсім різних організмів, наприклад, миші і людини, і — навіть! — рослини й тварини. Я бачу страхіття — гібрид баклажана з акробатом… Хоча… Барон Мюнхгаузен уже спостерігав, як на голові оленя росло вишневе дерево… І не тільки Верхуша може мріяти про двісті років життя, реальними стають і тисячолітні експедиції космонавтів. — Руслан Максимович зітхнув, помовчав і стишено проказав: — Якби оце виростили мені Тихонового двійника, тільки щоб заново записати йому і звички, й інстинкти, — старий багаж тут якраз ні до чого…

Запала тиша. Ірина не знала, як утішити згорьованого батька. А той думав про свого єдиного, зовсім не такого, як мріялось, але ж рідного сина…

Сьогодні чекали ще одного експерименту: Мусій має показатися Віталикові. Чи пізнає батька? Чи виявиться якийсь потяг до рідних генів? Чи підтвердиться гіпотеза про кодування певної інформації поза мозком? Те, що Віталик не говорить, — не біда, це лише підтверджує, що мовна пам’ять людини міститься таки в мозку, і тільки там, а не десь у п’ятці…

Непокояться лікарі, нервують експериментатори. Але що їхні хвилювання у порівнянні з почуттям Мусія, який сподівається, що побачить зараз справжнього, свого Віталика, а не якогось, вирощеного методом верби! Взагалі, Мусій міг би повірити гарній легенді, якби не був певен, що синова могила порожня, якби не знав, що верба розвивається не з будь-якого пагінця, а лише з того, де є під корою вічко. Мусій далекий від науки. У нього звичайні житейські знання, та ще трохи фактів із журналу «Природа», в якому один із колишніх Мусієвих приятелів приносив до пивних автоматів тараню. Хтось із молодших, патраючи тараню, прочитав тоді вголос про те, як взято було у мільйонера звичайну, не статеву клітину і з неї вирощено двійника, як дві краплі води схожого на «батька». Власник журналу, хлопець грамотний — його академіком називали, — сказав, що в науково-популярних статтях науки не буває, то все — брехня. Так і сказав. А про клони й говорити не захотів. Так що не вірить Мусій у «вирощеного» Віталика. І сьогодні сподівається переконатися, що його просто зшили й оживили — все геть-чисто, як у казці про мертву і живу воду. Шрами ж нікуди не подінуться — це вже точно, шрами розкажуть, як рятувався хірург від тюрми та знеслав’я… А те, що на кладовиці не Верхушині колеги упильнували Мусія, а просто сторож — то ще нічого не означає. Збіг обставин. Мусій ще виведе злочинців на чисту воду і на суд людський, він усе розкаже — нехай тільки ось випишуть сина додому, щоб йому вже ніщо не загрожувало…

Сьогодні ж Мусій сподівався одержати й друге привселюдне підтвердження своєї правоти, бо, якщо Віталик упізнає батька, хіба це не означає, що син справжній, нехай шитий-перешитий, але ж істинний, а не якийсь там штучний?! Стара голова може й батька з матір’ю згадати, а якщо вона вирощена, мов гарбуз, як у цьому намагаються переконати Мусія, то звідки їй знати про Галю?

Віталик іще спав, коли до його палати зайшли Верхуша, Пильнюк, Мусій, Іванова. Хірург підсунув до стіни шезлонг, в якому, певне, кантувалися нічні чергові, й запропонував Ірині, на табуретку Клим Гнатович сів, а поруч, схвильовані, насторожені, стали Пильнюк і Мусій — усі під стіною, усі вряд, мов поняті в сцені розпізнавання.

Руслан Максимович постукав ключем об радіатор. Віталик прокинувся і з цікавістю подивився на в’язку ключів, затиснутих у руці хірурга. Довелося заховати їх, щоб не розсіювати Віталикової уваги. Пацієнт зупинив погляд на Івановій, роздивлявся чи то її тоненьку шию, чи намисто на ній. Певно, намисто, бо ось його погляд ковзнув по ґудзиках халата, пройшовся згори вниз і влову повернувся до намиста. Ірина почервоніла від хвилювання. Вврхуша заходився нишпорити в кишенях, шукаючи свою лупу, і його рухи привернули Віталикову увагу, та лише на якусь мить, — Віталик зиркнув на діда, аж ніби скривився, і знову перевів погляд на Іванову. І тут Мусія охопило почуття, дуже схоже на ревнощі,  — щоб рідний син та не помічав батька! Мусій кашлянув, засовався, зарипів стільцем. Віталик обернув голову на звук. Довго роздивлявся жилавого, із запаленими очима чоловіка, аж на лікоть звівся. Потім чи від вражень, чи з якоїсь внутрішньої потреби перевернувся на живіт, став на коліна, гучно шморгнув носом, і з очей його покотилися сльози.

— Синочку, — кинувся до нього Мусій. — Ви бачите — він плаче, — переможно вигукнув лікарям, але в палаті вже нікого не було. «Ну і чорт з ними, від сорому втекли. Вони теж натерпілися, правди ніде діти». — А що мати твоя вже посивіла, скільки сліз пролила, — поспіхом виповідав Мусій, відчуваючи, як скажено гупає серце. — Вона думає, що ти вмер, бо ти таки й справді був готовий, і щодня носить квіти… кхе… — Про могилу Мусій говорити не захотів, нащо дитину лякати, та й кому воно приємно знати, що тебе поховали. — І дівка твоя Марія сама не своя. Чи з бабського переляку, чи з психу якогось теж ходить на… кхе… А ти дарма мені про неї не говорив. Вона — справжнє золото. Оце як ти хворів, то, вір не вір, доглядала так, що й рідна мати не змогла б краще. Але, з іншого боку, — іржаве залізо вона. Да… зв’язалась із… Ну, тобі ще рано це знати.

Віталик засовався на ліжку, скривився, ніби йому щось боліло.

— Ну добре, скажу, але ти не хвилюйся. З Верхушиною бандою вона зв’язалася, з наукою їхньою. — Мусій насилу викрутився напівбрехнею, напівправдою. Він глибоко вірив у те, що Віталик знає, хто така Марія, що він уболіває за неї, і не байдуже йому, якщо зв’язалася вона із якимось «шнурком», може, й колишнім приятелем Віталика Вола.

Зайшов дужий санітар, тимчасово запрошений Пильнюком із невралгії. Він безцеремонно сів у шезлонг, розгорнув журнал «Перець» і приготувався до тривалого чергування.

— Між іншим, папашо, хворому потрібен спокій, — сказав він Мусієві і показав пальцем на двері.

— Розумію, розумію. Я зараз. — Мусій поправив синові подушку, розправив ковдру. — Ми завтра з матір’ю прийдемо. Бубликів принесемо. — Він чи то укривав, чи розкривав Віталика і раптом пополотнів, і краплинки поту зросили йому чоло — ні на шиї синовій, ні на плечах і грудях, ніде не було шрамів. І передній верхній зуб Віталика білів, а був же у нього вставний, бо свій у боксерському змаганні згубив.

— Ви вже догляньте за ним… — Мусій підшукував якесь таке делікатне й культурне слово в своїй пам’яті й троячку в кишені. — Це вам за турботи, — сунув зім’ятого папірця в халат медбрата.

— Та ви що? За кого мене маєте? — Медбрат відклав убік «Перець», але грошей не повернув, щоб не образити переляканого батька.

Він колись відмовився взяти карбованця у матері одного хворого, так вона на коліна впала, благала дивитись за її чадом «сердечно і справедливо» й таку істерику влаштувала, що хоч саму її в лікарню клади. Відтоді медбрат ніколи не повертає родичам хворих карбованці — хай вірять, що за ту зім’яту троячку вони купили посилену увагу персоналу до їхнього зятя чи свата, — це заспокоює людей, це рятівний бальзам для їхніх душ.

Мусій помахав Віталикові рукою, як колись, ще в дитинстві, але син не відповів.

Страх ще дужче стиснув душу відважного батька — невже могила не порожня? А хто ж тоді син? Той чи цей?

Не встиг Мусій ступити в коридор, як його схопила Іванова і швидко-швидко повела до Пильнюкового кабінету.

О, Мусій добре пам’ятає усі відвідини цього стерильно чистого професорового кубла! Зараз тут зчепилися два світила — біолог і хірург, і чи то лаються вони, чи ведуть наукову дискусію, байдуже їм навіть до його присутності.

— Хлопець упізнав Ярисю й дивився на неї, як на матір! — гримів голосом надтріснутої органної труби Верхуша, забувши про рекомендацію Пилькюка утримуватися від емоцій у свої вісімдесят п’ять.

— Не пізнав! — тихо але рішуче заперечив Пильнюк. — Спрацював елементарний інстинкт пінгвіна — він тричі промацав її поглядом згори донизу.

— До вашого відома, колего, до вашого відома! Якщо лев росте в ізоляції, то в дорослому віці не кинеться на антилопу, вперше її побачивши: інстинкт подавлений. А цей хлопець пригадав Ярисю, бо вона всі три місяці за ним ходила. У рибонуклеїновій кислоті або в молекулах якихось речовин, про які ми й уявлення не маємо, була записана інформація. — Верхуша затрусив головою.

— От ви собі й заперечуєте, шановний Климе Гнатовичу, — не здавався хірург. — Віталик не знав Ірину до аварії, так що ні про яку інформацію, записану в руці, не може бути й мови.

— А я й не кажу, що в руці! Ярися була першою жінкою, яку той козак побачив, народившись удруге.

Мусій стояв ні в сих ні в тих. Чи вони спектакль грають, чи таки справді виростили? Те, що був хлопець без ніг чи з якимись оцупками, те сам Мусій бачив. А як не вірити власним очам? І до чого тут риба-никотин? Яка риба?

Мусій кашлянув — не почули. Тоді став між двома дідами, як це роблять, розбороняючи розбишак.

— Інтересуюсь, шановні, а коли ж Віталик говорити почне?

Вчені діди перезирнулися, немов збагнули на якусь мить, що не годиться при батькові вести таку розмову, але…

— Поки що утішити вас не можу, юначе, — проскрипів Верхуша. — Завтра йду на кафедру педагогіки, нехай підключаються. Мовна пам’ять, на жаль, тільки в мозку записана…

— До чого тут пам’ять! — заперечив хірург. — Якби вас, Климе Гнатовичу, так трусонуло, як Віталика, ви б і власне ім’я забули.

«Ага… Значить, таки відкопали, зшили, оживили… Але де ж шрами? І чому на місці стального зуба біліє звичайний?» Були ще запитання у Мусія, але навіть сформулювать їх без чарки понад людські сили, а де вже збагнути…

— Ну, а як ви думаєте, пізнав вас синок? — безцеремонно, ніби колегу по роботі, а не багатостраждального батька, запитав Верхуша.

— Він-то ніби пізнав. Але я вагаюсь… — Мусій хотів сказати «вагаюся вважати того хлопця сином», та вчасно зміркував, що така заява — вода на колесо їхніх балачок, тому й звернув на інше: — Вагаюся підтвердити, що він пізнає. Мені б із жінкою прийти. Віталик більше матір любить, ніж мене…

— Ні-ні, юначе, — злякано замахав руками старий біолог. — Зайві стреси дуже шкодять не тільки старим, а й малим. А нам же його мови навчати… — І вже не до Мусія, а до колег звертаючись: — І філософів треба підключити, хай обгрунтують Ярисин експеримент у науковому плані, я ж думаю, що в теорії вони вже пішли далі свого попередника Федорова[5]. І до юристів слід звернутися — хай подумають, як Віталику метрику виписувати, військовий і профспілковий квиток поновлювати. Паспорт, прописка… буде роботи і юристам, і психологам. Заварила Ярися нам комплексну тему.

Ірина не обізвалася — мовчки сиділа в затишному Пильнюковому кріслі. Руслан Максимович занотовував на папірці першочергові завдання, пов’язані з надзвичайним пацієнтом у його відділенні, і це понад щоденні клопоти й всілякі неув’язки. А Верхуша взявся просвіщати зляканого Мусія.

— Ви знаєте, що таке комплексна тема? — Професорський перст вознісся над головою, і Мусій мимоволі прикипів до нього поглядом. — Я теж лише місяць тому дізнався. Це дуже просто: коли я рік або два сам копирсаюсь у лабораторії, а потім, за місяць до звіту, оголошую раптом, що відкрив щось, — це не комплексна тема, юначе, а індивідуальна. Моєму звітові одні вірять, інші в кулак підсміюються. А чому? Бо швидко не перевіриш — брешу я чи правду кажу. А комплексна тема — це як ось оживляти вашого сина: графіт, собаки, Ярися, кури, я, дорожня міліція, Швидкий і шановний Руслан Максимович. Да… Про що я? Ага… Якби хоч один з нас зробив щось не так, то зразу б це й відкрилося. Тому деякі вчені виступають проти комплексу. Я б сказав, так звані вчені. Ті, хто вважав себе геніями, здатними самотужки зробити переворот ідей. Зараз, юначе, період колективізації науки, як колись сільського господарства. Вам тепер ясно, що таке комплексна тема, за яку нас б’ють, і зрозуміло, чому певна категорія… окремі… я б сказав, наукові куркулі… Її саботують?

Мусія виручила Іванова:

— Забула сказати, Климе Гнатовичу, що вам дзвонили. Ще вранці. Просять відгук на чиюсь там дисертацію про інтенсифікацію росту курей гормонами. І як я забула вам сказати?

Верхуша втомився — не для його віку отакі темпи. І розмова з Мусіем мала пригальмувати пристрасті нинішнього дня, якби міг хоч кілька хвилин передрімати. Але згадка про курей!..

— Я ж застерігав проти цих пухких покручів, — одразу ж кинувся у бій. — Он фермери приїжджали в колгосп «Комунар». Подали їм курочок на обід, так вони спочатку носами закрутили. А тоді один покуштував, другий — крик, гам піднявся за столом, мов на пташнику, — все поїли, ще й кісточки повисмоктували. А чому? Бо натуральних зозулястих їм подали, а вони за своїми гормонними вже й смак курятини забули. Отак, любі мої. Я напишу відгук. Я вже попереджав. Я побіг, раз така справа. Про педагогів, юристів та філософів пам’ятаю теж. Ви своє діло робіть, Ярисю, розвивайте у хлопця рефлекси, це сьогоднішнє ваше завдання, а до всяких там психологів не ходіть, бо ви ще не маєте такого, як у мене, наукового авторитету. Не сприймуть і не допоможуть. Тут без мого кулака не обійтися. — Верхуша потряс піднятими руками і, заточуючись, подріботів з кабінету.

КРІЗЬ ДЖУНГЛІ СМІХУ

Кафедрою педагогіки керував молодий, упевнений у собі, у своїх здібностях і в своєму майбутньому чоловік. Нещодавно на його честь вивішували стіннівку із вималюваною на весь ватман цифрою 40 і запевненням, що наука тримається на сорокарічних. Стіннівка лежала на столі — мабуть, збиралися віддати ювілярові, і Верхуша, чекаючи Димерзу — таке мудре прізвище мав завідувач кафедри і сердився, коли його плутали з Мурзою, — без лупи роздивлявся кумедно вималювані великі цифри.

Димерза зайшов поважно, з гідністю тримаючи в одній руці блискучий «дипломат», а в другій — дві книжечки «Педагогіка на новому етапі».

— Прошу. Радий вас бачити, — тихо мовив він до Верхуші, так тихо, що старий професор і не розчув, проте здогадався, що його запрошують за скляну перегородку, яка відділяла зава від співробітників.

— Сигнальний примірник. Монографія за докторською дисертацією, — так само тихо проказав Димерза. І цього разу Верхуша не почув і вже не зміг здогадатися, що мовить господар, тому перепитав:

— Що?

— Сигнальний примірник, кажу.

— А… Вітаю. — Верхуша почав гортати сторінки, удаючи, що читає, хоч не бачив там жодної літери. — Ви обов’язково повідомте мені, коли з’явиться в продажу. Дуже потрібна книжка, — злукавив старий, бо знав хворобу славолюбного Димерзи: той завжди натякав голові місцевкому, щоб не забув його запросити до президії чергових зборів.

— Так… — погодився Димерза, і знову старий не збагнув, — чи це була згода повідомити про вихід книжки у світ, чи підтвердження її унікальності. — Я порушую серйозні проблеми. Цікавий експеримент описую. Ми взяли два класи: в одному дітей увесь час лаяли, навчаючи, а в другому хвалили. Потім дали їм контрольні роботи. Краще написали ті, яких хвалили. Для практичної педагогіки це дуже цікавий результат — заперечує прислів’я, що за одного битого двох небитих дають. Треба міняти програми, підручники, згідно з новою педагогікою перевчати вчителів. — Димерза підсмикнув і поправив на колінах брюки свого ідеально зшитого костюма — «у людині все повинно бути прекрасним» любив повторювати він цю половину чеховської фрази, стосуючи її до нового плаща, модних черевиків чи вишуканої зачіски. — Наш експеримент — вагомий внесок у теорію. Він дозволяє по-новому глянути на полеміку між Фрейдом і Блонським. Помилявся Блонський, запевняючи, що «березова каша» стимулює навчання. — Годинами міг викладати й спростовувати різні концепції Димерза. Тільки щоб аудиторія була вдячна. А цей старий навряд чи все й чує, а як дочує, то чи й зрозуміє…  — Шкода, що біологи нас не підтримують, — голосніше, щоб гість уторопав, проказав Димерза. — Потрібні експерименти на щурах. Може, візьметесь?

Верхуша не поспішає з відповіддю, бо вона може утруднити розмову про штучного хлопця, заради якої він оце прийшов. Не хотілося йому встрявати в полеміку з молодим завом з приводу слова «педагогіка», у якому нема кореня, похідного від «щур». Та й звик професор, що в науці експериментують спершу на тваринах, а тоді вже на людях. Біс його знає, може, старий відстав у методології. А може, це вплив нашого бурхливого часу, коли все треба робити швидко й одночасово…

— Все це дуже доречно, дуже доречно, — хитро уникнув Верхуша відповіді на конкретну пропозицію. — Я до вас із проханням: дайте досвідченого педагога. Треба навчити одного хлопця говорити.

— Чийого?

— Та так, нічийого.

— Так не буває,  — засміявся Димерза. — Це тільки мене в капусті знайшли, а всіх інших, — з метриками й батьківськими іменами лелека приніс.

— Інспектора Вола синок.

«Якого ще інспектора, — подумав Димерза. — Навіщо він мені?»

— А ви порадьте звернутися до логопеда.

— Пожежника, — уточнив Верхуша, ніби не почувши поради.

Димерза замислився… Пожежник. Це міняло справу. Недавно горіли — пропали всі столи, технічні засоби навчання і проект нової шкільної програми з математики. Ремонту на тисячу карбованців було. Самого Димерзу оштрафували на сорок. Може, тому, що серед знайомих не виявилося жодного пожежника…

— Давайте так, Климе Гнатовичу, ви доводите на пацюках, що здатність до вироблення елементарних рефлексів у них значно погіршується, коли їх бити електричним струмом, а ми беремо вашого пожежника. У нас після ремонту апаратура зараз така, що сліпого й глухого можемо навчити. Скільки йому років?

— Два місяці й чотирнадцять днів, — з надією проказав Верхуша.

— Ну, та це ж дуже малий! У два-три роки давайте. Пожежник, мабуть, велике цабе, що таке немовля вже у вундеркінди мітить.

— Немовля те важить сімдесят кілограмів, юначе. Ми його з руки виростили, — переможно підняв Верхуша вказівний палець. — Як вербу з прутика. Рефлекторна пам’ять у нього, слава богу, збереглася, а от щодо мови… Мозок чистий, tabula rasa — можна виписати які завгодно ієрогліфи.

— Тільки без політики, — поставив долоню, мов щит, Димерза. — Ми — педагоги. То з якої гілки ви його виростили? З вербової?

— Не з гілки, а з руки. Рука росла, росла, з’явилися тулуб, серце, голова й ноги. Уже ходить. З погляду науки — це вельми цікаво! Да… а… Батька пізнає. Здається, вже й гарних жінок вирізняє із загалу. Унікальний випадок.

Димерза встав, злякано глянув на Верхушу: «А щойно ж про книжку говорив — ніби зовсім нормально». Помахав комусь із співробітників через скло.

— Ви, Климе Гнатовичу, не хвилюйтеся. Ми, безумовно, вам допоможемо. Зараз зайде жінка — великий спеціаліст по вундеркіндах, підете з нею до психологів. У них ще краща апаратура. Це якось ближче до їхнього профілю. А ми що… ми програми міняємо, підручники модернізуємо. Але пожежнику вашому допоможемо. Обов’язково допоможемо.

Зайшла співробітниця.

— Тут дуже оригінальний випадок, — Димерза не знав, як же пояснити ситуацію в присутності Верхуші. — Ви розберіться з Климом Гнатовичем, бо я дуже зайнятий, самі знаєте… звіти, симпозіуми… На кафедру психології йдіть, — наказав співробітниці.

— От спасибі,  — заметушився старий професор, схоплюючись на свої закляклі ноги, що ніяк не хотіли розгинатися. І поперек… — Я й сам збирався туди. Комплексна тема, як ви кажете. Ходімте, світилко.

* * *

Маршрут для Клима Гнатовича був не з легких — кафедра психології розмістилася на горищі. Сюди не долинали вуличні шуми, сюди рідко заходили сторонні, тому психологічні експерименти проводилися чисто, без впливу випадкових, не контрольованих факторів.

Стіни кімнати, куди у супроводі світилки зайшов Верхуша, були обвішані таблицями, з допомогою яких співробітники кафедри могли відрізнити генія від ідіота, сангвініка від меланхоліка, визначити рівень розуму, кмітливості, спритності; по кутках авторитетно моргали електронні прилади.

Головний Психолог саме складав тест, що мав слугувати визначенню міри придатності старого спеціаліста для служби, і не всякого там спеціаліста, а людини розумової праці (до біса складне завдання!!), коли до кімнати увійшли несподівані відвідувачі. Побачивши Верхушу, Психолог зрадів — ось хто міг би бути чудовим еталоном граничної кондиції! Та чи погодиться? А що, як зацікавити? Треба спробувати. Почнемо з ефекту — нехай гуде, блимає, крутиться… Психолог увімкнув рубильники і лише тоді пішов назустріч гостям.

Верхуша справді сторопів. Він вважав, що психологія — це інспектор Варніке, кольорові зірочки, числові лабіринти й ребуси, що їх друкують на спеціальній сторінці журналу «Наука и жизнь». А виходить, психологічна лабораторія — немов ательє по ремонту телевізорів.

— Сідайте тут, Климе Гнатовичу, — поспішав скористатися замішанням Верхуші господар. — А ви поруч, прошу, прошу, — це вже до жінки, спеціаліста по вундеркіндах. — Ось послухайте: п’ятеро дітей сіли в коло, у кожного на лобі приклеєно білий або чорний трикутничок.

— Для чого? — тяжко відсапувався Верхуша, думаючи, як же почати розмову, щоб користь була з оцих походеньок.

— А ви послухайте, послухайте, — заохочує Психолог. — Кожен бачить, які трикутники накладені у решти чотирьох дітей, але ж не знає, якого кольору в нього. Дитина з білим трикутником на лобі гоиорить правду, а з чорним — завжди бреше…

— Це антипедагогічно, — обурилася жінка, побоюючись, що їй доведеться відгадувати загадку. — А потім дивуємося, звідки беруться шахраї… І навіщо ці чорні трикутники?

— А я взагалі проти наклеювання! — категорично заявив Верхуша. — Зараз таких клеїв розвелося. Ще рак шкіри прикинеться.

— Та хто там наклеюватиме? Це психологічний тест, — пояснив автор.

— Ви і я ке будемо клеїти, — погодилася жінка. — А прочитають вашу публікацію школярі, сядуть у коло, почнуть вимережувати киселі. Цим ви смак до брехні виховуєте. Чорні трикутники я радила б вам викреслити. А те, що діти сядуть у коло, — це прекрасно, це згуртовує дитячий колектив. Так що тему залиште.

Психолог встав, штовхнувши при цьому стілець так, що той мало не впав, пройшовся від однієї шафи, начиненої електронікою, до другої, повимикав живлення, перекрив воду. В лабораторії запала тиша.

— То чим я вам можу бути корисний? — втомлено запитав він, ставши біля свого розкритикованого тесту.

— Нас прислав Димерза… — почала жінка.

— Чекайте, світилко, — перебив Верхуша, — то він вас послав. А я сам прийшов. Конспективно кажучи: ми маємо немовля.

— Віта…а…аю! — аж рота розкрив од здивування Психолог. — Феноменально, Климе Гнатовичу, у ваші роки… — Він простяг Верхуші руку. — Я щиро здивований і по-доброму заздрю вам, — тис він старечі пальці, водночас оглядаючи з ніг до голови жінку.

— Це у Клима Гнатовича немовля, — підправила вона Верхушу, помітивши погляд Психолога, — а моє меншеньке цієї осені вже до школи піде.

— Так я ж не вас вітаю, — уточнив господар, тепер уже повністю перевівши увагу на Верхушу. — І як назвали?

— Віталиком.

— Славне ім’я! А як здоров’я матері?

— Немає матері.

І хто тебе за язика смикає? — сам себе картав Психолог, не знаючи, уточнювати далі питання з матір’ю чи утриматись. Якщо вона померла, доведеться висловлювати співчуття, дивись, ще старий сплакне. Якщо якась вертихвістка народила та й кинула — треба обурюватися й знову таки співчувати. Ет, утелющився! І Психолог зробив маневр, гідний професії:

— Діти — це чудово, дорогий Климе Гнатовичу. У будь-якому віці чудово. Є, безумовно, тут нюанси… — Психолог затнувся. — Сподіваюсь, ваш син розвивається нормально?

— Не говорить, юначе, от біда. Вага за сімдесят кілограмів, ріст відповідний, а от живе два місяці й чотирнадцять днів і не говорить.

Психологові перехопило дух, він багатозначно глянув на жінку-педагога, але вирішив тепер бути обачнішим і не уточнювати, сім чи сімдесят кілограмів важить Верхушине дитя і чому воно має в два місяці вже говорити.

— От вам, Климе Гнатовичу, й мутації генів. Мова — душа людини. Я охоче допоможу вашому синові віднайти душу. Із себе вийму, а йому вставлю. Слух, зір має?

— І навіть сльози на очах, коли з батьком зустрічається, — похвалився Верхуша.

— Значить — мислить. Справжні педагоги-психологи із глухо-сліпих діток кандидатів наук виховують, а з вашого, якщо він бачить і чує, можна буде й доктора виростити, — заспокоїв. — Ми зараз же й підемо.

Психолог гучно постукав лінійкою по металевій вазі з індійським карбованим орнаментом, й одразу з дверей, що їх Верхуша і не помітив, бо вони були завішані таблицями-тестами, почали виходити співробітники.

— Кожна група у нас має свій кабінет, — похвалився Психолог. — Зліва — музична, за нею — кольорової гами, далі — світлові рефлекси, ще далі — парильня.

— Що?

— Парильня. Там вивчається вплив теплових чинників на психіку, — пояснив Психолог і звернувся до співробітників: — Багатюща тема намічається. Ви завершуйте свої роботи, а там подивимось, може, й закинемо ці тести к бісу.

— Ура! — стиха вигукнув прямодушний і сміливий аспірант.

— Ну що за дитсадок! — обурився керівник. — Тест з олімпійським сюжетом склав? — строго запитав у аспіранта. — Неси. — І пояснив гостям: — Здібний хлопець, олімпійську тематику тягне, спецзамовлення для газет і журналів виконує. Але бач… — Потім пошепки додав: — Мені, чесно кажучи, й самому ці тести осточортіли. Шукаю чогось нового і ніяк не наскочу. Приладів понавиписував, радіофізиків узяв на роботу, а, відчуваю, застій є. — Верхуша нічого не відповів, бо недочув.

Та вже й аспірант повернувся, приніс на суд керівникові свої папери.

— Ну давай, що ти тут понавигадував. Так. Грецькі дівчата Альфа, Бета і Гамма, — почав уголос читати Психолог, — стрибали через глибоку канаву, наповнену водою… До чого тут глибина?

— Нехай буде широка калюжа, — демонстративно байдуже запропонував аспірант.

— Чортівня якась. Тут ще не продумано, не хочу читати цього тесту. Наступний давай. Ну-ну. Семеро друзів — Іван, Степан, Грицько, Стецько, Давид, Данило, Дарій — футбольні знавці. Ті з семірки, що вболівають за «Спартак», завжди говорять неправду, а котрі за «Динамо» — правду! А ті, що за «Зеніт», — спершу скажуть правду, потім збрешуть, а потім знову вертаються до правди… — Психолог зупинився, замислився. Потім рішуче відкинув аркушик. — Теж, на жаль, не підходить. Тут ось люди свіжі, нехай підтвердять, що це антипедагогічно. Давай третій. Ви хвилиночку зачекайте, — звернувся до відвідувачів, — треба ж хлопця на путь істини наставити. Та й з редакції вже дзвонили — просять сьогодні здати. Так, Абель і Бабель живуть на Абракадабра-стріт коло Центрального стадіону… Слухай, ну це ж несерйозно. Давай четвертий. Одна із сторінок довідника «Футбол» з надрукованою на ній таблицею фінальних матчів виявилася залитою чорнилом. Все, що лишилося від таблиці, мало такий вигляд…

Психолог задумався, розглядаючи колонки цифр.

— Треба відтворити таблицю, — підказав аспірант.

— Та я розумію, але негоже, що сторінка залита чорнилом. Це нереально. Зараз усі пишуть кульковими ручками, навіть першокласники. Краще вже напиши «сірчаним електролітом від автоакумулятора», буде й злободенно, й ближче до спортивної теми: тут і футбол, і автоспорт, і техніка безпеки — знатимуть, що сірчаною кислотою треба користуватися обережно. Ще зо дві таких задачки — і ми, нарешті, розквитаємося з редактором. — Ходімо, — запропонував гостям, — покажете своє немовля. Знаєте, студенти роз’їхались, і таке вже баговиння нас засмоктує, що хоч плач від суму. Потрібна свіжа ідея, бо вже нудить од Абеля-Бабеля.

— Тут ще одна деталь, юначе, — сором’язливо закліпав очима Верхуша, певно, й не чуючи, про що йому торочить Психолог. — Мушу вас попередити, що хлопець штучний…

— Я теж штучний, і нічого страшного. Саме війна почалася, у матері молоко пропало. Ми даремно гаємо час, — поквапив він гостей. — У мене долоні сверблять. — Психолог і справді швидко потер ними, ніби качав коника з м’якуша чи добував вогонь первісним способом.

— Хлопець потрапив у аварію, відбивши при тому руку. З руки ми виростили в апараті ноеого хлопця, як із дубця вирощують вербу, — без пауз, скоромовкою проказав Верхуша, боячись, що його знову обірвуть на півслові.

Психолог збентежено глянув на жінку.

— Я тут ні при чому. Мене Димерза послав, — спеціалістка по вундеркіндах розвела руками. — І мені вже пора. Ви самі з’ясуйте. Подзвоните, Климе Гнатовичу, коли всіх обійдете, я завжди до ваших послуг.

— От спасибі, світилко. Без вас я б не піднявся на ці психологічні висоти.

Господар лабораторії розчаровано сів. Потім вийняв з кишені халата дерев’яний молоточок.

— Кладіть ногу на ногу, Климе Гнатовичу.

Верхуша спробував так зробити, але не зміг — давно відмовився від цієї пози. Тоді Психолог легенько взяв одну дідову ногу й поклав її на другу. Постукав молоточком по коліну, потім по ахіллесовому сухожиллю.

— Тут у вас все нормально. Ану приляжте.

Верхуша слухняно вмостився на застеленому клейонкою топчані й закотив до підборіддя сорочку. Мов справжній лікар-невропатолог, завкафедрою психології провів пальцями по животу, ребрах старого професора, посмугував йому грудну клітку. Він завжди твердив своїм колегам і студентам, що психологія може плідно розвиватися лише в близькому контакті з суміжними, близькими їй науками, і змушував реферувати статті з питань невропатології та біології.

— І тут усе в порядку. Не повіриш, що вам за вісімдесят.

Потім випробовував інші методи дослідження душевного стану: чіпляв до Верхуші дроти, змушував тиснути на педалі, грати в лади-ладусеньки.

— Може, у вас хоч голова болить, Климе Гнатовичу? — з надією запитав Психолог, не виявивши якихось суттєвих відхилень від норми: хоч далеко не парубоцьке здоров’я у старого, та для його віку стан нервів досить пристойний, реакція уповільнена, пам’ять з припливами-відпливами, як і належить у такі роки.

— Та зараз не болить, — розчарував Верхуша. — Одна біда, забуваю, що робив п’ять хвилин тому. От убийте мене, ніяк не пригадаю, чого це ви мене випробувати взялися, і ніяк не збагну, для чого. У космонавти я ніби не просився…

— А чому вас Димерза до мене прислав?

— Я сам прийшов. А послав він оту світилку, що недавно тут сиділа.

— Ну а про сина з верби… вам часто таке… давно це у вас?

— Два місяці і чотирнадцять днів. Це Іванова усе затіяла. Не вірите — подзвоніть головному бухгалтеру. Препаратів і крові купили ка мільйон, поки того хлопця виростили. Ріс, як бройлер. Вже ходить, лише не говорить. З Димерзою оце домовився — підучить. І до вас за тим же прийшов — попрацюйте з хлопцем. — Верхуша пожвавішав, може, трохи відпочив, полежавши на канапі. — Тепер, юначе, для продовження роду людського можна й без жінок обходитись. І запасні органи в принципі тепер не проблема… Розмах!.. Ярися з моєї руки теж обіцяє виростити мого двійника, як ось головбуха угомоню.

— Ну а тут, — Психолог показав на тім’я, — вам не тисне? Не здається, що терпне?

— То подзвоніть Ярисі, якщо ке вірите, — ображено сказав Верхуша, збагнувши нарешті, чому така нерівна бесіда пішла. Коли йому чіпляли дротинки, били молоточком коліна і лоскотали ребра, він мовчав, бо давно збирався до невропатолога. І саме провал у пам’яті був: Верхуші здалося, що він ка прийомі у лікаря. А тепер ось збагнув, що цей чоловік вважає його ненормальним. — Я вас прошу, юначе, подзвоніть Ярисі, бо так ми ні до чого не дійдемо. Якщо я з’їхав з глузду, як вам здається, то нехай мене Ярися забере, навіщо вам зі мною морочитися?

Психолог завагався. Та було від чого: люди з порушеною психікою завжди запевняють, що вони цілком здорові. Але ж об’єктивно ніяких аномалій, окрім закономірних вікових змін, у психіці Верхуші не виявлено навіть з допомогою найновішого електронного бета-гамма-скопа, що виблискує в кутку горища хромом та нікелем. Доведеться дзвонити, бо істина — найдорожча. А що, коли й справді виростили людину, як із чубука виноград?..

Нервово посмикуючи зовсім недавно відрощені вуса. Психолог почав накручувати телефонний диск. Взагалі швидше було б збігати до Іванової, але незручно залишати гостя самого.

Нарешті догукалися Іванової. Психолог довго слухав її пояснення — сопів, червонів, совався на стільці, промокав хусткою свою невеличку лисинку, що продовжила лоб і зробила його майже сократівським. Ніяких відповідальних слів, окрім «так», «ні», «можливо», «звісно», не говорив. Лише одного разу вигукнув, що у ящірки хвіст кілька разів за життя може відростати — це всі знають, а от щоб відламаний хвіст породив тіло — такого не чули. Потім ще довго слухав, нарешті сказав «до побачення», поклав трубку і розгублено опустив руки.

Верхуша покопирсався в портфельчику, вийняв ватку і флакончик — в кімнаті різко запахло нашатирем.

— Понюхайте, полегшає,  — співчутливо подав тампон Психологові.

— Не вживаю, — відмахнувся той і почав ходити по кімнаті, ламаючи свої старі наукові уявлення. Довго ламати не довелося, бо Психолог уже був тренований, доводилося вже з дивами зустрічатися. Колись сам їздив до Рози Кулешової, щоб перевірити, чи справді вона може прочитати текст, прикритий чорним папером. Цікавився і феноменом, який буцімто може думкою посунути піаніно й передати телеграму без апарата й стрічки. Деякий час вірив, що існують інопланетяни й володіють гравітольотами. Психолог знав, що людський організм вивчений набагато менше, ніж земна куля, тому допускав можливість непояснимих з першого погляду фактів і мав за правило не кепкувати ні з якої, хай і малоймовірної, гіпотези. Це сьогодні нечистий поплутав, бо Верхуша дуже туманно все викладав… Іванова брехати не буде, і не резон їй виставляти на суд божий неперевірені факти…

— Я ж вам одразу сказав, Климе Гнатовичу, що я ваш перший помічник. Тут, крім усього, може зринути свіжа психологічна ідея. І рятувати хлопця треба. Не рости ж йому дурнем.

— Він уже не росте, — уточнив Верхуша.

— Все одно. То, може, зараз і почнемо?

— Мені б іще до юристів, — завагався Верхуша.

— Разом і зайдемо, — запропонував Психолог і весело уточнив: — Мені цікаво побачити, як у них очі на лоба полізуть. Ха-ха-ха! Якщо я вас почав дротами обплутувати, то вони точно «швидку допомогу» викличуть.

Добре, що Психолог у поводирі напросився, бо Верхушине уявлення про юристів вкладалося в три слова «судді-прокурори-адвокати», а отже, було таке ж примітивне, як ототожнення невтаємниченим людом біологів із курознавцями. Без поводиря Верхуші не вибрати б дверей — тут тих кафедр та напрямків!.. Історія держави і права, кримінальне право й процес, державне і міжнародне право, земельне і колгоспне право, цивільне право… Прочитавши на табличці: «Проблеми делікатних зобов’язань», Верхуша взявся за дверну ручку, та Психолог утримав його.

— Ви не таблички читайте. Я знаю, до кого зайти, — він у місцевкомі житловим сектором відає. Не дивіться, що маленький та непоказний — обирався народним засідателем обласного суду! Аматор! Чародій! Віртуоз! В секцію карате разом ходили, поки мені там диск вибили — п’ять місяців по лікарнях валявся. — Психолог узявся за хребет і з насолодою переконався, що він гнеться й пружинить. — І після того я впевнився, Климе Гнатовичу, що немає більшої насолоди в світі, ніж примітивне ходіння — чи в спеку, чи в холод ідеш собі, міряєш ногами землю. — Психолог злегка потягнув на себе ручку оббитих дерматином дверей і в щілину зазирнув до кімнати: — Сидить, надувся, комусь залік ставить… — зашепотів він. — Зараз ми його отут і заарештуємо. Момент саме — комусь долю полегшимо. Злий він тільки на вигляд. А насправді добряк, хоч і малий на зріст.

Верхуша все одно не чув шепоту, тому лише ніяково підтакував.

— До вас можна на хвилиночку? — загупали підборами, зарипіли паркетом.

— Що за питання?! Заходьте, Климе Гнатовичу! Ніколи ви в нас не бували. Що скоїлося? — Юрист горошиною викотився із-за столу, шарпонув Верхушу за рукав, ніби мав намір зробити кидок через стегно.

«От добре, що не посилав я когось, а сам пішов! — подумав Верхуша. — Все-таки мене знають. Тільки де ми з цим юнаком знайомилися? Як його звати? От оказія… Прямо стрижена курка я зараз…»

— Та не дуже воно скоїлося, — заспокійливо мовив Верхуша, всідаючись у запропоноване крісло, — але проконсультуватися треба.

Перед столом сидів міліціонер і з надією дивився на заліковку в руках Юриста.

— Тут у мене заочник, — пояснив Юрист. — Зараз відпущу, й поговоримо. — І, звертаючись до міліціонера: — Щось плаваєте, колего… Якби оце ви вчилися на стаціонарі, змусив би вас ще раз прийти… Іола Рожко! Таке прекрасне ім’я! Працюєте за спеціальністю… І на тобі…

Іола мовчав, бо що тут говорити?.. Недочитав. Недовчив. За цією Олімпіадою… Роботи зараз і вдень і вночі… А тут ще й перездача…

— Одне слово, так, — зблиснула у викладача ідея. — Давайте уявимо, що ми в юридичній консультації і ці ось громадяни прийшли до вас на пораду. Якщо ви правильно розтлумачите їм суть справи, поставлю вам трійку. Умовились?

— Спасибі,  — зрадів Іола, що йому дали шанс на порятунок.

З живими людьми куди веселіше, ніж з отими гросбухами, тут досвід у Іоли чималий. Так що шанс надійний.

— У вас не особисте щось, Климе Гнатовичу? Бо я не запитав, перепрошую.

— Ні, шановний, навіть краще, що вас двоє. Справа дуже заплутана, — повагом почав промову Верхуша. Він уже добре притомився, і тільки тверда переконаність, що без його участі вся наука безнадійно захрясне й заплутається, надавала йому сили. — Уявіть собі, що на мотоциклі розбивається хлопець. Врятувати його неможливо, бо все в нього перетрощено-перемелено, ніби не хлопець він, а курка, що побувала під колесами автомобіля.

Іола засмикався на стільці, одразу пригадавши історію, до якої був причетний, запитально глянув на викладача і рішуче застеріг «клієнта»:

— Ви кажіть тільки факти, ніяких порівнянь не вживайте, бо інакше я можу помилитися, заплутатись, і доведеться ще раз складати екзамен.

— А я кажу чисту правду, — Верхуша приклав долоню до грудей і схилив у поклоні голову. — Усе перетрощило хлопцеві, крім руки. Поховали бідолаху, а рука…

— Давайте одразу уточнимо, яка рука, — захвилювався Іола.

— Здається… ліва… А хіба це важливо?

— Для нас, криміналістів, дрібниць не існує,  — поважно мовив Іола, і не ясно, кому це він адресував, — викладачеві чи «клієнтам консультації». — Чим більше фактів, тим надійнішою буде версія.

— Не в цьому суть, — прийшов на поміч Психолог. — Ви послухайте далі — ми ж не злочинця шукаємо.

— Саме так, юначе, і я хотів сказати. Тут не курку стрижемо… Да… Про що це я? Ага… Тут глибші проблеми. Якщо ракові відламати клешню, то виростає нова. Регенерація. От ми й подумали, ну, не зовсім ми, скажемо так — у нас подумали: а що, як до клешні підключити штучне серце, легені, печінку, давати необхідні гормони, очищати лімфу, що тоді буде? Відросте рак від тієї клешні? Виходить, що відросте… Але навіщо возитися з раком? У нього дрібні судини, важко підключатися, та й натхнення на нього де взяти? А тут саме аварія з хлопцем. Усе йому потрощило. А рука залишилася неушкодженою. От ми і взяли її… Ну, не зовсім ми… Але уточнювати будемо потім, зараз все одно, хто нашу голубку обстриг… Взяли цю руку і підключили до апаратів життєзабезпечення, і виріс хлопець, великий, як бройлер… — Верхуша раптом щось пригадав, глянув на годинник, заметушився. — Ой, колеги, мені ж до академії… Дисертація про бройлерів… Мій. учень там керує. Я його попереджав, ще десять років тому застерігав проти хімічних надмірностей. Тут з умом треба і без гарячки… Я за експеримент, але в лабораторії. То я пішов.

Присутні розгубилися, і тільки Психолог виявив рішучість:

— Хвилинку, Климе Гнатовичу, ви ж не договорили про хлопця, що виріс з руки… Теж, до речі, хімія…

— Я все сказав. Хлопець виріс. Юристів я поставив до відома. А тепер нехай вони думають, які тут юридичні проблеми. Закони — то їхня парафія, а мені про бройлерів писати. — І вже підвівся з крісла, і вже стоячи, немов на лекції, пояснює:

— Я завжди так своїм аспіранткам тему дисертації ставив — кажу, наприклад, що з десяти тисяч щойно вилуплених курчат одне вродилося триноге. І все. Якщо світилка придатна до науки, то одразу почне розмірковувати, чому воно триноге, дошукуватися причин і коренів. От ви, юначе, — Верхуша звернувся до Іоли, — ви тут все до ниточки вивчаєте, от ви скажіть, які юридичні проблеми виникають у зв’язку з нашою справою?

В Іоли почала смикатися щока. Юрист беззвучно барабанив пальцями по своїх колінах. Вгадуючи, які раки шаруділи зараз у їхніх душах, Психолог знову прийшов на виручку:

— Я, товариші, підтверджую, що на кафедрі Клима Гнатовича виростили штучного хлопця. Заприсягаюсь, що не жартую. Сам ледве повірив…

— От наука! От наука! — полегшено зітхнув Юрист. — Таких уже чудес набачишся, що не знаєш, який і кодекс у руки брати. Проблема перша, — посміливішав він одразу, — ви не мали права експериментувати на людській руці і не мали права вирощувати хлопця. Для експериментів собаки існують.

— Ох ви ж і мудрий, юначе, коли це вас не стосується, коли то не ваш син розбився… Звичайно, можна ще двадцять років їхати на собаках чи на шимпанзе. А у вас ось з’явилася хвороба вчора, і лікувати її треба сьогодні. Тоді як? Сьогодні одна причина раку, а завтра вже з’явиться інша. І я не маю права експериментувати?! То на користь людині чи на шкоду їй такі закони? Га? Навіщо ви тут сидите?

— Ми теж не дрімаємо, — намагався заспокоїти Верхушу Юрист. — Але ж не плутайте грішне з праведним… От ви запитуєте, чи громадянин ваш хлопець? Звичайно, він має усі права, якщо не порушує існуючих законів. Але чий він тепер син і яке його ім’я? Він неначе той самий, але ж і не той. Тут є деякі тонкощі. От до армії йти йому чи ні?

— Він уже відслужив, — уточнив Верхуша.

— А по-моєму, йти, бо одна рука відслужила, а друга — ні,  — заперечив Іола, — та й голова пілотку не носила. А от жінка його вдова тепер чи ні? Чи він неодружений?

— Я, юначе, таких дрібниць не знаю. Мені ось про бройлерів писати, — поскаржився Верхуша, глянувши на годинник. — То вже ваші проблеми. Ви про паспорт не забудьте, як у правовому плані це вирішиться, — новий йому видавати чи старий повернути?

— Не можна йому паспорт! — обурився Іола. — Тримісячне дитя, воно ж навіть правил вуличного руху не знає!

— Ет, якби не бройлери, повів би я вас, юначе, до цього хлопця, і ви б побачили, що він ходить і… стрибає,  — збрехав Верхуша про стрибки і ніяково закліпав очима. — Він достойно себе поводить. Педагоги і психологи його прискореними темпами навчають (знову прибрехав старий), так що паспорт потрібний. Підкажіть, що у метриці писати, як графи заповнювати, — за тим і прийшов до вас, і кланяюсь старістю…

Юрист покотився горошинкою сюди-туди по кабінету, раз, вдруге, потім зупинився перед Верхушею.

— Ви, будь ласка, зачекайте ще хвилинку. Зараз приведу мудрющого чоловіка. Він відає усією філософією нашого вузу.

Через хвилину за стіною почувся регіт, щось заторохтіло, грюкнули двері — і до кімнати, супроводжуваний Юристом, зайшов високий худющий чоловік. Він витирав сльози, схлипував од сміху.

— Ану покажіть мені цього рака… Це ви тут, Климе Гнатовичу? Давно не чув ваших смішинок, — гаркавенький голос Філософа розсипався по всій кімнаті. — Сиджу над проблемою об’єктивних основ форм логічного мислення, шукаю місце індукції та дедукції у формальній логіці, а ви тут без мене дискутуєте, і я нічого не чую! Спасибі, Юрист ось трохи розповів про ваші митарства. Ви мені відверто скажіть, Климе Гнатовичу, яку позицію у цьому експерименті займав наш ректор? Бо мусимо враховувати не тільки його передову суспільно-філософську думку, а й критичний аналіз існуючих точок зору із спірних питань гносеології даного явища.

— Що ви про ректора сказали? — Верхуша наставив за вухо долоню.

— Я питаю, чи підтримував він експеримент.

— Аякже. Коли бухгалтер упирався, як тур, ректор його викликав… Однієї крові з препаратами на мільйон… Ректор щодня дзвонив мені,  — прибрехнув Верхуша, — навіть просив, щоб я не йшов на пенсію у розпалі такого унікального досліду. Сказав, як треба, то ще мільйон добуде. Так-так. Висадка на Місяць обійшлася американцям у двадцять п’ять мільярдів доларів. Ректор сказав, що наш експеримент за значенням аналогічний виходу людини в космос, так-то, юначе.

Запала тиша роздумів і сумнівів — у кожного своїх.

— А що, як написати заяву, що хлопець загубив паспорт? — запропонував Філософ, ніби забувши ті філософські вершини, на які він щойно намічав маршрути й куди мав намір вести своїх співбесідників.

— Виключено, — пояснив Іола. — В архівах значиться, що похований уже, що небіжчик.

Не дочекавшись сподіваної допомоги від Філософа, край цій невизначеній бесіді рішуче поклав Юрист:

— Давайте зробимо так, Климе Гнатовичу. Ви собі йдіть і спокійно пишіть про бройлерів. Мине час. Як признають вашого штучного хлопця батько й мати, як почне він говорити — подамо в суд. Я впевнений, що гуртом засідателі знайдуть правильний вихід. Хоч я вважаю, що ніякий він не штучний, ніякий не гомункул і навіть не клон. Жива частка хлопця лишалася ж? Ви його шили, перешивали та доточували, це справа техніки. У біологічні закони ми не входимо, а юридичні кодекси не регламентують, що і до чого доточувать: руку до голови чи навпаки, як ви й зробили. А вам, товаришу Рожко, ставлю трійку, зважаючи на користь, що її приносите юриспруденції своєю практичною роботою.

МАТИ-МАЧУХА

Сьогодні вранці, наливаючи клейкого грибного супу, Галя запитала, немов окропом ошпарила:

— Ти чув, що в місті оживили хлопця?

Мусій удав, що недочув, і заходився гучно сьорбати юшку. Проте Галю не обдуриш — вона одразу ж зрозуміла, що чув, але зізнатися не хоче: шкіра на його лобі вмить зібралась у зморшки, наче на хромових халявах. А чому не хоче говорити? Може, й справді когось із того світу витягли. Хіба мало зараз усяких див? Як наслухаєшся по радіо та телевізору про «Неймовірне», то й сапа одразу мозолі натирає, і сажу з димаря трусити стає соромно, і гній на грядці розкидати уже якось не з руки…

— Мало кого тепер воскрешають… — неохоче обізвався Мусій, коли його ложка шкребнула дно тарілки. — На те й вчаться, щоб з каменю воду вичавлювати.

— А хіба її з колодязя черпати погано?

— Не з нашим розумом… — Мусій затнувся, бо хотілося сказати по-старому: «От женщина! Тісто в голові!» Та відтоді, як залишилися вдвох, без Віталика, він відчував якусь болісну ніжність до своєї подруги і намагався бути стриманим, тому повторив поважно: — Не з нашим розумом. Ось як вип’ємо воду з колодязів, то раді будемо і з каменю вичавлювати. — І, щоб дружині було зрозуміліше, навів приклад з релігії: — Христа ж воскресили без формул і кібернетики, а зараз, з нашою технікою…

— Та я не дивуюсь. Жаль тільки, що Віталичок наш ні за що ні про що… — Галя відвернулася, щоб не показувати сліз. — Простих смертних не оживлятимуть, хіба що голів колгоспу та вище. Кому ми потрібні, Мусієчку?

Чоловік знову промовчав, хоч давко збирався підготувати Галю до зустрічі з… сином-не-сином, хлопцем-не-хлопцем і не своїм, і не чужим. Та, бач, і тут вийшла промашка, як це було вже колись стосовно Віталика. Помітила тоді Галя, що у дитини вуса пробиваються, і натякнула Мусієві, що пора, мовляв, синові розповісти про світлі й темні сторони дружби з дівчатами. Мусій неохоче погодився просвітити сина, та все відкладав цю делікатну розмову. А коли одного разу почав, заїкаючись, підшукувати слова, Віталик відкритим текстом, не соромлячись, заявив, що Тетяна з десятого класу йому вже все розтлумачила. Ще й батькові знання поповнив, бо досі Мусій знав про акселератор у машині, тепер дізнався ще й про акселератів…

Ось і цього разу Мусій запізнився з поясненням: багатоканальний ярмарковий телефон уже оповістив околиці, що десь когось воскресили. А може, вже ширяться по місту, мов нафтові плями по воді, чутки про Віталія-не-Віталія?.. І до Галиних вух допливуть, і вдарять у її зболене серце смертельним ударом…

— Як ти… як би ти… — підшукував Мусій слова, — як би ти поставилася, якби і його, — Мусій показав на синову фотографію, — теж відкопали й оживили?

— Свят-свят, — перехрестила чоловіка і на себе хресний знак, немов щит, накинула…

Теля, та й годі, мовчки розсердився Мусій. Кам’яний вік. На подвір’я такої літаюча тарілка не сяде для переговорів. Проте стримав емоції і почав напружено шукати в пам’яті який-небудь переконливий і доступний для Галі факт, щоб провести артпідготовку. Однак нічого путнього з того, що чув в університеті, не спадало на думку. Пригадувалися тільки якісь плутані фрази про курей-стоніжок, яких жінці не збагнути вовік, хоч і найрозумніша вона на весь куток. Так тільки явочним порядком діяти — привести Віталика-не-Віталика додому, поставити на видноті, й нехай на шию йому кидається, нехай плаче. Вже час. Більше року Верхуша за ручку по вчителях водить. Ще, чого доброго, дитя до нього звикне, як до батька. З цим треба кінчати, бо так і вдруге можна сина втратити. І з ким ходити до пивного бару та в «Червону руту»?

Мусій втерся рукавом, допивши кисляк, — давно вже він не ходить, ні до «Рути», ні до автоматів на перехресті вулиць, адже зарікся заливати собі очі, бо повинен завжди бути готовий прийти на поміч синові, як тільки він того вимагатиме. І всі ці тягучі, немов жаб’яча ікра, місяці Мусій лише ковтав слину та смоктав язика, чуючи пісню про червону руту і мріючи про той день, коли удвох із сином підуть у заклад із такою ліричною назвою.

Пора кінчати. І сьогодні ж! Досить Віталика вчити. Ще начеплять йому таких звичок, що й рідної хати цуратиметься.

— Як би хотів я повернути його, — простогнав Мусій. — Хай через казку… чари… через живу воду чи бабу-ягу…

— Якби ж то, — обхопила Галя Мусієву голову і загойдалася ніби в німих риданнях.

— Смерть у раю побороли, — силкувався поновити наукову розмову Мусій. — То і в нас їй не місце. Раніше вона потрібна була, щоб слабкіший давав дорогу сильному. А тепер хіба поймеш, хто сильніший, — чи той, що пудові гирі вергає, чи той миршавенький, що довгі, як Чумацький шлях, формули пише. Смерть усім заважає, і генералові не дає розгулятись, і мудрецеві шлагбаум ставить… — Запас політичних і наукових міркувань скінчився, нічого вагомішого сказати не вдалося. Тому із високого перейшов на земне: — Сьогодні щоб тут була портвяшка і закусь. Сам я, ти ж знаєш, уже не вживаю, але гостя-не-гостя приведу. Вір не вір, але сьогодні я таки тебе здивую.

Мусій ніжно зняв з голови жінчині руки, перевірив, чи бряжчить у кишенях, хутко вийшов з хати.

Галя сумно і злякано подивилась йому вслід: знову за старе… І що тут вдієш…

Вона полізла на горище, розшукала велику макітру з полив’яними квітками на боках — колись, як тільки побралися з Мусієм, вчиняла в ній хліб, поки не перейшли на казенний, з магазину. Потім, коли в чоловіка почалися запої, квасила в ній сирівець, бо тільки ним і рятувався. Останнім часом макітра відпочивала, і Галя постукала по її боках — чи не тріснула де. Злізла вниз, наклала в макітру сухарів, залила водою, накрила марлею, поставила в тепле. Через два-три дні, коли Мусій розгуляється, сирівець якраз і підоспіє.

Здивувати надумав… Уже не вдасться. Жив би, як усі, скільки нам залишилося тих років — і зозуля не захоче їх рахувати, полінується на дріб’язок дзьоба розтуляти. А й ті, бач, хоче спаскудити. Сивина розуму не додала, а й останній забрала.

* * *

Навчали Віталика мудрі люди, із великим стажем та всіма відомими старими і малознаними новими технічними засобами, починаючи від вербової лозинки й кінчаючи дисплейними апаратами. Не всього навчили, бо строк короткий, але вміє говорити, знає, що сонце ховається за горизонт на заході. І на тому спасибі. Решту знань сам здобуде: якщо розумний, на чужому досвіді довчиться, а ні, то на своєму. Батько допоможе, мати підкаже (є така жінка у передмісті, де черешня росою зблискує і полуниця червоніє з-під листя).

Подякувавши рятівникам і педагогам та пообіцявши їм «віддячити», Мусій написав розписку й забрав сина з того санаторію, де залізні грати на вікнах і високі мури навкруг. Відпускали не назовсім, а для стажування в сім’ї.

Зовні Віталик такий, як і був: широкоплечий, повільний, спокійний. Нічому не дивується, і в цьому чи не найбільший успіх Психолога, він щодня казав Віталику: «Дивуватися вголос дозволяється тільки малим дітям та професорам, таким, як Верхуша. Люди без вчених звань і високих відзнак поводяться стримано».

Спасибі Психологу. Йому треба особливо віддячити, думає Мусій. І Верхуші слід занести коньячок — сердечний дідуган, навіть сплакнув на прощання. А Ірині Олексіївні, головній рятівниці, Мусій витеше пам’ятник на могилку її матері. Слава богу, за роки протипожежної боротьби ще не розучився тримати в руках зубило. Але то діло завтрашнє. А от як сьогодні бути з Віталиковою матір’ю? Ще з переляку параліч розіб’є.

— Ти ось що, синку, ти нічого матері не пояснюй, бо вона у нас… нервова вона. Завтра будемо з нею… І взагалі, поменше базікай, побільше слухай.

Віталій мовчав, виконуючи батьків наказ.

Мусій відчинив двері, кашлянув у сінях. Помітив, що на гвіздку немає відра з лійкою, отже, Галя пішла на кладовище. Глянув на Віталика — свій же. Ось прийде Галя, точно скаже. Може, й не свій. Просто Мусій звик чи, точніше сказати, не відвикав від нього, от і здається, що свій. За обідом стане ясно, наш чи ні. Правда, кучері в’ються у нього по правій різьбі, а до аварії ніби крутились по лівому штопору. І ніс трохи нерівний. І шкіра щось надто ніжна. Ну та по лікарнях, це ж ясно. Ось дома обвітриться, засмагне.

Ледь встигли нехитре Віталикове придане із торби викласти, як рипнула хвіртка. Мусій визирнув у вікно: Галя відром води хребта надриває. Ослабла, бідолашна. А раніше з кумою могли лантух картоплі через борт кузова перевалити. Прожогом кинувся допомагати, а заодно й попередити.

— Що це ти такий добрий? — здивувалася дружина, передаючи відро, давно вже не пам’ятає, щоб допомагав у домашній роботі…

— Та так, Галочко… Там у хаті мій син… І твій тепер, — випалив Мусій, забувши про намір нічого такого сьогодні не казати.

Галя зупинилася. Глянула на Мусія, немов цвяха у лоб йому увігнала. Забрала відро, обливши Мусієві черевики.

— Таки розстарався, пес блудливий, — процідила крізь зуби. Щоки її і шия вмить узялися червоними плямами, ніби вона в кропиві переспала. — Ну, веди, знайом.

— Ти мене не так зрозуміла, — силкувався загородити дорогу Мусій. — Він і твій син…

Проте Галя рішуче змела з дороги Мусія, немов гниле яблуко, і зайшла до світлиці. Якби знав, що в неї ще стільки сили, то й не жалів би її, і за відром не виходив. Їй, можна сказати, задарма сина вернули, а вона ще й приндиться! Атож! На твій город, славна-хороша, літаюча тарілка не сяде, а якщо й заблукає яка, то екіпаж не вилізе для переговорів. І не те щоб зла, а якась притуплена, думки тільки навкруг скоромного й крутяться. Стидалася б на старість…

Глянувши на парубка, що господарем розклав лікті на скатертині і такий був схожий на її сина, що кричати хотілося, Галя одразу впевнилася — Мусієва порода.

— Де ж твоя мати? — запитала замість привітання, немов уперіщила гостя різкою.

Віталик пригадав, як учили його, що мати у передмісті, де спіють черешні і полуниця під листям ховається, вже хотів так і сказати, але щось заважало.

— Батько казали, що ви моя мати.

— Твій батько наговорить сім мішків вовни натщесерце і десять після опохмелку.

«От дармоїд, Психолог! Думав ще нести йому пляшку за те, що навчив Віталика не дивуватися та мовчати. А воно, бач, як розбазікалося! Зекономимо вісім двадцять, не понесемо Психологу».

— Ну що? Зголоднів? — подобрішала Галя. — Батько тільки свою горлянку ублажає. Мий руки. Ходи за мною. Тебе як звати?

— Віталієм.

Галю всю тіпало й шматувало, немов поклали її під барабан молотарки. Чи тому, що цей Віталик був такий схожий на її покійного сина, чи від злості на чоловіка, від смертельної образи. Тож-то двадцять років — Галя придивилася до парубка — так, двадцять років слугувала чоловікові, мов рабиня, терпіла всі його гульки, чистила брудні піджаки після чергового запою, стягала непритомному чоботи, мила ноги, все прощала, а воно, гнидяве, кохалося десь на стороні. Хоча б розум мав, — куди це годиться, щоб два брати однакові імена мали!

— Ходи, парубче. А ти налий води в умивальник, — це вже до «гнидявого».  — І рушника подай.

Вечеряли мовчки. Мусій і не їв, і не пив. Віталик смачно плямкав, ласував, і на душі в Мусія теплішало. Правда, коли Галя підсунула стопочку парубійку, той сьорбнув, скривився, наче не з нашого світу, й виплюнув. «Дарма, — заспокоював себе Мусій, — навчиться. Що-що, а це легко засвоїти…»

Галя, не моргнувши оком, ковтнула свою порцію і пішла до плити плакати.

«Нічого… Воно навіть краще, що не повірила у своє щастя, хоч правець не розіб’є. Звикне. Бо зрадливий чоловік для жінки діло поясниме, а от коли б повірила, що син воскрес, то з такого удару милосердя чи й боком змогла б ходити».

Усю ніч Мусій екрипів підлогою — то до Галі зазирне («Хоча б не повісилась!»), то до Віталика. Вченим добре, вони воскресили й руки вмили. А тут мучся, а раптом Віталик батька задушить, хату підпалить, і гайда.

Віталик мирно сопів, не збираючись перетворюватися на вампіра. Галя плакала, гортаючи синів альбом. Потім перекладала дитячі сорочечки і чепчики, прикладала до обличчя пожовклі від часу льолі й стояла, розгойдуючись. Мусієві набридло зазирати у дверну шпарину, і втома його змагала. Та й Галя плакала звично і не шукала налигача, тому він зручніше вмостився на канапі в кухні і, наслухаючи скрип старої сосни за хлівом, задрімав.

Вранці наступного дня — а це була субота — Галя нагодувала обох молодою картоплею, налаштувала собі вузлик і пішла до матері.

Два дні чоловіки розкошували самі, поки поїли геть усе наготоване, окрім сала. Віталик так і не навернувся до пива, може, тому, що два дні — короткий строк для практики. А в понеділок заявилися родичі. Нагодували свиню, що несамовито верещала на весь куток, і вигнали чоловіків із хати.

Погода теж ніби вступила у змову з тещею: періщить зверху, хлюпотить під ногами. Якби Віталик був син, як син, то здійснилася б нарешті Мусієва мрія — пішли б до «Рути». А так куди подінешся?

Постояли за ворітьми, походили переліском. Годину-дві покуняли у кумовій повітці. А дощ все мрячив, обіцяючи врожай і вимагаючи довшого відсиджування. Воно б і всю відпустку можна було тут перекантуватися, так дошкуляли блохи, що понастрибували, певне, з курника. Тільки перебравшись у рідну клуню, Мусій збагнув усю геніальність рідного пращура, який збудував її далеко від хліва, сажа й тепер порожньої вівчарні, збудував аж по другий бік садка. За клунею починався піщаний пустир з чебрецем та сосною. Тому клуня була стерильно чиста, хочеш — сам ночуй, хочеш — дачникам в оренду здавай. Мудрий був пращур. Певно, й він тут не раз відсиджувався…

В обід свиня не кричала, отже, Галя повернулася додому. Віталик навчився грати в дурня, двічі батькові начепив погони з шісток. Все-таки треба буде віддячити Психологу, як ось пересядеться домашня буря, бо синок тямущий, так і всотує батьківську науку. Шкода тільки, що до буряківки в нього огида. Зате яйця п’є так, що кури не встигають нестися. Галя, видно, це теж помітила, бо ні виганяє з клуні, ні їсти не приносить. Дома теж нічого не залишає — вчора перевіряли, коли бороди голили. Але, що саме в клуні мужики розкошують, знає точно, бо, не задумуючись, привела сюди медичну інспекцію, яка заради Віталика забилася аж у цю далечінь. І таке вже бабське криводушне поріддя — ослона принесла, ягід у друшляку перед гостями поставила, ще й комедію розіграла:

— Може, до хати завітаєте? Вони тутечки відпочивають, бо прохолодно й мухи не кусають.

Відступати почала.

Приїжджі взялися за Віталика: Ірина Олексіївна легені послухала і на язик подивилася. Психолог молоточком по колінах постукав і по ребрах ручкою провів, картинки Віталику показував, просив розповідати, що на них намальовано, фотоапаратом клацав. Зрадів, коли дізнався, що Віталик батькові шістки на плечі почепив.

Увесь час, поки комісія працювала, Галя стояла біля одвірка, не вимовивши слова. Лише коли парубка відпустили в садок погуляти й стали розпитувати про його поведінку, Галя виступила наперед і, стримуючи гнів, чемно запитала в Ірини Олексіївни:

— То як ми будемо? І далі Мусія ділитимемо пополам?

Іванова почервоніла і, певне, теж розгнівалася, але промовчала. Проте Галя розвивала свою думку:

— Раз ви — Віталикова мати, то переходьте в клуню жити.

Комісія запитально подивилася на Мусія. Той піднявся з мішка, наповненого половою, і лагідно пояснив дружині:

— Тобі ж баби розказували, що в місті когось оживили. Так це саме нашого сина. І саме оця докторка, — шанобливо вклонився Івановій.

Да-а. Деньок сьогодні грозовий, але й везучий: зранку нашкребли на сідалах півдесятка яєць, до крамниці завезли свіжого хліба й кільку в томаті, а тут ось і лікарі заявилися. Тепер можна й Галі відвертіше про хлопця розповісти — як дійде до непритомності, то медицина в дворі.

— Я інститутів не кінчала, але стара вже та й непорочній Магдалині не пара, так що знаю, як життя на світ божий благословляється. І дурити мене нічого. Гріх! Не заслужила я ваших глузів. Усеньке життя працюю і не дозволю над собою збиткуватися. Ідіть ви всі до дідька лисого! Бо сусідів покличу і родичів — бач, знайшли собі забавку! Думаєте, як двадцять років мене в чорному тумані водили, то й далі так буде? А зась! — і ні сльозинки в очах, тільки полум’я. Сильна жінка Галя. Психолог із молоточком підійшов, хотів, видно, сказати щось заспокійливе, та лише знаряддя праці позбувся: пополам ручку переломила і під ноги кинула. Да-а… До Галиного тину літаюча тарілка не пришвартується… Такій не потрібен прогрес, їй поросяток із сосок поїти, коліна в росі на грядці забрьохувати, як за часів княгині Ольги. А була ж найрозумнішою і найгарнішою на селі… Ич, яке язикате під старість стає. Добре, що хоч Іванова не ображається, усе розуміє. Психолог порився у портфелі, таблетку дістав, Галі пропонує.

— Я зроду не пила вашої отрути, і зараз вона мені ні до чого. Чи вам хочеться мене хворою та дурною зробити, аби занапастити, а все, мозолями нажите, щоб вам дісталося і чоловіка щоб даром?..

Мусій помахав рукою — знаки подавав, так, що Галя не помітила. Мовляв, ідіть, сам лікуватиму. Бачите ж, що з неї прогрес стікає, як з качки вода, не пристає прогрес. Ну нічого, міркує Мусій, щодня втовкмачуватиму, що наука — це сила, рушій і порятунок. Повірить. І в воскресіння повірить. І збагне своє щастя, ще й пісні співатиме на Віталиковому весіллі.

Як пішли гості, супроводжені до воріт лише котом, Галя, — сказано ж, наймудріша жінка на весь куток, — не плакала, а сиділа мовчки на ослоні, рушник розправляла і знову скручувала, мов паламар старовинну «бомагу».

— Ти хоч при людях не кажи про воскресіння… — не витримала, схлипнула, — бо весь рід посміховиськом стане, мало ганьби, що прижив хлопця на стороні…

Галя відсунула рушник, взяла друшляк і висипала незаймані ягоди горобцям, які тільки цього й чекали.

— Жорстока твоя любася, хоч і вчена. Такого хлопця кинути… Він дуже на Віталика схожий, і добрий, сердечний. Я сирітку хотіла взяти, та боюся, що вже не встигну до пуття довести. То нехай твій у нас осідає, хоч подвір’я не буде порожнім — при комусь же доведеться старість доживати, а цей, може, хоч не вижене. Бо сам уже гнаний… Видно, заважав чимось твоїй кралі, чи в квартирі міській стало тісно. Це ж треба — дорослого сина за двері випхнути!..

Мусій подумав, що при такому припливі ніжності найкращими ліками для Галі буде увага до неї. Тільки що б його таке зробити? Погладити по голові? Ні. Скаже або подумає, що й свиню так за вухами чухаю. Може, на коліна стати, поки ніхто не бачить? Заради сина… Заради того, щоб повернути йому рідну матір… Скільки вже вистраждано… І своя ж кров… Ну, не зовсім своя, але ж схожий на Віталика… І здібний — дві шістки батькові начепив! Ех, відстає наше серце від розуму!.. Раніше, старі розказують, як було? Оголосять у єпархії чудо, і з усіх усюд православні індиків несуть, овець женуть, каліки повзуть, пани в каретах їдуть, аби доторкнутися до оновленої ікони, — кому живіт підлікувати, кому душу заспокоїти. А тепер? Такі розумні стали, що вже ні в що не вірять. Зазнайства та критиканства хоч відбавляй. Ну, Галя не від зазнайства сліпа — ця від звички стандарно мислити, усіх чоловіків, навіть свого, у смертних гріхах до старості бачити. Сказано, найвродливіша була на весь куток. Не один намагався вщипнути, коли Мусій куняв. От і зневірилася у доброчесності. Доведеться-таки на коліна ставати.

І Мусій бухнув на глиняну долівку клуні, обхопив Галю за ноги — не заради себе, заради сина.

— Прости мене, грішного, тільки ж не винен я. Вона й справді майже його мати, бо із нічого виростила. Скільки я пережив! Ще ж і тобі боявся казати, бо тут і з глузду з’їхати не дивина… А що лікар назвав її матір’ю — не ображайся, вона заслужила. Заплутана це справа, мене й самого сумніви гризли… Але тільки ти справжня Віталикова мати…

Галя не ворухнулася. Може, й повірила. Перечекала, поки Мусій, надавивши коліна, підвівся, пішла торохтіти посудом.

Сьогодні, напевне, нагодує чимось смачненьким… Мусій облизав пошерхлі губи, ковтнув слину і теж вийшов із клуні. Може, навчити сина пиляти дрова? Не вік же йому в карти грати. Шкода, що Галя так нечемно із Психологом повелася. Молоточок йому зробимо, ще й кращий. А от травму від образи чим загоїш? Доведеться нести йому п’ять зірочок… Треба було хоч до станції провести. Як Галя переказиться, запросимо його на літо із сім’єю — нехай оздоровляються.

* * *

Другого дня ще вдосвіта постукав бригадир: слізно просив вийти в поле позбирати полуниці. І хоч у самої на кожному квадратному метрі грядки в’яло по п’ять карбованців готівкою, хоч і до другої години ночі, коли саме вода була, поливала і хоч не спала до третіх півнів, бо думки не давали, довелося йти з жінками на ділянку. Дехто із дітьми прийшов, у кого своя ягода не вродила. Вчительок вивели, інженерів з міста прислали.

Галя все прислухалася до балачок людей освічених — чи не говорять про воскресіння. Може, й справді наука така сильна… Та нічого путнього так і не почула. Годину інженерів розставляли по рядках, дві години вони працювали охоче, доки полуниця в росі була, потім дружно обідали і мріяли про машину для збирання ягід — все прутиками на землі дряпали. Напевне, щось і вигадали, бо хутко зібрались і поїхали в місто. А про воскресіння — нічичирк. Даремно бригадир не дозволив їм целофанові мішечки полуницею наповнити, скільки тут добра погниє, не менше, ніж минулого року. А може, й правильно зробив, боявся, що ягода в ціні впаде — у самого дочка й дружина кошики в місто тягають, надриваються… Тут не з бабським розумом вирішувати, як правильніше. Жаль, тільки, що стільки добра погниє. Полуниця вродила рясно — і всім селом не впоратися. Та й не всяка жінка тепер у попереку перегнеться. І де їх стільки набралося, таких тлустих? Багато запитань у Галі до життя. І нема надії, що хтось роз’яснить, — до всього своїм розумом треба доходити, своє поняття шукати. Може, й добре, що Мусій прижив хлопця на стороні? Має сина рідного, буде кому очі закрити, кому садибу залишити. А заради чого жити Галі? І руки на себе накласти страшно, і світом нудити вже обридло. Буде те ж саме, що й з цією ягодою…

Увечері так хотілося спати, що й померти б не згодилася, якби перед цим не здрімнути. Крізь сон чула, як свиня верещала, а потім затихла, певне, чоловік нагодував. Уночі хтось поливав грядку, мабуть-таки, Мусій із хлопцем взялися хазяйнувати. Прокинулась від тиші в домі. Коли збиралася на роботу, не виявила в хижці нових кошиків — отже, до схід сонця зібрали ягоду й гайнули на базар.

Ще день провела на плантації, бо оголосили, що один вихід зараховується за два, а крім того, Галі шкода було людської праці.

Після роботи пішла полити Віталикові квіти й пожуритися на самоті. Знову побачила ту дівчину, що вже не раз сюди букети приносила, — видно, сумує дитина. Невже це Віталикова наречена? Підійти до неї Галя не наважувалася — навіщо об’єднувати два горя докупи, коли й одного забагато?

Але ж як хочеться матері поговорити з людиною, яка знала її сина! І може, не зустрінуться більше — не вік же дівчині журитися, топтати стежку на кладовище.

— Чия ти, люба?

— Марія. Ми з ним училися разом.

— А я Віталикова мати. Ти в мене на карточці є знята.

— Це я тоді з ним була, коли він розбився.

Галя пригадала, що слідчий і справді весь час згадував ім’я якоїсь Марії, що потерпіла разом із сином, але залишилася жива. Та матері було тоді не до знайомств.

— Шукай собі, дитино, іншого.

— Навіщо?

— Наш вік короткий. Проґавиш щастя.

— Я вже мала те щастя — перед зустріччю з Віталиком розлучилася з чоловіком.

«От тобі й на! Шалапут! Не міг дівчину знайти. — Галина уважніше оглянула Марію. — Хоча… гарненька і вірна, бо й на могилку ходить. Йому видніше було».

— Бабське щастя — не пляшки здавати, а пелюшки сушити. Не спізнись, голубко, — сказала, а сама прикинула: «Скільки ж їй років? Двадцять п’ять, не менше. Для Віталикового брата вже перестигла. А шкода! Душевна молодичка. І мені була б розрадниця на старість». І додала: — Ти заходь, голубко, інколи. За дочку будеш. Може, тобі жити ніде чи прописка потрібна — не соромся. У нас полуничка достигла — ходім. Переночуєш, а вранці електричкою на роботу.

— Дякую… Незручно. Іншим разом.

— Пом’янемо Віталика. Переночуєш, а вранці електричкою, — ніби не чуючи пояснень і не бачачи збентеження Марії, припрошувала Галя.

— А хіба ви не знаєте, що він…

— До електрички від нас близько. Ягідок назбираємо, покажу тобі чепчики Віталикові — усе, що лишилося від мого щастя, — Галя змахнула сльозу.

Зайшло сонце, вовчим оком спалахнула вечірня зоря, від чого гучніше завалували собаки. Десь верещала голодна свиня. Може, Галина? Здаля не розбереш, бо з голоду у них у всіх однакова пісня, мов номери гуртожитського вокально-інструментального ансамблю.

«Невже вона досі не знає?.. — подумала Марія. — Певне, бояться сказати їй. То де ж зараз копія? Казали, що вдома. Чи, може, батько на радощах запив та й загубив?»

— А дядько Мусій дома? — обірвала супутниця Галині спогади, які саме привели її до дерева, де у вимощеному сухотрав’ям кубельці заснув замурзаний шовковицею, подряпаний і скуйовджений хлопчик.

— А що йому зробиться? Із сином… із племінником, мабуть, телевізор длубають. Минулого тижня приїхав хлопець — як дві краплі води схожий на Віталика. Мовчазний тільки. Але ти не зважай на них, вони собі в клуні ночують, а ти будеш зі мною. — «Батька, бач, познайомив з невісточкою, — подумки дорікнула Віталикові,  — а матір і не треба. Ніби я в жінках не розуміюсь, ніби не мені внуків до пуття доводити».

Йшли зажурені. Несли схожі думки і кошика, наповненого буряковою гичкою, капустяним листям і просто бур’яном, — вітаміни для свинки. Брязкотом відра лякали темних, притихлих птахів, ногами шурхали в сухому й рипучому піску, впивалися настояним на сосні повітрям. Поволі пахощі сосни та чебрецю слабшали, їх витісняв дух теплого кізяка — Галина хрещена мати чистила корівник… Лише вона — одна на все село — не розлучилася із своєю Рудою, не сприйняла переваг огородництва-садівництва. Підсилений тріодами голос популярного співака уже змагався із перестуком вагонних коліс електрички, лякав немовлят та будив громадську совість приватників. У відповідь вони включали водяні насоси і заходжувалися поливати свої ягідні килимки, рушнички, серветки. Хор електромоторів грянув ораторію про економічні стимули і заглушив пісню про скалолазку та лисі гори.

Вдома кипіла робота: Мусій кидав тріски у розжарений рот літньої плити, за хлівом голосила помпа. Кінець шланга тримав Віталій і вимальовував струменем води химерні квіти, пелюстки яких падали на грудку, розбивалися й знову піднімалися, завішуючи мокрою ширмою обличчя поливальника.

Мусій супився, хмурнішав, — може, тому, що цей парубок все менше ставав схожий на сина. Мовчазний, до всього береться, хвилини не посидить без роботи. Одне слово, якийсь чужий. Може, в нього ще дитячий розум і в кожному ділі він вбачає забавку? На збитому з дощок столі перед Мусієм лежать придавлені цибулиною гроші. Ич, як старається для свого синка. Тверезий. Не проторгувався. Ну, не надовго. Знаємо ці ніжності, коли після чергової пакості хвостик вузликом зав’язує.

З казанка, що булькає на плиті, стирчать курячі лапки. «Старається для свого. Котру ж це він загубив? Невже зозулясту?»

— Ти яку зарізав?

— А тобі що, жалко? Он десяток таких під цибулиною кудкудаче, — Мусій кивнув на гроші.

— То й варив би їх… Гостю ось зустрічай. Це вона тоді з ним їхала, — шепнула на вухо.

— Та знаю… Вже ось дві години варю. Ти готуй вечерю, а я вже з гостею… — Мусій удав, що забув, як із цією «невісткою» в університеті лаявся, мало не бився. Він навіть зрадів їй, — може, стару допоможе якось уговтати. Широко розкинув руки, як це робив Верхуша, коли зустрічав бажаного гостя:

— А, Марійка! Заходьте, дуже радий вас вітати на нашій кафедрі. — Йому ще хотілося, кивнувши на поливальника, сказати: «Мій синок швидше ваш — і вдачею, і взагалі. Ви ростили з нього людину за власним шаблоном, не запитавши, хто мені потрібен».

Але ні слів, ні сміливості на таке довге привітання не було. Мусій рукавом обмахнув лавочку під вишнею, взяв «матір-невістку» за плечі й посадовив.

— Що, в розвідку прислали? — запитав, щоб не чула Галя. — Тут таке було! Вона нас із хати вигнала, бо вважає, що я цього Віталика з іншою… — Мусій зам’явся, бо на делікатні бесіди не мастак, — ну, мовляв, прижив на стороні. То, може, ти їй якось поясниш? Я скажу, ти скажеш, усі заговорять — повірить, нікуди не дінеться. У неї сім класів, так що не дуже мудро в’яжи. Головне — душевно.

Вечеряли на веранді, повиганявши звідти комарів. Марія зі страхом дивилася на знайому біомасу, що хрумала курячі кісточки й огірки і сміялася, розповідаючи, як із батьком торгували полуницею. Зрідка біомаса кидала веселий погляд і на Марію, але в основному грала на батька, можливо, тому, що відчувала найбільшу увагу і підтримку саме від нього.

Потім дивились фільм про клоуна, та на середині, знудьгувавшись, вимкнули телевізор. Чоловіки заходилися ремонтувати снасті, а жінки пішли в спальню.

— А що, дочко, правда схожий? — запитала Галя, коли вляглися.

— Як дві краплі води, — почулося після хвилинної мовчанки.

Вулицею пройшла ватага хлопців із транзистором. У відчинене вікно влетів кажан, та одразу ж прожогом і вискочив, збагнувши, видно, що вхід є водночас і єдиним виходом.

— А ти заміж за нього згодилася б?

Замість відповіді — брязкіт заліза: сусід став заносити до схову бляху. Довго кидав на купу — совісті в чоловіка ні на копійку. А що йому у своєму дворі. А кому неприємно — нехай вуха м’якушем затикає.

— Якби вам сказали, що він — насправді ваш син… ну, що силою медицини Віталика із мертвих у живі повернули… То ви погодитесь бути його матір’ю?

— Мені вже торочили. Та я не повірила. У цього жодної зморшки немає, жодної подряпини. Усі Віталикові шрамчики у мене на серці викарбувані. А цей, як дівчинка, — жодного синця на тілі. Мусієве насіння — це достеменно.

Сусід скінчив складати залізо і запустив помпу. А що йому? Кому не подобається, нехай м’якушем вуха заліплює. Справжньому трудареві завивання водяного насоса — мов ніжна мелодія скрипки.

— Доведеться зачинити вікно, — підвелася Галя. — У нього плантація — дай боже кожному. А бак — цистерна з-під живої риби. Мусій уже радив йому той бак на стовпи висадити, щоб від шуму свиня не худла. Та він на зло спозарання накачує воду з колодязя в бак, а звечора до третіх півнів поливає. Оці два тижні, коли ягода стигне, просто мука. А так — тут добре.

Проте Галя не встигла зачинити вікно — сирена раптово обірвалася, і на весь куток залунало:

— Митько! Струм вимкни!

Запанувала тиша, порушувана тільки собачим валуванням.

— Поремонтує, і знову густиме, — пояснила Галя. — Він сита познімав, щоб далі било. Видно, паличка десь і застряла. Хоч би не прийшов позичати нашого насоса. Не дай — образиться. А ти спи, дочко, бо я тобі, мабуть, уже набридла, як гірка редька. Мені, сказать по правді, й поговорити ні з ким: Мусій звихнувся, яка з ним балачка, а сусіди — люди зайняті, кожному своє болить.

За вікном раптом ніби зататакала далека кулеметна черга.

— От бісенята… Із кіна чимчикують. Ще ні разу не пройшли, щоб палицями на штахетинах не пограли. — Галя це сказала з такою ніжністю й теплом, ніби і не її паркан пустуни дряпали. — Отак і Віталик являвся, коли маленьким був. А коли підріс, то вже ліси тріщали й собаки під колоди ховалися, як він ішов. Хоч взагалі він добрий був… Ти ще не спиш?

— Ні, слухаю…

— Треба буде на могилці петунію посадити. Він любив ці квітки зривати — вилізе на клуню і кидає, мов парашутики. А якось упав звідти, коліно розбив.

— Ну, а якби силою науки вам точно такого виростили?

— Хіба ваша наука випише на ньому все моє життя? Он племінник є. Якось звикну. Віталик — то частка мене, удвох і росли, й старіли. Матимеш свою дитину — зрозумієш. Віриш, я колись серед ночі боса по снігу мчала до лікаря — забула взутися. Лікар як глянув на мої ноги, то й сердитись передумав. Аж тоді мені холодно стало. Дав якісь валянки, і вже вдвох бігли до хворого Віталика. Нема вже в мені того вогню, не розтоплю вже ногами сніг на стежці. А ти спи, дитино, спи…

* * *

— Що це, Климе Гнатовичу, за папірець? — головбух перегнувся через стіл і поверх окулярів дивився на Верхушу, ніби рахував, скільки в того зморщок на лобі.

— Б… Без окулярів. — Верхуша ляпав себе по кишенях, шукаючи лупу.

— Я і з оптикою тут нічого путнього не бачу, Климе Гнатовичу. Цей папірець проситься в кошик. Тут написано, що витрачено мільйон на біопрепарати, і ніякого обгрунтування. Хто ж вам таке пропустить?

— Ну, кров же дорога, міняли незбалансовані ротори…

— Ви цього мені не кажіть. Куди подівся мільйон?

— Так людину ж вилікували, можна сказати виростили!

— Допустимо. Тоді в Міністерстві фінансів мені можуть показати оцей журнальчик. — Бухгалтер посунув до професора «Науку и жизнь», та, згадавши, що старий не читає цей шрифт, забрав назад. — Тут сказано, що за американськими цінами у людині міститься хімікатів на сорок — вісімдесят доларів, а є ще й дешевші люди.

— Ну й сказали! Ідеться ж про життя людське, а не про пересипання хімікатів…

— Ви авторитет, Климе Гнатовичу. І я вам вірю. Але це все на словах. А потрібен документ, потрібен товстий… є… змістовний звіт, відгуки на нього корифеїв, повідомлення в науковій пресі, обговорення в газетах… Отоді спишемо.

— Так не вірять же! Журналісти сміються, колеги знизують плечима.

— Отож, а ви хочете, щоб я на себе брав гріх, усе за чисту монету сприймав.

— Один автоматний постріл — це кухоль молока, — намагався виправдатися Верхуша, — артилерійський — це вже пара чобіт. Вартість середньої ракети — це якраз мільйон доларів, незалежно від того, куди нею тицьнули, — в запланований квадрат чи в небо до Гавриїла.

— Ви мені цього не кажіть. Зважте на моє становище: ваш хлопець з’їв увесь науковий бюджет. Я повинен мати докази, що народжений він досконалішим за прототип способом і що це потрібно було робити. Де речові докази? Де він сам?

— На стажуванні, у батьків на селі.

— Що? А як у колодязь упаде чи бугай задавить? — Головбух відкинувся на сидіння крісла й замотав головою, немов збирався витрусити воду з вуха. — Ну до чого ж ви, вчені, непрактичний народ! Отака безтурботність! Від дрібниці якоїсь може пропасти хлопець-не-хлопець, а чемодан з купюрами. Чим ви доведете тоді, що гроші пішли в діло? Мене судитимуть, вас судитимуть. А в мене діти! Старший ось вступати збирається… До речі, хотів з вами про конкурс порадитись… Негайно приставте охорону до свого штучного парубка! Я вам раджу, Климе Гнатовичу, як старий приятель. Я все вам підписував, жодного рахунку не відхилив… Чи ви думаєте, що я не вірю в науку? Та я її вважаю найпершою силою, якій рятувати світ.

— Про конкурс ще рано говорити. Не хвилюйтесь, допоможемо, — професор зрадів можливості змінити тему. — На біофізику нехай іде — ротори, електрика, радіація…

— Е ні. Я думаю, краще зоологія — хребетні якісь чи дріжджі. У нього здоров’я не дуже… Йому б до природи ближче… А звітик все-таки напишіть, І потовщий! Формул побільше, таблиць… Самі знаєте, не мені вас учити. Та хлопця стережіть. Не соромтесь і варту біля нього поставити. Отакий тріумф науки!

* * *

Відшуміли на планеті олімпійські пристрасті. Стали звичними поїзди на північ від Байкалу. У невагомості виростили цибулину. Дослідили, що Сонце гальмується планетами, тому обертається повільніше, ніж два десятки найближчих зірок, схожих на наше світило, і прийшли до гірко-веселого висновку: лише біля Сонця є така чудова Земля. Проте до більшості її закутків ця новина не пробилася, і життя там ішло по-старому: властолюбні реформатори, позбувшись кормчого, засудили до страти і рульову — авторку бездарної і нікчемної опери, слухати яку на колінах змушували майже чверть населення планети;

убили Джона Леннона з ансамблю «Бітлз», вождя хіпіозної молоді;

захопили військовими плавзасобами Персидську затоку;

переконалися на прикладі атомного центру в Багдаді, що знищення наукового закладу ефективніше за спалення книжок;

утворилася трійця, коли до отців атомної бомби Юліуса Роберта Оппенгеймера та водневої — Едварда Теллера приєднався таточко нейтронної «бебі» Самуель Коен. «Батьки» народу, його невсипущі сторожі і заступники, розпочали серійний випуск «чистої зброї» — отакі метаморфози відбувалися із святим словом «батько».

А еталон часу — планета, — як і раніше, намотувала на вісь секунди, хвилини, місяці, немов на її поверхні і не було стресових ситуацій. І ця стабільність руху Землі давала роботящим людям упевненість у скороминучості лиха, вселяла віру у перемогу над злом. Хоча… хід природного годинника теж критикується.

— Тривалість доби міняється у середньому на нуль цілих дві тисячних секунди за рік і водночас пливе на нуль цілих шістнадцять десятитисячних секунди за сто років, — зухвало заявив Віталій Віл прямо в обличчя професорові Швидкому, складаючи екзамен.

Олег Іванович сторопів: сам не пам’ятав таких цифр. З недовірою глянув на роздуті кишені модного вельветового костюма вечірника, котрий упевнено декламував стовпці цифр з фізичного довідника. Зовні хлопець мало відрізнявся від знайомого студента-дублера, який по кілька років сидів на кожному курсі. Лише потерті джинси замінені на «манчестер» у дрібний рубець та зухвалість ще з’явилася: відповідає без підготовки, так і креше крейдою по дошці.

— Наші успіхи, — декламує Віталій, — не були б такими відчутними, якби вчені не винайшли атомний годинник, що помиляється лише на одну трильйонну частку секунди.

— Шо-шо?

— На трильйонну, професоре. Квант світла за цей час пролітає відстань в одну третину міліметра.

Віталій зупинився, ніяково позираючи на викладача, — йому й справді було незручно, що той не знає таких істин. Проте від критики вчителя утримувався, пам’ятаючи настанови Психолога і його кілька разів повторювану притчу-повчання: «Відомо, що одна темпераментна володарка гірської країни знищувала своїх коханців. А чому? Щоб не було свідків її далеко не царської поведінки, — певне, у тієї жінки були збочення етичного плану. Та про це ми можемо лише здогадуватися… І тобі раджу не помічати, коли хтось чхає чи спотикається. Ти станеш великим металургом — у мене немає щодо цього сумніву, — так пам’ятай, що навіть Надфіль недолюблює Рашпіля. І не тому, що має дрібні зуби, а тому, що Рашпіль бачив, як ці зубки ламалися об пересічну крицю».

— То що ви хочете? — втомлено запитав професор, впевнившись, що хлопець даремно в лікарні часу не гаяв.

Напередодні екзамену Швидкому подзвонив Верхуша, попереджав, щоб складних запитань Віталію не задавали. «Він у нас штучний, колего. Це тріумф моєї школи, — тріщало в навушнику, немов на мідній блясі виконували портрет морського вовка з люлькою. — Ми вас, колего, не інформували, бо ви нездужали. Але тепер я можу вам сказати, що мої баби його виростили, як бог Єву». — «Бідні женщини! Тож-то на які хитрощі йдуть. Ви розбавте, Климе Гнатовичу, кафедру мужиками. Усе й нормалізується, — порадив Швидкий, а затим поцікавився: — Що це за нього всі просять? Навіть один Юрист клопотався. Ніби я не знаю того Вола, як карбованця, — він не одному викладачеві сала за шкіру залив». — «Помиляєтесь, колего, — запевнив Верхуша. — 3 цим парубком ви ще не зустрічалися. Хоч ваша кафедра теж нам допомагала його вирощувати — якісь чорні трубочки ми у вас робили, ротори на моторах ви нам балансували. А тепер хочете цьому штучному хлопцеві психіку розстроїти? Я вас прошу, колего, бути обережним. Я сподіваюся»… — У навушнику запищало жалібно й часто, ніби плакало поранене зайченя.

— То що ви хочете? — повторив запитання екзаменатор.

«Якщо він штучний, як усі в один голос запевняють, якщо він робот, — міркував Швидкий, — то це питання зіб’є його з пантелику, бо на нього існує безліч відповідей і без людської інтуїції правильної відповіді на даси».

— Я хочу, професоре, щоб світло і надалі пронизувало макове зерня за трильйонну частку секунди.

Відповідь насторожила екзаменатора. Він повертів у руках заяложену стару заліковку, перегорнув її листочки, на яких рясніли тільки трійки, знайшов і свої старі підписи, що розтяглися на дві п’ятирічки.

— Похвально, похвально, — роздумливо сказав Олег Іванович, — відповідь гідна справжнього інженера. А то кого не запитаю про бажання, то тільки й чую: «мені б четвірочку», «трієчку» або «стипендію». Ви ж мислите фізичними категоріями, — сказав, а сам подумав: «Щось і справді ненормальний, коли так вболіває за сталість світлової швидкості та незмінність таблиці множення».

— Я теж хочу ліквідувати свої заборгованості, професоре, так що не хваліть, — почав розвіювати версію штучності свого походження Віталик. — Поки мене по лікарнях зшивали, їх до біса набралося. Через провал у пам’яті й перерву у навчанні вимагають усе заново складати. Так що я теж хочу четвірочку… — Віталій похнюпився, сором’язливо зіщулився, наскільки це дозволяла статура гирьовика. Та знічення його було швидкоплинним. Ось на обличчі змигнула усмішка, хлопець випростався і почав виписувати на дошці триповерхові формули, коментуючи їх словами: — Я за те, щоб формула сірчаної кислоти не змінювалася. Мені прикро усвідомлювати, що Земля не є більше еталоном часу. І я не хочу, щоб світло рухалося швидше або повільніше. А то що ж це виходить? Позавчора мені дали одну програму для складання «хвостів», а сьогодні методистка сказала, що відбулася реформа і треба складати за новою.

«Нормальний хлопець, нормальний, — заспокоївся Олег Іванович. — Просто Верхуша на старість здитинів, і заслуги хірурга Пильнюка собі приписує. Ох, не дожити б мені до його віку… А я проти застою і заскорузлості, хлопче, — нехай швидкість світла міняється, а то скаже якийсь авторитет константу, не подумавши, а всі підтакують. Ні. Нехай все міняється згідно з діалектикою. А щодо лавчальних планів і програм — тут ти маєш слушність: вони повинні бути стабільними, як класична музика…»

— Аспіранти мені, професоре, пам’ять на імпортних електронних приладах відновлюють, — розповідав між тим Віталик. — Так вірите, не встигають бобіни перемотувати через оцю нестабільність. У мене вже одна рука, ось подивіться, — студент показав пучки, — постаріла від того, що без кінця кнопки натискаю.

«Природний хлопець, природний. Із заскоками, та в кого їх не буває», — подумав, а вголос мовив:

— Я з задоволенням ставлю вам «відмінно». І не лякають мене ваші попередні трійки, — професор потряс заліковою книжкою, — біда і вас навчила працювати. І ви змінилися, бо все, слава богу, міняється. Не обмежуйте тільки, раджу вам, швидкість світла, не стопоріть фотони — іще знадобляться.

Не встиг Олег Іванович поставити свій підпис, як відчинилися двері і в кабінеті залунала морзянка, — козиряючи та перепрошуючи, прямо на нього йшов невисокий на зріст міліціонер.

— Іола Рожко, — хвацько козирнув він. — Професоре! Громадянина Вола вже час вести на процедури, — Іола показав чорний циферблат годинника. — Може, відкладете екзамен? Він іншим разом прийде.

— А… — Олег Іванович занімів од здивування. — А… хіба він під вартою?

— Наказано оберігати, як екземпляр великої наукової цінності. Дієта і прогулянки за програмою… У дві зміни працюю. Так що не порушуйте регламент.

— Та я що? Та хіба я? — вигрібався Олег Іванович, немов плавець, вперше кинутий у воду.

Віталик покірно чекав дальших подій.

— Ми, власне, вже закінчили… Ось лише автограф… Знає хлопчина предмет, не гріх і перезарахувати. Прошу. — Професор подав заліковку Віталикові й попросив його: — Зачекайте сержанта в коридорі.

Віталик слухняно вийшов.

— У чому він завинив?

— Не в провині суть. На нього мільйон витрачено, от і оберігаємо, щоб не пропав чи якогось лиха з ним не скоїлося. Я так думаю, — довірливо мовив Іола, — поки бухгалтерія мільйон не спише, доти й стерегтимемо, як речовий доказ тріумфу.

— От так діла! Уже й не розбереш, де наука, а де шарлатанство, де казка, а де дійсність. Ну то стережіть. Хлопець тертий, ще втече, коли старих дружків здибає.

Іолу ці слова немов ошпарили — крутонувся дзиґою і вискочив не попрощавшись. Перевів дух, лише коли громадянина Вола за руку схопив.

— Ох ти ж мій безцінний! Чого сумуєш? Подивись, які тут кралі термоси носять. Та плюнь ти на парадокси! Чорт із нею із черепахою — нехай філософи мізки сушать, чи дожене її Зенон. Наше діло маленьке — зараз повезу тебе обідати. Ти ж хочеш маринованих грибочків?

Віталик ковтнув слину.

— …І я не відмовлюсь. А потім знову начеплять тобі оту каску й присплять. Вона тобі не муляє? Дивись, ще коротке замикання на голові влаштують, і загуде мільйон у тартарари. Та прокинься ти! Глянь, які красуні в біленьких халатах!

— Ви ж одружені, товаришу сержант, як вам не ай-я-яй отак безцеремонно… — Віталик розчервонівся від того, що йому доводилося повчати цього досвідченого в моралі чоловіка.

— А ти дивний. Справді, музейний експонат. Тому й дорогий такий… Ну годі. Поїхали. Регламент. З тобою фундаменту не закладеш — заснядіти може.

І знову мчали серединою вулиці, включивши сирену і голубу мигавку, — як учора, як і тиждень тому.

Син головбуха успішно склав вступні екзамени. Гроші списали, пославшись ка формулювання: «Фундаментальні результати експерименту відкрили перед дослідниками можливість моделювати процеси клітинних взаємодій на штучно вирощених органах».

Настав день, коли Віталія мала оглядати медкомісія. Сидить він на лавочці у лікарняному парку й знічев’я позирає на заґратовані вікна будинку, де проходив карантин і душевний гарт, куди здавав його під розписку Іола після трудового дня, проведеного в університетській психологічній лабораторії. Недалечко на траві куняє останню вахту Іола: вибився із сил, бідолашний. Алеєю йдуть двоє хворих у піжамах, жваво гомонять. Раптом зупиняються перед Віталієм, дивляться на нього туманними очима.

— Хочеш з нами грати «в доручення»? — шепоче чорнявий, нахилившись до Віталика.

— Як це?

— Та дуже просто, — підсідає чорнявий і кладе хлопцеві руку на коліно. — Я от — голова. Ловлю тебе в коридорі й кажу: ми тут порадилися і вирішили, що краще, ніж ти, ніхто із студентським гуртожитком не впорається. Будеш моїм заступником.

— А я що кажу? — боязко запитує «заступник».

— Ти що, ненормальний? — дивується сивий. — Ти кажеш: «Я не можу, бо вже призначений куратором групи, редактором стіннівки, відповідаю за шефство в школі. Шукайте іншого».

— Я можу, — заперечує Віталик.

— От псих. З тобою нормально не поговориш. Давай краще у футбол.

— М’яча нема.

— Для чого м’яч?.. Я кричу: «Пасуй!», а ти відповідаєш: «Б’ю лівою через голову з переворотом!» Я кричу: «Куди, мазило, гатиш, м’яч на трибунах». А третій буде коментатором.

— Мене вже виписують! — хвалиться Віталик. «Футболісти» вмовкають, очі їхні яснішають, чорнявий радить:

— Ти не кричи на комісії, що здоровий і що тебе даремно сюди запроторили. А скажи, що раніше голова сильно боліла, а тепер не болить. Подякуй лікарям — отоді й випишуть.

— Мене й так випишуть. Набрид уже всім. Навіть мати мене цурається, — скаржиться Віталик.

— Яка мати? — дивується чи обурюється чорнявий. — Тебе ж із руки виростили. Якийсь бамбіно беркицьнув з мотоциклом, вціліла тільки його рука. Її полили зіллям — і ось ми маємо красеня.

І тон, і версія видались Віталикові образливими.

— Неправда! У мене був струс мозку. Втрата пам’яті. Спасибі, усе відновили.

— Ненормальний, та й годі. Подивись на свої руки! Одна стара — із якої ти ріс, друга — молода. Мільйон коштуєш. Тому й міліція біля тебе спить. Вся лікарня знає, що ти штучний. Ну, ти пробач, ми поспішаємо на міжнародний форум.

Хворі випрямилися, втягли животи, гордо покрокували алеєю. Та за хвилину чорнявий зупинився і почав виголошувати, показуючи рукою на Віталика. Сивий зірвався в галоп, прибіг захеканий.

— Ти знаєш, з ким відмовився у футбол грати?

— Не знаю, — байдуже відповів Віталик.

— Це синьйор Пильнюк, майстер фізичних наук! Стажист великого… великого… от горе, забув… Ми з ним у Рим, Ватікан, Геную й Венецію летимо. Я його асистент. Ех ти, своє щастя губиш. — Сивий кинувся наздоганяти чорнявого.

«Що з них візьмеш, — подумав Віталик. — Нещасні. Їм ще довго у футбол без м’яча грати… А до матері не піду. Куди завгодно, тільки не туди. Попрошусь до Іоли в помічники — гуртожиток дадуть, погони…»

Віталик із сумом оглянув подвір’я, де знайомі кожна стежинка і кожен кущик, кожна шпаківня на дереві і звідки видно сині плавні за рікою. Є тут і літній кінотеатр, для тих, хто одужує. Єдине місце, куди не любить дивитися Віталик, — погріб у кутку подвір’я, звідки виносять покійників.

Прокинувся Іола, глянув на годинник: скупо спав — точно встав. Саме час хлопця на комісію вести.

Віталик уже звик до таких оглядів.

— Що болить?

— Нічого. Тепер нічого не болить. — Озирнувся на Іолу, який біля дверей на білій табуретці сидить. Той усміхнувся, схвально кивнув головою. «Теж хоче мене здихатись, — подумав Віталик. — Ніяк не дочекається, поки випишуть».

Запропонували вийти у коридор («Ми тут порадимось»). Потім знову закликали. Вже й батько Мусій на табуретці возсідає.

— Все, — сказав, звертаючись до батька чоловік у білому циліндрі. — Забирайте. Місяць-два обкатка, а потім — вільний режим.

Батько кланяється, дякує, а сам невеселий такий, немов закінчилися свята. Біталик відчуває, як його цупкі пальці стискають «старшу» руку.

— Не хочу, не піду до матері Галини.

Мусій дужче стискає синові пальці, нахиляється й шепоче: «Не дурій».

— Не хочу додому!

— Чому? — голова здивовано поглянув на членів комісії.

— Не хочу, і все! У мене тім’я тисне… — Про тім’я Біталик збрехав, сподіваючись, що це зацікавить лікарів, і вони його ще залишать.

— Ви вже ремонтуйте як слід, — сердито каже батько. — Бо вам аби його швидше списать, це ясно. А якщо черепиця де протікає, нехай Мусій підправляє. А воно від хліва носа відвертає, бо росло серед білого, а хлів сірий. Ви не запитали, якого мені треба. Тепер доробляйте цього сина-не-сина!

Чоловік у циліндрі замахав на Мусія руками, щоб вийшов у коридор. Повторювати жест не довелося — батько вискочив, як пробка з пляшки «Іскристого».

— Йому професора в батьки подавай, — крикнув за дверима.

Віталій глянув на свої руки, стиснув ліву в кулак, потім праву. Засунув руки в кишені. «Може, й справді штучно виростили, і ця гра у батька-матір нічим не відрізняється від футбольного матчу без м’яча?» Віталій підозріло подивився на «трибуни стадіону». Іола приставив пальця до скроні, певно, хотів покрутити ним, як штопором, але передумав і взяв під козирок.

— Я хочу до Іоли в помічники.

«Глядачі стадіону» спрямували погляди на сержанта.

— Не підготовлено питання, не підготовлено! — з докором сказав голова комісії, вселяючи у Віталія надію, що його не випишуть.

Міліціонер зніяковів від зверненої на нього уваги.

— Це так несподівано… — промимрив він. — У мене кімната готельного типу. Гамірно так, фактично гуртожиток. Та й полковник не дозволить. Потрібні характеристики — і комсомольська, й з попереднього місця роботи…

— Не підготовлено! Скільки вже…

— Я не хочу до Іоли! — обірвав Віталій репліку з «головної трибуни».

Тепер йому вже здавалося, що не на футболі він, а на кориді, і хотілося йому нанизати на роги всіх болільників. Хоча… не всіх. Його погляд зупинився на майже іграшковій докторці Ірині. Вона помітила цей погляд, підійшла до Віталія, стала навшпиньки, погладила по шиї — до голови не дотяглася.

— Хочеш, у мене житимеш? Мій син буде твоїм братом.

Як добре, коли є брат! Віталій ще не знає, що таке брат. Головний Психолог учив, що найкращий друг — брат, якщо він не ворог. Але ж оцю жінку, докторку Ірину, теж називали його матір’ю. Ні, у матері він не хоче бути, як не хоче мокнути під дощем, спати на соломі, в якій живуть маленькі кусючі блохи, грабувати курей…

Віталій злякано відсахнувся. Ірина Олексіївна помітила його порух, одвернулась до вікна. Хірург Пильнюк налив водички у склянку, дав їй, потім строго подивився на Віталія. Обличчя хірурга добре знайоме Віталію — воно було над ліжком, мов люстра, коли він повертався із довгого небуття. І так само строго тоді дивилося. Ніхто не називав власника «люстри» батьком. З ним у принципі можна б потоваришувати.

— Будеш мені за сина, — твердо сказав хірург. І вже не так упевнено додав: — Замість мого Тихона, який… який…

Ні. Замість сина Віталик не хоче. Навіть сином погано бути, а «замість» ще гірше. Аспірант-психолог, надягаючи Віталикові шлем і підключаючи дроти, якось сказав: «Боронь боже когось заміщати, і не доведи господи бути заступником».

— Купимо автомобіля, по гриби їздитимемо, — подобрішав хірург, певне, вже уявивши себе на лісовій галявині.

«За дурника вважають! Аукціон влаштували». Та й нудить Віталика в машині. Іола завжди гальмує, коли Віталик блідне від гойдання.

— Рушницю купимо, — зваблював хірург. — Ну, будеш за сина?

— Ні.

— А що ж ти хочеш?

— Ремінця! — відповів Мусій, що саме відіпхнув з порога Іолу. — А оладків із гнилої картоплі, як ми їли після війни, не хочеш? А пасти отару овець у п’ять років, як я, не хочеш? А з кізяка сигарет? А одні чоботи на десятьох?! Що ви з ним панькаєтесь? Мільйон на нього витрачено, а він, славний-хороший, того-сього не хоче! Батько я, розумієш? — І, щоб було ясніше, вхопив сина за комір, крутонув його і натужно потягнув до себе.

Віталикові стало важко дихати. Він злегка штовхнув когось молодшою рукою. А впав батько. І, вже лежачи, тричі звертався до матері божої, а коли його підняли, сердито вигукнув:

— На татка руку піднімаєш, гомункул?!

Останнього слова Віталик не зрозумів, але й не намагався виясняти, бо його ошелешила нова інформація про те, що мати є в кожного, навіть у бога. Отже, і Віталію не уникнути родинних зв’язків. А ще йому прикро вдруге чути про витрачений на нього мільйон.

— Недарма від цього опудала ненька відмовилась! — процідив крізь зуби Мусій, обтрушуючись. А потім з порога так зло глянув на Віталика, що той зіщулився, ніби під холодним душем.

Знову стукали молоточками, обмацували й лоскотали, розвішували таблиці, загадували загадки, обплутували проводками: енцефалограму сам голова комісії читав. Нічого підозрілого не знайшли. Сперечалися дуже гостро, але слова вигукували все якісь незрозумілі. Нарешті голова комісії переклав українською мовою резюме:

— У курки не буває трьох ніг, у матері не буває двох сердець.

— Чекайте, чекайте, — прокинувся нарешті професор Верхуша. Досі він сидів мовчазний, незворушний, ніби нікого тут з виховних міркувань за комір не хапали, нікого на долівку не валяли. — Це суперечить істинній науці! У шістдесят сьомому моя школа виростила курча з трьома ногами!

Проте комісія знову полемізувала, і ніхто не зважив на слова старого.

Віталій обурився. Він уже не раз мав нагоду слухати Клима Гнатовича про три, десять і навіть сто ніжок.

Віталій підсунув до Верхуші стілець, сів, шанобливо нагострив вуха.

— Не цікаво їм, юначе, — поскаржився Клим Гнатович. — Неможливе для них — мов яєчна шкаралупка. Прагматисти. Сухарі. Їхні душі не прагнуть романтики. Так-то. Ніхто вже й слухать не хоче старого. І до порожнього дому йти страшно, і на роботі я уже зайвий. Доживаю, юначе…

Верхуша сам собі підтакнув, ствердно хитнув головою. Все, мовляв, дійшов до ручки.

Віталик обережно взяв Верхушу за лікоть.

— А мені цікаво. Я б хотів бути вашим братом. І з вами піду куди завгодно, щоб виростити стоніжку.

— А батько? Хоча, врешті-решт, — дід махнув рукою, — нікуди він не дінеться, і нічого з ним не станеться. Прибіжить, коли заспокоїться. Я вдячний вам, юначе, що підтримуєте мої ідеї. Ярися вже іншим захопилася. Та я й не бороню, але курей шкода.

Спираючись на Віталика, Верхуша подріботів із зали. У коридорі, згадавши щось, повернувся назад, відчинив двері, випустивши шум дискусії, помахав комусь. Із зали вибігла Ірина Олексіївна і теж пішла поруч. Віталій поглядав на неї скоса, чекаючи, що почне агітувати за батька-матір. Але вона мовчала, навіть коли вийшли з трамвая і наблизилися до Верхушиного будинку.

Досі Віталик не задумувався над своїми настроями і вчинками, все робилося якось саме собою: хотілося їсти — шукав їстівне, було цікаво — слухав, дивився, сприймав; неприємне оминав, відкидав, відштовхував. Але почуття самотності, тугу, що сьогодні народилися в ньому, не можна було ні притлумити, ні відкинути, і ця душевна дисгармонія спричиняла якісь інші відчуття, які він не міг ні пояснити, ні дати їм ради.

Чомусь зринув у пам’яті скісний дощ над паруючою землею, сиві у далині кучматі дерева, сизуваті бульбашки, що плавають у маленьких калюжах і лопаються, щоб тут же знову вродитись бульбашками. А то раптом Віталик виразно побачив на фоні блакитного неба червоні вишні з діамантовими росинками. А ось зблиснули йому перед очима кришталеві квіти, які він вимальовував струменем, поливаючи батьків город.

Клим Гнатович не міг вцілити у замок.

— От техніка пішла! Поки намацаєш… Зате підглянути у замочну шпарину тепер хе-хе-хе… важко.

Докторка не допомагала. Стояла, зіщулившись, і ніби тремтіла. Може, лише тепер усвідомила вона, що содіяла? Може, напав на неї вірус нового грипу? А може, випробовувала Віталика на доброту, чи візьме у діда ключ?

* * *

— Він, Марієчко, так любив зривати ці парашутики і з клуні кидати. Одного разу впав звідти і ніжку забив.

Вродлива жінка, що могла б бути невісткою, притримувала відро з водою. Галя черпала з нього кухлем і поливала щойно посаджені на могилі петунії.

— Я знаю, що наука всесильна. Віталик мені про це казав, дочко. Але не хочу, щоб вона стирала з моєї пам’яті спогади. Бо чим я житиму? З Мусієм он щось коїться, сказав, що, доки медаль не заробить, доти й утримуватиметься від своєї гіркої. А я так думаю, що не в медальці діло. Видно, нову зозулю пасе… Вже краще б пив…

* * *

Пекельними протуберанцями бурхала і клекотіла в Мусієвій душі образа на світ, на долю, на порятованого сина, який зневажив батька аж так, що й прилюдно не посоромився виказати зречення.

Сумніви «свій — не свій», що донедавна терзали Мусія, вже розтанули, відпливли, підштовхувані незлинялою татуїровкою «Аве Марія» на Віталиковій руці, тому такою болячою була образа, завдана сином, якого «залікували» та «недовиховали».

«Треба було самому водити його до педагогів та комісій, — катувався Мусій, — а то довірився пенькам трухлявим. А їм що? їм аби швидше здихатись». І чим дужче розпалював себе, звинувачуючи в усіх гріхах сина «пеньків», тим відчутнішим ставало почуття власної неправоти, бо не хто ж інший, як саме оті «трухляві» повернули Віталика з небуття. І ця роздвоєність, це протиріччя роздмухували такий вогонь у Мусієвій душі, що погамувати його можна було лише одним-єдиним способом…

Ноги вже самі несли Мусія до знайомого перехрестя вулиць, та раптом погляд його наштовхнувся на красиву пляшку у вітрині — отаку він збирався дарувати Психологові. А тепер — зась, обійдеться без винагороди навчитель. Хоч купити, чого ж… Купити можна…

Коли вранці наступного дня Мусій збирався на роботу, в портфель разом із сніданком увіпхнув і пляшку коньяку. Навіщо тримати цю спокусу дома? Краще вже віддати, як задумував.

Отже, для візиту причина була, звичайно, лише формальна. Насправді ж Мусія мучило і терзало питання — як же воно далі із сином буде? Галі що? Галя, немов та черепаха, заховалася у панцир недовіри. А Мусій, виходить, втрачає сина вдруге.

— Я ось… я, — розгублено заїкався Мусій на порозі лабораторії інженерної психології, де одного разу вже бачив, як на сина накидали дротяну мережу. — Я… йшов мимо, дай, думаю, загляну. І гостинчика вам…

Згадка про гостинчик виручила — швиденько розстебнув портфеля, вихопив золотаву звабу, тицьнув Психологові.

— Та що ви? — відпружинив господар дарунок.

— Від щирого серця… — зніяковів Мусій і знову штовхнув Психолога пляшкою.

— Ви краще б молоточка принесли… Не подумайте, що гребую, — збережіть до Віталикового весілля.

Скориставшись з паузи, Мусій поставив під крісло свій дарунок: «Безкорисливість — річ хороша, і пляшка їй не завадить. А як це я про молоточок забув, що його Галя тоді у клуні хрупнула?»

— Та я вам із бронзи! З чого хочете! — вкинув зламаний інструмент до портфеля. — Завтра й принесу.

— Ні-ні! — захвилювався Психолог. — Краще з дерева.

— Груші не пожалію, — клявся Мусій. — Я вам, славний-хороший, кувалду, а хочете — довбню зроблю, аби лише хлопця правильно навчили. Ви, як треба, прямо по голові… Я б і сам, та, знаєте, не впевнений… — Мусій пригадав, як син штовхнув його під стіл медкомісії. — Не впевнений, знаєте… А у вас тут кабелі, інтегральні схеми… Дай, думаю, зайду, пораджуся й заодно запитаю, чи є надії…

— Що ви маєте на увазі?

— Як це «що»? Самі подумайте, чи можу я стрибати в огонь, коли не певен, що моїм геройством пишатиметься син? Він уже всякі екзамени там складає, може, скоро і в цеху куватиме, як раніше, а з батьком говорить, немов крізь зуби чвиркає… Я не кажу про любов. Та хоч повагу до батька… Воно, ясно, силою не змусиш… То, може, конденсаторами?..

— Не можна.

— Я, славний-хороший, справно плачу прибутковий податок. З нього проценти якісь ідуть і на ваші апарат ти. І маю право вимагати… та я прошу… — Мусій витягнув пляшку з-під крісла і поставив на стіл перед Психологом.

Той збовтнув напій і, ніби забувши про його призначення, поклав пляшку на бік, крутонув. «Клює», — заспокоюючись, подумав Мусій.

— Я вам молоточок принесу через кілька днів. У мене такий лак є… Тільки довго сохне. Так що на завтра не встигну.

Психолог немов оглух — лише крутить пляшку то до себе етикеткою, то до гостя. Медалі за якість описують коло, так що й не розібрати, скільки їх там. Нарешті набридло йому це заняття.

— Можна з першого погляду закохатися в жінку. Можна за один-єдиний підлий вчинок назавжди зненавидіти рідного батька. А от… — почав виправдовуватися Психолог.

— Я розумію, — ніби й згоджується, та не мириться з тим Мусій, бо стільки вже думок перемололося в його голові! Батьком, звісно, стають не одразу — поступово завойовується дитяча довіра й любов: спершу в конячки граються, потім велосипеда лагодять, наречену вибирають… Цей шлях йому перекрито, бо «зріс» порятований син за кілька місяців. Ось і прийшов батько із своїм болем до служителів науки.

— Не в науці тут діло…

— Але ж, — хоче добитися свого Мусій, — хіба даремно кажуть, що душа в п’яти ховається? Я собі мислю так: якщо вона може забігти в п’яту, то чому б їй і в руку не заскочити? От і виходить, що мусить-таки у Віталія залишитись якась пам’ять. Люди даремно не говорять. Так що шукайте стару душу…

Прижовклий листок розіп’явся на шибці, гнаний вітром і дощем. Літо це чи осінь…

— Якщо я повчу вашого сина ще з рік, то стане він моїм. Отак… — Психолог закашлявся, підійшов до крана, випив води. — Придумайте, Мусію Миколайовичу, щось таке, що спільне було б для вас і для сина, спробуйте потоваришувати… може, й звикне. А пляшку заберіть. Це ж храм науки. Доцентську зарплату одержую і за чесність теж.

— І добре вона ціниться? — єхидно поцікавився Мусій, зло згрібаючи дарунок до портфеля.

— За велику чесність велика й дотація. По справедливості. Не занепадайте духом — ще на Віталиковому весіллі зустрінемося, якщо не забудете запросити.

— То я днів через два прибіжу. — Мусій стримано вклонився і вийшов, обережно причинивши двері.

«Мало приніс… — подумалось. — Треба було ящик вірменських зірочок завезти… Отоді б і конденсатори знайшлися». Спробує він ще серйозно поговорити, як ось молоточок принесе… А портфель важкуватий. Так, чого доброго, захочеться з досади й полегшити його. Може, Верхуші віднести? Не візьме, бо теж у храмі сидить. А до Ірини Олексіївни із цим незручно йти — їй квіти треба дарувати, оберемками, возами — і то не віддячиш. А я ж їй ще жодного прутика…

На базарі квіти заполонили весь ряд, витіснивши м’ясо у ларьок навпроти. Мусій прицінився до найрозкішнішого букета, сторгувався за п’ятірку, шаснув у кишеню, а там лише мідяки. От оказія…

— Може, поміняємося, матінко? — звернувся він до старої, показуючи етикетку. — Ви подивіться, скільки медалей! Я за цю пляшку десятку виклав.

Бабуня подивилася на Мусія, мов на новоявленого Христа: де це видано, щоб чоловік випивку на квіти міняв?

— Ми не міняємо, дитино, нам жива копійка потрібна, — лагідно відповіла вона. — Якби ти приїхав до мене додому, то я даром нарвала б… Спробуй он у того, — стара показала на довгий стіл, завалений віниками, — може візьме твій товар.

У Мусієвих планах віники не проглядали. Але що робити — таких квітів, як у цієї бабуні, Галя не вирощує, та й боязко з важким портфелем їхати додому, аби випросити в куми подібних. Подібних та не таких… Ну й день сьогодні видався…

— Спеціаліст світового масштабу! Два рублі штука! Налітайте, молодички-и-и! — кричав гладіатор у вельветовому зім’ятому піджаці.

Мусій штовхнув кустаря в спину.

— Поміняємось? — прошепотів змовницьки, показуючи очима у розстебнутий портфель.

— А білої немає? По чотири двадцять… — Чоловік виявився кмітливим.

— Ні,  — замотав головою Мусій.

— Звиняй, компоту не п’ю, — мовив стиха кустар і щосили заволав: — Спеціаліст світового масштабу! Налітай, молодички-и!

— За п’ятірку віддам! Я за нього…

— Даром не візьму. Відійди.

— Та подивись на медалі! Ти що, не петраєш?

— Мене від таких у Ригу тягне. А там віники не в ціні. Відійди! Спеціаліст світового масштабу! Налітай, молодички-и-и! Якщо хочеш, можу віник за нього дати.

«А що? Можна й віники занести!» — вирішує Мусій, пригадавши, якими цурпалками дівчата метуть лабораторію.

— Три…

— Один… Налітай, молодички-и-и!

— Три…

— Пшов вон!.. Молодички-и-и! І-е-ех! Наліта-а-а-й!

Ну що робити? Смаками не зійшлися. Мусій сумно подивився на столи-клумби. Аж звідти стара махає: підійди, мовляв.

— Не вийшло? І в мене сьогодні пісний день. Бери задаром — все одно пов’януть, — подала Мусієві саме того букета, на якого він оком накинув.

— Та що ви, матінко! Помінятися можу, а взяти…

— Це тобі від нас, — кивнула на двох бабунь, що поспиралися на прилавок, немов на паркан, і зацікавлено дивилися на Мусія. — Ми тут погомоніли. Вперше бачимо такого чоловіка… Бери, не соромся. — Подружки із зморшкуватими щоками кивали головами, підтакуючи, поки стара передавала розгубленому Мусієві квіти. — Не треба нам твого вина. Воно ще тобі знадобиться. Хай щастить…

У Мусія затремтіли повіки, смикнулася щока. І солоні, як і в дитинстві, сльози, покотилися йому з очей…

— Молодички! Молодички-и-и!..дичк-и-и!.. — відлунювало за спиною.

* * *

— Лікувати людей, повертати їх до життя — це прекрасно, Климе Гнатовичу, — декламував головбух. — Я тому й свого хлопця віддав до вас у науку, що вірю в неї, а завдяки Іринчиному чародійству впевнився, що наука — головна героїня, що вона архісильна. Але ж зрозумійте — не одні ви ж в мене! Так далі не можна! Кібернетики теж роздирають бюджет на шматки, запевняючи, що своїми автоматами ліквідують дефіцит робочої сили. Їхній декан он лак на моєму столі пошкодив. — Бухгалтер відсунув папери і погладив тріщинки, що променями розходилися від найшпаркішого місця суперечки. — Осюди він ковінькою тицьнув. Ще й погрожував… за. зрив державної теми… А я так розумію, Іринко: ви ідею висунули, захистили її, носа колегам утерли — тепер нехай потужніші організації розкошелюються. Нема для вас і копійки. Робіть договірні теми — там грошей навалом.

— З ким це? — піднялася Іванова і Верхушу за рукав потягла.

Та старий лише відмахнувся.

— З радгоспами. Бичків вирощуйте. Звідки мені знати, Іринко, що вам робити? Не чекати ж роками трагічного збігу обставин. Я своєї руки вам не дам — бо чим тоді розписуватимусь? І чи так уже треба вам розробляти цю тему? Так і зло захоче себе увічнити…

— Люди не дозволять, юначе. Наука мусить добру служити. За пораду спасибі. Ми з Ярисею вже й собаками займались, ви ж пам’ятаєте. Епізод з Віталиком як вихід у космос. Треба й роздивитися, обачно ступнути, але зупинитись уже не вдасться.

Верхуша заскрипів стільцем, потім коліньми.

— Я, юначе, у вищі інстанції піду, а напризволяще цієї справи не кину.

Узявши Іванову під руку, Клим Гнатович подріботів з бухгалтерського кабінету. Від дверей озирнувся.

— Тут вам не те, що лак, юначе, дошки тріщатимуть.

Бухгалтер знизав плечима і заглибився у фінансовий звіт.

ПРИЩЕПА

Зоя щойно повернулася з роботи. Кинула Петрові великий пакунок, обперезаний шпагатом.

— Ліжник. Косівський. Сто шістдесят. Натюр.

Кілька разів енергійно шморгнула носом і, принюхуючись, метнулась на кухню. Щось там грюкнуло, щось заторохтіло — вискочила, немов за нею хорти гнались.

— Що? Відзначився? Кухня обдерта, закопчена, а він одвірки фарбує! Чи в хаті господині немає, що ні з ким і порадитись?

Яремака мовчки лежав на індійському килимі посеред кімнати. Увесь бібліотечний день вгатив він сьогодні в те фарбування. Експериментаторам дозволяється в одній з клітинок особистого розкладу писати «бібліотека». Мис литься, що цього дня він піде в патентний фонд або в читальний зал «акедемки», погортає бюлетень БІНТІ чи рефератизний журнал «Металлургия». Сьогоднішня «бібліотека» пожертвувана оновленню та підфарбуванню кухонних шафочок і шухлядок.

Зою дратував запах ацетону. Звичайно, вона могла б і не зважати на нього, якби Петро розв’язав пакунок і подивився, яку ковдру вона роздобула. Та чоловік незрушно лежав на індійському килимі, розкинувши ноги в обляпаних білою фарбою чоботях.

— Хоча б десантну взувачку зняв. Думаєш, мені все з неба падає,  — натякнула на те, що «десантні» теж вона роздобула. — Ну кого ти з себе корчиш? Чи ке можна було щось стареньке натягти на ноги? Ти роззуєшся нарешті, аристократ?

Петро байдуже глянув на дружину, в’яло сів, підібгавши під себе ноги.

Зоя розв’язала пакунок, витягла волохату ковдру, сіру в білих ромбах, товсту і м’якеньку.

— Із справжньої вовни. Мейд ін Карпати. Правда ж, гарненька?

— Міль, яку ти розвела, скаже, чи хороша ця річ, — пробував жартувати Петро. — Таки не вкрали?

Петро знав ще в суботу, що Зоя купила ліжник і залишила його в себе на роботі до понеділка. Тоді він зловтішно пророкував, що за вихідний придбання «корова язиком злиже».

— То ви одне в одного ідеї крадете та переписуєте. А ми — робочий клас, — гордо заявила Зоя. Вона любила наголошувати на своїй приналежності до іншого, ніж у Петра, світу. — І ми не розкисаємо, як дехто. Неясно тільки, за чим тужиш, чи не за тюрмою, бува?

Петро зло глянув на дружину, рвучко підвівся.

— Чого я б ото козирився? Як така героїчна та хоробра, то чого ж із своїм лихом ховаєшся? Я вже давно знаю, що ти по лікарях ходиш і чому ходиш, знаю. І вирок професора читав — не буде в тебе власних дітей. От що. І нічого мені тюрмою дорікати.

Проголосивши ці вбивчі слова, Петро відчув, як нудота штурмує горло, темніє в очах, а вуха немов хто заткнув заглушками. Постояв хвилину-дві, зіпершись об гіпсову голову святої Магдалини. Полегшало. Стало прояснюватись. Зоя мовчки, похнюпившись, сиділа на новому ліжку. Вмостився навпроти, картаючи себе за нестриманість, ладен вирвати свій нікчемний язик.

— А як ти про це довідався? Я ж усіх просила не… — Зоя деякий час грішила на етильований бензин, та згодом вияснилося, що не в ньому суть. Ходила по знахарках, кланялась дипломованим гінекологічним світилам. Та все марно. І, як сказав їй недавно один професор, пора зозулю шукати.

— Одному здалося, що не в тобі причина, — тупо різав Петро дружину, усвідомлюючи, що вже пізно ножа гострити.

— Я ще надіялась… Я сподівалася… А потім відклала розмову. Ти не винен. Ні переді мною, ні перед людьми. І вільний. Ти ще матимеш синів. А я не пропаду. Поки не винайдуть автоматичного шофера, робота буде… Пробач, що змарнувала твої сильні роки. Ліжник цей дарую на пам’ять, щоб нова жінка не казала, що голим-босим ти їй дістався.

У повільній, розсудливій Зоїній мові Петро не впізнавав жодної нотки. Може, це й не Зоя в’яне перед ним соняшником?

— Тільки сюди її не приводь — бачити не хочу. Добре, що у нас дві кімнати: розміняємось. Картини поділимо. Ти мені залишиш оцю мадонну? Не будемо ж ми судитись?

Ні, таки Зоя це. Розважливості їй вистачило не надовго, і ось уже звучить знайома скоромовка, перераховуються речі, їхня ціна й біографія. Очі в дружини підсохли, в них розквітли пекельні троянди азартного відвідувача комісійки. Петро не зупиняв, чекав, поки вщухне злива слів. Мовчати було легко, бо Зоя сама планувала його майбутню долю, відповідала замість нього на свої ж запитання. Нехай виговориться, думав він, слова у неї ллються замість сліз. Уся стресова енергія найчастіше в неї переходить у жестикуляцію і звук. А якщо зупинити слова, почне переставляти меблі. То нехай уже краще говорить.

— Ти не слухаєш мене. Питаю, для кого все це добувалося? І в чому тепер полягатиме смисл мого життя? Моє існування для чого? Ну, картини я завжди продам. А куди подіну «Рьоніша»? Може, ти забереш? Дітей же доведеться вчити…

Піаніно фірми «Рьоніш» теж було куплене на всяк випадок — не могла Зоя пройти повз цей дефіцитний товар. І хоч «музика» загородила половину стіни, чарівними звуками кімната не наповнювалась жодного разу.

Петро не раз уже й сам думав про розлучення. Зважував варіанти самотніх вечорів. Жоден не підходив. Із Зоєю воно тоскно, як на похмілля, і неспокійно, мов на ярмарку. Але ж і затишно буває, тепло, ситно. Головний інженер заводу Чумак якось сказав, що у Петра потужна і розкішна дружина. І навіть «родич космонавта» одного разу дзвонив опівночі, вітав Зою з днем народження, п’яним голосом перепрошував, що не може особисто поцілувати їй руку, співчував, що біля неї немає справжнього круторогого, на що Зоя відповідала дзвінким вібратто. І, напевне, подобався Зої «родич космонавта», бо на побачення до нього ходила, А щоб не так совісно було, ще й рідного чоловіка із собою водила.

Дуже довго причепурювала тоді Петра та все повчала, як серед людей знатного роду триматися. Для чого водила? Може, просто хотіла собі ціну набити.

Щось не склеїлося в них із Зоєю, бо Жульєн більше не дзвонив, та ревнощі у Петра все ж таки викликав. Після того побачення не раз чула від чоловіка фразу: «А Жульєн цвяхи лобом забиває і зубами витягує!» Може, вона й домагалася цих ревнощів? Важко вгадати — Зоя тільки видається простачкою. Якби їй вищу освіту, то могла…

Ні, розлучатися з нею Петро не буде. Але що робити на старість, чим скрасити безвнучатну пенсію? Можна бджоли розводити. Але для кого мед? І як це він, Петро, не залишить нащадка?

— Ти знову у свою фізику вгруз? — Зоя рішуче відсікла Петрову думку, мов перерізала ниточку надувної кульки. — Знов очі в стелю втупив, прямо покарання боже. Дивитися на тебе страшно. Невже не усвідомлюєш своєї трагедії? Мотузяний чоловік! — Зоя могла б ще згадати про Нефертіті, якій теж слабкуватий фараон трапився і якій нараяли ходити в маслиновий гай, — Тихін клявся, що це історичний факт, — та не хотілося в такі далекі віки відходити, сказала: — Мені знахарку нараяли. Поїду до неї. Все зроблю, що скаже…

Перечити Зої — що на стіну дертися. Тому Петро почав здалеку:

— Ти знаєш, як прищеплюють яблуні?

— Ну?

— До стовбура дички прирощують вічко з сортового дерева.

— А можеш без дипломатії?

— Яка дипломатія? Науковий факт: у породистої корови беруть яйцеклітину і прищеплюють звичайній Лисці чи Рябусі. І ось звичайна Лиска чи Рябуха приводить цінне породисте теля.

— Куди ти хилиш? Хочеш, щоб я стала підщепою? Щоб зі мною експериментували, а потім свої дисертації захищали? Ну нічого святого! Що машина, що жінка, що корова — тобі все одно. — Це вже була буденна Зоїна інтонація, Петро навіть угадував, де вона підніметься до найвищих нот, а де піде на спад, можна було не зважати на зміст слів, а просто слухати, як ораторію, дарма що партитура не завжди була йому знайома. — А за породисту кого вибереш? В кого щепу братимеш? Не в Миколиної Ольги часом? От безсоромність! А ще мене перекупкою називав! А може, прищеплене мені Ольжине дитя не визнає мене за матір? А якщо при цих перещепах йому ніжку травмують?

— Яка ніжка на перших днях розвитку? — пхикнув Петро. — І телята ж народжуються з хвостом і білими латками на боках.

— А як дитя не сповна розуму буде?

— Телята ж нормальні.

— Ні-і-і! На такий ризик я не піду.

— А ніхто тобі й не пропонує. У нас на людях не експериментують.

Зоя спантеличено й водночас осудливо подивилася на Петра:

— То навіщо морочиш мені голову?

— Наукова новинка. Цікаво…

— Ну добре, — починалися інші акорди. — Припустимо, все вдалося. І нехай клітина Ольжина, та виношу дитя я — отже, буду матір’ю. А ким будеш ти? А Ольжин Микола?

— Ну… Можна уявити ситуацію з Ольгою, в якій я буду батьком… — нерішуче почав Петро і не втримав посмішки, «уявляючи ситуацію».

— Так би одразу й казав. Без артпідготовки. Павич! А Микола тобі хребці не повисмикує? У тебе й так анкета — приклад, як не слід. Ні-і! Мене не обдуриш. Розлучимось — тоді роби, що хочеш. Мені тільки безчестя бракує! Здалеку почав. Прямо сад яблуневий заклав, обкурювати уже зібрався, щоб у диму цвіт зберегти. Думав, очі мої закіптюжити? І все з благородним наміром. Ану бери!

З цими словами Зоя ухопилася за ніжки канапи і стала тягти на середину кімнати. Петро слухняно допомагав. На вивільнене місце поставили сервант. Пересунули тумбу з телевізором у куток. Зоя переможно оглянула оновлену квартиру і, важко дихаючи, понесла до ванної втому робочого дня.

Поки Зоя купалася, Петро сумно спостерігав, як на екрані телевізора хилитались дітки з тоненькими ручками й опухлими животиками, розгойдувалися вітром гірські маки, дитячі голівки, і здавалося, голодні очі били, немов вічові дзвони, на сполох — ішла передача про афганський кишлак у горах, куди ненароком нагодилися «воїни ісламу» і винищили всіх дорослих в ім’я аллаха.

«Чи варто витрачати колосальні кошти на вирощування штучних дітей, коли ще не навчилися повсюдно берегти від лиха уже народжених? Певне, Зоя відповіла б на це запитання своєю стандартною фразою про вчених, які «від жиру бісяться». Хоча…»

— Давай, веди до своїх мудраків, — смирно мовила вона, вийшовши оновленою з ванни. — Я на все згодна, хоч і пополам нехай розпилюють… Чому мовчиш?

А що він міг сказати? Розповідати про корів йому більше не хотілося. Язик не повертався. А про подібні експерименти в медицині не чув. Зрідка філософи обговорюють психологічний аспект задачі, та до певної згоди ще не дійшли — надто складна проблема і з етичних міркувань, і з позицій гуманності…

— Я розвідаю. У Миколи договірна тема з радгоспом. Бичаче насіння азотом заморожує. 180 градусів холоду. Лазером розігріває. Вже й телята стрибають — кучеряві такі, задерикуваті.

— Ні-ні,  — замахала Зоя. Не хотіла вона, щоб про її горе знав Микола — перша симпатія.

— Та він у цій темі ас. З ветеринарами працює.

— Я не хочу, щоб знайомі… Не розповідай… Я й тобі не хотіла говорити. Не лише через страх…

— Ти й справді на все згодна? Зоя кивнула.

— І навіть, щоб ми з Ольгою «вічко» тобі готували? — лукаво допитувався Петро.

Та Зоя вдала, що не почула.

— Фу! Півсправи зроблено. Тепер лише Ольгу вмовити, — грайливо і ласкаво розпушував волосся дружині.

Зоя утримувалася від коментарів. Їй було не до жартів — вона відчувала, як свербить їй ізсередини череп, ніби повзає там волохата гусінь.

— Тобі все смішечки. Якби покрутив кермо хоч одну зміну, та погуцало тебе на вибоїнах… Хоча б картоплі був начистив чи в кожушках зварив…

Гусінь перестала повзати. Полегшало. Захотілося їсти. І саме картоплі, і саме в кожушках. Зоя стала на кухні у свою вечірню зміну.

Цього вечора не підносила вона емансипацію до кубічного ступеня. Старі думки, оновлені науковою інформацією, будили свіжі надії. Хто його знає… Може, мудраки і в святая святих уже ворота зламали? А може, то все реклама або спекуляція на довір’ї таких овечок, як вона?..

Такий хід думок свідчив про Зоїну розгубленість. Бо раніше, вислухавши Петра, вона б із викликом його запитала: «Що там лисі ще вигадують? Ти дивись, пластмаса в роті, однією ногою вже в ямі, а про скоромне думають. Ти вважаєш, Петрусю, що вони про людство дбають? Для власної слави то! І щоб хоч так продовжити собі втіху».

Ще й не такі зміни в Зоїному характері можуть статися — біда і вовкові прищепить заячу вдачу…

МОНОРЕЙКА

— Проживу якось і без дислокацій, — буркнув Віталик і лівою рукою, на якій синіло татуювання «Аве Марія», схопив блискучі кліщі.

«Знову принесло цього наставника», — сердився хлопець, виймаючи з вогнедишної печі металевого буханця. Товста нога механічного молота одразу ж заходилася топтати буханця, стверджуючи Віталикові слова гучним «так-так-так…».

Продовжувати розмову було неможливо. Психолог терпляче і, здавалося, зовсім спокійно чекав, поки закінчиться татакання, від якого лихоманило бетонні стіни. Подивився вслід дівчині-обліковцю, яка саме було проходила повз них із записничком в руках, та, злякавшись громовиці, на мить зупинилась, закліпала в такт ударам очима, зіщулилась і, зблискуючи коліньми, пострибала геть. «Необстріляна вчорашня школярка», — скоряючись професійній звичці, зробив логічний висновок Психолог.

Про дислокації він чув, проте зовсім не уявляє, що воно таке. І, хвала творцеві, благополучно здравствує без них. Так що й Віталик проживе — то правда. Але ж у металознавстві, де намічали Віталикові стежку, щоб переконатися в можливостях штучного — нештучного інтелекту, без цих дислокацій важкувато просуватися.

— А навіщо мені ваша скеля? Може, з мене досить оцієї окалини? — показав Віталик кочергою на іскри, що хортами вискакували з-під молота.

Психолог уже давно кинув би опікунство над цим здорованем, але ж скільки ще нерозв’язаних проблем! От чому він орудує лівою з витатуюваним «Аве Марія»? Адже раніше… до зростання-переростання… він вправно тримав келиха правицею і контрольні роботи в школі саме нею списував. Якщо є щось таке — не вживатимемо старого терміна «душа», а скажемо по-новому — «гени», що переносять дух доброти і трудолюбства від батька до сина, то Віталик повинен працювати правою, а він орудує лівою…

— Мене шанують тут за те, що вмію і свій і чужий задум виконати з точністю до мікрона. — Віталик посунув металевого плескача у піч. — А спробуй не так ударити чи не так розігріти — і місячна робота всієї лабораторії може полетіти… ясно куди. Найскладніші замовлення Яремака тільки мені довіряє. Людям радість, мені втіха. То навіщо ловити журавля на вечірньому факультеті?

— Як же так, Вітю… — Психолог намагався настроїти співбесідника на логічне мислення, — як же так… Технічний прогрес неможливий, якщо всі куватимуть… До того ж у тебе такі здібності, а ти без диплома…

— Хе-е! — невідомо кому адресував Віталик своє презирство — прогресові чи диплому. — Недавно ітеерівці екзамен складали. Так, вірите, половина з них не могла сталі від простого заліза відрізнити. А є в нас начальник один, так просив хлопців попригвинчувати йому шпінгалети, бо холодно в новій квартирі. Я так думаю, що тому начальнику диплом заважає: тільки хоче чоловік взяти терпуг чи обценьки, а палітурки йому стук-стук: «Ти ж інженер! Хіба це твоє діло?» — і падає інструмент з рук, і вже сталі від заліза не відрізнить. От вам і прогрес.

— Ну, Вітю, ти ж знаєш, що у великій отарі не без паршивої вівці.

— Одійдіть трохи, бо через вас ще перегрію. — Лівою рукою Віталик заграв на пультових кнопках молота, для чого йому довелося стати до нього боком, адже сконструйований молот не для шульги.

Вихопивши з печі розжарений плескач, Віталик застукотів по ньому ручним молотком, перетворюючи на вузлуватий корінь. Та через якусь хвилину Психолог уже виразно побачив на ковадлі гілку з двома каштановими листками.

Тим часом Віталик узяв із шафки викуваний раніше каштановий бутон, розігрів його разом із гілкою і кількома ударами скріпив їх навічно.

— Блоху підковуєш в обідню перерву, — ущипливо мовив Психолог, не в змозі, однак, відірвати погляду від казкового витвору. — Ліва робота лівші…

— Це не халтура, — спокійно відповів Віталик, — ще ось прироблю до гілки курча — і готово…

— Що-що?

— Курча. Верхуша ніколи не шарпав мене, як автомат із газованою водою. Він вірив у чудеса… Він заповідав… У його честь зроблю… — Віталик провів рукавом по обличчю, вимазавшись чи то мазутом, чи окалиною. — 3 чотирма ніжками. А наука без мене обійдеться. Ціну їй я знаю, але кожному своє.

— У тебе ж здібності які,  — не здавався Психолог, — ти ж фізичний довідник напам’ять вивчав.

— А я й тепер на пам’ять не скаржусь. Хоч і телефонний можу вивчити. Тільки смаку до сухих цифр не маю. Я і в технологічний не хотів, дядько мене туди втокмачив, ну а вдруге — то вже ви мої стрілки переводили. Але їхати по ваших рейках не хочу. Навіть із вдячності за те, що разом з оцим, — показав на «Аве Марія», — воскресили бажання на рашпілі вузлики в’язати.

Віталик виважив у руці гілку, змахнув нею, наче віялом, знов виважив.

— Ні, замала для Верхуші. Йому треба гібрид лавра з терном, а ще краще — лавровишню. І жовтогарячого чотириногого півня викую. Даремне ви з старого глузували.

— Я?..

— Не ви, так інші.

НОЇВ КОВЧЕГ

Старий динамік епохи розквіту на землі вокально-інструментальних ансамблів захрипів з-під стелі, вихлюпнув тривожні слова і покотив їх кураєм уздовж підземного коридора. Марія зрозуміла, що її запрошують… що їй пропонують… що їй наказують негайно зайти в блок відтворення службового персоналу. І поки вона поспішала туди, динамік шипів і кашляв, скликаючи вільних від чергування спеціалістів. Певно, щось скоїлося, раз увімкнули таку розваль. Марія намагалася бігти, однак помітного прискорення це не давало, наче бігла вона супроти руху ескалатора.

Довкола столу, що стояв посеред родильної зали і завжди був стерильним, юрмилися злякані жінки.

— Що тут у вас? — Марія намагалася протовпитися, але це їй не вдавалося, бо кожна служителька часу теж хотіла розштовхати інших, щоб поглянути на стіл.

— Та що тут стряслося?! — хрипко вигукнула Марія, і, почувши цей простуджений голос, служительки вмить розступилися.

Марія підійшла до столу: на простирадлі лежало мокреньке червоненьке дитя із скрюченими ніжками і ручками; озирнулася, запитально подивилася на жінок, не розуміючи, чому їхні обличчя перекошені від жаху.

— Що за ґвалт? Де старша акушерка?

Від гурту відділилась тінь у білому халаті й масці, невпевненою ходою наблизилася до Марії.

— Хлопчик… — ледь почулося з-під маски.

Акушерка нервово зав’язувала вузлики на своєму поясі і за кожним вузликом збентежено зітхала.

Марія тепер і сама бачила, що на столі лежав хлопчик. Куди ж лікарка дивилася? Перед вживленням ембріона вона за спеціальним тестом мусила перевірити, до якої статі він належить. Ну і що тепер робити з дитям? Немає батька, який би, дізнавшись про народження сина, стрибав на радощах, потрясав гори величальними одами, гнув труби, поклавши їх собі на шию, а звикнувши до щастя, гордо возив колясочку і складав колискові. Немає хлоп’яті в підземеллі жодного товариша ні по роботі, ні по кулачних боях, ні по футбольних іграх. І довго ще не буде. Бо живуть тут лише служительки часу, багато з яких тут і народжені, і гадки не мають, що до епохи крилатих ракет людство ділилося на сильну й слабку половину. Тому й сприймають появу хлопчики, як родову патологію. Лише переляк акушерки усвідомлений — вона розуміє, що в блоці відтворення службового персоналу трапилася виробнича помилка, що хлоп’я доведеться…

— Що робитимемо? — строго запитує Марія акушерку. Не посилається на статут, який дозволяє використовувати на варті часу виключно жіноцтво. Лише запитує. — Я не візьму гріха на душу, — стишує вона голос, боячись вимовити наступне слово.

— І я не можу, краще вбийте мене саму, — відповідає акушерка.

— Ану, баби, марш по своїх кутках! — кричить Марія, відчуваючи, що наказ її звучить невпевнено, бо голос тремтить, та й сама вона на грані розпачу.

«Баби» неохоче розходяться.

Акушерка й Марія стоять розгублені. Та ось дитя ворухнулося, зморщилося, пхикнуло. Марія зиркнула на великий термометр, що висить у кутку зали, знову перевела погляд на хлоп’я.

— Якось буде, — нарешті промовляє вона. — Вважатимемо Чапу, — киває на новонародженого, — патологією. Це нам дає право на роздуми упродовж тижня.

Акушерка загортає Чапу у пелюшки, сповиває за всіма правилами, немов то — повноцінна дівчинка, і, трепетно пригорнувши біленький кокон до грудей, поспішливо несе у бокс для новонароджених.

Збентежена Марія вирішує не заходити зараз до головного блоку — нехай трохи вляжуться пристрасті, не хочеться їй згарячу… адже є ще час для роздумів…

Вона прихилилася до стіни і з задоволенням відчула прохолоду і вогкість її поверхні. Шайтан, котрий щойно робив з її мозку тютюнову потерть, облишив своє заняття, дав перепочинок. Мох на стелі, прозорий і легкий, мов дозріла кульбабка, вичавив краплину підземної роси, і жовті промені штучного світла грайливо обходжували її, переконуючи, що натрієве світло таке ж натуральне, як сонячне, а може, й перевершує його в природності.

«Мабуть, це і є старість», — Марія над силу ступила перші кроки і з подивом почула, як хтось уголос розмножував ще й не мовлене слово, наголошуючи на шиплячих звуках. «С-с-старіс-с-сть», — шелестіло уздовж підземного коридора, який вона уперто долала, сподіваючись наздогнати суфлера-ясновидця. Прислухалася. Аж воно черевики човгають, добуваючи звук з каменю.

Роззулася. Задоволено ступнула в калюжу, що утворилася під необлицьованою стіною. Приємна прохолода розлилася по тілу, нагадавши дитинство, околицю містечка, зливу, скупані дощем і осяяні сонцем будинки, вулицю, підперту з одного боку вітродвигуном, а з другого — високою тополею, і казкову дугу веселки над головою; ноги самі несуть тебе по пінястих потічках, по теплих, грузьких баюрах, веселка колесом біжить попереду, усміхається і пропонує на вибір кольорові літа…

Дійшла до апаратної. За пультом куняла бабуня з пишним волоссям фарбованої блондинки. Марія кашлянула.

— Ну що там?

— А що може бути? Радіації ще на тисячу років вистачить. А тут вогко. Ревматизм розгулявся. Чи скоро мені підміну виростиш? Не хочу я вже ні бачити, ні знати, що діється навкруг. — Бабуня вийняла губну помаду і навпомацки повозькала навколо рота.

«Звичка, доведена до автоматизму» — констатувала Марія.

— Потерпи, Зоєчко. Без нас ковчег потоне…

«Сили таки вичерпуються», — вже вдруге сьогодні Марія подумала про старість.

— А давай виростимо хлопця, — раптом запропонувала бабуня. — Адже це, — тицьнула вона помадою у шафи з приладами, — чоловіче діло.

«Ніби я того не хочу», — сердито подумала Марія, а вголос сказала:

— Лише через тисячу років, як на поверхні спаде радіація… Тоді знадобляться чоловічі руки. А нині, ти ж сама знаєш, наше існування запрограмоване на економне, — бо допомоги чекати нізвідки, — зберігання лелечих дарунків. Тридцять три служительки часу підростають… Стільки ж працює… А решта, такі, як ми з тобою, доживають свій скорботний вік. І ти не бунтуй підземелля, не порушуй монастирський ритм. Бо вкинь тільки сюди мужика… — Марія злякано прикусила язик, пригадавши, що його вже «вкинуто»…

Зоя кашлянула, ховаючи посмішку, а потім закахкала, немов злякана качка.

— Скажу по секрету, ках-ках-ках, — то я переставила дві колби. І черговій молодиці ужившій сина. Так що чекай іще парубка. Не будеш же ти його знищувати… — Зоя злорадно закахкала, ніби усе життя мала на тілі пір’я і плавала, ловлячи ряску.

«Отака підлість, — здивувалась Марія. — Адже знає, що життєві ресурси підземелля обмежені, що не маємо права вичерпати їх раніше, ніж радіація на поверхні дійде норми, бо тоді загинуть нащадки, яких зараз охороняємо в колбах. Знає і…»

— Тільки материнський інстинкт допомагає нам витримати цей режим, а чи змогли б його витримати чоловіки — невідомо! — різко пролунало над Зоїними вухами, немов цвьохнуло батогом.

Марія уперіщила б Зою і справжньою нагайкою за втручання у родильні справи. Та цього було б замало — її чекає статутне покарання…

— Матері… Кха-кха-кха! — не здавалася Зоя. — Ой, не відродите ви ци-ві-лі-зацію… Ну та й слово ж муторне, як отой «ін-те-грал», якому ти вчиш дівчаток із першого класу, — язик зламати можна. І хіба ваші прищепи — то материнство? Де той інстинкт? Казала я покійному Петрові, що вчення не доведе до добра. Та мало було казати… — Зоя захекалася. — Ану вас!

Вона знову поклала щоку на ребристу пластмасову поверхню пульта і за хвилину вже дрімала. А може, вдавала, що спить.

Марія поволі пішла коридором, що химерно вигинався, немов вирубували його під лекало в кам’яному тілі гірського хребта. Долівка била голі п’яти, і кожен крок віддавався гупанням у тім’я, ніби вела за собою батальйон десантників, взутих у грубезні чоботи.

Та ось і сніжно-блакитна галерея, освітлена ртутними лампами псевдоденного світла. У нішах під її стінами — мармурові погруддя великих людей, що колись окриляли душі людські, будили розум, вигадували машини, апарати, технології…

Оцей чоловік розробив перші термодинамічні цикли, що звільнили м’язи від рабства. Хто він — Дизель, От-то чи Уатт, а може, Карно чи Ползунов? Під погруддям лише формула коефіцієнта корисної дії теплової машини… Люди були такі самовпевнені, думали, що й без написів, лише по носах та зачісках, нащадки з першого погляду розпізнаватимуть обличчя геніальних пращурів.

Ну, цих Марія знає. На барельєфі, обличчям одне до одного, зображені чоловік і жінка, що тримаються за руки й перевиті одним вінком. Увінчане вінком і погруддя засновника генетики. Чи не із стебел гороху, бува, той вінок? Не розібрати, бо скульптор був з відверто модерністськими замашками. Та й оглядати тяжко — очі немов піском засипані, і повернути голову Марія не може, боляче, — всім тулубом мусить повертатися… А барельєфів та скульптур у цій галереї достобіса.

З оцим геологом Марія була особисто знайома. Це він розвідав гору, розрахував її температурні параметри, під його керівництвом збудовано «палац надії», в якому спершу створили стратегічні запаси ембріонів продуктивних тварин. Бородань — он він стоїть, припавши пилом, був і теоретиком, і організатором кріогенного «консервування».

З ніжністю торкнулася Марія мармурового чола Верхуші. І де тільки під землею береться пилюка? Адже така вологість… Геолог трохи промахнувся у розрахунках: тисячу років печера може й не витримати, і тоді…

Думки плуталися. Марія довго вдивлялася у барельєф космонавта, що поруч з емблемою сонячної системи. Люди здавна мріяли подолати земне тяжіння, а він зробив перший крок, після якого найдерзновенніші наміри вже не здавалися фантастикою. Тільки короткочасність людського віку ставала на перешкоді новітнім Колумбам. Все частіше спрямовувалися погляди на кріобіологів. Саме тоді вже стало очевидним, що просто й дешево заморозити космонавта на початку довготривалої подорожі, та важко й дорого оживити перед посадкою… Народжений з ембріона, що довго кантувався в «азотному» холоді, здоровий і повноцінний бичок змусив задуматися… Потім експериментували на мавпах. Вивчали. І думали, думали, а вголос говорити не наважувалися — чекали, поки передові філософи, авангардні психологи, провідні людинознавці розроблять проблему в морально-етичному плані. Бо принципово зрозумілою вона була лише в інженерно-технічному аспекті: взяти десяток-два відторгнутих людських зерен, і в замороженому стані, контейнером, у супроводі автоматичних матусь, няньок і вихователів доставити на попередньо розвідану планету, хай до неї летіти й десятки років із субсвітловою швидкістю. І почнеться у новому кутку Галактики, в сусідній «сонячній» системі, десь біля альфи Центавра, людська цивілізація, і легше буде старим землянам чекати невідворотного згасання світила чи пережити інші біди… Але ж… Так багато оцих «але», що розграфлювали вони зморшками розумні лоби не лише гуманітаріїв. І поки сперечалися прогресивні філософи з консерваторами, на Землі через повені та посухи, а більше через згубну агресивність і нерозторопність політиканів діти отримували в чашках все менше рису. От і запропонував один задерикуватий філософ, у якого чуб на той час ще не встиг побігти за думками й ідеями, а буйно кущився над ясним чолом, створити сховище людських «вишневих кісточок» і зберігати майбутніх Бахів і Бетховенів, яким сьогодні не пощастило на матерів, та яких згодом мудра медицина зможе подарувати суспільству. Чубатого філософа провалили на захисті проекту, особливо один академік постарався, його погруддя теж десь тут має бути… Марія всім тулубом обернулася наліво, направо — щось не видно, лише порожня ніша — очевидно, запасна. А добряче тоді академік розмахував! Про Спарту нагадував. І доконав чубатого філософа аксіомами. Лише коли відійшов у небуття академік, а учні його скерували свої головні творчі сили на проблему гаражів і дач, лише тоді чубатий, залатавши міокарда, пофарбував вохрою сиве волосся і повторно кинувся аналізувати поняття «мораль». От і зробили експериментальне сховище — стратегічний запас кандидатів у люди, от і чекають тепер заморожені колбонавти спаду радіації на поверхні, бо їм доведеться відновлювати земну цивілізацію… Добре, що бібліотека збереглася. Тисячу років, змінюючи одна одну, мусять народжуватись служительки часу і жити свій короткий вік, як бджілки у вулику, оберігаючи решту колб і передаючи, мов естафету, вміння відтворювати життя, в тих колбах заховане. На Землі все так навально сталося, що не встигли ні штучну плаценту винайти, ні кіберів виготовити — для практичної роботи, для науки, для накопичення інформації. Лише книжки. Хвала їм! От спаде радіація, служительки часу дадуть життя тим хлопчикам і дівчаткам, що збереглися в колбах, розкриють усі зали бібліотеки, де й історія, й рецепти, й технології, і відродиться на Землі вид «людини розумної». Жаль, що головного інженера в мармурі не увічнили. Заслуговував.

О, а хто ж це йде? Ми впевнені, що в підземеллі немає чоловіків, а це ж справжнісінький мужик.

— Звідки ти, Олексо? — вигукнула здивована Марія, признавши в примарі Гетьманчука. Зрухнулася, а відірвати ноги від гарячої підлоги не може. (Чому раптом так розігрілась долівка?) — Хіба ти не з усіма там? — показала вона пальцем у стелю.

Блідий, але чомусь набагато молодший за Марію, Гетьманчук тримає у правиці морквинку за жовтий корінець і апетитно жує бадилля. Ритмічно, немов хронометр, клацають жіночого фасону його дерев’яні стукалки, взуті на босу ногу. Колись Марія такі носила. Олекса дістає з кишені плоску пляшку з нашатирним спиртом, сам нюхає і Марії пропонує. Вона відхиляється, мотає головою, та Олекса не відстає.

— Це ж перший засіб, Марійко! Ніякого кальвадосу тепер не роздобудеш, а нашатирю навалом. Ось.

— Як ти тут опинився? — наступає Марія.

— А я… — Гетьманчук поманив пальцем у напівтемний коридор, відчинив двері з написом «Джерсійська порода». — А я, — продовжив, коли Марія зайшла до коморки, — моркву вирощував. Джерсійська порода пішла на добриво. Ось… Режим економії.

— Як ти смів?

— А так. Тут хоч би людей урятувати.

Олекса висмикнув із грядки морквину і обмахнув її зеленою косою Маріїне обличчя. Морква теж пахла нашатирним спиртом.

— Це тобі, Марійко, останній букет. А я за всіма іду. Чуєш? — показав на стіну. — Чуєш? Хтось нору до нас риє. Не чуєш?.. Хтось добирається… А я не встиг з усіма… Так швидко все скоїлося. Потім пізно вже було з нори вилазити… — Олексій очманіло закрутив головою і знову почав жувати гичку. — То хтось хоче викрасти наші лелечині дарунки. Зла сила хоче оволодіти майбутнім, на яке ви чатуєте. Ось.

Марія злякано озирнулася, збагнувши, що Гетьманчук божевільний. Зараз він тут усе знищить — треба б сигналізацію небезпеки увімкнути. Раптом шматок стіни, на яку показував Олекса, відвалився, і з проломини випало кайло, а вслід за ним з’явилася Пильнюкова голова.

— Я до вас для продовження роду! — урочисто заявив Тихін Русланович замість привітання. — Цивілізацію відродити не так просто, тут без глибоких знань і мого досвіду не обійтися. А в мене гени живучі. Я до вас через усі тунелі пішки. Чи, може, ви не раді?

Марія і Гетьманчук сторопіли від несподіванки. А Тихін уже панував над становищем:

— Не з руки треба було починати відродження людини. Ви думали, що, вклавши знаряддя праці до шуйці чи десниці свого гомункула, возвеличите нове тіло й підтвердите віковічну святість труда? Чорта з два. Ти знаєш, Марійко, що там творилося? — тицьнув пальцем у вологу стелю, з якої сіялося голубувате світло. — Я встиг лише помітити вашого Віталика і скомандував йому: «Вперед!» — і він, не роздумуючи, в саме пекло… А я ось живий, бо в мене основне не руки, а голова. Хе-хе! А може, язик. Вам, Марійко, з язика…

Докінчити фразу Тихін не встиг — у проломі стіни з’явився Віталик — подряпаний, пошарпаний, злий, як парова праска. Таким його бачила Марія хіба що в студентські роки, коли, бувало, у суперечці з товаришами він не знаходив більше словесних аргументів і переходив на кулаки.

— О! Наш герой! Слава переможцям! — Тихонова розгубленість тривала щонайбільше хвилину, і ось він уже знову на коні, він мислить і оцінює, він воздає хвалу науці. — Марійко, ви, певне, й самі не знали, якої сили відкриття зробили з Івановою. Регенеруючи тіло цього бевзя, ви надали його клітинам виняткової стійкості до радіації. Я здогадувався про це і, щоб підтвердити його здатність до самооновлення, скомандував: «Уперед!» — бо ніхто з вас на такий експеримент не наважився б. Наголошую: не наважився б.

Тим часом Віталик, вийнявши з проломини ще кілька цеглинок, опинився в залі, й присутні помітили в його руках якусь чудернацьку гвинтівку.

— Тільки моя лушня й уціліла, — глухо мовив Віталик, чвиркнув крізь зуби на морквяну грядку і поставив свою диво-зброю у кутку. — Зараз ми з тобою піднімемося нагору, побесідуємо, — пообіцяв він Пильнюку, та здійснити цей намір не встиг. Тихін, немов кішка, стрибнув у куток, схопив гвинтівку, клацнув затвором:

— Не підходь! Рішу! — просичав.

— Не грайся… То двостволка. — Віталик шарпонув гвинтівку. Пролунав постріл. Та впав не Віталик, а Тихін.

— Я ж казав, я ж попереджав, що це двостволка… Я не хотів. Я не думав, що він… — На Марійку дивилися очі колишнього студента-дублера, шнуркуватого гирьовика. Але в погляді цьому — суворість і глибока печаль. — Я такого набачився там! — сповідався він Марії. — А коли помітив вцілілого плуга, мені раптом спало на думку викувати зброю — дарунок паліям. Я другий ствол, повернутий у протилежний бік, вмонтував у приклад. Хто перший натисне курок, в того й заряд влучить… Якби всю зброю отак переробити, може б, і воєн ніколи не було. Я ж попереджав Тихона, що це двостволка…

Віталик вирвав з грядки морквину, відкрутив гичку. Від різкого запаху аміаку Марії потемніло в очах. А коли стало трохи прояснюватися, вона почула голос Іванової:

— Ти що це, Марійко, помирати надумала? Скільки роботи у нас, а ти з якимось грипом не впораєшся.

Марія мовчки озирала кімнату, поступово впізнаючи окремі предмети. Кволим голосом запитала:

— А хлопчик залишиться жити?

— Який ще хлопчик? Господь з тобою. От клята температура — і досі сорок…

— І все на місці?

— Аякже, люба. Аби лише війни не було… І грип переможемо, і всяку іншу смерть. Тільки ти вже краще помовч, бо знову «нашатирю» дам. А поки що ось, прополощи горло нагідковим відваром — Віталик з села від матері привіз.

Марія натягнула ковдру, повернулася на бік, скрутилась калачиком, і щаслива усмішка торкнула її спраглі вуста.

Вересень

1981 р.

Примечания

1

Чорна діра — космічний об’єкт. Захоплює все, що наблизилося до нього.

2

Космічне джерело імпульсного електромагнітного випромінювання.

3

АШК — апарат штучного кровообігу.

4

«Фауст» Й. Гете. Переклад М. Лукаша.

5

М. Ф. Федоров (1828–1903 рр.) — російський мислитель-утопіст, висунув «проект» всезагального воскресіння померлих і подолання смерті засобами науки.

Content

Лариса Копань
Пульсари

УВІЧНЕННЯ

КОНКУРС ПОРУШНИКІВ

НЕОПЕРАЦІЙНИЙ ДЕНЬ

ВОГОНЬ КРЕСАЛА

РЕЛІКТОВІ ПРОМЕНІ

ЧИСТИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ

РОЗВІДКА БОЄМ

НАДМІР ЦИГАРОК — ЛИШОК ВАННОЧОК

СИЛА СЛАБКОСТІ

КРУТНЯВА

ЧОРНА ДІРА

НА СЕМИ ВІТРАХ У ТРЬОХ КРІСЛАХ

БУНТ

РЕВІЗІЯ ЗАПОВІТУ

НЕ ЯК УСІ

ХТО КОГО СТВОРИВ, ТОЙ НЕВІЛЬНИК ТОГО

КВІТИ ЙВАНА-ПОКИВАНА

БАТЬКІВ КАШКЕТ ПРИМІРЯЮТЬ ЗМАЛКУ

ЛІКИ СПОВІДІ

СТРАЙК ПРИНЦИПІВ

ЗРАДЛИВЕ ЩАСТЯ

ОТРУТА МИЛОСЕРДЯ

МІСТОК ДО РАЮ

ЗАДУШЛИВА НАДІЯ

ЧИЯ ПРОПАЖА, ТОГО Й ГРІХ

МІРАЖ

ДЕФІЦИТ БАЖАНЬ

ОПРОМІНЕНИЙ КОМАР

КРІЗЬ СЛЬОЗИ

КРІЗЬ ДЖУНГЛІ СМІХУ

МАТИ-МАЧУХА

ПРИЩЕПА

МОНОРЕЙКА

НОЇВ КОВЧЕГ

Примечания