Semjonova Marija

Razumovskis Felikss

Sārtais ziediņš. (Kudejars-1)

Marija Semjonova, Felikss Razumovskis

Sārtais ziediņš. (Kudejars-1)

.

Ivans un Marja

Ir vasara plašajā zemē, ko dēvē par Kolas pussalu... Virs sopkām plūst bezgalīga polārā diena... Pienācis laiks vakariņām, bet lielajā telpā  spoža saules gaisma no ziemeļos nenorietošās saules stariem...

- Nuka, ejam pie galda! Uzēdīsim, ko Dievs sūtījis! - Skudins vecākais pakustināja savus platos plecus, nopietni noglāstīja bārdu un piemiedza ar aci Skudinam junioram - tikpat platam kā tēvs, tikai gludi noskūtam, pilsētas stilā. - No sarunām nepaēdīsi!

Jau nedēļu mednieks Stepans Vasiļjevičs bija lieliskā garastāvoklī; pat apjukušu malumednieku, kuru vakar pieķēra pie Ščučje, nemērcēja, kā parasti, purvā, bet, atņēmis tīklu, palaida mierā. Un kā nepriecāties? Dēls Vaņka ieradies ciemos, un ne tikai ieradies - atvedis savu jauno sievu, lai parādītu tēvam un mātei... Tas ir, ja godīgi teikt, ne pārāk jaunu. Tā ap gadiņiem divdesmit pieciem vai varbūt vēl vairāk (Stepans Vasiļjevičs savulaik bija dzirdējis, ka pilsētas jaunkundzēm netiekot vaicāts par viņu vecumu, un katram gadījumam nesāka prašņāt). Bet galu galā, ja paskatās, tas atkal ir uz labo pusi. Nav nekāds puņķains skuķis, vējagrābsle. Redzams, sieviete solīda. Izglītota…

Lai gan, patiesību sakot, Stepans Vasiļjevičs nemaz tik ļoti par šo solīdo izglītību nejūsmoja. Līgaviņas gandrīz pabeigtā doktora disertācija, kuru Ivans ar lepnumu pieminēja, uz viņu lielu iespaidu neatstāja. Bet fakts, ka viņa uzreiz, pati pēc savas iniciatīvas un turklāt vēl veikli kopā ar vīramāti ķērās pie pannas un lupatas - tas izraisīja cieņu. Pie tam vēl Marjana uzaugusi, kā izrādījās, bez mātes. Kā te nepalutināsi, nesamīļosi bārenīti? ..

Arī dēliņš Vaņka taču vairs nav nekāds puišelis. Nomainījis jau četrdesmito gadu desmitu, pārklāts ar rētām, un gatavojas saņemt trešo zvaigzni uz uzplečiem. Nav nekāds suņu puika - būs pulkvedis! Bet izskatās gan kā īsts ģenerālis. Stiegrains, augumā līdz griestiem, ar pleciem ne caur katrām durvīm. Dzimta! Skudinu, sena, no Urālu kazakiem!

Neskaidri ir cilvēka dzīves līkloči un pagriezieni... Tālajā trīsdesmit piektajā Valsts drošības seržants Vasja Skudins neprātīgi iemīlējās no Smoļenskas apgabala izsūtītajā sarkanmatainajā raganā. Uzspļāva visam: karjerai, pakāpēm, apņēma kā sievu, dzemdēja dēlu ... un dzīvoja harmonijā un mīlestībā, līdz pašu nošāva somu karā. Bet tā ragana vēl joprojām staigā pa zemi, kas viņu par Grigorjevnu sauc, kas - par babiņu Tomu. Tur viņa, māmiņa, sēž goda vietā. Un smaida, skatoties uz savu mīļoto mazdēliņu. Vaņečka labs! Un sieviņa arī nekas. Nav sausnēja, nav gražīga, nav izdilusi, nav ledaina. Veselīgs, kā saka, sievišķis ... Grigorjevna vēl stipra, viņa redz cauri katram. Ikviens, stāvot viņas priekšā, jūt: šī vecmāmiņa par viņu zina to, ko nezina pat pats. Pat šeit, pamatiedzīvotāju sāmu vidū, kur katrs, caur vienu "velnu" pazīst, tiek cienīts viņas spēks. Pirms daudziem gadiem vietējais noida [1] nolēma iznīdēt savu sāncensi no zemes virsas, nolēma viņai lāstu uzsūtīt. Nosmērēja savu seidu [2] ar taukiem un asinīm, parunāja ar garu-palīgu, pakonsultējās ar burvju aizstāvi Saimo-olmaku ... un nolēma likties mierā, neiesaistīties. Ļoti spēcīga noida tomēr izrādījās šī krievu bāba... Un kā gan ne! Drīz simts gadu - bet visi zobi savējie, acu skatiens dzīvības pilns, garie mati joprojām biezi ... tikai tie balti kļuvuši, ieguvuši izbalējušu smilgu krāsu. Pareizi gari pateica - labāk neiesaistīties!

Pa to laiku visi apsēdās, un mājas īpašnieks pacēla glāzi pašbrūvētā, jautri paskatījās no savu kuplo uzacu apakšas.

- Lai Dievs jums, mani dārgie, piešķir labu veselību un ilgus gadus. Bet mums - satikties biežāk!

Ar izjūtu pateica, no pašiem sirds dziļumiem. Pie galda taču, ne jau sveši cilvēki, radinieki, un pat mīļais draugs Daņilovs, vecais sāms, arī vārdā Stepans un arī mednieks, kā savējais, ieskrējis apciemot.

- Nu, esiet veseli!

Viņi saskandināja glāzes, iedzēra un ķērās pie ēdiena. Uz galda visa kā kaudzēm: gan svaigs, gan karsts, gan cepts, gan sautēts, gan mucā spiests. Cepts hariuss un viegli apsālīts lenoks, sautēta bebru gaļa un aļņu aknas, vārīti ikri un smaržīga, mājās cepta maize ... Te nav nekāda "trūkuma",[skudostj - trūkums. tulk] no kura, šķiet, cēlies viņu senais uzvārds. Reformas, ne reformas, sociālisms, kapitālisms - bet lai mednieks un bez gaļas? Tā nekad nav bijis un nebūs mūžīgi!

Skudini bija vieni no tiem krievu cilvēkiem, kuri nejoko ne ar zobenu, ne plāceni. Viņi ēda lēnām, izbaudot garšu un klusumā - kādas sarunas var būt, līdz pirmais izsalkums nav apmierināts. Ne pārāk ātri ielēja pa otram lāgam. Pēc tam iedzēra - ar labsajūtu, zem nožāvēta laša, un - vārdu pa vārdam - lēnām sāka plūst mierīga galda saruna. Par medību perspektīvām, par laika apstākļiem, par Sniega Cilvēku, kas pagājušajā mēnesī iebrucis būdā pie atraitnes loparkas [3], un kuru ar šāvieniem gaisā knapi izdevies padzīt ... Brūkleņu pašbrūvētais - mānīgā lieta. Ne mazākā fūzeļa gara, tikai nedaudz jūtama meža un zāļu garša, bet pieliksi sērkociņu - tīrā aqua vita, deg ar zilu liesmu. Un mēles arī atraisa, reibina galvas un nogāž stiprākos vīrus. Tomēr Skudini zina mēru. Viss pieklājīgi, pienācīgi. Tikai karotes klaudz (dakšīņas šeit netiek atzītas, kā tas tradicionāli pieņemts Krievijā) un mierīga dvēseliska saruna...

Melns kaķis - bet kādam gan vēl būt raganas mājā! - gulēja pie plīts, šķībi ar interesi skatījās uz cilvēkiem, bet pie galda nelīda, tikai miedza savu dzelteno viltīgo aci. Pirmkārt, labi audzināts. Otrkārt, slinkums. Un, treškārt, vēders jau vairs neko nepieņem, no sirds pieēdies zivju ķidas ...

- Dod, Mašenka, vēl uzlikšu. - Mājas saimniece, piecēlusies kājās, smaidīdama sniedzās pēc kausa,  dzelzs katlā. - Soļanočka šodien izdevusies! Stepans Vasiļjevičs pats nogāza lāci.

Viņai patika vedekliņa. Nav augstprātīga, pieticīga, un uzreiz redzams - no labas ģimenes, kaut arī pilsētniece. Patiesību sakot, pati Darja Dmitrijevna arī dzimusi pilsētā, kas ziemeļos tiek atzīta tikai par galvaspilsētu - Ļeņingradā. Tā visu mūžu būtu žuvusi ielu akmeņu kaudzēs ... ja ne piecdesmit piektajā gadā kā jauna studente šeit taibolā [4] nebūtu satikusi jaunāko mežsargu Stepušku Skudinu. Ak! .. Visu aizmirsa - gan praksi, gan savu institūtu. Neuzklausīja ne savus vecākus, ne draugus. Apprecējās un palika pie velna uz ragiem - aiz Polārā loka ... Un nekas, drīz pusgadsimts kopā, padoms un mīlestība ģimenē, dēlu izaudzinājuši - nav jākaunas! Bet cik daudz draugu, kas palika galvaspilsētā, tā arī neatrada laimi ...

- Paldies, Darja Dmitrjevna, šitā man drīz viss būs jāpāršuj. - Vedekla, skatoties uz vīramāti, pēkšņi  iesmējās, jautrā izmisumā pašūpoja blondos, apcirptos matus:

- Ziniet, kā tajā anekdotē: kur mēs taisīsim vidukli - te, te, varbūt šeit?

Pēc šiem viņas vārdiem vecā Grigorjevna pasmaidīja. Viņa droši vien nodomāja, ka patiesībā Marjanai drīz būs jāpāršuj kleitas pavisam cita, daudz pārliecinošāka iemesla dēļ. Tomēr neko neteica. Klusējot paņēma labi piparoto, saknēm aromatizēto zivju zupu. Gudra bija vecā, labi zināja: vārds - sudrabs. Bet klusēšana ...

Beidzot pienāca kārta tējai. Uz galda parādījās medus, cukurs, ievārījums, pīrāgi. Skudins vecākais personīgi ienesa karstumā kvēlošo Vaņikino [5] patvāri. Uz sāniem, spaiņa tilpuma no "poļu sudraba" izgatavotajam, skaisti noslīpētajam patvārim, bija rakstīts: "Kur ir tēja, tur arī zem egles paradīze." Patiešām, Skudinu mājā bija labi. Mierīgi, nesteidzīgi ...

- Tomēr stiprs. - Pēc ceturtās glāzes sāms Daņilovs noslaucījās ar dvieli un sāka pildīt nosmēķēto veco pīpīti. - Stepan, vai mums nevajadzētu aiziet uz nārsta vietu? Oh, dvēsele sāp tomēr...

Viņš bija maza auguma, ar krunkainu, kā cepts ābols, seju, taču viņu uzskatīja par labāko apkaimes mednieku. Vietējo taibolu viņš pārzināja kā savu plaukstu.

- Vaņka, vēlies mums pievienoties? - Aizmirstot par tēju, Skudins vecākais paskatījās uz savu dēlu, izvilka apjomīgu maisiņu ar mahorku. - paņem līdzi Mašu, pastaigāsieties!

Septiņdesmit gadu vecumā viņš joprojām bija nenogurdināms un varens, malumednieki bēga no viņa kā no uguns, tikai aizbēgt viņiem ne sevišķi izdevās. Viņš priecājās par gaidāmo pastaigu, spēcīgajam ķermenim bija nepieciešama kustība.

- Nē, tēt, mēs uz Melno kalnu... - Ivans apskāva sievu, pievilka sev klāt, un viņa pacēla bezgalīgā uzticībā mirdzošās acis. Laimīgs tas vīrietis, uz kuru mīļotā sieviete tā skatās. Ivans viņai pamiedza ar aci un pamāja uz mazo uztvērēju, kas karājās uz naglas:

- Vai atceraties, ko teica radio? Atlidojusi Sikeirosa komēta. Un šodien būšot pašā perihēlijā. It kā, ka mūsu platuma grādos esot gaidāms interesants skats.

- Arī par Haleja komētu, es atceros, savulaik bija liela zvanīšana, - Stepans Vasiļjevičs norūca. - Bet atlidoja-aizlidoja, neviens pat nepamanīja.

Tomēr viņš zinoši piemiedza ar aci savam dēlam. Pats nesen bija jauns, atcerējās, kā kļuva lieki paši tuvākie cilvēki, kā gribējās būt kopā, kopā, tikai kopā ... Dēls viņam stāstīja, ka viņš un Marjina kopā dzīvo gandrīz pusgadu. Un tas ir labi, ja joprojām ir kā pirmajā naktī.

- Būtu labāk nu mājās pasēdējuši! - Grigorjevna, kura visu vakaru bija klusējusi, nolika glāzi, nosodoši sarauca uzacis. - Melnajā tundrā [6] vispār nav ko darīt, un vēl jo vairāk šodien. Jūs, pilsētnieki, droši vien pat neatceraties, kas šodien par dienu!

Vīrieši saskatījās. Baba Toma nekad nesāka baidīt velti. Ja viņa tā pateica - labāk bija paklausīt.

- sestais jūlijs. - Maša padomāja, ar pirkstiem paknibināja apakšlūpu. Ivans pazina šo skatienu: tā viņa skatījās uz datora ekrānu, sagatavojot jaunu uzbrukumu problēmai, kas pat viņai negribēja padoties. - Aha! Rīt septītais, - viņa turpināja, - tas ir, pēc baznīcas kalendāra, Ivana Kupalas nakts. Kā saka, pienācis laiks šabašam. Un acīmredzot jums šeit vietējās raganas, pulcējas tieši ...

- Klusu, meitenīt, klusu. - Stepans Daņilovs savilka bargu seju un pielika grumbuļainu pirkstu pie sasprēgājušajām lūpām. - Citādi atnāks Mec-saimnieks, melns, pinkains, ar asti. Ievedīs pašā biezoknī ... Tomēr nepļāpā par to, ko nezini. Turi mēli.

Maša pie sevis pasmaidīja. Kā reiz kāds izcils fiziķis citam teica: “Kāda ir atšķirība starp mūsu zinātniskajām skolām? Jūs nekautrējaties pateikt saviem studentiem, ka esat muļķis. Bet es savējiem - ka muļķi ir viņi...” Pareizi. Īsts zinātnieks neizliksies par viszini. Viņa uzdevums ir atrast balto plankumu, uzdot jautājumus un sagremot jaunu informāciju ...

Un vecais iebāza pīpi mutē, dziļi ievilka un lēnām izpūta zilganu dūmu straumi.

- Klausies mani, - viņš svinīgi iesāka. - - Sen sen atpakaļ cilvēku ļaunums pastiprinājās tik ļoti, ka zemes naba no šausmām nodrebēja, un Jumbels, augstākais Dievs, niknumā nokāpa no debesīm. Viņa briesmīgās dusmas uzliesmoja kā sarkanas, zilas un zaļas uguns čūskas, un vīrieši slēpa savas sejas, un bērni bailēs kliedza. Lielais Dievs teica:

“Es apgriezīšu šo pasauli otrādi. Es likšu upēm plūst atpakaļ. Es likšu jūrai pacelties. Es to savākšu milzīgā sienā un nogāzīšu zemes, uz ļaunajiem zemes bērniem un tādējādi iznīcināšu viņus un visu dzīvību līdz ar viņiem." Un jūras valnis gāja pār zemi, un mirušie ķermeņi metās pa tumšo ūdeņu virsmu...

Paņēmis pauzi, Danilovs uzmeta skatienu Vaņkas sievai no pilsētas. Pamanīja, ka viņa klausās uzmanīgi un ar pienācīgu cieņu. Pamāja ar galvu, apmierināti ievilka dūmu... Patiesībā viņš centās īpaši priekš viņas, lai prātā pieņemas. Varbūt patiešām kļūs gudrāka, sapratīs, kādai jābūt pareizai sievietei. Vietējos Skudinus ar lapiešu pasakām nepārsteigsi, Grigorjevna ne to vien zina, gari viņai daudz ko atklājuši...

- Tad lūk, meitiņ, kāpēc es te par to. - Sāms pēkšņi pasmaidīja, parādīdams retus zobus, kas bija nomelnējuši no tabakas. - Ne visi cilvēki nomira. Bija viena tauta, kas patvērās dziļi alās, tagad to sauc par pazemes čudiem. Tos pārvalda saimniece Vigahka ... spēcīga burve, kura tur visas bagātības savās rokās. Zeltu, sudrabu, dārgakmeņus. Bet ieeja dzīlēs, kur dzīvo čudi, atrodas Melnās Tundras nogāzē, bet kur tieši - neviens nezina, ja ejat garām - to nepamanīsit. Bet reizi gadā, kad Peive-Saule sasniedz varas virsotni, nomaļā klajumiņā uzzied ugunīgs ziediņš. Tikai atkal ne visi to redz. Tādējādi taču saimniece Vigahka, savu zīmi dod, aicinot ciemos labus cilvēkus. Tie, kas spēj redzēt to ziedu un atrast ieeju, neatgriežas. Pazemē dzīve tomēr ir labāka nekā šeit. Tā lūk, meitiņ. Bet tu te - šabašs, raganas, tomēr. Tfu.

- Patiesībā, - padomājusi un pieklājīgi pēc pauzes, Maša uzmanīgi atbildēja, - patiesībā mūsu senči svinēja Kupalu nevis septītajā jūlijā, bet divdesmit otrajā jūnijā. Kad Saule astronomiski patiešām ir maksimālajā līmenī. Tā ka viss šis vecais stils, jaunais stils, kas piemērojas pagānu svētkiem...

Daņilovs nolika nodzisušo pīpi, paņēma skaļu malku tējas, kas bija atdzisusi, bet labi pagatavota un tāpēc garšīga.

- Kad būsi pie ezera, - viņš teica, - nomet krastā dzeltenu monētu un palūdz saimniecei piedošanu. Ne skaļi, domās. Citādi nav tālu no nepatikšanām, ar to nejoko.

Viņš nepastāstīja, kā apmēram pirms trīsdesmit gadiem ģeologi no Maskavas viņam nepaklausīja. Pasmējās tā iecietīgi - kas, viņuprāt, tās par senām šamanisma blēņām un aizspriedumiem. Un, protams,  piedošanu arī neprasīja. Bet dienu vēlāk aizā visus apbēra ar akmeņiem. Palika tikai slapja vieta ...

Maša smieties nesāka, gluži pretēji, pamāja:

- Paldies par padomu. - Un atskatījās uz vīramāti:

- Darja Dmitrijevna, palīdzēt ar traukiem?

Atbilde bija zināma iepriekš. "Ej un atpūties, meitiņ, vēl paspēsi izstrādāties."

- Paldies, māt. - Ivans pabeidza košļāt zivju fileju un piecēlās kopā ar sievu. Brīkšķinot grīdas dēļus, piegāja pie skapja. - Tēt, es paņemšu tavu binokli?

Viņš bija ne mazāk kā divus metrus garš un svēra kārtīgu centneru, taču tajā pašā laikā apakšpulkveža Skudina kilogrami nebūt nebija no taukiem. Pilnīgi un galīgi nē! Tikai elastīgi muskuļi, dzīslas un kauli. Kāds te velna Stallone, kādi Lundgrēns vai Švarcenegers! Viņi tur, savā smirdošajā Holivudā, nebija redzējuši nopietnu krievu vīru!

- Ņem, ņem, duļķains jau nekļūs. - Stepans Vasiļjevičs pamāja, uzmeta skatienu tam, kā Maša norāva dvieli no auklas un laipni pasmīnēja. Vaņka jau nu gan dos viņai, izsauļoties. Un katram gadījumam, pajautāja:

- Ivan, vai neesi aizmirsis, kur dzīvojam?

Specvienība, ne specvienība, bet vecāku norādījumi vēl nevienam nav traucējuši.

- Uhu, - Ivans apstiprināja. Un ieslidināja "Military" dunci-durkli kabatā. - Taibolā.

Cik ilgi viņš atcerējās, tēvs vienmēr atkārtoja:

"Vīrietis bez naža nav vīrietis. Tā - kaut kāds pārpratums. Niecība. Taibolā dzīvojam..."

- Stepan Arsenjevič, uz redzēšanos! - Īsā kleitā, sapūkājušos matos Maša  neatgādināja bez piecām minūtēm tehnisko zinātņu doktoru, bet gan pirmā kursa studenti. - Tātad, katrā ziņā dzeltenu?.. Skudins juniors atgriezās pie galda, paspieda roku sāmam.

- Laimīgi, tēvoci Stepan. Gan jau atkal tiksimies, ja Dievs dos. Un atcerējās, kā sen atpakaļ Daņilovs viņu, puņķutapu, izvilka no krācēm. Atdzīvināja, bet pēc tam, novilcis bikses, ar savītu siksnu sāpīgi sadeva: „Kur tu lien, muļķais Vaņka? Vispirms padomā, dari  vēlāk!..” Bet tēvam nenosūdzēja. Tas līdz šim laikam neko nezina.

- Dievs ir Dievs, bet arī pats neesi slikts. - vecais vīrs paspieda roku un, neatlaižot pirkstus, klusi, lai neviens cits nedzirdētu, sacīja:

- Tev laba sieva, bet dzīvot viņu vēl ir jāmāca un jāmāca, jo dumja tomēr.

Pats Daņilovs piekto reizi bija precējies ar trīsdesmit gadus jaunu sievieti. Tāpēc par sievietēm zināja daudz.

"Taibolā dzīvojam ..."

- Paskaties, cik jauki! - Tupēdama dzīvespriecīgas, safīra zilas straumes krastā, Maša pieskārās sīkam, plaukstas lieluma, ērkšķu rožu krūmam, bet nenoplūca, pažēloja. Viņa vispār nekad neplūca ziedus. - Un smaržo kā īsts!

Sviedri ritēja viņai pār pieri, gaišā kleita bija svītraina zem padusēm un aizmugurē. Re kas par Arktiku. Kur, darbinieki jautās, jūs bijāt? Kolas pussalā vai tomēr Kanāriju salās? ..

- Tas te vēl nekas sevišķs. - Ivans tā izstaipījās. ka visas locītavas nobrīkšķēja. Izvilka Malboro paciņu un sāka meklēt šķiltavas. - Ja pacentīsies, var atrast savvaļas vīnogas. Ģeologi saka, ka mums šeit esot ģeotermāla anomālija. Nogurusi neesi? Drīz būsim klāt.

- Dod man arī. - Maša uzreiz piecēlās, izvilka cigareti, aizdedzināja to ar gāzes liesmu un ar prieku ievilka. - Kur tad vēl smēķēt, ja ne svaigā gaisā...

Skudinam vecākajam varētu nepatikt smēķējoša vedekla, tāpēc ģimenes padomē tika nolemts, ka viņu klātbūtnē - ni, ni. Patiesībā Maša nebija liela zāles cienītāja. Tā, pāris cigaretes dienā, un pat tad tikai darbā, kompānijas pēc. Tomēr aizliegtais auglis patiešām salds: šeit viņa noteikti smēķēja vairāk nekā Sanktpēterburgā.

Pēc pusstundas viņi nonāca pie milzīga, majestātiska ezera, kuru lapieši aiz cieņas sauca par "jūru". Gar tā krastiem bija nevis pauguri, bet gan īsti kalni - mežaini, ar virsotnēs neizkūstošiem sniega laukiem, ar svētiem seidu akmeņiem, kas vientuļi stāvēja grēdu virsotnēs. Šķiet, ka polārā daba šeit izveidojusi templi, lai pielūgtu  pašas spēku un skaistumu. Apkārt - simtiem kilometru purvainas taigas, klinšu izvagota purvaina tundra, nīkulīga veģetācija un drūmi laukakmeņi, pārklāti ar ķērpjiem. Bet šeit - debesīs iesniedzas varenas egles, kalnu nogāzes apaugušas ar bērziem, alkšņiem un apsēm, ezera virsma it kā deg zem maigas vasaras saules stariem. Un gaiss! .. Zvanīga tīrība, miers un kaut kāda pirmatnēja gudrība. Nemaz nerunājot par to, ka pilnīgs skābeklis ...

- Cik gan te kluss! - Maša nometa krosenes, piesardzīgi iebrida līdz potītēm ūdenī un atklāja, ka tomēr nestaigā pa Soču dendrāriju:

- Oi! Auksts!.. Te jau saaukstēties viegli... - Saules zaķītis kutinoši uzkrita uz sejas, viņa aizsedzās ar roku, pasmaidīja un izdarīja atklājumu:

- Bet tomēr nekas! Jāpierod ...

- Šeit tuvumā strauts ieplūst. - Ivans pamāja ar roku uz līcīša pusi, aizauguša ar zilām, kā no Kremļa laukuma, eglītēm. Viņu pašu auksts ūdens, spējīgs izraisīt saaukstēšanos, nevarēja nobiedēt. Nekavējoties izģērbās, domīgi iegāja ūdenī, lai pēc sekundes nicinoši paziņotu:

- Auksts? Nu, gan pateici, Marja. Piens! Silts! ..

No pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka viņš apakšpulkveža zvaigznes nopelnījis ne jau ar drosmīgu izskatu parādēs. Briesmīga aizšūta rēta uz krūtīm, uzplēstas izejas atveres pēdas mugurā... izliekta rēta pāri vēderam, ko atstājis griešanas cirtiens - kāds gribējis izšķetināt zarnas, tas nebija izdevies ... Sarežģīts tetovējums uz pleca ar uzrakstu latīņu valodā: "Mirušie vienmēr klusē."

Atskatījusies, Maša nespēja pretoties, piegāja pie vīra, pieskārās plaukstām pie akmenscietās preses, līdzīgas mazgājamam dēlim. Šķiet, vajadzēja jau skatīties pietiekami daudz, pierast ... nē. Viss tas pats, drebuļi pār ādu, atliek tikai iedomāties, kā ar karstu tēraudu un pa dzīvu miesu ... pa šo mīļo ... Kā tieši, Ivans nekad nestāstīja.

- Vīrieši... - viņa nočukstēja. - Aci no jums nedrīkst nolaist... Lienat tur, kur nevajag... Visu sacirtuši...

- Nu, ne jau visu. - platās plaukstas maigi aptvēra viņas vidukli un pacēla, atraujot no smiltīm, lai būtu ērtāk noskūpstīt. - Vissvarīgākais tomēr saglabājies ... šķiet. Vajadzētu pārbaudīt...

- Bet kas, vai ir šaubas? ..

Mašas smiekli bija ļoti laimīgi. Viņa aizvēra acis, sajutusi svētlaimīgu, reibinošu gurdenumu, kas lēnām cēlās no krustu kaula uz pakausi.

- Urrā, uz mīnām! - Novilcinot baudu, Ivans ne bez grūtībām atraisīja rokas un šļakstu mākonī enerģiski iemetās ezerā. - Par Dzimteni! Par Staļinu ...

Pastāstīsi kādam tur, institūtā, ka režīma institūta stingrais direktora vietnieks spēja blēņoties kā zēns, neviens neticēs.

***

Viņi jau ilgu laiku pazina visu institūta drošības apsardzi pēc sejām, un apsardze pazina zinātniekus. Nekādu formalitāšu, tikai "Labrīt, Veņa-Vera-Alik-Marina Ļvovna, labrīt, Ļev Poļikarpovič!" Un pēkšņi - tas bija apmēram pirms gada - vienā jaukā dienā, parādījusies darbā dzimtajā "Hiperteh", Maša un viņas tētis postenī atrada pilnīgi nepazīstamas sejas. Un - pārmeklēšanu, kas notika pēc visiem noteikumiem. “Jaunie režīmnieki! - saprata tētis, profesors Ļevs Polikarpovičs Zvjagincevs. - "Zasranceva" vietā! - Bijušā režīma institūta apsardzes direktora vietnieka uzvārds bija Sarancevs. - Tātad, tomēr noņēma! Laikam pilnīgi un galīgi apzagās ... "

Trīs pieklājīgi jaunatnācēji, pēc izskata, pēdējie rīkļurāvēji, cītīgi salīdzināja darbiniekus ar fotogrāfijām caurlaidēs. Ceturtais tāds pats, tikai vecāks, acīmredzot galvenais, klusi stāvēja malā, un viņam bija vērīga cilvēka skatiens, kurš spēj uztvert lielu daudzumu vizuālās informācijas. Ejot gar turniketu, Maša sastapa viņa acis - un nedaudz nodrebēja, saprotot, ka būtu nobijusies no šī vīrieša, pat ja viņu redzētu tikai televizorā. Neko sev, jaunais direktora vietnieks! .. Sava veida staigājošas šausmas: pilni divi metri atsperīgi taranējoša fiziskā spēka. Ne kabineta krēslā sēdēt, bet ar nazi zobos pa logu nolekt. No ceturtā stāva. Rīta vingrošanas vietā... Tikai tad Maša saprata, ka jūt ne tikai bailes. No bailēm aukstums ieskrien vēderā, un viss. Bez apstulbinošas, kā šampanietis, viļņošanās gar mugurkaulu ... Bet tas bija pēc tam, bet tad viņa steigšus nolaida acis, un acu līmenī uz pelēki plankumainā kombinezona krūtīm bija uzšuve.

SKUDINS, - ziņoja dzeltenie burti. - "Paskudins", - tētis nočukstēja, kad viņi atradās pietiekami tālu no ieejas. Viņa akūtā nepatika pret valsts drošību bija, kā viņš pats teica, ģenētiska rakstura. Kopš tēva laikiem, ko spīdzināja pa NKVD pagrabiem. "Oh, jauna slota tīri noslaucīs..."

***

- Nāku! .. - Sasējusi matus zirgastē, Maša drosmīgi iegāja ūdenī līdz jostasvietai, ar pīkstienu pietupās - un steidzīgi, lai pēc iespējas ātrāk sasildītos, papeldēja sevis radītajā neveiklajā stilā. Ar ūdens elementu viņa nebija lielos draugos. Tāpēc, iespējams, viņa nekad neatbalstīja savu īsto vārdu - Marina, tas ir, "no jūras". Tikai tētim bija atļauts viņu tā saukt, citiem ne. Dienestā esošie puiši sacentās, kā nu varēja: Maša, Mašeročka, Mura, pat Matilda. Tētis tad rauca uzacis, it kā no zobu sāpēm. Bet viņu īpaši traumēja Ivana izgudrotā "Marjana".

Bet mātes balsi Maša nebija dzirdējusi nekad. Viņa nomira dzemdībās, pēc neveiksmīga ķeizargrieziena.

Skudins tikmēr blēņojās pa pilno, demonstrējot augstāko kaujas peldēšanas klasi. Viņš meistarīgi ienira, līdz jostasvietai izleca virs ezera virsmas, ar asu parāvienu uzlēca augstu gaisā kā nindzja, kurš "kā jauns lobans" lec pretinieka laivā. Ūdens vārījās kā avotā, šļakatas spēlējās saulē, tad viss nomierinājās un apklusa - ilgi, tik ilgi, ka Maša jutās nobijusies. Katru reizi, kad Ivans nebija klāt divas reizes ilgāk, nekā teorētiski paredzēts izturēt cilvēkam zem ūdens, bet tomēr iznāca kā noslēpumainais zemūdens briesmonis, Nesijas otrais brālēns no Skotijas ezera, kurš nezkādēļ nosaukts zagļu vārdā "loh" ... Mašai nebija laika izklaidēties. Viņa lēnām papeldēja gar krastu, smieklīgi nospļaudīdamās, pacēlusi zodu virs ūdens. Izlēca krastā un uzreiz sāka nikni berzēties ar dvieli. Uzvilka biksītes, putrojoties ielīda kleitā... Atkal aizdedzināja cigareti un svētlaimīgi apsēdās uz akmens. Kungs, cik tomēr labi! ..

... Tētim bija taisnība. Jaunā slota tiešām ņēmās slaucīt nemaz ne tā kā vecā, kas mirklī bija pazudusi nezināmā virzienā. Pēc kāda laika pat “ģenētiskais” VDK nīdējs bija spiests negribīgi atzīt, ka Skudina ērgļi ir profesionāļi. Viņi nelīda acīs, viņi neuzbāzās, kā zasrancevieši, vietā un nevietā katrai pudelei par korķi. Viņi bija. Neuzkrītoši un nepamanāmi. Tomēr kamera, kas bija iemontēta oficiālā japāņu viesa briļļu rāmjos (integrācija, saproties, sadarbība, relaksācija...), tika atrasta nekavējoties. No tuvējās laboratorijas ātri mobilizēja rentgena skeneri. Noskrūvēja traucējošos krāniņus un visādus aizsargvāciņus... un jau direktora kabinetā, tējas dzeršanas un atvadu klanīšanās laikā, viņi japāņiem veica vieglu ārkārtas fluorogrāfiju. Caur koka sienu. Uz piecām sekundēm. Veselībai nekaitējot, bet letāli mikrofilmām. "Tomēr nav gluži idiots," tētis pirmo reizi par Skudinu pateica. Un tūlīt sevi palaboja - protams, priekš pitekantropa..."

Visu šo laiku Maša gandrīz katru dienu redzēja bargo apakšpulkvedi. Un katru reizi nez kāpēc jutu nelielu neveiklību. It kā viņus kaut kas saistītu, kaut kāds noslēpums. Blēņas, protams. Viņa varēja apzvērēt, ka viņš viņai nepievērš ne vismazāko vērību. Pieklājīgi sasveicinājās, un tas arī viss ...

Pēc tam pienāca rudens un viņas, Mašas, dzimšanas diena. Viņi svinēja kā parasti laboratorijā. Ar "Dimantu ieleju", sviestmaizēm un tortēm tieši uz galdiem, kas pārklāti ar vecām izdrukām. Un tas viss, kaut arī dienas beigās, bet saprotams, darba laikā.

Kad jau bija saskandinājuši uz “jaundzimušo” un grasījāmies ieliet pa otrai, lai pienācīgi godinātu Mašas tēti, pie aizslēgtajām durvīm (nelegālās pulcēšanās dēļ) no otras puses delikāti pieklauvēja. Jaunieši steidzās slēpt glāzītes, un tētis pieņēmis neatkarīgu izskatu, personīgi devās tās atvērt. Kuram tad citam, ja ne laboratorijas vadītājam, ja kaut kas notiek, attaisnot darbiniekus no priekšnieku dusmām!

Noklikšķēja slēdzene, un kļuva skaidrs, ka būs jārīkojas pēc iespējami sliktākā varianta. Jo uz sliekšņa bija režīma direktora vietnieks personīgi. Un koridora dziļumos varēja redzēt trīs viņa tuvākos palīgus. Varenie puiši mīņājās, ar tādu izskatu it kā pārdzīvotu par savu komandieri.

- Vai drīkst pie jums? - diplomātiski pajautāja Skudins, lai gan viņš varēja ienākt arī nemaz neprasot, un tētis pēc tam teica, ka juties tā, it kā sastapies ar vampīru, kuram, kā zināms, vispirms vajadzīgs uzaicinājums.

- Lūdzu .. - viņš norūca, atkāpjoties no ceļa.

- Labu apetīti, - Ivans novēlēja visiem klātesošajiem.

Un ... izvilka no aizmugures rozes. Veselu buķeti maigi rozā, kas jubilārei patika (un kā uzzināja ...).

- Apsveicu jūs, Marina Ļvovna, dzimšanas dienā, - viņš turpināja smaidīt, bet nez kāpēc viņa acis bija piesardzīgas un satraucošas. - - Un vēl ... atļaujiet man jums izteikt kādu priekšlikumu. NĀCIET PIE MANIS PAR SIEVU!

- KO???" - iesaucās Maša.

Bet iekšēji, sasodīts, nemaz nebija pārsteigta...

***

Skudins beidzot izkāpa krastā. Dvieli viņam nevajadzēja. Vingrošana, atspiešanās uz dūrēm, bokss ar ēnu, kas, iespējams, viņa ēnu noveda intensīvās terapijas nodaļā... Maša ilgi skatījās uz vīru, apbrīnodama, tad atcerējās, ka jāizdara viena lieta.

Muļķīgs pilsētas ieradums priekš vietējās dzīves - nēsāt līdzi maku, bet lūk noderēja. Ar visnopietnāko skatienu viņa atrada pavisam jaunu zeltītu monētu un nometa to laukakmens pakājē: “Jūsu labdzimtība, valdniece Vigahke ... Izlūdzos no jums piedošanu, jo esmu pakaļa un dumja. Ļoti jums pateicos. - nemirstīgais "Ivans Vasiļjevičs" spītīgi līda prātā. - Ne jau savas intereses dēļ, bet tikai pēc gribas ... "Ak Kungs, kādas stulbības, vismaz labi, ka domās, Ivans nedzirdēs un nesmiesies. Bet ja nopietni, tad, protams, glupa, aizbraucu, pat neatvadījusies no tēva. Lepna, neatkarīga. Skaistulīte meitiņa, no vecāku ligzdiņas izlidojusi. Nepateicīgā pakaļa ...

... Tā iznāca, ka brīnišķīgās rozā rozes atpakaļ Skudina sejā nelidoja. “Tik daudz tādu puišu apkārt! Bet tu! .. "- Tētis nedaudz vēlāk sašuta, kad Ivans Stepanovičs pārvērtās par Vaņu un pat par Vaņečku un ieviesa pieradumu gandrīz katru dienu pēc darba nolaupīt Marinu, tā ka viņa dažreiz atgriezās mājās pat pēc pusnakts. Starp citu, atgriezās mirdzošām acīm. "Viņš taču visnaturālākais slepkava! Kokapauris! .. Noziedznieks valsts dienestā! - rēca Ļevs Polikarpovičs. - Ko tu tajā... gestapovietī esi atradusi? Kad zinātņu doktori un kandidāti visapkārt... "

"Ar zinātņu kandidātu, ja atceries, es jau biju precējusies!" - Marina atvairījās. Viņas dzīves ceļu patiešām iezīmēja īsa un neveiksmīga laulība ar tēva vecā drauga, talantīgā matemātiķa, dēlu. Faktiski Mašu sievas kārtā arī noveda dziļā cieņa pret Volodjas talantu. Sešus kopdzīves mēnešus, kuru laikā viņš nepārtraukti pārtrauca viņu teikuma vidū, jo spēja runāt tikai par savām iecienītākajām kodēšanas problēmām, salika visus punktus uz "i". Jaunieši izšķīrās, nemainot dzīvokļus, bez skandāliem un asarām, paliekot draugi. Viņu draudzībai bija pietiekami nedaudz zinātnisku konsultāciju reizi divās nedēļās. Un vairāk, kā tagad bija skaidrs, nebija vajadzīgs jau no paša sākuma.

Pašlaik Marinu anēmiski pielūdza cits iedzimts ģēnijs, šoreiz bioķīmiķis. Protams, atkal tēva vecā drauga dēls. Arī Dima bija neparasti talantīgs, Mašai ar viņu bija interesanti ... Bet vīrs, kurš spējīgs tikai uzticīgi lūkoties mutē? .. Vīrs, kura personība viņas klātbūtnē pilnībā pazūd? ..

Toties Vaņa ...

O-o, Vaņa! Spējīgs gan uz samuraju ledaino cieņu, gan negaidītu, tāpēc tik aizkustinošu maigumu...

Levs Polikarpovičs, kurš ticēja loģisko argumentu spēkam, mēģināja no otras puses. "Meitenīt mana," viņš sāka dvēseliski. - Es piekrītu, tavam Skudinam tīri dzīvnieciska šarma ir ļoti daudz... - tētis uzsita ar pirkstiem. - Ērglis! Vīrietis! Varens, primitīvs vīrietis! .. Meitiņ, mēs abi esam pieauguši cilvēki, es visu saprotu... Bet padomā pati: tā ir tikai seksuāla pievilcība. Cik ilgi tas turpināsies? Viņš taču nepiedāvājas tevi uz Antāliju aizvest, bet apprecēties!.. Bet pēc kāda laika jūsu aizraušanās pierims, un izrādīsies, ka nekas cits jūs nesaista... "

Maša dedzīgi iebilda. Bet tētis, tāpat kā visi vecāki, zināja labāk.

"... Un pēc tam nekad nedos šķiršanos, jo viņu kantorī, cik es zinu, šķiršanās netiek atbalstīta ..."

Ar šādām sarunām profesors Zvjagincevs sasniedza pilnīgi likumsakarīgu rezultātu. Pēc kārtējās tikšanās ar "gestapovieti" meita vienkārši neatgriezās mājās. No rīta Ļevs Polikarpovičs, jūtoties kā pamests bārenis, pirmo reizi gandrīz desmit gadu laikā viens pats vilkās uz "Hiperteku". Meita, kura bija ieradusies (kā jau bija sagaidāms) kopā ar apakšpulkvedi, viņam šķita ārkārtīgi skaista un tieši tāda pati kā mirusī māte. Viņš gribēja apskaut savu bērnu, piespiest pie sirds un pateikt, cik ļoti viņu mīl - mīl viņu tā kā nekādam Dimam-Volodjam-Vaņam ne sapņos nerādījās, un ar prieku atdotu viņas dēļ dzīvību ... - bet tā vietā sarauca uzacis un pateica pavisam ko citu: “Šodien nakšņot pārnāksi? Vai tagad kā? .. ”Un arī Marina, kura jau bija paspērusi soli, lai noskūpstītu savu mīļoto tēti, apstājās un klusi atbildēja: “Mēs ar Vaņu aizvedām uz dzimtsarakstu nodaļu iesniegumu. Bet pagaidām nolēmām padzīvot kopā ..."

"Ak nolēmāt gan?!! - profesoru aizskāra. Un turpināja jau nekontrolējami:

- Nu tad, dzīvo ... kā zini! Labi, Marina! Kad nomiršu - vairs... nemaisīšos jums pa kājām ..."

Viņas mīļotais, mīļotais, vienīgais tētis ...

Melnais kalns - tas tā skaļi pateikts. Drīzāk sopka, liela, mežaina, ar stāvu, tumšu ķērpju kraupi pilnībā pārklātu krauju pēkšņi iekrītoša ezerā. No tā arī nosaukums - Melnais. Protams, nekāds Everests, viss šķiet tuvu, taču pamēģini uzkāpt augšā, stāvajās nogāzēs nepārtrauktas vējgāzes, šur un tur draudīgas lavīnu pēdas, kā, milzīgs skuveklis, kas izgājis cauri taigai. Skaista vieta ja skatās no attāluma, bet tuvumā tāda nelaipna. Neviens šeit īsti negrib nākt, izņemot visuresošos tūristus. Pāris reizes paviesojās arī ģeologi. Vietējie arī nemīl Melno kalnu, iet ar līkumu...

- Marjana, bet mums, šķiet, ir paveicies! - Skudins apgāja gadsimtiem vecu stumbru kaudzi, nogāztu un salauzītu kā sērkociņi. Viņš paskatījās sev zem kājām, atskatījās uz Mašu.

Viņa gaiņājās no odiem, skaidri nožēlodama, ka nav uzvilkusi džinsus un vējjaku ar kapuci: šeit, kur asinssūcējiem netraucēja saule un nepūta prom svaigais ezera vējš, viņi uzbruka nežēlīgi.

- Nu, kāda tad ir tā veiksme?.. - viņa gaudulīgi vaicāja.

- Aļņu taka, - Ivans paskaidroja. - Vasarā platradži kalnos no mūdžiem glābjas. Starp citu, vai tu zini, ka dzeļ un dzer asinis tikai odu mātītes? .. Mūsu brālis tēviņš ir maigs, smalks radījums ... viņš barojas ar nektāru ...

-  Kā tad, - Maša pamāja ar galvu. - Vispār viss ļaunums pasaulē, kā zināms, ir no sievietēm. Bet var pagriezt to arī otrādi. Mēs, sievietes, kā parasti, riskējam ar dzīvību, mēģinot pavairot sugu, bet jūs, vīrieši, ... plivināties pāri ziediem.

Ivans papleta rokas:

- Mūsu pienākums nav dzemdēt, ielieku, izņemu - un aizbēgu ...

Maša iegrūda vīram dunku sānos.

- Oi! - Ivans izvairījās.

Tomēr drīz, it kā pēc burvju mājiena, odu ordas pazuda, gaiss atsvaidzinājās, it kā pēc pērkona negaisa, kļuva neparasti tīrs, izturēts ar ozonu un priežu skujām. Atvedot sievu uz šejieni, Skudins zināja, ko dara: Melnajā kalnā vēl bija ko redzēt. Ja zināja ...

- Tā. Kaut kur netālu jābūt aļņu guļvietai ... - Viņš apstājās, pieturēja Mašu aiz rokas un turpināja noslēpumainā čukstā:

- Ja kas, tad bez panikas... - Jaunā sieviete izbijusies pamāja. - Vienkārši dod ceļu, viņš aizies. Gadās, ka viņš aizguļas, ļauj pienākt gandrīz klāt un tad nobijies lec pa galvu pa kaklu. Tik un tā nebaidies. Tagad viņi ir lēnprātīgi. Rudenī, kad viņiem riests, tad gan ...

Skudins nepabeidza. Bija dzirdama asa zaru sprakšķēšana, un nobarojies, pamatīgs platradzis, pārlidoja pāri takai, divus soļu attālumā no cilvēkiem, kā pustonnīgs, liels, dzīvs bolīds.

- Mamm!!! - Maša tā parāvās pretējā virzienā, ka Ivans, smieklu saliekts, uzreiz nepaspēja viņu pārķert.

- Ātrāk, ātrāk, nobadīs... Droši vien riests sācies pirms laika ...

Smiekli jau smiekli, bet pirmajā brīdī paša sirds izlaida sitienu. Satikšanās ar taigas gigantu ir nopietna padarīšana.

- Ej tak tu. - Maša nezināja, vai raudāt no bailēm, vai smieties. - Sieva, saproties, no bailēm gandrīz biksēs pielika, bet šim hahaņkas ...

Katram gadījumam pagriezās pret Skudinu un atkal iegrūda dūrīti, šoreiz vēderā. Viņa ļoti labi zināja, kur atrodas rēta, zināja, ka rēta nemaz nesāp, un tomēr centās tur netrāpīt.

Viņš atkal viņu apskāva, un viņa aizvēra acis, izstiepjoties kā stīga un zinot, ka tagad viņa tiks pacelta uz rokām un aiznesta nezināmā, bet absolūti pareizā virzienā. Ivana brūnie mati bija nogriezti stingri un īsi, militārā stilā, bet tomēr spēja izlaisties dažādos virzienos, radot neiznīcināmas lokainības iespaidu. Tas, acīmredzot, izskaidroja viņas vīra iesauku, kas pastāvēja kolēģu vidū: Kudejars. Pēc Mašas domām, tā viņam ļoti piestāvēja. "Dzīvoja divpadsmit laupītāji, dzīvoja Kudejars-atamans ..." Maša atmeta galvu un tikai iebrauca ar pirkstiem viņam matos, burzīdama,  glāstīdama ... kad Ivans pēkšņi nočukstēja:

- Paskaties, kāds skaistums!.. Jaunā sieviete steigšus atvēra acis, tad atskatījās. Izrādās, ka viņi stāvēja ieapaļas pļaviņas malā, kurai daba bija nodrošinājusi neparasti regulāru formu. No visām pusēm to ieskāva neaptveramas, dīvaini nokarenas egles. Adatainās plaukstas sakļāvās, veidojot blīvu gandrīz gaismas necaurlaidīgu telti. Zemāk valdīja noslēpumaina krēsla, un te bija pārsteidzoši klusi, svinīgi un mierīgi, kā vecticībnieku baznīcā dievkalpojuma beigās. Ivanu nedaudz satrauca tikai tas, ka viņš visā savā mūžā, kaut nosities, neatcerējās šo klajumiņu. Bet bija taču uzaudzis šajās vietās, un metra resnuma koki arī ne jau vakar izauguši... Viņš tikko noturējās, lai neapstādinātu Mašu un sāktu ar to, ka šeit visu personīgi pārbaudītu. “Tfu, nobaidītā vārna. Maz kas varēja izmainīties vairāku gadu laikā ...” Bet Maša jau staigāja pa pļaviņu.

- Lieliski ... Tu mani speciāli atveda šeit, vai ne?.. Gribētos novilkt kurpes, it kā patiešām būtu ienākusi svētnīcā. Silto, atsperīgo sūnu sajūta zem basajām kājām bija pārsteidzoši patīkama. Maša noglāstīja mūžseno, pārdomās nogrimušo egli, atspiedās pret sūnaino stumbru ...

- Vaņa. - viņa klusi pasauca, - nāc pie manis...

Tas tiešām bija svēts rituāls - sens, pagānisks un nemirstīgs. Pasaulē nekas cits neatlika, izņemot lūpas, kuras dedzīgi meklēja lūpas ... izņemot cieši apskāvienos saslēgtas rokas ... nekas cits kā divi ķermeņi, kas nikni un maigi tiecās viens pret otru ... Tad Mašas kliedziens aizlidoja debesīs. garš, prieka un laimes pilns. Viņa vairs nepastāvēja pati par sevi, viņas apziņa izšķīda Visuma dzīvajās straumēs, zemes balss pieskārās viņas dzirdei, elpa saplūda ar egļu elpu, viņas dvēsele kļuva par saules gaismu virs meža ... Maša pat nebija pārsteigta, kad caur svētlaimīgo plīvuru, kas apņēma viņas prātu, klajumiņa vidū pēkšņi parādījās kaut kas zaigojošs, kaut kas līdzīgs koraļļu krūmam. Stingri sakot, ļoti, ļoti attālu līdzīgs. Šis noslēpumainais kaut kas šķita pilnīgi bez jebkādas formas, nestabils un neskaidrs, ka tintes piliens ūdenī, ko atstājis aizbēgušais kalmārs ...

Ivans gulēja blakus, izstieptas rokas un dziļi, brīvi elpoja. Maša vēl pieglaudās viņam, vēl pieķērās viņam ar visu būtni, bet viņā jau bija pamodies pētnieks. Viņa pacēlās uz viena elkoņa, ieskatījās - un pārsteigta atklāja, ka visos varavīksnes toņos zaigojošais zemes korallis, nav viņas sakarsušās iztēles izdomājums.

- Kas tur ir? .. - Ivans miegaini jautāja un atvēra vienu aci. Šajā brīdī viņš izskatījās ļoti līdzīgs kaķim, kurš snauž pie krāsns: mīksts, mīksts, slinks - slinks... bet, lai izlaistu nagus kaujas vajadzībām, viens mirklis.

- Izstāsti tev visu, - Maša atbildēja.

Piecēlusies, viņa tuvojās nesaprotamajam veidojumam. Tas bija viņai līdz ceļgaliem un spīdēja pustumsā ar maigu, apburošu gaismu.

"Atved mani, tēti, ziediņu sārtu..." - jaunā sieviete notupās, kaut kam smaidot un jutās kā bērnībā, uz robežas starp pasaku un realitāti... Tad ar pamirstošu sirdi pieskārās varavīksnes krāšņumam... Pirksti izgāja cauri, nejūtot pretestību. Spīdums, kā pēc pavēles, nodzisa, mirdzošā varavīkšņainā krāsa pārvērtās brūnā sfērā, un tā... bez brīdinājuma izplēnēja gaisā. Pasaule atkal kļuva ikdienišķa un pazīstama, no pasakas fantasmagorijas Mašas rokās palika tikai pelēks, sarežģīti izliekts zars. Ja ieraudzīsi tādu zemē, pat nepielieksies. Tas bija pirksta resnumā, pieskaroties silts un šķita zinātnei nepazīstama, neredzēta dzīvā būtne. Karstums to ātri pameta - radījums mira.

- Nu re... visu sabojāju. Mašas dvēsele pēkšņi jutās smaga un slima, it kā būtu noticis kaut kas neatgriezeniski slikts.

- Vaņa, - viņa teica. - Iesim mājās. Sirds gulēja krūtīs kā nekūstošs ledus gabals, galva atteicās domāt, tikai atmiņa atdzīvināja neskaidras bērnības atmiņas par kaut kādām pasakainām durvīm, kas noslēdza ceļu uz laimi.

- Klausos, komandier. - Skudins pēc pieredzes zināja: sievieti kura piedzīvojusi tik pēkšņu garastāvokļa maiņu, labāk nepārliecināt un nepierunāt. Kaut velns būtu pilnībā paņēmis gan komētu, gan brīnišķīgo skatu no klints augšas - ka tikai asaras, kas uzplaiksnīja Marjanas acīs, izžūtu un vairs nekad neparādītos. Ne par ko nejautājot, Skudins piecēlās, saldi izstaipījās, ar atvadu skatienu paskatījās klajumiņā apkārt:

- Paldies, tēvs Mežaini,  tiešām cienīji... Ja Dievs dos, apmeklēsim vēlreiz...

Viņi jau bija pagājusi garām vējgāzei tundras pakājē un nonākuši krastā netālu no līča, kad laika apstākļi burtiski minūšu laikā izmainījās, kā saka, par simt astoņdesmit grādiem. Debesis acu priekšā pārklājās ar zemiem, pietūkušiem mākoņiem, viesulis pacēla ezeru ar ļaunu augstu vilni, trokšņaini, saplandījās lapas, bultveidīgās egles nolaida plaukstas. Saulainā diena izdzisa, krēsla nokrita pār zemi, to šad un tad pakliedēja tuvu zibeņu uzplaiksnījumi - “ģeotermālajai anomālijai” strauji tuvojās negaiss. Tā notiek šeit bieži. Meteorologiem un ģeofiziķiem, protams, ir savas interpretācijas, taču viņi būtu labāk pajautājuši vietējiem - tie visu būtu izskaidrojuši, kā ir. Visi zina, cik slikti joki ir ar Vēju valdnieku Pjeggu-Olmai! Tas pēkšņi var pacelt tādu vilni ka uzreiz nogrimst zvejas laivas, tas var sadzīt baismīgus mākoņus no nekurienes un visu uz zemes sadragāt ar krusu. Var Pērkona dievu Aijeke-Tisrmesu paaicināt, lai tas iedzen bailes cilvēku ciltij... Viss šeit ir garu varā - mežs, ūdens un laika apstākļi!

- Tūlīt uzšļāks. - neviļus nodrebēdams no tuvās izlādes, Skudins paskatījās uz violetajām debesīm un pamāja ar roku uz līci:

- Nuka, kājas rokās! Varbūt zem egles pārlaidīsim ...

Zilās egles bija patiešām sulīgas, pūkainas, līdzīgas teltīm: Pat ar pērkona negaisa dušu nesamirksi. Bet Skudinam un Mašai nebija lemts līdz tām nokļūt.

... Vēl nepabeidzis, Ivans neapzināti, instinkta līmenī, izjuta aiz muguras briesmas. Refleksi, nosacītie un beznosacītie, darbojās nekļūdīgi - viņš pēkšņi atlēca un izmeta kāju - ātri, koncentrēti. Un kā izrādījās, ne velti. Uzbrucējs, kurš kā velns bija izlēcis no akmens aiz muguras, saņēma sāpīgu triecienu cirksnī, sarāvās ar kliedzienu un nokrita ar seju uz zemes. Pelēkajā krēslā, kas bija nolaidusies pār ezeru, viņš Ivanam šķita neparasti garš, plecīgs un masīvs. Un, spriežot pēc atsitiena atbalsta kājā ...

- Skrien, Maša!

Tā ir aksioma: ja jums ar jūsu draudzeni uzbrūk, lai draudzene bēg. Marinai nebija ne jausmas par kaujas noteikumiem; Skudins viņu vienkārši aizmeta, ar acs kaktiņu jau fiksējot otro ienaidnieku, tikpat masīvu kā pirmais. "Ak tu, velni, no kurienes jūs te atnesa? .." Izvairījies no taisnā pa žokli, Ivans samīļoja pretinieku ar elkoni, sirsnīgi piebilda ar ceļgalu, aizgāja aiz muguras ... un uzreiz saņēma jūtamu triecienu no trešā agresora - pa galvu. Vismaz labi, ka pēdējā mirklī pamanīja un paspēja piesegties ar plecu, bet tomēr pazaudēja tempu. Trešais iekliedzās un spēra ar kāju. Spēcīgais spēriens vēderā notrieca Skudinu uz muguras, taču elastīgie muskuļi triecienu viegli izturēja - kamēr ripoja viņam pat izdevās atvilkt elpu un bez satraukuma palūkoties apkārt: "Cik jūsu tur ir, neliešu?"

Maša turējās labi: enerģiski, bez sieviešu kliedzieniem un histēriskas karāšanās aizstāvim kaklā, viņa bēga pa taku uz māju pusi - tikai papēži zibēja. Noteikti saprot: Ivana dzimtajā elementā labāk nestrīdēties ar viņu, un gudri nefilozofēt, vienkārši jādara tas, ko viņš liek. Pirmais uzbrucējs tikko atkopās, un šķiet, ka pasauli viņam joprojām ierobežoja paša dzimumorgānu stāvoklis. Otrais, kuru aizpūta dubultais trieciens, turpināja lidināties smalkajās pasaulēs, bet trešais bija kaut kādā neizpratnē: kas te par brīnumiem? Pa purnu ieliku, pakrūtē iespēru - bet šitam ne silts ne auksts... Nekas draudziņ, vēl vari lepoties, ne katram izdodas Kudejaru gar zemi dabūt ... “No kurienes jūs lohi mūsu mežā saskrējuši? Šitādus ne jau katru dienu var satikt. Nāksies iepazīties tuvāk... "

Skudins nikni uzsmaidīja pretiniekam un apņēmīgi devās uz tuvināšanos, taču tas kauju nepieņēma. Atlēca atpakaļ, nokliedza nepazīstamā valodā, it kā dodot pavēles, un... metās pakaļ Mašai!

Viņš skrēja kaut kādā dīvainā veidā, augstu uzmetot sandalēs ieautās kājas. Viņa dotās komandas nozīme nekavējoties kļuva skaidra: "Aizturiet viņu!" Tas kurš vārtījās ar ieriktēto locekli, pēkšņi iedvesmojās, piecēlās kājās un ar jaunu niknumu uzbruka Ivanam. Rokā viņš turēja kaut ko tādu, kas izskatījās pēc javiešu krisa,(duncis) krēslā nevarēja lāga redzēt. Bet kāda tur atšķirība! Skudins saprata galveno:

NELIEŠIEM BIJA VAJADZĪGA MAŠA. Un, pēc visa spriežot, viņi negrasījās viņu dabūt noteikti dzīvu...

O-oo, tā bija viņu lielā dzīves kļūda. Joki beidzās uzreiz! Skudins izvilka izmetni, izklikšķināja asmeni un ar precīzu metienu - "no svārku apakšas", dreifā, ietrieca kaklā sešas collas tērauda. Taibolā dzīvojam! ..

"Tavu māti ..." Negaidot, kamēr mirušais nokrīt zemē, viņš izrāva nazi no brūces (profesionāli - nenotraipoties ar izplūstošajām asinīm) un metās panākt trešo. Ienaidnieks bija apmēram četrdesmit metru priekšā, bet Mašu, paldies tev, Kungs, vēl nebija paspējis panākt. Jau skrienot Skudins domāja, ka "auksto" būs jāpārmeklē un jāpaslēpj prom no nejaušām acīm... "Eh, velns ar viņu - pagulēs līdz rītdienai tāpat..."

Tikmēr mākoņi pilnībā noklāja zemi, un tuvajos zibeņu uzplaiksnījumos Ivans skaidri varēja redzēt spēcīgus, nedaudz ieslīpus plecus, iegarenu galvaskausu ar cieši piespiestām ausīm, resnas, ritmiski kustīgas rokas... Tieši kā... "Re kas par trakumiem!.." Līdz apziņai pēkšņi nonāca, ka trīs uzbrucēji izskatās līdzīgi kā identiskie dvīņi. Nu ne dot, ne ņemt viena sieviete dzemdējusi...

“Tavu māti!!! - Viņš strauji palielināja ātrumu, samazinot atstarpi. "Melo, neaiziesi..." Ķermenis atbildēja ar niknu gatavību. Tas darbojās kā pulksteņa mehānisms, dāsni izšļakstot visu, ko uzkrājusi apmācība un iepriekšējo kauju pieredze... Atņirdzis zobus, Ivans paātrinājās vēl vairāk... un aiz purva, kur ceļš gāja lejup, panāca Mašas vajātāju. Ceremonijas netaisīja. Lēcienā  ar pēdu ietrieca pa muguru. Ar visu spēku, ar visu lidojošā ķermeņa spraigo svaru. Tieši pa mugurkaulu, nieru līmenī, ...bet neaiztiec mani. Un manu sievieti neaiztiec. Jo citādi nebūs labi!

Ienaidnieks iekliedzās, paklupa, pusotra metra ar seju brauca pa zemi ... "Taibolā dzīvojam!" Skudins nolaida zoli uz plakanās galvas aizmugures - smagi, stingri, tā ka galvaskauss saplaisāja. Tad viņš apgrieza ļengano ķermeni uz muguras, tupēdams, prasmīgi iztaustīja ... NEKĀ! Ne dokumentu, ne ieroču... pat ne kabatu, kur turēt vienu vai otru. Tikai platas, dīvaini piegrieztas bikses un jaka no plāna, ūdensizturīga materiāla.

Pasmīkņājis, Ivans grasījās iemest līķi tuvējā purvā: “nav ķermeņa, nav lietas”, bet šajā mirklī uzplaiksnīja jauns zibens, un viņš ieraudzīja vienu nelielu detaļu. Tādu, ka uzreiz mainīja domas par nogalinātā noslīcināšanu, bet dvēselē uzradās pretīgs aukstums: "Nē, draugs, mūsējie tevi nemeklēs ..."

Svešinieka redzokļi bija VERTIKĀLI, ŠAURI, KĀ KAĶIM SAULAINĀ PUSDIENLAIKĀ.

"Varbūt tu mums esi sniega cilvēks? - Pārvarot uznākušo riebumu, Skudins pieskārās nogalinātā gludajam galvaskausam. - Ar  Kotovska matu griezumu... Blēņas. Labi... Negarlaikojies, rīt atnākšu..." Vienīgais mierinājums bija tas, ka šiem dīvaiņiem bija zināmā mērā pareiza anatomija: ja iedosi pa olām, salieksies, galvaskausu šašķaidīsi, neceļas..." Bet tu patiešām esi miris, draudziņ?.." Kudejars atvilka ķermeni sānis un, neizlaižot nazi, kā viesulis metās tālāk pa taku. Bet ja nu priekšā ir slazds, un viņi Mašu ...

Viņš ļoti spilgti iztēlojās viņu šito - ar redzokļiem - ķetnās un šausmās nodrebēja, bet dzirde viņu neinformēja ne par ko aizdomīgu, un beigās viņš uzsauca:

- Maša! Marjana! ..

Balss izteikti nodrebēja. Ja viņi ... ja viņi ... kāpēc tad vispār vēl kaut kas?!

- Esmu šeit, šeit ... - Pilnīgi bezspēcīgā Maša tika atrasta starp pundurbērziņiem. Viņa slēpās aiz milzīga zemē pusnogrimuša akmens, un, Skudinu ieraugot, metās viņam uz kakla:

- Vaņečka!.. Vaņa!..

Viņas lūpas bija sāļās no sviedriem un asarām, ķermenis nožēlojami drebēja zem slapjās kleitas.

- Nu, viss, viss, zaķīt, nebaidies. - Skudins turpināja skatīties apkārt. - Iesim mājās…

Visi tur būsim

Ir anekdote. Ne jau no tām, kas tiek stāstītas pie galda, it īpaši dāmu klātbūtnē ... bet, tāpat kā visas šādas anekdotes, pareizi atspoguļojoša dzīves daudzveidību.

Tad lūk. Novecojies firmas vadītājs gatavojas doties pensijā un visu nodod jaunam pēctecim. Un viņš beidz savus norādījumus ar šādiem vārdiem: “… Un, ja nu pēkšņi radīsies vajadzība - izsauc sekretāri, pasaki viņai, lai viņa ierodas ar ziņojumu. Viņa ir lietas kursā, sapratīs un izdarīs visu vislabākajā veidā ...” Un lūk, tagad groži ir nodoti, laiks tikšķ, jaunais priekšnieks laimīgs priekšnieko. Uzņēmums darbojas kā pulksteņa mehānisms, viss iet uz to labāko ... un galu galā jaunajam direktoram rodas ideja pārbaudīt sava priekšgājēja pēdējās instrukcijas. Ar zināmu sirds satraukumu, viņš piezvana sekretārei un atbildē dzird: "Saistībā ar ikmēneša pārskata sagatavošanu es varu sniegt ziņojumu vai nu mutiski, vai ar atpakaļejošu datumu!"

Semjons Petrovičs Homjakovs vairs jauns vadītājs nebija. Viņš bija veselīgs, pusmūža vīrietis. Diemžēl jau ar puspliku pakausi, diemžēl, jau ar pamatīgu vēderu... un ļenganiem vaigiem gandrīz līdz pleciem. Līdz ar to no šejienes arī iesauka, protams, aiz muguras - "Čips un Deils". Oficiālais trenkājamais, kas bija pielipis kopš viņa vētrainās jaunības laikiem, bija daudz cienījamāks un skanēja lepni - Semjons Šķirbzobis-Rudais. Tomēr tagad Semjons Petrovičs arī to neatrada par labu esam, vēlējās, lai viņu sauktu par Homjakova kungu ...

Viss iet un mainās, vai nu velti, senais filozofs brīdināja - vienā un tajā pašā upē divas reizes nevar iemīzt ..

- Atļausiet? - Durvis atvērās bez klauvēšanas, un ar īpašu soli no gurna iegāja skaistā sekretāre Zinka. Viņas zaļās acis smaidā sašaurinājās. - Izsaucāt?

Ar figūru telīte, ar kājām. Un simtprocentīgi pārliecināta par savu neatvairāmību.

Raritatīvais, bet tomēr ļoti precīzais sienas hronometrs "Heinrihs Mozers" ritmiski tikšķēja. Klusi, uz dzirdamības robežas, murmināja gaisa kondicionieris. Tā centieni nebija pietiekami, lai izskalotu no kabineta smalko smaržu aromātu, kas brīnišķīgi atainoja tīri mazgāta sievietes ķermeņa smaržu. Vēl kāds mirklis - un Semjons Petrovičs sapņoja par debesziliem viļņiem, spalvainām palmu galvām, maigām saules sildītām smiltīm ...

Iezvanījās tālrunis. Asi, nežēlīgi un prozaiski.

Iecerēto kaifu aplauza otrā sekretāre Ļuska. Pēc Semjona Petroviča gaumes viņa bija klasiska grimza - apaļīga, ar brillēm un ar mūžīgām pūtītēm uz pieres, ko nevarēja noņemt nekāds "Klerasil". Plus zilzeķes noslieksmes. Tomēr Ļuskas galvā valdīja apskaužama kārtība. Nevis meitene, bet dators. Dzīva datu bāze. Bet arī seksuāla pievilcība, kā klēpjdatoram.

Vispār slepenā, ezotēriskā anekdotes par ierašanos ar ziņojumu nozīme bija tāda, ka jābūt divām sekretārēm. Vienai priekš darba. Otrai ...

- Atvainojiet, Semjon Petrovič, no slimnīcas zvana. Vectēvs jūsējais, stāsta, esot nomiris... vakar pulksten divdesmit divos trīsdesmit. Savienot?

Ļuskas balss, tāpat kā viss pārējais, bija bez izteiksmes, izbalējusi. Semjons Petrovičs atbildēja līdzīgā tonī:

- Nē, nav vajadzības. Vienkārši piezvani apbedīšanas aģentam... Ceremoniju, kādu zini. Par kādiem simt baksiem.

Ļuska tiešām zināja. Bosa vectēva slimības laikā viņai izdevās aptvert visus viņu, ja tā drīkst teikt, ģimenes attiecību smalkumus. Ceremonijas izmaksas viņu nepārsteidza - arī slimnīca, atklāti sakot, nebija nekāda Kremļa. Tālu no mazdēla iespējām... Datormeitene pieklājīgi atvadījās no slimnīcas dežuranta un atvēra biezu tālruņu katalogu uzreiz pareizajā lappusē.

Savukārt Homjakovs nolika klausuli, ar žestu atlaida Zinku, aizdedzināja "More".

“Tfu, tuberkulozes nūjiņa, nevis cigarete... Tātad, viss? Finita? Vectēvs aizspēlēja kastē... atpūtās bozē. Lai gan "Bozē" - ak, nu diez vai. Viņu, pieļauju, velni ellē jau gan astē, gan krēpēs ..."

Nāca atmiņā garš koridors netīrā komunālajā dzīvoklī. Un vectēvs, piedzēries, saņurcīts, ar jostu rokā. Uz jostas spīdīga sprādze. Māte lētā prostitūtu cepurē, viņas viesu virkne, augstprātīgi, bļaurīgi, smirdoši pēc mahorkas un nemazgātiem kājautiem... Tualetes smaka, auksta grīda, koka rotaļlietas... Paldies tev, Dzimtene, par laimīgo bērnību. Kā vienmēr šādos gadījumos, Semjonam Petrovičam neatvairāmi sagribējās iedzert, lai nelien galvā stulbas domas, lai tās vispirms noslīktu bet pēc tam pilnībā izšķīstu blīvā alkoholiskajā miglā...

Un arī nekaitētu atcerēties savu vectēvu. Protams, gnīda bija. Homjakovs nemaz nenožēloja, ka nekad nav apmeklējis veci slimnīcā, nepārzvanīja Ļuskai ar rīkojumu organizēt greznas bēres... Dzīvoja kā gnīda un nomira, kā gnīdai jānomirst. Un tomēr kaut kas aizgājis - un uz visiem laikiem, un neatgriezīsi atpakaļ. Un arī mēs aiziesim tāpat...

Semjons Petrovičs devās uz bāru, ielēja trīs pirkstus bočananovas skotu viskija, luksusa, divpadsmit gadu izturēta. Izdzēra, uzkoda ar sāļajām pistācijām, pakratīja nokarenos vaigus un jau grasījās atkārtot, kad tālrunis atkal pamodās. "Nekādas dzīves, tīrā cūcība," - nodrebēdams no zvana, Homjakovs pārcēlās pie galda, ar rāvienu paķēra klausuli un grasījās uzbļaut. Tomēr pie auss atskanēja sekjuriti priekšnieka balss, un Semjons Petrovičs pārdomāja bļaustīties, cilvēcīgi pajautāja:

- Ko Paša pastāstīsi? Sailgojies? Paša nesa segvārdu Pelēkais un, kā saka, bija autoritāte. Pret tādiem jāizturas laipni.

- Semjon Petrovič, te tev maļavu atveduši. - Drošības priekšniekam nebija pietiekami daudz priekšzobu, tāpēc nebija sevišķi laba dikcija. - Grozs [7], kaut kāds atstiepa [8] viņas korišs gulēja kopā ar tavu vectēvu slimnīcā, grib atdot tev personīgi rokās.

Bija dzirdams, kā blakus, acīmredzot no magnetofona lentes, jautra balss ar blata intonāciju auro:

Atskanēja šāviens, lode nosvilpoja

Un frajers, tā kā nocirsts, apgāzās ...

- Labi, Paša, gaidu. - Semjons Petrovičs atvienojās un, atgriezies pie bāra, tomēr "atkārtoja", jo jebkuru lietu pieradis novest līdz finālam. Vēlams - uzvarošam. Tāpēc, starp citu, viņš tagad sēdēja šajā kabinetā ar autoritatīvu apsardzi un divām sekretārēm. Vēderā izplatījās patīkams siltums, galvā nedaudz trokšņa, domas piepildīja mierīgums, piedošana un klusas bēdas. Beigts tātad vectēvs. Konstantīns Aleksejevičs. Atdeva galus. Nepagāja, tā kā Visockim, ne pusgads ... Bija arī jau laiks, bija, tik ilgi nav jādzīvo. Istaba, protams, pazuda, māju gatavojas nojaukt. Tas vienmēr tā. Lai arī maza, bet neveiksme. "Nevarēja gnīda, drusku ātrāk ..."

Atnesa vēstulīti no vectēva. Aploksne (Homjakovs, nez kāpēc, tieši tādu arī gaidīja) bija izraktenis. Ar uzrakstu "PSRS pasts". To rotāja gopņika attēls ar akmeni rokā, pievienots paskaidrojums: akmens - proletariāta ierocis. Laikam, lai nepadomā kaut ko citu.

Drīz kļūs par tādu pašu retumu kā "Mozers". Kolekcionāri maksās nemērīti lielu naudu...

No dzeltenīgā papīra oda pēc slimnīcas, kaut kāda vecišķa skābuma un, kā Semjonam Petrovičam šķita, pēc atejas poda. Saviebies riebumā, uzņēmējs ar pirkstu galiem atvēra aploksni. Viņš atlocīja kraukšķīgu rūtiņu burtnīcas lapiņu un sāka burtot neveiklās, kā ar vistas kāju uzvilktās līnijas.

"Sveiks, kuces dēls! Vēlu, lai mazbērni par tevi rūpētos tāpat kā tu, nelieti, par savu vectēvu. Nu, labi, Dievs nav frajers, varbūt pamanīs patiesību. Rakstu šeit, lūk kāpēc. Paralīze mani ir skārusi pamatīgi, acīmredzot viss - amba. Un, lai arī tu Sjoma, esi atsities savā mātē, maukā (bet kas tavs tēvs, vispār pat ellē nav zināms), bet man diemžēl nav citu mantinieku. Tāpēc novēlēšu tev, sūdabrālim, visu savu mantību.

Manā istabā zem palodzes iemūrēts čemodāns. Tajā pats redzēsi, viens smags, otrs - viegls. Ko ar smago darīt, domāju, ka sapratīsi. Ja neesi pilnīgs nejēga, neaizgrūd visu uzreiz, atkraties pa daļām. Bet kas attiecas uz vieglo - nestreb karstu, padomā ar smadzenēm. Smagais - tfu, visa vērtība ir vieglajā, vienkārši jāprot to gudri paņemt. Un paturi prātā, ka māja drīz tiks nojaukta, tāpēc neklikšķini knābi. Man uz tevi uzspļaut, vienkārši negribu lai izkūp vējos. Labi, neesmu pieradis rakstīt ar kreiso roku, un pat tā tik tikko klausa. Vēstuli nosūtīšu ar vienu veceni... arī viņas tēvs paralizēts, bet viegli, guļ blakus, gaišs. Redzams, es nosprāgšu ātrāk. Tā lūk, Sjomka, neklepo, ellē satiksimies. Visi tur būsim.

Tavs vectēvs Konstantīns Aleksejevičs Homjakovs, pensionēts majors."

Un vēl viena piebilde:

“Sapņi nomocījuši, Sjoma. Visu laiku viens un tas pats: acis, rokas... Bail mirt, viņi visi mani TUR gaida..."

Burti pēdējā rindā šur un tur izplūda. Slienas, puņķi, asaras? Tagad tam vairs nebija nozīmes.

- Aha, - Homjakovs nosmīnēja. - Protams gaida. Ar lielu nepacietību. Tādu lērumu cilvēku no kājas nolaist!

Sadzēries vectēvs bieži lepojās ar saviem varoņdarbiem. Un ne jau kaut kur - NKVD. Viņu tur uzskatīja par "tautas ienaidnieku" negaisu. Pēc kāda laika šādi nopelni kaut kā izgāja no modes, un vectēvs apklusa. Bet tagad - re kā pagātne atsaucās... Semjons Petrovičs vēlreiz pārlasīja vēstuli, piecēlās, pastaigāja no kabineta viena gala līdz otram un izvilka vēl vienu "tuberkulozes nūjiņu". "Atskanēja šāviens, lode nosvilpoja..."

Viņa uzacis sagāja kopā, piere kļuva krunkaina, vaigi uzpūstas. Viņš negrimasēja. Tie, kas viņu labi pazina, saprata, ka uzņēmēja doma sākusi darboties ar pilniem apgriezieniem. Beidzot pieņēmis lēmumu, viņš iegrima krēslā un saspieda Fimas-Izrauj-Acis numuru. Šo Fimu, tā īsti atsaldēto neliešu komandas vadītāju, cienījamais Homjakova kungs zināja vēl no sava pirmās sēdēšanas. Jā, jā - sēdēšanas. Semjons Petrovičs īsti neslēpa savu noziedzīgo jaunību, kaut arī, protams, to nereklamēja. Iepriekš tika uzskatīts, ka jebkura liela intelektuāļa biogrāfijā gandrīz noteikti vajadzētu parādīties ieslodzījumam. Imidžs pieprasīja lai ciestu par patiesību. Tagad divas vai trīs sēdēšanas bija kļuvušas par neaizstājamu kvalitāti gandrīz katram lielam uzņēmējam. Un ar absolūti līdzīgiem komentāriem presei: "Ziniet, pirms divdesmit gadiem par to lika cietumā, bet tagad uz to pašu mudina pat no augstākajām tribīnēm..."

... Fima atbildēja pēc otrā treļļa: viņam vienmēr bija līdzi mobiļņiks, vienmēr gatavībā.

- Sadam aleihem, genacvale! - Homjakovs viņu sveicināja. - Airējies šurp un tempā, ir tēma.

Vectēvs pareizi interpretēja - tikai frajeri klikšķina knābi. Kas "nogāžas kā nocirsti"...

"Laikus neizvēlas ..."

Skudins prata gandrīz duci svešvalodu. Par Štirlicu, iespējams, nebūtu izlicies, bet galu galā tas arī nebija viņa darbs. Lūk, lai izskaidrotu, lasītu-rakstītu, saprastu terminoloģiju... veiktu pratināšanu... lūdzu...

Viņu mācīja pēc dažādām speciālām metodēm, ar bēdīgi slaveno divdesmit piekto kadru un bez tā. Dzimtajai valodai šāda uzmanība netika pievērsta. Pārliecinājušies, ka puisis ir izglītots un likās mierā, neiedziļinoties filoloģiskajos smalkumos. Tāpēc iznāca, ka tikai tagad, apprecējies, Ivans saprata vārda "tukšgaita"[holostoi - šim, vārdam latviešu valodā grūti atrast piemērotu. tulk.] etimoloģiju un saprata, kāpēc kaujasnespējīgas patronas arī tiek sauktas tā. Un kāpēc tiek uzskatīts par milzīgu traucēkli šis tukšgaitas apstāklis, kas gandrīz notika gūstā ar viņa draugu, kolēģi Borku Kapustinu. Iztrūkums, tur tā lieta. Nepilnība...

Gan smiekli gan grēks - tikai tagad, tuvojoties piecdesmit gadu vecumam, Ivans varēja atklāti pateikt par sevi. ka viņam tiešām IR VISS. Un pie velna ar visādām tur dienesta pakāpēm, dzīvokļiem, "mersedesiem" un lauku savrupmājām, tam visam nav nekā kopēja ar dzīves pilnību. Viņš vienkārši ņēma un pievienoja tikai vienu cilvēku savai personīgajai pasaulei, un pasaule ieguva pilnīgumu. Atņemiet tagad šo cilvēku, un apakšpulkvedim Skudinam vairs nebūs nekā. Pavisam nekā.

Puiši nedaudz pasmējās par Ivanu, ka viņš kļuvis par priekšzīmīgu ģimenes cilvēku un, viņuprāt, pat nedaudz zem sievas tupeles. To dzirdot par sevi pirmo reizi, Kudejars sašuta. Bet pēc tam, kad atdzisa, saprata, ka tas tā patiešām ir, turklāt viņam tas patīk. Un viņš nevēlas nekādas izmaiņas, atgriešanos it kā brīvajā, bet nepabeigtajā dīkstāves pasaulē.

Izgriezis sūkli virs izlietnes, Ivans vēlreiz to saziepēja un sāka no eļļas auduma izberzēt vecu nezināmas izcelsmes traipu, tajā pašā laikā klausoties, kā Marina gaitenī runāja pa tālruni ar tēvu.

- Nu un kā? Viņš jautāja, kad viņa nolika klausuli un atgriezās virtuvē. - Nikns?

Viņš pats uzskatīja, ka tēvu un bērnu problēmu izdomājuši idioti. Patiesībā nav nekādas problēmas. Ir tikai parastā nespēja - nevēlēšanās sevi nostādīt cita vietā. Iedomāties sevi jaunu vai, gluži pretēji, vecu. Pakatīties uz lietām cita acīm. Un varbūt dažreiz piekāpties ...

- Sākumā jau rūca kā zvērs. - Maša šķībi pasmaidīja, aiz joka slēpdama to neveiklību, kas nesen bija radusies attiecībās ar tēvu. - Tagad nomainījis dusmas uz žēlastību. Vispār ... šodien gaida uz pusdienām.

- Skaidrs ... - Skudins vēlreiz palika sūkli zem krāna. Aizdomīgais traips nevēlējās pazust. - Ap cikiem?

Patiesībā šodien viņa ar Mašu bija ieplānojusi piepilsētas braucienu ar peldēšanu, taču Ivans par to pat neieminējās. Viņš pats uzauga kopā ar vecākiem un vecmāmiņu un uzskatīja, ka viņam nevajadzētu likt savai jaunajai sievai izvēlēties "vai nu viņš, vai es". Tēvs ir tēvs.

Izlietne viņa virtuvē bija vismodernākā, izgatavota no nerūsējošā tērauda. Bijusī, tīri dzimtenē ražotā, kuru viņš mantoja kopā ar dzīvokli, bija briesmīgāka par atomkaru, un viņš to nekavējoties nomainīja. Jaunā savukārt cieta no hroniskiem aizcietējumiem, kas pēc divām dienām, trešajā izraisīja pamatīgu aizdambējumu. Ivans uzskatīja, ka izlietne jau rūpnīcā aprīkota ar nepiemērotu sifonu, taču, kā parasti, rokas līdz šai dienai nesniedzās, lai to pārbaudītu un salabotu. Un tagad duļķainais ziepjūdens slinki virpuļoja pa notekas atveri, nesteidzoties pazust. Skudins noliecās pēc šompola, taču šoreiz pietika ar morālu pabiedēšanu. Izlietne nobijusies dzīlēs aizrijās, nočāpstināja, nožagojās ... un ūdens strauji sagriezās piltuvē.

- Tā lūk, - Ivans nomurmināja un devās uz balkona uzsmēķēt. - Marjana! Pēc kāda laika viņš uzsauca. - Žirikam ēst devi?.. Kaut kā māti nedzird pieminam, vai tik nebūs badā nosprādzis?

- Devu, devu, vēl no rīta, - Maša atbildēja no istabas. Viņa stāvēja pie skapja spoguļa durvīm un mēģināja saprast, vai viņas izskats neizraisīs kaut kādus pārmetumus no tēva puses. - guļ kā mīļais. Laikam viņam klusā stunda.

Par Žiriku viņi nosauca lielu runājošu papagaili, kurš nejauši ielidoja pa logu. Maša apstaigāja visu māju, un tad, skatoties apkārt - lai kāds nenoķer svešas notekcaurules apgānīšanā - visur izlīmēja sludinājumus par "pazaudēto un atrasto". Droši vien kāda iemīļots putniņš, un arī zooveikalā tādi maksā lielu naudu;

Diemžēl, neviens nereaģēja, un tīrā pagaidu “runājošā putna” uzturēšanās viņu dzīvoklī, tāpat kā viss pagaidu, draudēja kļūt par pastāvīgu.

Vārdu spārnainim viņi iedeva par godu ievērojamajam krievu politiķim. Bet ko? Abiem dienvidnieku asinis, abi augstprātīgi, kauslīgi un mēlnesīgi. Tiesa, lamuvārdu ziņā "popka", iespējams, atpalika, lai gan viņš zināja apmēram piecdesmit ārkārtīgi rupjas kvalitātes skaņu kombinācijas un prasmīgi izmantoja tās dažādās sadzīves sadursmēs. Vēl dzīvoklī atradās... nē, nevis kaukāziešu aitu suns, kas, šķiet, atbilstu Skudina tēlam, bet žurka. Dekoratīva. Tas ir, balta ar tumši pelēku atzīmi uz skausta. Ar patentētu sertifikātu par holēras un mēra draudu neesamību. Astainā bija gudra, nesa segvārdu Vaļka,  aiz abiem vaigiem rija "Pedigri pal" un skrēja "ritenī", lai saglabātu formu. Žiriks tika turēts brīvībā, lidoja, kur gribēja, gulēja, kur pagadījās, ēda, ko deva, kakāja, kur pagadījās... un to visu darot, skaļi lamājās ar iespējami rupjākiem vārdiem.

- Mīļais?.. - Ivans domīgi paskatījās uz nokakātajām tapetēm, pārklātām kā ar kaļķi no špakteļlāpstiņas un nolēma būt optimists:

- Labi, ka govis nelido.

Vienistabas dzīvoklis, kuru tēvzeme viņam piešķīra pēc divdesmit gadus ilgas nevainojamas kalpošanas, atradās Timurovskajas ielas "punkta" mājā, kur Svetlanovskas prospekts to pārdala uz pusēm. Ja kāds nezina, tas ir viena kvartāla attālumā no Sanktpēterburgas ziemeļu robežas. Divsimt metru - un laipni lūgti Ļeņingradas apgabalā. No trešā stāva logiem redzami sovhoza "Bugri" lauki. Un pati māja no kalna arī skaidri saskatāma, braucot uz pilsētu pa šoseju ... Tikai ar Marinas parādīšanos Ivans sāka piešķirtos kvadrātmetrus uztvert kā īstas MĀJAS. Līdz tam bija - tā, kārtējais (cik daudz viņš bija tādu redzējis!) mājoklis, kuru, iespējams, jau rīt būs jāatstāj, un nemaz nav žēl. Tagad ...

Jā. Pareizā ģimenē, tas ir, balstītā uz uzticību un mīlestību, nav tēvu un bērnu problēmu. Tur nav jāatceļ brauciens uz pludmali, jo steidzami jāsamierinās ar tēvu. Bet pareizās ģimenes neizveidojas uz burvja mājienu. Tās jāizveido.

"Ak, vasara skaistā, kā es tevi mīlētu..." Smacīgajā gaisā spindzēja mušas, nekaunīgas, noēdušās, zaļi mirdzošas. Uz tuvējā, labi pārredzamā balkona sauļojās meitene, neveiksmīgi (cik Skudins zināja) sapņodama par modeles karjeru. Vardarbības pret ķermeni rezultāts bija kaulains, neapmierinošs un nepārprotami atgādināja bālo mušmiri. "Froilin Angelikas vājie atslēgas kauli mani nesatrauc..." - Ivans paskatījās ar pretīgumu. Reiz viņš no kāda bija dzirdējis, ka modes modeles, kuras pēc izskata bija kā vakar no Buhenvaldes aizbēgušas, uz pjedestāla paaugstināja "zilie" kutjurjē, kuri bija apsēsti ar nenobrieduša pusaudža tēlu. Bet ko? Kuru gan citu var iedvesmot četrdesmit astoņi kilogrami, ar augumu ne mazāk par simts deviņdesmit? .. Turklāt meitene sauļojās "topless", tas ir, bez krūštura, kaut kādās nenoteikti pelēkās, nezcik reizes mazgātās biksītēs. Acīmredzot viņa uzskatīja, ka uz balkona "neskaitās". Tāpat kā dažas dāmas diezgan nobriedušā vecumā, izejot trokšņainā laukumā, nolika segu zālienā un izģērbās līdz apakšveļai, lai pagulētos saulītē. Nevis peldkostīmos, bet rozā “ģimenes” apakšveļā. Un nekādi nevēlējās uzklausīt un saprast milici, kad viņš mēģināja aizsargāt sabiedrības morāli. Viņas taču esot "dabā" - tāpēc "neskaitās" ...

Ivans uzvilka un izpūta dūmu gredzenu. Iespējams, nākamreiz, kad viņi satiksies pie pastkastītes, atkal sāks actiņas bolīt.

Lejā, pagalmā, bija zaļi un skaļi. Četri aksakali dauzīja dūrēs sažņaugtos kauliņus pa koka galdu, sitot "āzi". Tīneidžeri uz soliņa spēlēja kārtis - "buru", aizsmakuši izkliedzot vārdus, kurus pat Žiriks noteikti būtu apskaudis - un ne tikai spārnotais, bet arī divkājainais. Skudins atkal sānis pašķielēja uz blakus esošo balkonu. "Froilin Angelika" vārdu birumu mierīgi laida pār ausīm. Tas, neskatoties uz to, ka viņas vecmāmiņa jau divas reizes bija apmeklējusi kaimiņus, lai ar viņiem pārrunātu papagaiļu leksikas īpatnības, kas kaitējot nevainīgās mazmeitas morālei. Jaunāki bērni vienkārši aizrāvās ar īso Sanktpēterburgas vasaru. Daži putekļu mākonī spārdīja bumbu, daži mina pedāļus... Kaut kādi abalduji, kurus jau bija skāris akselerācijas mikrobs, dejoja pēc magnetolas skaņām. Šai nodarbei viņi bija izvēlējušies diezgan oriģinālu platformu. Proti - Skudina plakano garāžas jumtu, vientuļi pieslējušos pie atkritumu konteineriem. Ivans kādreiz bija par jaunu pārklājis tieši šo jumtu - priekš kāda velna, interesanti? .. - ar turmalajas ruberoīda cēlo zaļumu.

"Labi ka vismaz ne "breik danc"..." Skudins nopūtās, kādu brīdi pavēroja pusaudžus, nometa cigarešu galu. - Atkal būs jāpiķē savienojumi... - Vaļa, Vaļa, - viņš pasauca un atgriezās istabā. - Kur tu esi, mana meitenīt?

Žurka, kas nesen bija pieēdusies, ignorēja aicinājumu. Viņas vietā ar entuziasmu atbildēja Žiriks:

- Bet ja dirrsā? Bet ja dirrsā? Negribi? Negribi? Par ceinerri, par ceinerri!

Kur viņu bija audzinājuši un kur samācījuši divreiz atkārtot visu necenzēto valodu - zina tikai Dievs.

- Krievijā mēdza dresēt žagatas, - komentēja Maša. - Ārzemniekiem paredzētajā eksotikā! Krieviski runājoša žagata...

- Un leksikā - visa Dāla vārdnīca, - Skudins atkal uzmeta skatienu Žirika biezi apmestajām tapetēm, nopūtās, paskatījās pulkstenī. - Tātad, ap cikiem mēs esam uzaicināti? ..

Ļevs Polikarpovičs dzīvoja ļoti tuvu savam institūtam. Tajā pašā Basseinajā, tieši otrpus Moskovskajas prospektam, labā vēlīnā staļinisma namā Pobedas ielas stūrī, tajā, kas ar fasādi pagriezts parka virzienā.

Ārēji šī bija pilnīgi parastā māja, bez īpašām arhitektūras mežģīnēm, kas nozīmētu neparastu iekšējo struktūru. Bet, ja paskatījās uzmanīgi, uz tās varēja atrast memoriālās plāksnes. Šeit savā laikā bija dzīvojis mākslinieks Kopeljans un vairākas citas izcilas personības. Dēlīši diskrēti, lai atbilstu pārējai mājas ārpusei - bet stingri un cienīgi. Pirms vairākiem gadiem Mašai pirmo reizi ienāca prātā, ka kādreiz, bet patiesībā - jau šausmīgi drīz, šeit parādīsies vēl viens. Par viņas tēti. "Šeit dzīvoja ..." Viņa atcerējās: todien tētis viņai šķita pavisam vecs, trausls un īslaicīgs. Kopš tā laika viņa sāka ļoti sāpīgi pārdzīvot jebkuras nesaskaņas, kas ir neizbēgamas, līdzīgas dzīvībai, bet, pēc viņas domām, spējīgas tuvināt bēdīgā dēļa parādīšanos. Tas viss bija pirms Vaņas parādīšanās. Pirms tētis bija izteicis vārdus, kurus senos laikos pareizi sauca par neizrunājamiem: "Kad nomiršu ..."

Viņa atrada vīra roku un cieši saspieda to. Ivans ne visai pareizi interpretēja saviļņojuma iemeslu un apsolīja:

- Es būšu balts un pūkains ...

Maša viņu nesāka atrunāt.

Viņa vēl atcerējās dienas, kad pie parādes durvīm bija pulēts misiņa rokturis. Šis rokturis jau ilgu laiku nebija vairs redzams, un pašas durvis no skaisti stiklotām pārvērtušās par banālām no dzelzs ar kodu. "Laikus neizvēlas, tajos dzīvo un mirst." Maša neatcerējās, kurš to bija teicis.

- Nu, Kungs, nes garām... - Iznākusi no lifta, viņa atskatījās uz Skudinu un nospieda zvana pogu. Viņai bija atslēga, un tēvs, jādomā, nespēlēja sliktas ziepju operas varoni, mainot slēdzeni. Neskatoties uz to, Maša izvēlējās piezvanīt. Poga darbojās slikti, tā bija jāpiespiež stingri noteiktā veidā, lai notiktu kontakts; kurpnieks bija bez zābakiem - viens no vadošajiem Valsts progresīvo tehnoloģiju institūta speciālistiem joprojām nespēja pielāgot pēc viņa standartiem visvienkāršāko ierīci... Mašas pirksts automātiski atrada pareizo punktu - No iekšpuses bija dzirdams marseljēzas elektroniskais trillis. Laiki tiešām netiek izvēlēti, taču nekāds spēks pasaulē nebūtu licis tētim noliekties zem katras vēja brāzmas un klausīties "Dievs, sargi caru".

Dzīvokļa dziļumos skaļi iekvekšķējās sunītis, atskanēja tik pazīstamo soļu skaņa. Slēdzene noklikšķināja. Vienu vienīgu reizi un, kā Ivans noteica pēc skaņas, nepretenciozi līdz pat nepieklājībai. Apašpulkvedis viegli pašūpoja galvu. Viņaprāt, dzīvokļa nepieejamība neizturēja nekādu kritiku.

- A-a, dārgie viesi! - Uz sliekšņa parādījās saimnieks Ļevs Polikarpovičs Zvjagincevs. Viņš smaidīja. Sporta tērps apkļāva spēcīgu, neskatoties uz pāri sešdesmit figūru. - Lūdzu lūdzu ...

Sākumā Mašas sirds nedaudz nodrebēja: tātad viņa jau ir “viesis” vecāku mājās? .. Bet tētis viņu noskūpstīja, it kā nekas nebūtu noticis, un Ivanam paspieda roku. Pirmo reizi mūžā, viņas atmiņā.

Kostīmu, kurā viņš šodien lepojās, viņam bija nopirkusi Maša. Nopirkusi ar nelielu skandālu. Profesors, turēdamies pie vecmodīgām koncepcijām, sākumā sacēlās pakaļkājās, kategoriski apgalvojot, ka spilgtais jautrā paskata "naiks" nav viņa vecumam piemērots. Bet meita uzstāja, viņš kapitulēja... un drīz vien atklāja, ka, uzvelkot "jauniešu" kostīmu, viņš nopietni jūtās gandrīz jauns.

Faktiski viņš pārāk steidzās sevi pieskaitīt večiem. Kā teiktu vecais skolasbiedrs, draugs Iska Šihmans: "Tu glupais poc [9], pareizās valstīs tavā vecumā tikai sāk dzīvot. Uzkrājumi ir, bērni izaudzināti..." Turklāt Dievs nebija apdalījis Zvjagincevu ar  izskatu. Atvērta seja ar pareiziem vaibstiem, biezi, uz aizmuguri saķemmēti mati "sāls un piparu" krāsā, labs augums ... un arī tā neparastā īpašība, kas padara cilvēku skaistu neatkarīgi no vecuma un izskata. To ir grūti aprakstīt, bet tas ir jūtams nekļūdīgi, un jau pirmajās minūtēs. Ivans paskatījās uz profesoru un, šķiet, beidzot saprata, kāpēc viņš iemīlēja viņa meitu. Bet Maša, neskaidri šņukstot, karājās tētim kaklā.

... Ar visiem saviem izmēriem apakšpulkvedis Skudins, kad tas bija nepieciešams, ļoti veiksmīgi kļuva neredzams. Profesoru ģimenes atkalapvienošanai skatītāji nebija vajadzīgi, un viņš klusi notupās, iepazīstoties ar dīvaino radījumu, kas ieskrēja gaitenī. Radījums bija bārdains kā foksterjers, līdzīga bokserim, piedevām iegarens kā taksis. Tas ir, izklausījās gluži kā bērnu dziesmā "ūdenslīdēja suns un visi aitu suņi vienlaikus". Nosaukumu "dvorterjers" nesa draudīgu un ar tādu pašu, politiski pareizu ievirzi kā "Marseljēzas" zvans: Kapitāla ienaidnieks. Tomēr izrādījās absolūti neiespējami izrunāt šādu segvārdu, dodot komandu, un sunim bija jāapmierinās ar viņa mājas iesauku: Knopiks.

Lielākā daļa specvienībnieku ne sevišķi pacieš suņus, taču tas uz Skudinu neattiecās. Formula "taibolā dzīvojam" bez naža nozīmēja arī uzticamu suni, vēlams, gan ko nopietnāku. Tādu, kas atbilstu viņa tēlam un kādu viņam joprojām nebija izdevies iegūt. Ivans vispirms noglāstīja, pēc tam draudzīgi pabužināja mutantam pakausi. Ko viņš īsti nevarēja izturēt, bija gļēvie un tāpēc neprognozējamie suņuki, tādi, kā mazie pūdeļi. Knopiks, viņu pilnībā apmierinot, izrādījās pilnīgi atšķirīgs. Viņš ar entuziasmu nolaizīja roku, vicinot nocirsto stumbeni... un ar vislabākajām izjūtām uzšļakstīja uz parketa.

- kucēna reakcija. - Maša metās uz vannas istabu, atgriezās ar grīdas lupatu un sāka berzēt, bet profesors izdarīja aicinošu žestu:

- Jūs, Ivan Stepanovič, es redzu, patīkat ne tikai manai meitai.

Nothing personal[10], kā saka amerikāņu asa sižeta filmās. Tikai ja viņiem, amerikāņiem, būtu mūsu problēmas. Trīsdesmit devītajā gadā cilvēki ar zilām uzšuvēm aizveda nāvē topošā zinātnieka tēvu. Un māti, kā ČSIRu - bija tāds saīsinājums, kas nozīmē dzimtenes nodevēja ģimenes locekli, nosūtīja pa etapu. Kur un kā viņa nomira, nebija zināms pat šobaltdien. Trīsgadniekam puišelim paveicās. Viņš nenomira no pneimonijas īpašajā cietumā, viņam izdevās izdzīvot bērnu namā. Vēlāk viņš pat iestājās institūtā - dēls, kā zināms, neatbild par savu tēvu. Un vispār "par mūsu laimīgo bērnību ..."

Tagad viņš virzīja uz priekšu bijušo padomju zinātni. Virzīja, velns lai parauj, visu to pašu cilvēku ar zilajām uzšuvēm uzraudzībā. Bet institūta labākais draugs Ichoks-Haims Gerškovičs Šihmans, kurš pirmais no viņu izlaiduma aizstāvēja doktora disertāciju, nevēlējās tādu dzīvi. Sataisījās uz ārzemēm. Tādu gudru publiku kā Iska padomju dzimtene no mātišķā apskāviena atbrīvoja tikai pēc desmit gadiem darba tīklā. Lai kļūtu pilnīgi truli un nespētu esot tur, ārzemēs, nekavējoties "visu izstāstīt". Iska šos gadus pavadīja kā asenizators. Var teikt, ka viņš atsēdēja sūdos. Bet prom aizbrauca... Tagad viņš tur ir galvenais zinātnieks. Bagāta fonda priekšsēdētājs, pusduča akadēmiju "polinoms" ... nemaz nerunājot par pastāvīgajām baumām par Nobela prēmijas laureātu. Bet lūk mīļotā tēvija tagad sēž sūdos. Un lai cik skumji tas nebūtu diemžēl sēž līdz ausīm. Un ar viņu kopā tie, kuriem šī bija vēsturiskā dzimtene un kuri palika šeit. Šeit, "kur mana tauta diemžēl bija ..." [11]

Atkal atbraucis ciemos, Iska paskatījās uz vecā drauga dzīvi pēc perestroikas... un izplūda asarās. "Kišen mire tohes [12], Ļova, cik tu tomēr esi ietiepīgs pocs..." Pēc viņa aizbraukšanas profesoram Zvjagincevam pēkšņi tika piegādāts vesels konteiners visāda veida aparātu.

Tā, sīkumi: ledusskapis, veļas mašīna, televizors, dators ... un tā tālāk un tā tālāk. Galīgs kauns un negods, ko tur lai saka!? Bet tomēr patīkami.

- In hac spevivo [13], - Skudins atcerējās solījumu būt "balts un pūkains" un labestīgi pasmaidīja:

- Magna res est amor [14].

Profesors pārsteigti pasmīnēja, viņa acīs uzplaiksnīja kaut kas aizdomīgi līdzīgs cieņai. Vismazāk no pitekantropa viņš gaidīja spēju uz latīņu sentencēm.

- Tēt, varbūt ko palīdzēt? - Maša, novelkot kurpes, basām kājām devās mazgāt rokas.

- Nu, viss jau gatavs, tūlīt izvārīsies kartupeļi, un sēdīsimies ...

Maša domīgi pamāja un devās palīgā. Skudins pie sevis pasmaidīja. Virtuve ir vieta, kur nemēdz būt lieku roku. Un īpaši - piecas minūtes pirms svētku sākuma.

Viņš nekļūdījās. Ļoti drīz tur noklabēja ledusskapja durvis, trauki šķindēja un nazis klabināja, sasmalcinot kaut ko vitāli svarīgu, bet, kā parasti, laimīgi aizmirstu. Atskanēja balsis. Ivans gandrīz gribēja iet piedāvāt savus pakalpojumus, taču laikus saprata, ka labāk būtu atstāt tēvu un meitu uz brīdi divatā.

Klopiks ar entuziasmu aizveda viņu ekskursijā pa viesistabu. "Parādi man, kur tu dzīvo, un es tev pastāstīšu, kas tu esi" ... Un otrādi. Pēc vairāku mēnešu ilgas pazīšanās ar profesoru Zvjagincevu Ivans nebija pārsteigts par telpā valdošo stilu un laika sajaukumu. Supermodernais "Panasonic" blakus izbijušajā VDR ražotajam sekretāram "Helga", izskatīgais "Pentium" uz senlaicīga galda ar grieztām, neuzticamām kājām, "Sony" stereo centrs, fosforscējošs ar zilu displeju uz pulēta plauktiņa, uzreiz var redzēt mājās gatavota ...

Iepretim durvīm vienkāršā melnā rāmī karājās sievietes fotogrāfija, kas bija ļoti līdzīga Mašai. Likās, ka viņas pašas māsa skatījās no sienas. Viņa ar vieglu smaidu vēroja savu ģimeni, viņu dzīvi un darbus, kas notika nu jau bez viņas ...

… Bet, bez šaubām, dominēja grāmatas. Augstos skapjos, kas sasniedza nolobījušos griestus. Uz kabineta "Steinveja" vāka (acīmredzami aizmirsts. Dievs piedod, kad tas pēdējo reizi atvērts). Uz milzīga ādas dīvāna ādas spilveniem, uz lielo logu ar skatu uz parku, palodzēm ...

Ivans iebāza pirkstu puķpodā ar agavi, nopūtās, pašūpoja galvu. Augsne podos bija sausa, saplaisājusi, kā tuksnesī.

Izrādījās, ka logs nav aizvērts ar aizbīdni,  tikai pievērts - acīmredzot steigā. Ivans atvēra vērtni, nedaudz izliecās un, pagriezis galvu, virs jumtiem ieraudzīja - par laimi stāvs atļāva - drūmo Hiperteha siluetu. Piecpadsmit stāvu tornis, drūmi nolūkojās ar tumša stikla logiem un bija piepildīts ar valsts noslēpumiem no bēniņiem līdz pagrabam. Ivans bija dzirdējis, ka savulaik tas uzcelts apbrīnojami ātri un nevis no apakšas uz augšu, tā kā visas parastās ēkas, bet otrādi. Tas ir, no blokiem samontēja pašu augšējo stāvu, pacēla tos ar baismīgiem domkratiem, piemontēja no apakšas nākamo ... un tā visus piecpadsmit. Patiesība vai naidnieku izdomājumi, bet tornis Ivanam nepatika. Tā iekšējā būtībā bija kaut kas latentiski ļauns. Viņš atcerējās: kad viņš pirmo reizi piegāja pie ieejas un pacēla acis, viņam skaidri šķita, ka gludā, augstā siena noliekusies pārkarājas. Ar skaidru nodomu nokrist viņam personīgi uz galvas. Protams, ilūzija. Tāda pati, kā tā kas rodas Eifeļa torņa apmeklētājiem: skaties uz leju un nevari atbrīvoties no sajūtas, ka vairāk nekā simts gadus stāvējusī dzelzs konstrukcija tūlīt nobrīkšķēs un lēnām nogāzīsies uz sāniem ... Ilūzija protams, bet vienalga nepatīkama.

- Vaņa! Pie galda! - Maša pasauca no virtuves. Viņš aizvēra logu un nolaida aizbīdni ligzdā.

Sasēdās pie izļodzīta galda, kas šādam gadījumam bija izvilkts virtuves vidū. Pirmajā bija okroška ar burbuļojošu kvasu no plastmasas pudeles, ko pavadīja auksts mēriņš "Stoličnaja" un jautājumi par neseno ceļojumu. Virtuvē valdīja tāda pati raiba atmosfēra. Greznais Samsung ledusskapis lieliski sadzīvoja ar  senatnes penāli, saskābuša piena krāsā, Sīmensa mikroviļņu krāsns mierīgi pastāvēja kopā ar savu gāzes vecvecmāmiņu, kura, iespējams, bija pārkāpusi divdesmit gadu atzīmi, Mulinex kombains stāvēja uz noplukuša naktsgaldiņa ar kārtīgi neaizveramām durvīm ...

Pēc okroškas bija plovs - pēc jaunas receptes, vistas, no mikroviļņu krāsns. Paostījis gaisu, Kapitāla Naidnieks nosmilkstējās, aizvainoti uzkvekšķēja un ar aizvainotas tikumības gaitu izgāja no virtuves. Viņš necienīja vistu. Cilvēki palika - atvēra Ahtamaru, nogaršoja plovu un turpināja jautājumu un atbilžu spēli. Faktiski tas bija profesors, kurš sarunājās ar meitu.

- Ko tu, Mariša, tik drīz atgriezies? - Zvjagincevs ar izspēlētu vienaldzību uzķēra uz dakšiņas rīsus, pakošļāja, padomāja, pievienoja kečupu. - Laika apstākļi sabojājās? Vai... pēc mājām sailgojies?

Viņa balss nodevīgi nodrebēja. Uz mirkli viņš pārvērtās no cienījama zinātnes vīra par vientuļu, aizmirstu večuku.

- Nē, tēt, laika apstākļiem ar to nav nekāda sakara. - Mašai pēkšņi tēva kļuva mokoši žēl. Atstājusi pusapēsto plovu, viņa pēkšņi piecēlās, atnesa no gaiteņa somiņu un izvilka nelielu plastmasas maisiņu. - Lūk, pakaties! Tev sveiciens no Lapzemes.

- Tā, tā... - Zvjagincevs tūdaļ atdzīvojās, nolika dakšiņu un uzmanīgi ar pirkstu galiem izvilka sarežģīto veidojumu. Vairs ne pelēku, bet ogļu melnu; - Hmm, interesants, šis tavs sveiciens, šķiet, ka tas neko nesver, kaut arī pieskaroties šķiet blīvs. Šķiet, ka  absorbē visu redzamo spektru...

Noslēpumainais zariņš bija izmainījis ne tikai krāsu, bet arī formu, pārvēršoties no suvenīru pinuma par savdabīgu spirāli. Tagad tā bija izliekta kā Mebiusa lenta, tikai par pakāpi sarežģītāk.

- Saproti, tēt. sākumā tā bija pilnīgi amorfa un dzirkstīja kā jaungada eglīte. - Maša, neskatoties uz karstumu, nodrebēja un nez kāpēc pārgāja uz čukstiem:

- Bet pēc tam izžuva, pārvērtās par žagariņu.

Un, izlaižot dažas detaļas, kas skāra tikai viņus ar Ivanu, viņa pastāstīja par uzkāpšanu Melnajā Tundrā. Sākot ar vecā sāma teiksmu un beidzot ar briesmīgajiem kaķveidīgajiem cilvēkiem un viņu acīmredzami sliktajiem nodomiem. Neaizmirsa ne par noslēpumaino klajumiņu, ne par vecmāmiņas Grigorjevnas neapmierinātību...

- Kaut kā nelāgi viss sanāca. Vispirms, pazemes čudu ugunīgo ziediņu nobendēju... - Maša sev ielēja kvasu, centās nenopietni pasmaidīt, bet piedzīvotās bailes traucēja atmiņām. - Pēc tam Vaņa tiem tipiem pa kaklu sadeva...

"Kam sadevu bet ko pavisam noliku..." - Ivans uzskatīja, par labāku neprecizēt. Nākamajā dienā viņš apmeklēja kautiņa vietu, bet tur neatrada ne dzīvos, ne mirušos. Starp citu, arī nekādas ķermeņu vilkšanas vai nešanas pēdas. Toreiz vecmāmiņa Toma ieteica viņiem braukt prom ar labu, - līdz nav noticis kas sliktāks. Un specnaza apakšpulkvedis paklausīja, jo savu vecmāmiņu pazina. Viņa velti nebiedēs...

Profesors, uzmanīgi klausoties, nosodoši rauca kuplās uzacis.

- Čudu pazeme? Tu, Marina, ziemeļu pasakas palasi uzmanīgāk. - Viņš piecēlās, pagājās no galda līdz logam, atkal apsēdās. - Visi pazemes iedzīvotāji ir ārkārtīgi neliela auguma. Norvēģijas alveši, dāņu elfi, īru leprekoni, anglosakšu gnomi... gnomi!.. Un mazie britu medalus darītāji, pikti? Un kā ar gudrajiem pundurīsiem, uz kuriem balstās visa Skandināvijas epopeja? Un beidzot vācu nībelungi? Visticamāk, ka mūsu "baltacu čudi" ir nelieli. Tāpēc es uzdrošinos domāt, ka dārgajam Ivanam Stepanovičam bija darīšana ar kaut ko spēcīgāku...

- Piekrītu. Atvainojiet... - Skudins piecēlās, atpogāja savu vieglo kreklu, uzrādot lietiskos pierādījumus. - Tādas tās Kolas meža pasakas...

Uz vēdera viņam joprojām bija spēcīgs zilums, it kā no zirga spēriena. Zvjagincevs tikai pašūpoja galvu: viņam šķita, ka vieglāk dauzīt betona sienu, nevis Marinas vīru. Tomēr zinātniskā interese pārspēja, un viņš atkal pievērsās savai meitai:

- Nu, ja pasakas noliek malā, kāds būtu jūsu viedoklis, kolēģe?

(Protams, kolēģe. Ja nebūtu sākusi romantiskas attiecības, ar šo zvērveidīgo, tagad jau pabeigtu doktora disertāciju ...)

- Ja es izteiktos Džozefsena teorijas ietvaros, tad to nosauktu par sintopodu. - Pamājusi uz "sveicienu no Lapzemes", Maša samiedza acis un lēnām iemalkoja kvasu. “Tās vizualizācija, kurai sekoja materializācija, ne mazākajā mērā nav pretrunā ar Vīlera modeli. It īpaši, ja ņem vērā izliektās telpas Einšteina-Rozena tuneļu koncepciju ...

- Aha! Un tas lieliski saderas ar Teijarda de Šardēna idejām par psihisko hiperuniversumu. - Pilnīgi aizmirsis ikdienas maizi, Zvjagincevs pacēla pie acīm noslēpumaino veidojumu, un viņa lūpas izplūda entuziasma pilnā smaidā. - Un pievērsiet uzmanību, Marina, tas materializējās spirāles formā, kas diez vai ir nejauša. Viss kosmoss, viss Visums sastāv no spirālēm. No galaktikām līdz vakuuma kvantu virpuļiem. Acīmredzot tas ir koda ... vienotas pasaules vienota koda elements, ko māte daba ir ielikusi visa dzīvā un nedzīvā pamatos ... Te ir gan slavenā Vatson-Krika dubultā spirāle, ģenētiskā koda molekulārais modelis ... Bet torsionu lauki, ar kuriem mēs faktiski nodarbojamies? - Viņš pēkšņi apklusa, negaidītas domas apskaidrots. Ar rāvienu piecēlās un gandrīz skriešus metās pie sevis, paceļam īsi izmetot:

- Maša, salej tēju, ledusskapī ir rulete. Ķiršu ...

"Neprecieties ar kursistēm, tās resnas kā sardeles," Skudins nopūtās, kad profesors, kurš bija aizmeties pa koridoru, viņu vairs nevarēja sadzirdēt. - Kas ir tas jūsu Džozefsens? Ārzemju spiegs? Varbūt es kaut kur kopā ar viņu esmu dzēris alu? ..

Viņa balsī skanēja skumjas. Mašas priekšā varēja neizlikties. Nozīmēts darbā pētniecības institūtā, viņš visiem spēkiem centās tam atbilst, taču tas ne vienmēr izdevās. Izglītības bija parmaz. Ak, džungļi! .. Cik gan vieglāk tur dažreiz bija ...

- Braiens Džozefens - Nobela prēmijas laureāts. - Maša piecēlās, ieslēdza elektrisko tējkannu, sāka sagriezt ķiršu ruleti un triumfējoši nodemonstrēja griezumu Skudinam:

- Aha! Runājot par spirālēm... Tātad Džozefsens izveidoja teoriju par paralēlo pasauļu pastāvēšanas iespējamību. Pieņemu, ka esi redzējis filmu?.. Kur šie paši lēkā turp un atpakaļ?

Skudins pamāja.

- Kā tu saproti, - viņa turpināja, - patiesībā viss ir daudz sarežģītāk. Paralēlās pasaules ne tikai saskaras ar mūsējām ... Džozefsens raksta, mēs tās neuztveram, jo mūsu apziņu ierobežo dogmu un formālās loģikas slogs. Neskatoties uz to, augstāku dimensiju struktūras dažkārt joprojām iekļūst mūsu Visumā. Viņš tos sauc par "sintropodiem" jeb daudzdimensionālu struktūru ēnām. Saproti? .. Laiks tiek uzskatīts par īpašu kvazimateriālu veidu, kurš ...

Nav brīnums, ka runā, ka viena no īsta zinātnieka pazīmēm ir spēja, izmantojot notekcaurules piemēru, paskaidrot, ko viņš dara pēdējai apkopējai. Ja tā ir taisnība, tad Maša, bez šaubām, bija īsts zinātnieks. Viņa prata paskaidrot savam vīram, specvienības karavīram, lai viņš, kaut uz robežas, "uz pirkstiem", tomēr saprastu. Skudins atkal pamāja.

- ... kā saistošs materiāls, savieno visas lietas kopā. Tādējādi tas nav īpaši būtisks, tas ir pati dzīve. Var pat apgalvot, ka nav nekā cita, izņemot laiku. Einšteins teica, ka sadalījums pagātnē, tagadnē un nākotnē nav nekas cits kā ilūzija. Lai arī diezgan stabila...

- "Un viņam daudz kas izdevās, pētot Dziņ, - Skudins citēja rakstnieku Uspenski. Maša brīvi lidinājās pasaulēs, kur viņš bija tikpat bezpalīdzīgs kā viņa pati biezā Kolas mežā. Šeit var atcerēties ne tikai spēkavīra Žihara piedzīvojumus ...

- … Īsāk sakot, dārgais, visa mūsu tā sauktā evolūcija ir tikai vēsturiska paradigma. Ideja, ko radījusi šaura trīsdimensiju domāšana ar lineāru viendimensionālu laika izpratni. Akadēmisks nonsens! Iespējams, ka ir Visumi, kas virzās pretējā virzienā. Un vairāk izstiepti vai saspiesti laikā nekā mūsējais - noteikti!

- Par šādām pasāžām, - Ivans domīgi teica, - viduslaikos tev zini, ko? ..

- Nu, bet absolūti ne jau noteikti, - Maša nošņaukājās, ērti iekārtodamās blakus viņam uz dīvāna. Galu galā bija Visumi, kas abiem bija vienlīdz saprotami. - Dažreiz, kā stāsta, atnāca labais spēkavīrs un izglāba skaisto jaunavu ... Izrāva no inkvizīcijas ķetnām ...

Knopiks, sajutis deserta smaržu, uzradās virtuvē, meistarīgi uztaisīja stāju un iesmilkstējās, žēlabaini kratīdams bārdu. Viņš bija gatavs ēst saldumus bez mēra, ar vilka apetīti, nemaz nerūpējoties par figūru. Kamēr barboss svētlaimīgi ņēmās ar ruletes gabalu un Maša runāja, Ivans pabeidza tējas tasīti un domīgi aizdedzināja cigareti. Vārds "sintropods" viņā izraisīja dažas asociācijas no dzīvnieku pasaules. Viņš tā būtu nosaucis nevis par atrasto Mašas ķeburu, bet gan... kaķveidīgos. Ar garenajām acu zīlītēm un saplacinātajām ausīm...

- Tātad, Vanečka, viss ir pakļauts hronālam, kas vibrē ar ārkārtīgi augstas frekvences lauku... - Maša beidzot izpumpējās un arī paņēma tēju. Pa to laiku atskanēja steidzīgi soļi, un virtuvē parādījās Zvjagincevs. Rokā viņam bija albums ar noslēpumainajiem Naskas tuksneša attēliem:

- Marina, tikai paskaties! - Ar triumfējošu izskatu viņš norādīja uz milzu pērtiķi, kas bija uzzīmēts pirms tūkstošiem gadu, blakus tam viņš uzlika uz glancētas lapas "sveicienu no Lapzemes". - Identitāte simtprocentīga, kaut ar datoru pārbaudiet. Šeit ir mērkaķa aste, šeit ir jūsu ... sintopods. Abas spirāles, bez šaubām, veido sapārotas laika enerģijas plūsmas, kas vērstas pretēji. Tas ir, senie cilvēki ļoti labi zināja par dinamisko hronālo līdzsvaru un simboliski to iemūžināja attēlā. Un jūsu paraugs, Marina, ir viņu ģeniālo minējumu materiāls apstiprinājums. Kuras izcelsme, neapšaubāmi, ir zemes proto-civilizācijas krātuvē ... - Viņš norāva brilles. - Viss atgriežas normālajos apļos! ..

- Subatomārā hologrāfiskā lauka koncepcija, - pateica priekšā Maša.

- Tieši tā. Kad vēl Anaksimanders runāja par aleironu? Bet Pitagors ar savu paziņojumu par pasaules dualitāti? .. Lūdzu: antimatērija, angļa Vatsona darbos ...

- Man šķiet, tēti ... - Maša nolika apakštasi malā un paliecās uz priekšu, kā pantera pirms lēciena. - Bet vai nebūti labi, ja mēs pamēģinātu izdalīt hrono pra-matērijas kvantu, ko? .. To pašu alķīmiķu "laika substanci" ...!!

Viņas acis dzirkstīja. Skudins atcerējās, kā viņa apskāva viņu klajumiņā.

- Nu, protams, gudriniece, protams! - Zvjagincevs atkal uzlēca, satraukti savirpuļoja pa virtuvi. Tā viņš svarīga eksperimenta laikā staigāja pa laboratoriju. - Mēs attīsim šo spirāli! Tak, šeit, iespējams, visa mūsdienu vakuuma koncepcija kritīs! ..

... Tā lūk notiek zinātnes revolūcijas Krievijā. Virtuvē pie tējas ...

Divus mēnešus vēlāk apakšpulkvedis Skudins tika izsaukts uz Maskavu. Maša viņu personīgi aizveda uz lidostu ar “devīto”, kas par godu šādam gadījumam pameta ar zaļo roberoīdu pārklāto garāžu, pie atkritumu tvertnēm. Debesis bija drūmas un lija lietus, taču nebija gaidāmas meteoroloģiskas krīzes, tāpēc lidmašīna aizlidoja bez kavēšanās. Maša un Ivans piebrauca, kā saka, ļoti tuvu reģistrācijas beigām, un viņiem bija laiks tikai steidzīgi saskūpstīties pie Maskavas reisa letes, bez pēdām izlīdzinot vieglās domstarpības, kas bija iepriekšējā dienā. Skudins aizskrēja uz iekāpšanu un bez jebkādiem starpgadījumiem nokļuva galvaspilsētā, lai uzreiz, kamēr lidmašīna vēl brauca pa skrejceļu, viņš no sava mobilā tālruņa jau piezvanītu sievai uz laboratoriju. Viņi parunājās, pasmējās par dažiem saviem sīkumiem, kas svešiniekiem neko nenozīmēja ...

Bet pēc mazāk nekā diennakts visi galvenie televīzijas kanāli parādīja vienu un to pašu sižetu. Par sprādzienu un grandiozu ugunsgrēku Sanktpēterburgas pētniecības institūtā ar pieticīgo nosaukumu "Hiperteh". Ar neaprēķināmiem materiāliem zaudējumiem un, pats ļaunākais, cilvēku upuriem..

Nokvēpis un nāvīgi noguris ugunsdzēsējs, kas bija uzfilmēts uz vēl arvien kūpošo drupu fona, paziņoja par radiācijas un ķīmiskā piesārņojuma neesamību un kā ugunsgrēka cēloni pārliecināti nosauca darbinieku nevērību un neuzmanību. Kaut kas līdzīgs tam, ja laikā neizslēdz elektrisko tējkannu... Tomēr Ivans, kurš par ugunsgrēku klausījās ne jau ziņās, ZINĀJA. TELEVĪZIJAS ZIŅU DIKTORI MELO. Izmeklēšanas interesēs, protams... Kā vienmēr... Šajā dienā Mašas laboratorijai bija ieplānots stratēģiskais eksperiments, lai izpētītu telpas un laika īpašības. Viņi  grasījās ar lāzeru un magnētisko lauku palīdzību kaut ko savērpt kā Naskas pērtiķa asti. Vai varbūt gluži pretēji, iztaisnot...

Ivans, kuru ģenerālis atbrīvoja bez iebildumiem, trīs stundas pēc katastrofas jau lidoja atpakaļ uz Sanktpēterburgu, un viņa vissliktākās nojautas apstiprinājās. Profesors Zvjagincevs atradās slimnīcā. Ar ģipsi uz kreisās kājas. Bet Maša netika atrasta ne starp tiem, kuri paši izlēca no ēkas, ne arī, kurus izvilka ugunsdzēsēji.

Laboratorija, kurā tika veikts nekaitīgais - saskaņā ar plānu - eksperiments, izskatījās kā īsta Černobiļa. Smagie tērauda skapji plašās zāles otrajā galā bija izkaisīti kā kurpju kastes. Trīs darbinieki, kas tajā laikā bija aizņemti tieši pie aparatūras,  tā arī netika atrasti. Ne starp dzīvajiem, ne starp mirušajiem.

Tikai no griestiem krita un nokarājās taukainu kvēpu plēksnes ...

PIRMĀ DAĻA. VIENA DIENA IVANA STEPANOVIČA DZĪVĒ

.

Miroņa lāde

- Nu, Kungs, svētī! - Pārkrustījusies, Nataha nometa "Armani" puszābakus, smagi nopūtās un, veikli aptinusi kājautus, nomainīja kurpes pret kirzas "prohariem" - pārāk lieliem un ārkārtīgi netīriem. Tagad nomainīt ādas jaku pret netīru vatētu pufaiku, pārklāt modīgo matu griezumu ar cepurīti-gailīti, uzvilkt zamšādas, ar kažokādu iekšpusē cimdus - un viss kā uz dzelzs, nulles gatavībā. Nataha neatšķīrās ar slaidu figūru, un tāpēc, vairākas reizes pagrozījusies automašīnas sēdeklī un vairākkārt saliekusies-iztaisnojusies, viņa pamatīgi aizelsās.

Kāpēc "kaujas" apģērbu nedrīkstēja mazgāt un kāpēc viņi vienmēr pārģērbās automašīnā, nevis, piemēram, mājās - Nataha un viņas pavadoņi, iespējams, nebūtu uzņēmušies paskaidrot. Laikam jau pirmo reizi tas notika spontāni, un tad tas kļuva par tradīciju, kuru viņi vairs neuzdrošinājās lauzt. Cilvēki, kas iesaistīti principiāli neparedzamā un bieži bīstamā lietā, gandrīz visi ir ļoti māņticīgi. Esība nosaka ...

Pelēkais, kurš sēdēja vadītāja sēdeklī, padarīja mersedesu nekustīgu, grābekļus uz pedāļiem, krāsns kruķi uz stūres, anti-laupīšanas karti uz krūtīm tuvāk sirdij. Tad arī viņš sāka pārģērbties. To izdarīt, neizlienot no automašīnas,  pie stūres, bija vēl neērtāk nekā aizmugurējā sēdeklī.

- Tev tomēr agrāk vajadzēja izpildīt savu svēto pienākumu. - Jurkans, kurš sēdēja aizmugurē, blakus Natahai, jau bija pabeidzis savu pārģērbšanos un tagad, smīnēdams, vēroja, kā Pelēkais neveikli velk kombinētos, purva krāsas apavu aizsargpārvalkus. - Tagad negrozītos, kā zutis uz pannas. Neuzvarams, vai ne? Ja nezini, iemācīsim, ja negribi, piespiedīsim...

Tas arī bija ģimenes joks, kas tradicionāli izskanēja pie katras iziešanas uz "darbu". Pirms divdesmit gadiem Jurkans no armijas izglāba savu draugu Serguņu. Inscenējot uzbrukumu. Ar skumjo rezultātu smadzeņu satricinājuma formā, kas it kā pārgāja "GA" - garīgajā atpalicībā; tajos svētīgajos laikos ārsti naivi uzskatīja, ka idioti armijā nav vajadzīgi. Pašam "uzbrucējam" nebija neviena, kas iedotu pa kumpolu, un viņš drīz vien maršēja uz Afganistānu. Kur nopelnīja, vispirms hepatītu un pēc tam dušmana lodi. No tā visa, roka locījās slikti, un iekšas neņēma pretī ne vīnu, ne alu - tikai degvīnu un arī tad pavisam nedaudz. Tādas lūk atmiņas.

- Viss! Zer gut, kamaraden! - Pelēkais izdeva vēl vienu rituālu frāzi. Beidzot viņam izdevās tikt galā apavu pārvalkiem un uzvilkt vecu, neticami netīru Boloņas jaku. - Izkāpjam, kungi!

Izkāpa, no bagāžnieka paņēma somas un, zem sardzi pārņēmušā Klifforda ļerkstoņas, caur eju izgāja uz blakus esošo ielu. Bija pulksten pieci vakarā, vispiemērotākais laiks. Cilvēki atgriezās no darba, bērnus veda uz mājām, bezpajumtnieki vēl ganījās tālu no saviem būceņiem... Neviens netraucēs.

Drīz viņi pienāca pie lielas četrstāvu mājas, kas, uzreiz bija redzams, bija neapdzīvota, jo no ielas puses bija aiznaglota dēļiem.

- Stūri pa kreisi. - Pelēkais, kurš šeit bija gājis izlūkošanā, droši pagriezās ap stūri uz pagalmu, un viņi ieraudzīja kādreiz melnas durvis, kas karājās uz vienas eņģes, un padomju laikos kalpoja par pašu galveno ieeju. - Medam, mesjē, lūdzu!

Viss bija kā parasti. No mājas iekšpuses vilka pamatīga smirdoņa.

Varēja just, ka pacentušies kaķi, bomži un nejauši garāmgājēji, kas mocījās ar vēdergraizēm.

- Nemaz nav apziņas cilvēkiem ... - aizkaitināti nomurmināja Jurkans, kurš pirmais devās augšup pa netīrām kāpnēm. Viņš uzmanīgi skatījās zem kājām, cenšoties nekur neiekāpt. Situācijas humors bija tāds - ja viss noritētu labi, viņiem pašiem šīs ēka būtu jāatstāj tikai pēc dažām stundām. Un tas nozīmēja, ka arī viņu pieticīgais ieguldījums ieplūdīs izlaupītās mājas miasmos.

Tikmēr kādreiz tās, pagājušās dzīves laikos māja bija patiešām ļoti jauka. Pat vecajā pilsētas daļā ne visur var ieraudzīt ieejas, kas pilnībā izklātas ar reljefām flīzēm, un šīs flīzes simts gados nav zaudējušas savu spožumu vai krāsas, jo izvēlētas ar eleganci un māksliniecisku gaumi. No flīzes uz flīzi vijās pilnīgi dzīvā efeja, caur biezajām lapām zilgmoja pamests dīķis, noslēpumainajā krēslā ziedēja zeltītas un baltas lilijas ...

Kaut noņem un velc uz savu dzīvokli. Nataha saimnieciski paskatījās apkārt:

- Tomēr laba māja, gandrīz nav izbombīta[15], tikai tā, maitasputni[16] parakājušies ...

- Dod Dieviņ, lai bez "zilā fona", - nomurmināja Jurkans.

- Piparus uz mēles! - Nataha nekavējoties apstājās un veikli nospļāvās pār kreiso plecu:

- Tfu, tfu, tfu!

- Tu, Jurka, saķērksi. - Pelēkais nez kāpēc izslēdza laternu un ar izspēlētu dzīvesprieku teica, it kā kādam paskaidrodams:

- Mēs esam godīgi bēniņu strādnieki, kapus neatrokam ...

Un nepakustējās no vietas, kamēr alkatīgi, divos vilcienos, neizsmēķēja sprakšķošo cigareti.

Patiesi profesionālā folklora vēl gaida savu filoloģijas Kolumbu. Varbūt kādreiz pat sagaidīs. Ar grēku uz pusēm mēs sākām pētīt zagļu eposu, izstrādājām teorētisko pamatojumu bērnu šausmu stāstiem par Melno roku ... Tātad, jebkurā rūpnīcā, kur ir vismaz viena vairāk vai mazāk nopietna krāsns. noteikti jums pastāstīs, kā manipulators, kas rušināja tieši šo krāsni, reiz salūza un, aiz apkakles, ievilka strādnieku liesmās. Cilvēki, kas izpētī pazemi, pastāstīs par kupraino akmeņlauzi un "vectēvu šubinu" (tieši tā, ar mazo burtu), kuri sarīko aizgruvumus. Bet "zilais fons" ir profesionālo dārgumu meklētāju Dieva sērga. Kurš to redzējis, apgalvo, ka tas ir tik spilgti zila vai gaiši zila toņa mirdzums. Bet ir ļoti maz tādu, kuri redzējuši un spēj kaut ko vēlāk pastāstīt, jo tikšanās ar "fonu" parasti beidzas ar nāvi vai ārprātu. Tā kā tas izraisa paniskas bailes, paredz visu veidu nepatikšanas un var pat izvilkt visus kaulus, atstājot no cilvēka bezveidīgu asiņainu kaudzi. Brāļu Strugacku "raganu želeja", bet ne jau kaut kur "tur", bet tepat Krievijā, Sanktpēterburgā, un, ja padomā, tad jāpiekrīt, ka nav dūmu bez uguns ...

... uz bēniņiem veda kāpnes ar salauzītiem pakāpieniem. Pirmais pa tām uzkāpa Pelēkais. Uzkāpa viegli, bez spriedzes: ne velti (kaut arī viņam iesita ar galvu) reiz viņš nodarbojās ar sambo un “strādāja par kameesu” [17]. Nataha kāpa nākamā - uzkāpa, elsodama, pūsdama, mīlestība pret datoru un eklēriem lika sevi manīt. Jurkans pārvarēja pakāpienus pēdējais, nolādēdams ievainoto roku un pusbalsī pieminēdams māti.

Bēniņi bija piepildīti ar netīrumiem un tumsu. Grīdu klāja mūžseni sagūluši putekļi, kaut kas līdzīgs vatei vai filcam, kas pie mazākās pakratīšanas izplūda biezā, lēnām noplokošā mākonī.

- Nu, sāksim, ar svētību ... - Apskatījies apkārt, Pelēkais izvilka no somas nelielu kaplīti, iegāja stūrī un, pagriezis prom seju, sāka irdināt "arheoloģisko slāni". Tad viņš izņēma lāpstiņu un notupās, rosīgi sāka izrakumus.

- Āmen. - Nataha un Jurkāns arī pacēla kapļus, putekļains mākonis izplūda pie spārēm no trim stūriem uzreiz. Process sākās.

Drīz visi aizsmakuši klepoja, bet neviens respiratoru neuzvilka. Neatzina. Lai gan varēja iegādāties tuvākajā aparatūras veikalā. Krievija ...

- Ir kontakts! - drīz no sava stūra iekliedzās Pelēkais. Viņa rokās blāvi spīguļoja pamatīga alus pudele, ko rotāja lepns pusapļa uzraksts: “Kalinkins. Petrograda. Paziņots Rūpniecības departamentam. "

- Desmit baksi, - Nataha uzmundrinoši komentēja. Jā, tas jums vis nav modernais "Kalinkins", no kura traukus vēl ne visur pieņem, bet, ja pieņem, tad par grašiem!

Arī pati "priekšniece" netērēja laiku un, kā parasti, viņai paveicās vairāk nekā vīriešiem. Dieva gaismā parādījās sarkanas muarē lentes cilpa ar tievām dzeltenām svītrām gar malām. Tad zelta pinums no virsnieka plecu siksnas ar divām sārtām svītrām un trim izšūtām vizuļojošām zvaigznēm.

- Apakšpulkvedis Strelkovs! - Tūlīt ieinteresējās, Jurkāns piegāja tuvāk, uzmanīgi izpētīja atradumu. - Bet tā, visticamāk, ir cilpa. Svētās Annas ordeņa krāsās. - Un nopietni komentēja:

- Parasti tādus izsniedza par varonību.

Vai drosmīgais oficieris, kas saņēma balvu, varēja zināt, kur tā nonāks un kādas rokas to turēs ...

Tikmēr process ātri ritēja dziļumā un plašumā, pamazām aptverot visu bēniņu zonu. Viens pēc otra no putekļiem tika iegūti atradumi: aptiekas flakoni ar divgalvainiem ērgļiem, zaļas monētas, pāris nesaprotamu vara monētu ar emaljas acīm, vecas pogas. Jurkana atklājums - četrkantīga pudele, pilnībā pārklāta ar reljefām svēto sejām un raiba no slāvu rakstiem, izraisīja vispārēju prieku. "Tava ticība tevi izglābs," bija teikts vienā no sāniem. - Ej mierā. Ugrešskas klostera svētais ūdens ".

- Lūk viņš, opijs tautai! - Nataha apbrīnodama grozīja pudeli, mīļi to noglāstīja, atdeva īpašniekam. - Pussimts baksu, Jurkan. Tev būs jāuzsauc!

- Labs ir, - viņš iebāza laupījumu somā un, slaucīdams darba sviedrus (uz sejas veidojās netīri traipi), uzmanīgi pārlūkoja bēniņus. - Jā, kā teica Gorbačs, kur tas suns rakņājās. Šeit, šķiet, ka viss.

Atpūta sanāca īsa - Nebija lielas patikas sēdēšanai. Izsmēķēja pa cigaretei un devās lejā uz dzīvokļiem. Uzlauzt grīdas, izklaudzināt sienas, metodiski uzlauzt palodzes ...

- Laba māja! - Jurkans pieskārās durvju vara rokturim, kas bija lieliski saglabājies jau pie pirmajām durvīm, taču to neņēma. Viņš iegāja dzīvoklī un izvilka titāna lauzni:

- Nu-s, sāksim ...

Agrāk, pirms pāris gadiem, rokturu, aizbīdņu un citu piederumu meklēšana bija ienesīgs bizness. Attīrīts no krāsas un oksīdiem, nopulēts ar speciālu pastu, "varš" tika izpārdots un mēnesī deva pustūkstoti dollāru ienākumu. Tagad tirgu pārpludina jauninājumi, un pircējs, kuru spīdīgie importētie fintifļuški iedzina neziņā, pārstāja vērtēt īstu metālu. Maitas, cenu notrieca!

- Aizies pats no sevis! .. - Jurkans un Serjoga ar blīkšķi sāka noraut grīdas dēļus. Zem tiem pelēkajos pinkainajos putekļos dažās vietās varēja redzēt monētas, galvenokārt padomju sešdesmit devītā gada kapeikas. Acīmredzot šeit dzēra kāzas, un jauniešus tradicionāli apbēra ar naudu. Vai varbūt bērni blēņojās, ierīkodami "dārgumu glabātavu" starp pārsedzēm ... Vispār sīkumi, nekā īpaši interesanta. Nataha kritiski paskatījās uz puišiem un sāka ņemties gar palodzi. To uzlauzusi, viņa iebāza roku atvērtajā spraugā un izvilka eļļotā audumā ietītu revolveri. Blakus bija pat atļauja to nēsāt, ko 1918. gadā Vasileostrovskaja čeka izsniedza kaut kādam Haimam Abramovičam. Ar smieklīgo priekšvārdu Sruļ.

- Apbalvojuma! - Jurkāns ar nagu paskrāpēja zeltīto rievojumu, kas spīguļoja laternas starā. - Automātiskā pārlādēšana, to es saprotu! Pie šitāda patiesībā pienācās arī zobens... Zelta ierocis par varonību. Zobu dodu, ka tas Srulis kādam nozaga...

Nataha steigšus ielīda slēptuvē, lai pārbaudītu, vai tur ir arī zelta zobens, bet Jurkans plaukstā sabēra neasu galviņu patronas, ielika cilindru vietā, nospieda sprūdu:

- Vai tu re! Pilnā kārtībā! Kaut tūlīt ej šaut buržujus... - Viņš pāris reizes nospieda sprūdu, pielādēja naganu, atgrieza Natahai:

- Tikai neturi mājās, var iekrist.

Viņa nosprukšķināja:

- Nemāci nu dibenu slaucīt.

Viņa patiešām ne pirmo reizi atrada ieročus, tiesa tā arī nebija iemācījusies ar tiem apieties.

Dārgumu meklētāji devās tālāk. Blakus esošajā telpā uz grīdas gulēja netīrs matracis, lupatas, tukši indes flakoni, kurus tautā dēvē par "sarkangalvīti" ... Un visur - sūdu kaudzes. Vienkārši runājot - piedirsts.

- Bomži! - Pelēkais riebumā nospļāvās, nolamājās. - Dirš turpat kur dzīvo un ēd, nelieši. Nu viss, es vairs viņiem neatstāšu pudeles no Bočkareva.

Istabā patiešām bija smaka - griez kaut ilksis uz otru pusi. Nelīdzētu pat respirators, tikai pilnā gāzmaska. Tomēr kārtība ir kārtība! ja nosauci sevi par bēniņu strādnieku - par baltajiem cimdiem vari aizmirst. Lamājoties, aizspiezdami degunus, trijotne sāka izķidāt bomžatņiku, un drīz vien lieku reizi pārliecinājās, ka bez izvārtīšanās pa sūdiem neko šajā dzīvē nesasniegt. Biezajā nesošajā sienā, atkal zem palodzes, Nataha drīz atrada vēl vienu slēptuvi. Kad noplēsa ar netīrām tapetēm pārklāto saplākšņa loksni, kļuva redzams vecs, vēl pirmsrevolūcijas koferis. Saplākšņa, lakots, koka ribām, lai novērstu skrāpējumus, un, ja nāktos vilkt, lai vieglāk slīd pa grīdu. Droši vien "Plēsuma" varonis savas vienkāršās mantas tika turējis kaut kādā līdzīgā. Cik gadus čemodāns bija nogulējis savā slepenajā ligzdā, cik paaudzēm izdevās izaugt un novecot, nenojaušot, ka aiz plānā saplākšņa savu termiņu gaida pati īstākā bagātība - īstākas vairs nevar būt?

- Nu, Nataha, čekā tevi uz rokām nēsātu! .. Vai tik tu mums neesi ekstrasenss? - Pelēkais pamēģināja izvilkt čemodānu, bet tas sēdēja cieši, un nepacietīgais dārgumu meklētājs sāka to izrakt ar lauzni:

- Nevarēja izveidot caurumu lielāku, nelieši ... droši vien steidzās ... Vai arī ieaudzis ar saknēm?

- Ei, tu tur akurātāk! - Nataha uztraucās. - Raritāti nesabojā!

- Nemāci tu mani, - Pelēkais nomurmināja, uzspiežot stiprāk. Visbeidzot čemodāns atdalījās no sienas un smagi nobūkšķēja uz āru. Vienlaicīgi tā iekšpusē kaut kas nodžinkstēja. Nataha alkatīgi tvēra aiz roktura un mēģināja izvilkt izmeklēšanai un atvēršanai, taču knapi spēja pakustināt. Neatkarīgi no tā, kas atradās iekšā, tur acīmredzami nebija komunista Davidova salāpītie krekli!

- Neko jau sev dāvana! - Pelēkais ar Jurkanu, kurš piegāja, kaut kā izvilka laupījumu istabas vidū, drusku noslaucīja no putekļiem un ķieģeļu drumslām. Nataha sniedzās pēc slēdzenēm, kuras brīnumainā kārtā nebija pat rūsējušās...

... bet šajā brīdī uz kāpnēm atskanēja balsis un soļi, kas lika bēniņu strādniekiem kļūt modriem, bet vēl pēc minūtes istabā iebruka tās pašreizējie iedzīvotāji - divi iereibuši pilsoņi, kuri izskatījās pēc klasiskām ilustrācijām vārdam "sūdabrālis". Un droši varēja teikt, no abiem smirdēja tā, it kā viņi visu savu mūžu būtu dzīvojuši atejas bedrē.

Atraduši negaidītos apmeklētājus "viņu" istabā, klaidoņi vispirms sabremzēti un neizteiksmīgi raudzījās "iebrucējos". Tad izrādījās, ka viņi bija tieši tajā pakāpē, kad krievu cilvēks sāk kārtot attiecības.

- Uz m-m-mūsu plackartes! - Sašuta garākais. Viņš briesmīgi izbolīja acu spraugas... un pēkšņi nikni iebļāvās, stampādamies kājām, šļakstinot siekalas:

- Izšūpošu! Izārdīšu! Ar nulli sareizināšu!..

Mierīgu cilvēku uz ielas patiešām varēja nopietni nobiedēt, un šķiet, ka bomži jau bija pārliecinājušies par to ne reizi vien. Otrs sūdabrālis stāvēja klusēdams, slienājās un, skatoties uz biedru, priecīgi māja ar galvu - jā, jā, tā lūk. Viņš ir tāds. Uzreiz sit nost!

Jurkans, kurš tupēja, lēni piecēlās. Kāda tur slikti strādājoša roka, kādas tur sabeigtās aknas! Plecu pagrieziens, nelabs spīdums acīs, skaidri saskatāms pat pustumsā... Tas gan nebija teātris. Tas bija... vispār uzreiz varēja redzēt, ka šitas PATIEŠĀM nositīs un nenošķaudīsies.

- bet ja pa ragiem? - Viņš pajautāja, šķietami, paklusā, mierīgā balsī, bet nez kāpēc skaļais klaidonis uzreiz apklusa. - Ja kāds vēlas?..

Brīvprātīgie neatradās.

Jurkāns nospļāvās bomžu virzienā un pamāja Pelēkajam un Natahai uz koferi:

- Ejam prom no šejienes, citādi sāksim paši pēc sūdiem smirdēt... Bijušā komunālā dzīvokļa garajā koridorā viņi iegriezās pirmajā istabā, kas gadījās pa ceļam, atkal nolaida smago čemodānu uz grīdas un, degot ziņkārē, atvēra slēdzenes, kuras pirms tam bija stāvējušas noslēgtas gadu desmitiem.

… Un pavērās tāds skats, ka Nataha noelsās vien par redzēto, Jurkans satriekts pārkrustījās bet Pelēkais klusi un ar sajūsmu pieminēja māti septiņos stāvos. Visiem trim, kas bērnībā bija lasījuši Mainu Rīdu un Stīvensonu, galvā līda domas par negantiem un viltīgiem pirātiem... par izbalējušiem skeletiem, kas norāda uz dienvidrietumiem... par nokautajiem un nožņaugtajiem kompanjoniem. Cilvēku desmit uz miroņa lādes... Jo-ho-ho un pudele ruma...

Tā patiešām bija veiksme, kāda krīt tikai reizi dzīvē. Ne biežāk.

- Nu ko, brālīši, tagad mēs varam arī beigt..." Nataha drebošā balsī nočukstēja - Šeit pietiks visiem...

Viņa nepabeidza.

Durvis ar pērkona grāvienu aizcirtās, pa kāpnēm un gaitenī atskanēja soļi. Smagi, pārliecības un spēka izjūtas pilni tie lika dārgumu meklētāju trijotnei aizturēt elpu un pamirt Tad kaut kas noklakšķeja un atskanēja balss:

- Pirmais, dzirdi mani? Tikām krāsā. Ejam iekšā ... Šķiet, ka balss ir kā jau balss, bet tajā bija kaut kas ļoti ļauns. Kaut kas tāds, kas radīja vēlmi uzreiz atrasties kaut kur citur. Pēc iespējas tālāk no šejienes...

- Konkurējošā firma, viņu māti... - Pelēkais izelpoja ar lūpām un, acīmredzot, necerot uz sambo, izvilka izlecamo nazi. Asmens klikšķis noskanēja apdullinoši skaļi. - Izskatās, ka jātinas prom ...

- Nu nē, ne velna! - Nozibinot acīm Nataha satvēra revolveri, norādīja ar stobru uz ieguvumu:

- Kuce būšu, neatdošu!

Puiši pat nedomāja piekāpīgi pasmaidīt. Viņi zināja, ka šķietami nekaitīgā kūku cienītāja ir sprukās iedzīta kaķa niknumu. Pirms pāris gadiem visu acu priekšā viņa ar fomku sadeva nekaunīgam konkurentam - tā, ka maz nelikās. Arī šoreiz čemodāna saturs bija tāds, ka, atstājot to pie pirmajām briesmu pazīmēm, piedot sev nevarētu...

Jurkans pielavījās līdz durvīm un uzmanīgi piespieda tām ausi. Viņam nepatika tur dzirdētais.

- Brālīši, tie nav konkurenti ... - Afganistānas veterāna balsī ieskanējās dabiskas bailes. - Kaut kā, neesmu redzējis bēniņu strādniekus ar rācijām ... Spečuki vai bandīti, kā likts ... Īsāk sakot, klusām lavāmies prom ...

Bet pa to laiku no bomžatņika atskanēja šausminošs rēciens. Ni dvēseles dziļumiem, dzīvniecisks, bezjēdzīgs. Tā kliedz nepanesamās mokās, kad cilvēks pārvēršas par ciešanu kamolu, kam nav gribas un saprāta. Pēc mirkļa klusuma kliedziens atsākās uz augstākas nots un aprāvās ar spiedzienu.

- Dod man... - neskaidros draudus nomainīja reāli, un Jurkans atguvās pirmais. Viņš izņēma revolveri no Natahas nespēcīgās rokas, uzvilka sprūdu, sarauca pieri, klusi pavēra durvis un uzmanīgi ieskatījās spraugā:

- Ejam prom...

Pelēkais un Nataha koferi pacēla uz rokām kā spalviņu, lai gan to tikko ar grūtībām bija stūmuši pa grīdu, un uz pirkstgaliem, gandrīz neelpojot,  pa koridoru sekoja Jurkanam. Cilvēku ciešanu izplēnošās skaņas bēgošajiem deva drausmīgu, bet uzticamu aizsegu: Tie tur bija pārāk aizņemti. Kurš no viņiem saklausīs klusos soļus, tikko dzirdamo satrupējušā grīdas dēļa čīkstoņu... Svīstot, trīs bēniņu strādnieki beidzot izkļuva kāpņu telpā... un tad visiem trim vienlaikus nervi neizturēja. Nedomājot ne par “Pirmo”, kurš varbūt gaidīja zemāk, ne par sūdiem zem kājām. Pelēkais, Nataha un Jurkans skriešus metās lejup pa slidenajiem, blīvi nodirstajiem pakāpieniem, un, droši vien, palīdzēja svētais ūdens, kas jau sen bija izžuvis vecajā pudelē! - Izleca pa ārdurvīm, brīnumainā kārtā neuzrāvušies uz slēpni, nelauzuši kaklus un pat nenometuši čemodānu. Izskrēja uz ielas, pārskrēja pāri pagalmam... un, sirdij lecot pa muti, ar mokām piespieda sevi tuvoties mersedesam normālos cilvēciskos soļos, nepiesaistot nevēlamu uzmanību. Klifords nopīkstēja, dzinējs ierēcās, un mersis strauji izbuksējot riteņiem, ielidoja diezgan blīvajā, neraugoties uz vakara laiku, satiksmes plūsmā. Pulkstenis bija pusvienpadsmit...

Īsts pulkvedis

Rita-Poganka mīņājās no kājas uz kāju un juta, ka pamazām pārvēršas par lāsteku.

Viņas vecmāmiņa Andželina Matvejevna, kura uzauga netālu no Krasnodaras un tagad vadīja savas vecumdienas kopā ar mazmeitu, neapstrīdami ticēja: pienācīgam tirgum vajadzētu atvērties tā ap sešiem no rīta un ap pusdienlaiku - pilnībā pārtraukt savu darbību. Ak vai! Kas ir pilnīgi dabīgi karstā vasarā vai svētīgajās Krievijas dienvidu provincēs, tas ne vienmēr darbojas Sanktpēterburgā, Varšavskaja ielā, marta mēnesī. Agri no rīta, kad Rostovas un Krasnodaras iedzīvotāji cenšas “pa vēsumu” veikt pēc iespējas vairāk darījumu, maksātspējīgajam Pēterim nav laika pirkumiem. Cilvēki vai nu dodas uz dievkalpojumu, vai vada mazbērnus uz skolu, vai arī vēl nav pat pamodušies. Tā, ka Varšavas pārtikas un apģērbu tirgus ar pilnu spēku sāk darboties tā ap vienpadsmitiem. Šobrīd līdz tam vēl bija ļoti tālu ...

Jaunā sieviete, kurai par viņas aso mēli un spriedumu objektivitāti bija jau stingri pielipusi iesauka "Poganka", ar pirkstu iztaisnoja degošu sveci lielā akvārijā ar ziediem un pacēla acis pret debesīm - apmākušām, krāsotām ar tumši sarkanām rītausmas svēdrām. Kā tad, "pa vēsumu"! .. Naktī atkal bija snidzis. Varbūt pats pēdējais sniegs, pirms viss sāks pilnībā nokust ...

Rita mīņājas no kājas uz kāju milzīgos filca vaļenkos ar netīrām galošām... Un atcerējās, kā pagājušajā gadā viņi kaut ko atzīmēja kopā ar draudzeni vasarnīcā, un tad arī visu nakti sniga, tā ka no rīta viņas draudzenes vīrs tik tikko ar savu "moskviču" izkļuva uz kupenu piedzītās ielas. Toreiz bija jautri: motors sirdi plosoši gaudoja, riteņi buksēja, no aizmugures kopā stūma trīs smejošas sievietes ... Pēc nedēļas bija gaidāms aprīlis, un, kā nāca atmiņā, viņi kopīgi bija nolēmuši: diez vai vēl vajadzētu gaidīt lielus sniegputeņus. Nu tā lūk - debesīs bija dzirdējuši šo nenopietno pļāpāšanu. Nākamajā naktī aizejošā ziema atnesa savu nodevu un izdeva visu, uz ko tā nevarēja iešūpoties "parastajos" mēnešos. Tāpēc Sanktpēterburgas speciālais transports divas dienas nevarēja atbrīvot galvenos ceļus, bet šis vasarnīcu ciematiņš (kurā speciālais transports viesojās tikai liela blata dēļ, kuru atbalstīja vēl lielāks rublis) tika aizputināts līdz logiem. Par prieku vietējiem kalima darbiniekiem ar visiem laika apstākļiem piemērotajām "Ņivām", kas nekavējoties devās glābt no Krievijas sniega kupenām tur mirušos "Grand Čeroke" un "Mitsubiši Padžero" ...

- Tfu-tfu-tfu!.. - Rita-Poganka nepavisam nevēlējās, lai viņu atkal debesīs sadzirdētu. Tā nepilnā mēneša laikā, kamēr viņa šeit strādāja, aukstums bija apnicis līdz nāvei. Bet vissliktākais bija tas, ka Varšavskaja iela darbojās kā aerodinamiskā caurule. Turklāt nesaprotami, kurā virzienā. Šeit ne tikai dienvidu un ziemeļu, bet arī visi citi vēji sasniedza sīvu spēku. Šīs parādības izpētei vajadzētu pieslēgt zinātniekus. Rita bija tālu no zinātnes, viņa zināja tikai to, ka drīz dabūs hroniskas iesnas, un viņai tas galīgi nepatika.

Labi!.. Ļoti drīz sāks nākt pircēji, un uz kādu laiku būs iespējams aizmirst par aukstumu ...

Sieviete padauzīja sev pa sāniem ar biezajiem notaukotajiem dūraiņiem. No tuvējās atkritumu tvertnes uzlidoja balodis. Tomēr tirgus sizārs, pieradis paķert ēdienu tieši no zem cilvēka kājām un suņu deguniem, nebija bailīgs un drīz vien nolaidās atpakaļ. Rita ieskatījās... Sākumā viņai šķita, ka baloža galvai pielipušas sniega pārslas. Bet nē - pūkains balts cekuls, kāda parastiem baložiem nav, acīmredzami bija bez "ārēja" izskaidrojuma. Viņam tāds bija izaudzis.

"Mutants! - Rita neviļus uzmeta acis daudzstāvu ēkas apsvilušajām drupām, izteiktām un šausminošām uz mirdzoši pelēko debesu fona. (Parasti viņa centās darīt visu iespējamo, lai neskatītos tajā virzienā.) - Paldies vismaz par to, ka nav divgalvains... Ko tik nevar sagaidīt... mūsu laikos un šajās vietās..."

Tomēr pieļaut domu par mutantiem, kas parādās tieši blakus, nebija nekādas vēlēšanās un Poganka nolēma: varbūt balodis jau bija tāds, īpašs - sugas. Pūkaini-cekulains. Droši vien aizlidojis no kādas audzētavas, aizbēdzis, iespējams, lai netiktu apēsts. Galu galā, stāsta taču, ka daži līdz pat šim laikam tur...

Nolēmusi pārbaudīt šo pieņēmumu, Rita pagājās nost no sava akvārija un uzmanīgi pastiepa atvērto plaukstu no dūraiņa pret sizāru. Ritas pirksti bija tieši tādi kā trīsdesmit piecus gadus vecai sievietei "ar augstākās izglītības pēdām", kas, ne no labas dzīves pārvērtusies par ielas tirgotāju. Vēl ne pietūkuši, uzpampuši, bezveidīgi, bet jau raupji, ar sarkaniem plankumiem uz locītavām. Un nagi - kopti, bet aplauzīti un apgrauzti ...

Pēc Ritas loģikas mājas balodim no audzētavas vajadzēja būt pilnīgi pieradinātam. Ak vai! .. Viņas nodomu cēlums izraisīja pamatotas aizdomas cekula īpašniekā. Kad roka tuvojās kritiskajam, no viņa viedokļa, attālumam, mutants - vai arī ne mutants, kas te lai tiek skaidrībā - sasita spārnus un nervozi pacēlās. Sieviete nopūtās, pavadīja to ar skatienu, un tad ieraudzīja, ka viņai tuvojas visas dienas pirmais klients.

O-oo Tas nebija parasts klients. Pareizāk sakot - pat pavisam neparasts.

Viņš parādījās katru darba dienu, visu nepilno Ritas tirgus biogrāfijas mēnesi, un pārējie tirgotāji viņam nebija vajadzīgi. Viņu interesēja tikai "Kaukāza ziedi", un arī tad, jādomā, nevis Poganas īpašās pievilcības dēļ, bet tāpēc, ka tuvumā nebija neviena cita ziedu pārdevēja. Jau otro nedēļu viņi sasveicinājās, pat dažreiz pārrunāja laikapstākļus un vai nu būtu jāstāsta, ka viņa jau iepriekš atlika viņam labākos ziedus, un pārdeva ar atlaidi, pēc tam kompensējot starpību uz citu pircēju rēķina. Parasto.

Viņa tikai nevarēja izlemt, kas īsti viņš ir.

Viņš vienmēr ģērbās ļoti labi. Acīmredzami nebija nabadzīgs. Pusrubļa rozes ņēma nevaibstīdamies. Bet nebija no jaunajiem krieviem. Pēc purna neatbilda. Tiem purni... kā to pieklājīgāk pateikt... tādi autoritatīvi. Bet šim - ne unces taukuma, vaigu kauli leņķoti. Un jaunais krievs atbrauktu ar mersedesu, bet šo atved tumši zaļa Volga, un viņš sēž priekšā - labajā pusē, blakus šoferim. Ja viņš būtu divdesmit gadus vecāks, Rita viņu uzskatītu par vecā padomju stila uzņēmuma vadītāju. Direktora vietnieks vai pat direktors. Varbūt (spriežot pēc tā, kā viņš vienmēr rīkojās ar ziedu, ko nopirka no Ritas), pat no tā zinātniskā institūta ar mānīgi neitrālo nosaukumu, kurš agrāk atradās nodegušajā ēkā ... Bet nē. Tādi padomju direktori dabā nepastāvēja. Kur tad plikā galva, kur neveselīgi-izplūdusī fizionomija un rītdienas infarkta kokainā figūra?.. Fig jums. Olimpiskais čempions atpūtā. Bet varbūt arī ne atpūtā. No vietas, kur vienmēr apstājās mašīna, līdz Ritas "punktam" bija asfaltēts celiņš, kas bija pilnībā pārklāts ar slidenu ledus kārtu. Jau no agra rīta taciņu līdz spoguļa spīdumam noslidināja jautrie studenti no tuvējās kopmītnes. Tad, lamādamies un šļūkājot, spīdumu nopulēja tirgus pircēji. Tad lūk vīrietis gāja pa šo slidotavu, nemaz neuzmanoties. Bet Poganka nekad nebija redzējusi viņu paslīdam:

Viņš pienāca klāt, sasveicinājās un Rita ar prieku sarosījās:

- Lūk svaigi, ļoti iesaku ... Ilgi nevīst un nebaidās aukstuma ... Saimnieks atveda, domāja, ka uz svētkiem izpirks. bet mūsējie pat nedomā ...

Svētki patiešām nebija no tiem, kuros krievi parasti dāvina ziedus: prezidenta vēlēšanu gadadiena. Vīrietis pamāja un pēkšņi pajautāja:

- Un kur tad pazudusi alus bodīte? Konkurenti nozaguši? Viņš nekad neapmeklēja iepriekš minēto bodīti, taču uzreiz pamanīja faktu, ka tās vietā sniegā palicis tikai reljefs nospiedums. "Palūk vien, cik vērīgi esam... bet no malas šķiet - neskatās ne pa kreisi, ne pa labi..." Viņa skaļi atbildēja:

- Ta izputēja. Varbūt esat dzirdējuši? nezcik reizes sapirka alu, bet tas ņēma un uzreiz saskāba. Sāka tirgot, veči gandrīz logus viņiem izdauzīja... Ko nu par alu, pat ilgstoši svaigais piens, iepakojumos, pat tas sabojājas... par to pat avīzē rakstīja...

Vīrietis neizrādīja interesi. Klusēdams viņš pamāja ar galvu, paņēma bāli-sārto rozi, kuru Rita pasniedza, un izvilka maku. "Nu kas tu tāds esi?" - domāja tirgus puķu meitene tūkstošo reizi. Atšķirībā no citiem “viņas” klientiem, pircējs nesmaržoja pēc dārgām smaržām un bija ar īsu matu griezumu - kaut arī ne pēc bandīta (un jāsaka, ka Pogankai pazibēja doma par bandītiem). Brūnie mati bija pūkaini tieši tik daudz, lai, neskatoties uz glīto ezīti, radītu nelabojamu cirtu iespaidu. Tajos blāvoja biezs, spilgts sirmums. "bet ja nu tu esi militārists? - Pēkšņi atausa Ritai. - "Īsts pulkvedis" "...

Rindiņa no populārās dziesmas, kas faktiski veltīta sieviešu vientulībai un nerealizējamajām prinča gaidām, pēkšņi iedarbojās kā katalizators. Acīs sariesās asaras, kuras izraisīja ne jau aukstums, ne jau pieaugošais vējš.

- Vīrietis!.. - Poganka sērīgi novilka. - Lūk jūs visi staigājiet, staigājiet...  ziediņus pērkat... Bet varējāt kaut vienu reizīti atnākt pie nabaga meitenes ciemos! Tā, vienkāršā veidā...

Paspējis jau pamāt viņai ardievas, jau pagriezies, lai ietu. Pārņemts ar savām domām, viņš, protams, nebija gaidījis šādas runas (kas pārsteidza pašu Ritu). Pacēla galvu un paskatījās. Ak, šīs acis bija! .. Rentgens! ..

- Tak patiesībā nonicināsiet... pazīstu jūs... - šņukstēja puķu meitene.

Pašlaik viņas sievietes biogrāfija patiešām pavērsās uz tartarām. Novērsusies, Poganka dusmīgi izšņauca degunu, noburkšķēja "atvainojiet" un noslaucīja roku uz kādreiz baltā priekšauta. Un pie reizes atcerējās, kur pēdējo reizi bija redzējusi tieši tādas acis. Redzējusi! Tikai uz jaunākas un specifiski saspringtas sejas. Lielās mājas pieņemšanas vestibilā. Lūk kur. Kas raksturīgi, Rita neatcerējās to acu krāsu. Neatcerējās arī tagad.

- Ja nonicinātu, no jums nepirktu. - negaidīti atbildēja vīrietis.

- Ah... - Rita bezcerīgi atmeta ar roku. - Vispār es dzīvoju tajā mājā... Vai redzat, kur karājas tā aizlauztā antena? - Viņš nepaskatījās, bet nebija ko zaudēt, un viņa turpināja:

- Piektā ieeja, piecdesmit astotais dzīvoklis... Priekšpēdējais stāvs... Maz kas... Kādu vakaru sagarlaikosieties ...

- Paldies, - "īstais pulkvedis" pamāja ar galvu. Pagriezās - jau pavisam - un aizsoļoja gar režģoto korpusu, ko lepni sauca par automašīnu salonu. Viņš devās uz vietu, kur piecpadsmit stāvīgais, stūrainais bijušā "Hiperteha" nodegulis balstīja dūmakainās rīta debesis. Ritas draudzene Nataha savām acīm redzēja, KĀ TAS NOTIKA. Kā no logiem izvirda nokaitētas rūsganas protuberances un kā no baismīgās temperatūras, pret asfaltu kā šrapneļi triecās stikla šķembas, kā satraukti blīvējās sarkanās ugunsdzēsēju automašīnas, kā brēca ātrā palīdzība, un no attāluma vēroja notiekošo apmulsušie un nosalušie institūta darbinieki, kuri no savām laboratorijām izskrēja žaketēs un darba halātos. Un tādās pašās rīta - tikai rudenīgās un lietainās - debesīs, pacēlās virpuļojošs dūmu stabs, blīvs un monumentāls, it kā no raidījuma par Kamčatkas vulkānu, bet vulkāns bija tālu un televīzijā, bet šeit viss notika tieši Sanktpēterburgas pašā vidū - un ĻOTI patiesi ...

... Tumši zaļā Volga izkustējās no vietas un nesteidzīgi aizbrauca uz krustojumu, lai paņemtu Pogankas rožu pircēju un neliktu viņam tālu iet kājām. Viss kā vienmēr, viss pēc iedibinātā rituāla. Gandrīz pašā stūrī bezspēcīgi stāvēja liels importa džips. Ap to aizkaitināti staigāja īpašnieks - cik Rita varēja no tālienes saredzēt, ar fizionomiju ne tikai,  "septiņi reiz astoņi", bet visi "septiņpadsmit reiz astoņpadsmit". Vēl viena likumsakarība. Tieši šajā vietā Rita gandrīz katru dienu vēroja apstājušās ārzemju automašīnas. Acīmredzot kaut kas nepatika importa elektronikai. Vietējās automašīnas, primitīvas un uzticamas, kā gludekļi, ārzemju automašīnas ņēma “uz kaklasaites”, un pēc simts metriem tās sāka darboties tā, it kā nekas nebūtu noticis.

"Volgas" šoferis izkāpa un devās just līdzi džipa īpašniekam. Tas, savukārt, spriežot pēc žestiem, emocionāli un košās krāsās, izteica savu viedokli par notikušo. Tad viņš izvilka mobilo tālruni un sāka zvanīt. Šķiet, ka tas arī nedarbojās. Vīrietis kratīja mazo aparātu tā, it kā gatavotos to triekt pret ledaino asfaltu. "Volgas" šoferis pažēloja nevainīgo tehniku: viņš paaicināja sārto kā bieti mordovorotu, un no "Volgas" izzvejoja automašīnas sakaru klausuli. Kaut arī ar krakšķiem un blarkšķiem, reaģējot uz "slikto vietu", tā nodrošināja sakarus. "Septiņpadsmit reiz astoņpadsmit" sastādīja numuru, pagaidīja savienojumu un kliedza tā, ka dažas metaforas sasniedza pat to vietu, kur stāvēja Poganka. Sieviete ar profesionālu interesi ieklausījās.

Tikmēr viņas nesenais sarunu biedrs, turēdams rokā rozi, piegāja pie rievotā betona žoga, kas nožogoja pelnus no bezpajumtniekiem, marodieriem un mazgadīgajiem, stalkeru spēlētājiem. Starp monolītajām plātnēm bija atstarpes, bet tādas, ka pat kaķis nespētu izlīst cauri. Vīrietis pacēla galvu un ilgi raudzījās uz izķēmoto fasādi. Tur, kur kādreiz bija viens no daudzajiem logiem, un gaisma tajā, bija dienas, ka nenodzisa caurām diennaktīm. Tagad ...

- Guli mierā, - viņš klusi izrunāja. Un nolaida rozi plaisā, kura, apmēram metru no zemes bija aizbetonēta. Viņš apzināti izvēlējās šo konkrēto spraugu, lai neredzētu, kā zieds nokrīt zemē tajā pusē un paliek vientuļš un neaizsargāts starp vakar, iepriekšējā nedēļā, pusgada laikā sanestajiem ... pārvērstiem lietus, sala un laika dēļ par putekļiem ...

Viņš klusējot vēl mazliet pastāvēja, nepievēršot uzmanību šajā laikā reto garāmgājēju skatieniem. Tad nopūtās un piegāja pie gaidošās automašīnas. "Septiņpadsmit reiz astoņpadsmit" drebelīgi mīdījās pie mirušā džipa, nikni lūkodamies ielas tālumos - kur, velni nēsā, viņa izsaukto palīdzību?.. Kad Ritas pircējs pagāja viņam garām, viņš pakāpās sānis. Instinktīvi, neapzināti nedomājot par to, kā un kāpēc. Bet "īstais pulkvedis" iesēdās Volgas labajā sēdeklī un pamāja vadītājam:

- Braucam.

Automašīna iedarbojās, apbrauca džipu un pazuda no redzesloka. Sieviete ar bezgaumīgi krāsotu no aukstuma plankumainu seju, stāvot pie akvārija ar ziediem, jutās ļoti nelaimīga, nodrebinājās zem biezās vatētās jakas un nodomāja: "Neatnāks ..." Un patiešām, kāpēc viņam būtu jānāk?! Viņam... tādam... un apciemot kaut kādu vulgāru puķu meiteni, kura pirms došanās uz darbu baidās paskatīties uz sevi spogulī?.. Viņi būtu varējuši satikties citā laikā un citur, kad viņa ... Eh, ko nu vairs tagad. Ķēries vilkt - nesaki, ka neesi dūšīgs ...

Rita paskatījās apkārt: vai kāds neredz? Ātri novilka dūraini... izvilka tīru kabatas lakatiņu no iekšējās kabatas... izslaucīja acis, izšņauca degunu un zibenīgi ātri iepūta degunā no importa zāļu aerosola flakoniņa. Šķita, ka iesnas bija noskaņotas nopietni.

Darbiņš ne vājiem nerviem

Kā zināms, zinātnieki ir cilvēki, kuri savu ziņkāri apmierina uz valsts rēķina. Dažreiz valsts viņiem par to pat maksā algu.

Pēc tam, kad neaizmirstamajā eksperimentā kaut kas - kas īsti tā arī palika neatminēta mīkla - kaut kas aizgāja greizi, ēka Basseinajā izdega līdz pelniem, zinātniski pētnieciskais aizsardzības kantoris ar nekaitīgo nosaukumu Hipertehs nekavējoties tika pārcelts tālāk no grēka, netālu no Gatčinas. Tur, kur netālu no apvedceļa, klusi bruka kopā nepabeigts viesnīcu komplekss. Ēkas bija nepieciešams pārbūvēt, dažās joprojām turpinājās remonts, taču zinātniskajiem maniakiem nospļauties par Eiropas standartiem. Būtu tik galds, uz kā nolikt datoru!

Jaudīgais "Selerons" ar ātrumu pieci simti megahercu, taču uzdevumam, pie kura tas pašlaik strādāja ar to bija krietni par maz. Patiesību sakot, pētniekus būtu daudz labāk apmierinātu pat parasts "Krejs" [18], bet ... ja nav zivju ...

Trīsdesmit piektajā laboratorijā notika ļoti ilgstošs un darbietilpīgs skaitļošanas eksperiments.

Dators klusi čaukstēja ar ventilatoriem, kas pūta vēsmiņu uz garīgās piepūles pārkarsētajām mikroshēmām. Turklāt telpā varēja dzirdēt četru cilvēku elpošanu un vienmērīga gumijas uzgaļa klaboņa uz linoleja. No durvīm līdz logiem, staigājot pa melnajiem un zilajiem grīdas laukumiem un manāmi klibojot, nervozi soļoja izspūris sirmmatains laboratorijas vadītājs. Trīs viņa jaunie kolēģi bija pārliekušies virs datora. Visi trīs lūkojās ekrānā, uz kura, ar drausmīgu lēnumu, veidojās koša krāsaina bilde.

Lūk, tai tika pievienoti vēl daži punkti, un garmatainais briļļainis, kurš sēdēja pie tastatūras, atskatījās pār plecu:

- Ļev Polikarpovič, aiziet pirmais akords! Profesors Zvjagincevs sastinga istabas centrā, stipri atspiežoties uz nūjas:

- Neatbilstība? ..

- Pagaidām vēl nav redzama, - atsaucās pilnīga tumšmatainā meitene. Viņa grauza zobos neaizdedzinātu cigareti. Datora klātbūtnē smēķēt bija stingri aizliegts, bet doties uz ierādīto vietu kāpnēs, nebija īstais brīdis.

Gaismas pulkstenis virs durvīm rādīja septiņpadsmit nulle-nulle. Marta saule aiz logiem skaidri nolaidās uz rietumiem. Neviens tam nepievērsa uzmanību.

Dators izdeva vēl vienu punktu un atkal ilgi aizdomājās ...

Skaitļošanas eksperiments izsakoties antizinātniski ir tad, kad daļa no lielas sazarotas programmas izliekas par eksperimentālu aprīkojumu. bet otrā tā daļa tēlo objektu, ar kuru darbojas šis aprīkojums. Šajā gadījumā - niecīgu vakuuma zirnīti, kurā virtuāli tiek ievadīts magnētiskais lauks un vienlaikus triecas virtuāli lāzera stari.

Skaitļošanas eksperiments ir labs ar to, ka jebkurus iestatītos parametrus pēc vajadzības var mainīt, veicot vienkāršu taustiņa kustību. Vai varat iedomāties, kā tas varētu izskatīties “dzīvajā” ar milzīgu dārgu agregātu? ..

Un turklāt pat visbaigākā virtuālā eksperimenta neveiksme neliks datoram sadegt ar reālu ugunsgrēku, neiznīcinās ēku, neatņems dzīvības... Nepatika rezultāts - apturēju, atsaucu, mainīju to, kas šķiet vajadzīgāks, un palaidu no jauna...

Tomēr vārdi “simulēts uz datora” izklausās ļoti vienkārši tikai īsos zinātniskos ziņojumos, kurus veido profesionāļi un kurus klausās tādi paši profesionāļi. Un arī zinātniskajā fantastikā, kuru lasot, īstie eksperti mirst no smiekliem. Lai izveidotu virtuālu eksperimentu, vispirms jāspēj aprakstīt objekta uzvedību un attēlot to matemātisko formulu valodā. Visādas tur kongruences un diskriminanti, no kuru izskata vien vairumam normālu cilvēku prāts aiziet aiz prāta. Un tas, mēs atkārtojam, ir tikai sākumam. Formulas vēl ir jātulko datoram saprotamā valodā. Un kā tas tiek darīts, tā arī ir vesela zinātne, un arī ne priekš vāju nervu cilvēkiem. Mašīnai nevar pateikt: ņem šo integrāli. te viss ir jāpaskaidro detalizēti, solīti pa solītim. Ieteikt metodi. Un metodes, šajā gadījumā iespējamās, - ir leģions. Kuru izvēlēties? .. Atkal zinātne ...

Bet ārēji viss vienkārši. Divi vārdi. "Zinātnieki aprēķinājuši" ...

Īstā lieta nekad netiek darīta ātri. Pat ar četriem vareniem prātiem un ātras darbības Celeronu.

Elektroniskais pulkstenis pie sienas parādīja septiņpadsmit piecpadsmit.

Katra sekunde no it kā aparatūras iedarbības uz it kā priekšmetu reāli darba mašīnas dzīlēs vilkās vairāk nekā stundu. Neliela tukšuma mezgla iekšienē tika izsekoti daudzi punkti, kas ietekmēja viens otru, un tas, kas ar viņiem notika, tika aprēķināts, izmantojot secīgu tuvinājumu metodi. Kas nepavisam nav paredzēts tiem, kuriem rezultāts vajadzīgs pēc iespējas ātrāk. Tas ir - atkal, ne tādiem kam vāji nervi, kas neprot gaidīt ...

...Attēls uz ekrāna ieguva niecīgu vietējo ekstrēmumu, un trīs, kas lūkojās displejā, uzreiz izelpoja un sastinga. Teorētiski procesam vajadzēja līdzināties svētajam Fudži no japāņu gravējuma: kalnu pakājes, kalnu pakājes un pēc tam - majestātisks gaišs pacēlums virsotnē. Telpas un laika īpašību lavīnveida izmaiņas. Četru dimensiju pasaule, kas pirmo reizi ļauj sev pieskarties, pamēģināt uz zoba ...

Tātad - līdz šim "Fudži kalns" kādā momentā spītīgi sāka uzpūsties, sabrukt un kust, kā saldējums uz asfalta. Tajā eksperimenta ceturtajā stundā, kad tvaiks jau nāk no ausīm un visiem šķiet, ka beidzot ir pienākusi veiksme. Un te nu sākas īsti brīnumi. Ņemt kaut vai iepriekš minēto neatbilstību, tieši to, ko gaidīja profesors Zvjagincevs, kā d'Artanjans izaicinājumu uz dueli. Nepieciešama steidzama iztulkošana. Ja kaut kas principiāli nesatricināms sāk rosīties kā ziepju gabals  pa vannas grīdu, kas tad nav pareizi? Sākotnējā fiziskajā teorijā? Izvēlētajā matemātiskajā metodē? Uzkrātajās kļūdās? Visbeidzot varbūt pašā programmēšanā? ..

Tas ir - atkal būs tvaiks no ausīm. Dažreiz vairākas dienas. Tad atskan priecīgs "Viss skaidrs !!!", un viss tiešām kļūst skaidrs, un pat nav īsti skaidrs, kā viņiem izdevās nepamanīt kaut ko tik ACĪMREDZAMU. Niknas izmaiņas programmā ... "peļu" noķeršana ... jauna palaišana ... pusdiena nervozas gaidīšanas ... un atkal pšiks.

... Ekrānā redzamais process droši pārdzīvoja savu ekstrēmumu un sāka rindoties tālāk.

- Ļev Polikarpovič, šķiet, esam pagājuši ... - meitenes balss nodrebēja.

- Neatbilstība? - Profesors atkal apstājās. - Albert! Tev jautāju!

Trešais no jaunajiem darbiniekiem, izskatīgs un spēcīgs, atlētiska izskata puisis, grasījās atbildēt "nekādu pazīmju", taču pārdomāja un izteicās neskaidrāk:

- Pagaidām nav redzams.

Zvjagincevs pamāja ar galvu un, dauzīdams ar nūju, atsāka savu nebeidzamo maratonu. Viņa padotajiem šī staigāšana atgādināja tīģeri būrī, bet viņam pašam - tās pašas lietas mētāšanās pa āliņģi. Dažreiz profesoram šķita, ka veiksmes nebūs pēc definējuma, un pēc desmit gadiem uz izturīgā linoleja izveidosies labi iestaigāta taka. Vai tiešām ...

- Tiešām uztaustījām? .. - Meitene pārvietoja cigareti mutē no kreisā stūra uz labo. Viņai bija rets un neparasts vārds: Virineja. Tāds vārds piestāvētu bāli noslēpumainai skaistulei ar meža burves paradumiem. Tās īpašniece daudz vairāk atbilda saīsinātajai versijai, pareizāk sakot, profanācijai: Vera.

- Pieklauvē pie koka, - garmatainis pacēla acis.

- Neesmu māņticīga, - nomurmināja zinātniskā līdzstrādsniece. Un, apstiprinot savus vārdus, pieklauvēja pie savas galvas - kura, atklāti sakot, nepavisam nebija "koka". Briļļainis paskatījās apkārt, meklējot piemērotu priekšmetu (Tak ne jau pa plastmasas galdu ...), bet tad kaut kas negaidīti piesaistīja viņa uzmanību, un viņš sašutis iebļāvās:

- Kas šito nolika? .. Nositīšu!!!

Pārējie nodrebēja un vispirms paskatījās uz datoru (Ak Kungs, ko???), pēc tam tur - uz kurieni skatījās viņu biedrs.

Skandāla vaininieks gulēja uz briļļaiņa galda. Tas bija smags aizvēsturisks transformators, kas bija sadedzis vēl Brežņeva bet varbūt pat Hruščova laikā. Tikai Dievam zināms, kam vajadzēja to izglābt no vecās ēkas un ar kādiem lūžņiem tas atceļoja uz šejieni. Bet fakts palika fakts: no par miljoniem nopirktās aparatūras palikuši pāri tikai saņurcīti, remontam nederīgi gabali, bet neizskatīgs izdegušas stieples ritulis aizvēsturiskā kokvilnas izolācijā, neskarts, pat slapjš lipīgajās putās, kas tika izmantotas uguns dzēšanai, pārcēlās uz jauno vietu četrdesmit kilometrus tālāk... Iespējams, tādam bija lemts pārdzīvot, visu un visus, un sagaidīt to dienu, kad šodienas “neprātīgā” teorija no zinātnes priekšplāna nonāks dziļā aizmugurē, iekļaujoties garlaicīgo banalitāšu kategorijā.

Kurā tieši kaktā viņš vāca putekļus tur, Basseinajā, tagad neviens neatcerējās. Iespējams, bija iemests tālā tumšā stūrī, zem tādu pašu atkritumu kaudzes. Bet šeit, jaunajās telpās, "neapglabātais mironis" skaidri atrada jaunu dzīvi. Un kopā ar to personība, kura aktīvi alka pēc pašapliecināšanās. tas iznāca gaismā un kļuva par uzmanības centru. Pagātnes relikvijai izdevās apceļot visus galdus un pabūt zem tiem (izņemot, iespējams, profesoru), un šobrīd tas noteikti bija pabeidzis simto apli. Trīssimt trešās istabas iedzīvotāji bija pieraduši vadīties pēc zinātniskās loģikas, taču tas neļāva viennozīmīgi apgalvot, ka "transformeri" uzgrūda kolēģim, bez starpposmiem, tas pats darbinieks, uz kura galda tas tika redzēts dienu iepriekš. Tāpēc gandrīz ikdienas sauciens "Kas to uzbāza? .. Nositīšu!!!" (ar variācijām) jau bija kļuvis par kaut ko līdzīgu ģimenes jokam, bez kura diena nav pilnīga.

Šobrīd transformators mierīgi atpūtās uz briļļainā Veņas galda, ar savu svaru saplacinot pamatīgu datora izdruku blāķi un ar aprēķiniem pieskrīpātas lapas. Kad tas tur parādījās, nebija iespējams pateikt pat aptuveni. Vismaz no rīta nebija. Bet tad iedarbināja kompi un ... Vispār Veņa tikai tagad paskatījās apkārt. Un arī tad nejauši.

- Bet ko, - nevainīgi piezīmēja Virineja. - Ļoti laba papīra prese. Oriģināla. Es pat teiktu, ka tev piestāvētu.

- Jā, jā, piešķir svaru domām, - Alberts hihināja.

- Var izmantot kā svarīgu argumentu zinātniskās debatēs ... - turpināja Virineja.

Veņa nolēma uzskatīt viņu izteikumus par pierādījumiem un atvēra muti, lai atmaskotu. Bet šajā mirklī dators dzemdēja vēl vienu punktu, un visi trīs atkal iestrēga ekrānā. Nekādu neatbilstību nebija.

Suņi un Sobakins

Dažreiz marta vējš saraustīja mākoņus, un tad sāka nopietni ticēties, ka drīz pienāks pavasaris. Bet tikai uz īsu brīdi. Pārsvarā debesis gulēja tieši uz jumtiem, nenogurstoši papildinot zemāk valdošo atkusušo slapjdraņķi. Vecākais rajona inspektors, policijas majors Sobakins gāja pa savu zemi, un viņa garīgais laiks bija ļoti tuvs ārpasaulei. Šādā dienā patiešām nav ne mazākās vēlēšanās atrunāt savu kaimiņu no pašnāvības mēģinājumiem. Labāk jau viņam tabureti piestumt un iedot saziepētu virvi ... Un beigās vēl pateikt: tu mani tur pagaidi, brālīt, es nekavēšos.

Nē, ja nopietni, Androns Kuzmičs Sobakins, protams, cilpā līst netaisījās. Tomēr, kamēr izgāja no mājām, viņu pārņēma arvien drūmākas domas. Viens pēc otra atmiņā nāca aizvainojumi, kas uzkrājušies divdesmit trīs gadu laikā, uzturot sabiedrisko kārtību. Laikapstākļu Ietekmē, vai kā citādi? .. Katra mēneša sākumā Androna Kuzmiča māte no avīzes izgrieza ierāmētu laukumu, kas atgādināja sēru ziņu: ģeofiziski nelabvēlīgu dienu sarakstu. Visu mēnesi pamazām dzeltējošais papīra gabals palika redzeslokā, ar nelielu magnētu piespiests masīvam metāla galda pulkstenim. Šis pulkstenis, kas virtuvē regulāri tikšķēja tik ilgi, cik Androns atcerējās, bija īsts padomju industrijas šedevrs. Bez ironijas! Tas attēloja meistaru Daņilu, un vara kalna saimnieci, un izskatījās kā ļoti reta senlieta, lai gan patiesībā tieši tādus pašus ražoja vēl šobaltdien. Androns bez ironijas pazoboja savu ģeofiziski pārņemto māti. Viņš teica, ka viņai avīzes izgriezums vajadzīgs, lai, nedod Dievs, īstajā laikā neaizmirstu kad jājūtas slikti. Tajā pašā laikā ar mājienu, ka laikapstākļi-daba spēj ietekmēt tikai tādas vecas piparsievas, un arī tad ne visas, un nekādā ziņā - ne drosmīgos, ne uguns, ne ūdens, nebaidošos vecākos iecirkņa pilnvarotos ...

- Oh, grēki mūsu smagie. - Androns Kuzmičs sev apsolīja tomēr ieskatīties mātes kalendārā. Par to, ka personīgi viņam šodiena bija grūta un nelabvēlīga, šaubu nebija.

Un aizvainojumi, kas raksturīgi, uzpeldēja paši nenomierināmākie, negausīgākie un rūgtākie. Vecākais iecirkņa pilnvarotais saucoties. Bet pār kuru? Ja vecākais, tad, taču, vajadzētu būt jaunākajiem?.. Kaķim zem astes. Parastie rajona iecirkņu pilnvarotie mirdzēja ar kategorisku un pilnīgu prombūtni. Androns Kuzmičs cīnījās ar noziedzību kā varonīgs šerifs no amerikāņu bojevika: vienatnē. Bet vispār... Tauta uz viņa zemes jau labu laiku kā ievērojami gāja mazumā. Pēc sprādziena un ugunsgrēka it kā nekaitīgajā pētniecības institūtā šajā vietā tika novērota vienmērīga iedzīvotāju aizplūšana, it kā visas Krievijas demogrāfiskās problēmas būtu koncentrētas šeit, gluži kā linzas fokusā. Kas varēja - jau bija pārcēlušies no šejienes, pārējie apskauda pirmos un sapņoja. Sobakina iecirknis, kuru pilnībā aizņēma Hruščova laiku piecstāvu ēkas, un tāpēc jau divdesmit gadus tāpat neizcēlās pēc prestiža, bet tagad cilvēki vienkārši no šejienes bēga. Jautāsiet, kāpēc? Bet kam gan patiktu šāda dzīve? Gaisma mirgo, televizors nerāda, spiediens pulsē, ārzemju automašīna, ja tāda ir, apstājas, tiklīdz iebrauc pagalmā ... Lai gan nē - tagad tā apstājas arī uz ielas... Un ne tikai fordi vai mersjuki ...

Atskatoties uz māti piesaucošajām skaņām, Sobakins ieraudzīja kravas automašīnu GAZ ar vārdu "Maize" uz furgona. No zem atvērtā kapota varēja redzēt bibengalu noplīsušos džinsos un no turienes skanēja nedrukājamu vārdu plūdi, kā no Niagāras ūdenskrituma.

- Tu... šite! Piever strūklaku! - Piegājis, majors apņēmīgi pavilka rupjo tēviņu aiz bikšu staras, viņa balss kļuva draudīga un tajā ieskanējās metāls. - Tiesības un pavadzīmi, ātri! Kravu pārbaudei!

Šeit gan jāpasaka, ka majors īsti ar figūru neizcēlās. Viņš bija neliels, kvadrātveidīgs un līkām kājām. Un arī pēc fizionomijas, tāpat kā arī uzbūves nozīmē, diemžēl, nekāds Švarcenegers, bet drīzāk viņa kinematogrāfiskais "dvīnis" Denijs de Vito. Tomēr, pirmkārt, grumbuļains koks, tak saknēs aug. Un, otrkārt, visas mātes un tēva dizaina nepilnības ar pārsvaru kompensēja jauneklīga akurātība,  kustību pārliecība un, pats galvenais, nepārspējams labi pašūtas milicijas formas spožums. Formas cepure, kuru būtu apskaudis dažs labs Dienvidamerikas diktators, lai uzturētu tramplīnu, slēpa sevī, ja kāds nezina, iešūtu karoti. Uzpleči - ar ieliktņiem, tā skaisti spārnoti izliekti. Bridža bikses uzrautas ar bikšturiem bezmaz zem rīkles. Pievienojiet tam rievotus, hromētus, gutalīnā izvārītus zābakus, ar vieniem autiem ... un jūs saņemat pamatīgu profilaktiskā dienesta ērgli. Noziedznieku un huligānu pērkona negaisu.

- Agregāts nebrauc, major. - Šoferis, pinkains un ne pēc sava vecuma pieredzējis puisis, drūmi nolēca zemē un, pat nedomājot izvilkt dokumentus, nekavējoties atvēra furgona durvis:

- Kā, te nah... lai nelamājas...

Nikni nospļāvās un ar nolemtu izskatu, izvilka paplāti ar garšīgi smaržojošām smalkmaizītēm.

- Nu, tu šite, tu šite... ne pārāk... skaties tu man. - Sobakins uztaisīja stāju un nemanāmi norija siekalas. Magoņu sēkliņu ruletītes bija viņa slepenais vājums. - Citādi es tevi ātri turpat. Par sīko... Par sīko huligānismu.

Ņemt jāprot pareizi. Tā lai sevi neapvainotu un šoferis neceltu zālienā bērnu brēku. Tāpēc klasika jālasa. Piemēram, Gogolis skaidri norāda, ka jāņem pēc ranga. Kalpošanas gadu laikā Androns Kuzmičs apguva šo zinātni iedomājamā pilnībā. Viņš no paplātes noņēma tikai vienu smalkmaizīti, lai neizskatītos pēc laupītāja, un arī, lai figūra neizplūstu vēl vairāk ... Nē, bija, dzīvē, bija dažas gaišās puses. Tūlīt kļuvis laipnāks, viņš pamirkšķināja šoferim:

- Laimīgu ceļu.

Izredzes sasniegt pensiju sāka šķist mazāk utopiskas. Un ja tā parēķina, līdz viņai, līdz viņai mīļajai, palicis pavisam nedaudz, tikai mazliet. Iestājoties iekšējo orgānu dienestā, kaprālim-tankistam Andronam Sobakinam vēl izdevās redzēt leģendāro ministru Ščelokovu, kuru vēlāk pasludināja par kukuļņēmēju, kā arī nepaceļamo lieljaudas rāciju "Sirena"... Un vēl vienu savu vājību - kraukšķīgo pilnīgi galifē bikšu kabatā ielienošo baltmaizes batonu par divdesmit divām kapeikām. Kopš tā laika viss kas ir gājis cauri viņa dzīvei. Gan pretīgie mūļi no prokuratūras, gan GUVD Īpašās inspekcijas pārstāvji, gan ikdienas sūdu kaudze uz paklāja, dzīvokļa durvju priekšā. Un savā nenotveramībā bezbailīgo čigānēnu kliedzieni: "Tēvocis Androns - salāpītais gandons!"

"Starp citu ..."

Nav ļaunuma bez labuma - nepatīkamo atmiņu plūsma pēc asociācijas izraisīja domu par vakarā gaidāmo aizraujošo tikšanos. Sirdsdāmas tēls, kas uzplaiksnīja prāta acu priekšā, lika Andronam Kuzmičam pasmaidīt un ar ātru soli šķērsot Basseinajas ielu. Tāda satikšanās jānoorganizē visaugstākajā līmenī. Tas prasīja nesteidzīgu un pārdomātu sagatavošanos.

Kādreiz - bet patiesībā ne tik sen - iedzīvotāju iemīļotais pārtikas un apģērbu tirgus atradās daudz tuvāk Basseinajai, tāpēc pusdienlaikā, it īpaši ziemā, kad Sanktpēterburgas saule iet zemu virs horizonta, Hiperteha piecpadsmit stāvu ēkas ēna to aizsedza gandrīz pilnībā, bet  tantes zinātnieces lūkojās pa laboratoriju spoguļlogiem, plānojot pusdienlaikā iepirkšanos. Tagad viss bija mainījies. Vēl rudenī, kad torni iztukšoja vienā mirklī noslepenotais sprādziens, tirgus sāka spontāni rāpot prom. Kioskos, kas bija pārāk tuvu tam, ko žurnālisti sauc par “epicentru”, sākās bezgalīgas problēmas. Vai nu gaišā dienas laikā apzog visnekainīgākajā veidā, vai kases aparāts sāk izsniegt ko tādu, ka pārdevējam mati ssaslienas uz augšu, vai visnekaitīgākā tējkanna acumirklī uzvāra visu esošo ūdeni un uzsprāgst kā fašistu fugass ...

Androns Kuzmičs par šiem notikumiem zināja vismazākās detaļās. Jo viņš bija vitāli ieinteresēts notiekošajā. Lai arī netieši, caur jau pieminēto sirds dāmu, bet bija ieinteresēts.

Tagad, sākot no Basseinajas līdz tirgus vārtiem, nācās kātot apmēram piecsimt metru pa ciņainu tukšu lauku. Vasarā šis lauks bija apaudzis ar patiesi greznām, labā cilvēka augumā, biezām kā džungļi, nezālēm. Tagad šīs nezāles no izkusušajām sniega kupenām spraucās kā brūni, izplētušies skeleti, un klaiņojošie suņi rakņājās zem tiem, meklējot ēdamus atkritumus. Sobakins viņus visus pazina pēc izskata. Pārsvarā tie bija pazemīgi jaukteņi, kuri bija stingri atradinājušies no tā, lai smagajā cīņā par eksistenci uzstādītu savas tiesības. Visi, izņemot vienu. Šis, ieraudzījis vecāko rajona inspektoru, pacēla galvu ar nolaistām ausīm, lai bez bailēm, kaut arī bez izaicinājuma, paskatītos tieši acīs. Dūšīgais suns acīmredzami bezšķirnes rotveilers šajā klajumā parādījās ap jauno gadu -. Viņam vēl arvien ap kaklu bija kakla siksna, bet tagad tikai šī nodriskātā apkakle saistīja viņu ar labi kopto mājas suņu pasauli. Un sākumā kakla siksna nekādā ziņā nebija nodriskāta, un pārējais tēls tai diezgan labi atbilda. Gludi sāni, kodināta tērauda vilnas spīdums, neatkarīgs izskats... teikt, nu labi, jā, īpašnieks uz minūti aizgājis prom, bet drīz viņš atnāks, viņš noteikti atnāks...

Vairāki mēneši labi baroto skaistuli pārvērta par skeletu, pārklātu ar blāvi brūnu noplukušu ādu. Uz skausta izveidojās pliks laukums vīrieša rokas izmērā, un pūžņojošajās, bezcerīgajās acīs uzplaiksnīja prieka šķietamība tikai tad, ja līdzjūtīgā meitene no kioska "Svaigi putni" pameta sniegā sastāvējušos vistas kāju. Šādam sunim ir ļoti grūti izdzīvot lielas pilsētas savvaļas vidē. Tas būs īsts brīnums, ja novilks līdz vasarai...

Uzturot kārtību, Androns Kuzmičs vairākas reizes sarīkoja aptaujas, vai jaunpienācējs nav apgrūtinājis pircējus un pārdevējus, vai viņš nezog no letes gabalus. Kiosku īpašnieki novērsa acis, bet atbildes bija vienprātīgas: nē, nekad. Lūdza - jā. Reiz viņš apgāza urnu, pamanot, kā tajā tiek iemests pusapēsts pīrādziņš. Bet lai laupītu - tāds nekas netika manīts.

Sobakins stingri pakratīja sunim ar pirkstu. Suns atkal paskatījās uz viņu un pat nenoteikti novicināja astes stumbeni, bet cilvēks gāja garām un negrasījās līst kabatā pēc nabagu kumosa, tāpēc jauktenis atgriezās pie saviem izrakumiem.

Tikmēr Androns Kuzmičs iegāja pa atvērtajiem vārtiem un apstājās netālu no kioska ar uzrakstu "APTIEKA".

- Kā tev iet, Andrej Mihailovič? - Viņš jautāja pārdevējam, izdilušam un skumjam dienvidniekam ar sulīgi cirtainiem matiem. Kādu mirkli pieklājības dēļ psklusēja un piebilda:

- Man vajadzētu... to. No kontracepcijas puses...

- Bet vai tad tā ir lieta? Vai tā ir tirgošanās? - Andrejs Mihailovičs, kurš pamatīgi pārzināja dzīvi uz grēcīgās zemes, impulsīvi piecēlās un ar noraidošu izskatu izvilka krāsainu kastīti. Uz tās kaislē izlocījās piedauzīga skaistule, kuras apģērba galvenais elements bija krāsots šako. - Lūk, iesaku "huzārus". Aromatizēti, labricinēti... ar kreiso vītni...

Saskaņā ar Krievijas pasi Andreju Mihailoviču sauca par Ābramu Mendeļeviču. Sobakins tomēr uzauga laikā, kad nosaukt ebreju viņa ebreja vārdā tika uzskatīta pat par necieņas izrādīšanu. Daudz pieklājīgāk bija mazināt savas tautas valodas spējas, izliekoties, ka krievu cilvēks, kaut pārsprāgsti, nespēj izrunāt sveštautieša vārdu. Tāpēc pilnvarotā lūpās skanēja nemainīgais “Andrejs Mihailovičs”.  Un kas bija  tipiski, tas tika pieņemts bez iebildumiem. Arī farmaceits nedzīvoja pirmo dienu pasaulē un saprata, ka Sobakins vienkārši cenšas būt pieklājīgs.

- Rahmat, - Androns Kuzmičs atbildēja ar izjūtu. Un ielika kastīti iekškabatā uz krūtīm, kur parasti glabāja savus personu apliecinošos dokumentus.

Paklusēja, pašķielēja no zem uzacīm uz visām pusēm un sāka atvadīšanos:

- Jūs, Andrej Mihailovič, ja kaut kas... ne tā... ne visi, pie mums reizēm... tad mēs vienmēr... neredzamā cīņā.

Un devās tālāk, apmierināts ar savu asprātību.

Tikmēr laika apstākļi galīgi sabojājās. No debesīm krita slapjas smagas pārslas, un pircēji, skriedami no kioska līdz kioskam, pārgāja uz īsiem sprinta pārskrējieniem. Konstatējis, ka no aptiekas punkta augšdaļas viņam tomēr satecēja aiz apkakles, Sobakins ar tādu naidu atskatījās uz apdegušo fasādi ar tumšajām logu spraugām, it kā pie visa būtu vainojams tieši Hipertehs. Slepenais objekts, jedrena māti! GB prapors pie ieejas, protams, cik stāvus uz augšu, tikpat uz leju, vecākajam rajona inspektoram pat neļāva pārkāpt pār slieksni! Tāpēc arī aizlēca, lecīgie velni. Dabūja ko pelnījuši ...

Patiesībā viņa dusmas, tāpat kā daudz kas šajā dzīvē, bija saistītas ar ekonomiskiem apsvērumiem. "Eh, jūsu māti ..." - majors devās uz sen sānis aizbīdīto, nokrāsoto a la traktors "Kirovecs", kiosku pieskārās sarūsējušajai, skumji čīkstošajai slēdzenei.

- Nu, sveiks, barotājs... Dzirdinātājs...

Tie nepavisam nebija tukši vārdi. Laimīgajos, neatsaucami aizgājušajos laikos majora sirdsdāma šeit tirgoja alu. Ah, kādu alu! Un cik pēkšņi beidzās laime. Alus, cik nu tur bija, vienreiz bez brīdinājuma pilnīgi un galīgi saskāba. Bija notikušas neatgriezeniskas izmaiņas ķīmiskajā sastāvā, ka viņu māti. Lai atpirktos, vajadzēja pārdot savu mīļo, dzimto "Žigulīti". Bet lūk kiosku pārdot neizdodas. Nestandarta. Tikai iekraušanas-transportēšanas dēļ vien var izputēt...

Majors paklapēja neveiksmīgo īpašumu pa dzeltenīgajiem sāniem un no dusmām belza ar dūri pret blakus esošā liķieru-degvīna kioska durvīm.

- Atveriet, milicija!

Sobakinu šeit pazina labi. Vēderīgs, ūsains vīrelis, viņš gan pārdevējs, gan arī īpašnieks, bez liekas aizķeršanās izvilka glāzi.

- Sēdi nost, Kuzmič. Ieķersi? Laiks tak čukst. Viņa apaļvaidzīgā, ar trīskāršo zodu, seja bija gaiši sārta, kā tas novērojams žūpām.

- Nē, Žorik. Man kaut ko, no tā. Līdzi. - Kioskā bija brīnišķīga bekona un marinētu ķiploku smarža, un vecākais rajona pilnvarotais norija siekalas. Žoriks nesteidzās nolikt glāzi, un Sobakins paskaidroja:

- Ciemos taisos. Pa sievietēm.

Sazvērnieciski piemiedza ar aci un paplēta rokas, norādot izredzētās gleznos izmērus.

- Tad cita lieta, - apaļvaidzis apstiprināja un paņēma no plaukta pudeli. - Lūk, iesaku, liķieris ar žeņšeņu "Kavalērijas". Vīrieši stāstīja,  ļoti noderīgs, palīdzot ...

Par to nu viņš varēja būt mierīgs. Žeņšeņs, bēdīgi slavenā "Viagra" un citas zāles, kas "veicina panākumus mīlestībā", Andronam Kuzmičam vēl nebija vajadzīgas. Arī bez tām  viņš bija tāds, ka citu vēl pameklēt. Smīkņādams, Sobakins paņēma dāvanu... un neviļus nodrebēja. Uz etiķetes, izaicinoši izliekusies tā pati skaistule šako, it kā nolekusi no iepakojuma ar tiem... ar kreiso vītni...

- Rahmat. - Nedaudz sadrūmis, majors paslēpa liķieri vienā no milzīgajām kabatām un atkal metās slikta laika, it kā pavasarīgajā, tumšajā krēslā. "Tagad - puķes..."

Bet ar puķēm sanāca pilnīgs aplauziens. Vēl jo vairāk aizskarošs tāpēc, ka Androns Kuzmičs vismazāk gaidīja tik netīrus gājienus. Jaunā ziedu pārdevēja izrādījās reta šterva. Velti Sobakins viņai smalki deva mājienus, vispirms par sanitāro tad epidemioloģisko staciju, pēc tam par nodokļu policiju un visbeidzot par ugunsdzēsēju inspektoru, kurš visā tirgū bija pazīstams ar savu piekasīšanos un neuzpērkamību. Nekas nepalīdzēja! Tik tiešām īsta Poganka,  labāku iesauku grūti iedomāties. Nu vajag taču - izrunājas bezkaunīgi, draudot (Viņam! Sobakinam!..) iepazīstināt viņu ar prokuratūras uzraudzības dienestu. Un vispār sola, ja ne pa tiesām izvazāt, tad droši aizsūtīt kļauzu uz GUVD... Oh, ka viņas māti aiz kājas. Nācās naidu paslēpt kur dziļāk  un atkāpties.

"Nu, kuce, gan es tev noorganizēšu..." Ne visai skaidri iedomājoties, kādu komfortu viņš varētu piemērot ietiepīgajai tirgotājai, Sobakins šķērsoja bijušo futbola laukumu, pilnībā pārklātu ar dzelteniem cilvēku un suņu urīna plankumiem, un iegāja drūmā, cietumam līdzīgā ēkā. Šeit, kopmītnes pirmajā stāvā, atradās majora kabinets - vietējais tiesībaizsardzības postenis. - gan es tev noorganizēšu, kuce, rozītes-puķītes! Ļaunīgi klabinot ar no kabatas izvilktajām atslēgām, Sobakins piegāja pie durvīm, un viņa garastāvoklis sabojājās pilnībā. Ak, Kungs, katru Dieva dienu viens un tas pats! Uz posteņa durvīm ar krītu bija uzzīmēts pats Sobakins, līkkājaina, neglīta dvorterjera izskatā. Ar pārspīlēti lielu dzimumorgānu. Un, acīmredzot, skaidrības labad, blakus lieliem drukātiem burtiem bija rakstīts: MAUCĪGAIS MAJORS KABSDOHOVS.[kabsdohovs - lamuvārds krievu valodā, tulkojas apmēram kā "kaut nosprādzis". tulk]

"Oh, nelieši... pārāk ilgu laiku neviens nav pārbaudījis jūsu pasu režīma ievērošanu..." Sobakins, kļūstot arvien niknāks, noklakšķināja stingro slēdzeni, ar iepriekš sagatavotu mitru sūkli noslaucīja piedauzības un sāka gatavoties dienestam. Viņš noģērba virsdrēbes, pieslēdza tālruni (lai gan, pievieno vai nepievieno, sasodīts -  tālrunis gan dažreiz iezvanījās, bet klausulē neko dzirdēt nevarēja), uzlika tējkannu uz elektriskās plītiņas un, nopūties, iegrima vecajā izsēdētajā krēslā, paskatījās pulkstenī. Līdz laikam, tikties ar sirds dāmu vēl bija vesela mūžība.

«…And have a nice day!»

"... Un jauku jums dienu!"

Kad elektroniskais pulkstenis parādīja septiņpadsmit divdesmit piecas, aiz durvīm koridorā atskanēja sīva skrāpēšanās un pēc tam sirdi plosošs "Ņau!!!" Alberts pagrieza rokturi, un kaķis ielidoja telpā kā pinkains lodveida zibens - liels, svītrains, tumši sarkans uz gaišāka fona. Uz linoleja viņš nespēja paātrināties: nagi izslīdēja, kaķi sanesa pagriezienos, tomēr, jau sen pieradis, viņš ātri šķērsoja telpu un pazuda zem profesora Zvjaginceva galda. Nebija tā, ka priekšnieks viņu barotu vai lutinātu vairāk nekā citi; drīzāk, gluži pretēji, un turklāt zem galda bija suņa smarža, atnesta uz saimnieka apaviem. Vienkārši te bija visuzticamākā pajumte, kurai nevarēja piekļūt neviens vajātājs, un kaķis to ļoti labi zināja.

Vispār šo kaķi izcēla ne jau nu vidusmēra prāts. Ne velti viņš bija ne jau tikai kaķis, ne jau kaut kāds Barsiks-Murziks un pat ne Čubaisiks, kā tagad sauc rudos, bet gan kaķis Divuārs. Kas, kā jau jūs saprotat izgaismo kādas krāšņas Āfrikas valsts nosaukumu...

Viņa tik ļoti steidzīgās bēgšanas iemesls kļuva skaidrs burtiski minūti vēlāk. Atskanēja pieklājīgs "tuk-tuk", un uz sliekšņa parādījās cilvēki, kuri nez kāpēc parasti asociējas ar marša soļiem un ieroču klaboņu. Trīs jaunie vīrieši pelēkā "pilsētas" kamuflāžā bija institūta apsargi, un pašu režīma uzņēmumu apsargāja ne jau vokrovieši ar berdankām. Pa atvērtajām durvīm ieskatījās visnaturālākās specvienības pārstāvji.

Profesors Zvjagincevs atskatījās no loga:

- Kas par lietu? Netraucējiet strādāt! Apsardzi šeit ļoti necienīja, un apsargi to labi zināja.

- Ļev Polikarpovič, - gara auguma puisis ar kapteiņa zvaigznītēm uz pleciem vainīgi papleta rokas. - Gandrīz pieci trīsdesmit. Pavēle taču... svētku... ka pēc pieciem trīsdesmit vairs neviena un nekur. Un visu aizzīmogot.

No kurienes nāca šāda pavēle, bija zināms gan vieniem gan otriem. Pārmantojamība turpinās kopš tiem laikiem, kad zinātniskajos institūtos pirms svētkiem visas rakstāmmašīnas - vai vismaz to lentas - obligāti tika saliktas drošā telpā un tur aizslēgtas. Jo ko gan, visticamāk, darīs padomju cilvēks, svētīts ar trīs dienu atpūtu? Pareizi. Viņš no savas mājas skriešus dosies uz kantori, paķers izļurkāto "Jatran" un trīs dienas drukās kaut ko pretpadomisku. Pašreizējais direktora vietnieks vispārējās lietās, kurš rakstīja institūtam pavēles, bija labi pazīstams demokrātijas un reformu atbalstītājs. Tomēr viņa radošā darba pamatā katru reizi bija pagājušā gada pavēle. Bet tāpēc... Un vispār pēc visiem labi zināmajiem notikumiem...

Kaķis Divuars zem galda aizkaitināti nošņācās, paužot vispārējās jūtas.

Garmatainais Veņa Kraičiks uzmeta skatienu ekrānam, aizkavējot neizbēgamo un no visa spēka hipnotizējot mašīnu: nu, izdod vēl mazliet, kaut vienu punktiņu! Nu, izdod! .. Pārējos, izredzes trīs dienas pavadīt mokošā nezināšanā: nu kā tur process? aizgāja? neaizgāja?.. - noveda pie stāvokļa, tuva trakumam.

- Varbūt, arī lenti no printera izvilkt un atdot? - Alberts indīgi jautāja.

- Vai esat kādreiz dzirdējuši šādus vārdus - "Nobela prēmija"? - Virineja viņam pieskaņojās. Un iemeta sakošļāto cigareti miskastē:

- Un to piešķir apmēram par to, ko mēs šeit darām. Nu, es jau saprotu, kapteinim Grīnbergam ir piedodama nezināšana, viņš uzskata, ka dators ir tikai liels elektroniskais pasjanss... - Ar iepriekš minēto kapteini meitenei bija savas attiecības un savi rēķini. - ... Bet jūs, Gļeb Georgijevič, jūs!

Tajā pašā laikā viņa ar prātu saprata - patiesībā apsardze parādīja ļoti labu audzināšanu, iegājuši brīdināt iepriekš. Viņi varēja vienkārši atslēgt nažuslēdzi koridorā. Viņiem bija tiesības. Un ka tajā pašā laikā visi rezultāti un grūti iegūtā programma, kas, protams, netika "saglabāta" cietajā diskā, aizies pie velna, nav viņu problēma. Visi par izslēgšanu tieši piecos trīsdesmit tika brīdināti iepriekš.

- Kāpēc tikai pasjansu, - kapteinis Grīnbergs murmināja. Viņš bija cirtains un melnmatains, ar raksturīgām sejas iezīmēm, kas izraisīja antisemītiskus noskaņojumus noteiktās cilvēku aprindās: sava veida "bēda čekistu ģimenē". - Vēl internetā var paskatīties arī kailas meitenes ...

Virineja nosarka un uz mirkli neatrada ko atbildēt.

Glebs nopūtās un paskatījās pulkstenī:

- Lūdzu, izslēdziet datoru. Mēs jau tāpat esam vēlāk nekā visi pārējie...

- Einšteins aizbēga no gestapo uz Ameriku, - atzīmēja Alberts. - Viņam arī droši vien neļāva strādāt.

Specvienība uz salīdzinājumu nereaģēja. Viņi klusējot, ar nepiespiestu smaidu, uzklausīja ne to vien. Kaut arī, protams, tikt galā ar visiem šiem ģēnijiem nav darbs priekš vājiem nerviem.

- Pēc svētkiem atgriezīsieties un pabeigsiet. Ar svaigiem spēkiem.

- Svētki!.. - Virineja atkal metās kaujā. - Padomā tik, kāds cara-tētiņš nācis tronī! Kremlī tika ievēlēta amatpersona! Vai dieniņ kādi "Svētki"!..

Gļebs paraustīja plecus:

- Mēs likumus nerakstām...

- Un vispār jūs ta mājās dosities, bet mūsu puiši sēdēs un sargās, - sacīja viņa otrais padotais. - Vajag tak drusku cienīt.

Viņam militārā iesauka bija "Monohords". Atbildot uz jautājumu, kas tas ir, viņš ar lepnumu izlaboja: "Nejaukt ar" kriptorhu"!" Pārģērbies civilās drēbēs, ar puicisku lepnumu, viņš uz krūtīm uzkāra lielu dzeltenu nozīmīti, uz kuras bija rakstīts: "Glupjš pingvīns kautrīgi slēpj, viltīgs - nekaunīgi izvelk..."

Veņa nolēma par katru cenu iegūt vēl dažas vērtīgas sekundes,

- Kungs, apžēlojies, - viņš saviebās. - Caur mūsu apsardzi jau ziloni var izvest! Režīms, režīms... viena vienīga zvanīšana. Pat metāla sensorus...

Viņš gribēja pievienot "... skopums neļāva nopirkt", bet nepievienoja, jo šajā brīdī vienlaikus notika vairāki notikumi.

Pulkstenis parādīja precīzi pusseši. Gļebs Burovs sarauca uzacis un paskatījās uz istabas skapi ar elektriskajiem nažuslēdžiem.

Dators beidzot izvilka ilgi gaidīto punktu. Un tam visam pa virsu durvis pavērās plašāk, figūras maskēšanās tērpos pakāpās sānis, un laboratorijā personīgi ieskatījās Melnais Pulkvedis.

Faktiski institūta režīma direktora vietnieka  Ivana Stepanoviča Skudina, segvārdā Kudejars, izskatā nebija nekā īpaši melna, turklāt viņš joprojām bija apakšpulkvedis. Kas viņam dos papildu zvaigzni pēc uzticētā objekta eksplozijas? Vēl paldies, ka vispār nepazemināja. Tie, kas labi pazina Kudejaru, zināja, cik maz šis apstāklis viņu satrauc. Tajā dienā viņš bija zaudējis kaut ko tādu, ko nevarēja aizstāt ne ar kādām zvaigznēm.

Viņa skatiens nekavējoties sakrustojās ar profesora skatienu, un smalko pasauļu plaknēs, bez šaubām, noskanēja ledus zobenu šķinda.

“Pa-sku-dins! .. - laboratorijas vadītāja acis skaidri noskaldīja. - Manu meitenīti ... "

Viņš zināja, ka traģiskās dienas priekšvakarā Marinai bija kaut kāds strīds ar vīru. Maz kas nenotiek starp laulātajiem, taču Ļevs Polikarpovičs joprojām bija pārliecināts, ka tieši šo nesaskaņu dēļ Marina eksperimenta laikā kļūdījās, kaut ko neizsekoja un rezultātā ...

"Vecais perdelis," Kudejara acis atbildēja ne mazāk skaidri. - Manu meitenīti ... "

Par dažām lietām viņš pieturējās pie konservatīva viedokļa. Pēc viņa nesalaužamā viedokļa, vietā kur bija pat mazākā reālu briesmu ēna, sievietēm nebija vietas. Īpaši grūtniecēm. Maša tikai dienu iepriekš viņam atzinās lielajā sieviešu noslēpumā. Un nopietni apvainojās, kad viņš nekavējoties sāka viņai bezmaz nopūst putekļu daļiņas, uzreiz atņēma cigaretes un vispār sāka izturēties kā pret eglīšu rotaļlietu. Jo īpaši viņš centās uzstāt uz tūlītēju aiziešanu ilgstošā atvaļinājumā... Viņš pats nožēloja tikai to, ka nav viņai uzlicis mājas arestu - un ļāvis dusmoties uz viņu, cik vien viņa vēlas. Mīļie strīdas - tikai uzjautrinās. Bet fakts, ka kritiskā brīdī Maša atradās blakus eksplodējušajai kamerai, bet tā dēvēto vīriešu bars, kuru vadīja papiņš, atradās plašās zāles otrajā galā, tas ... tas ...

Līdz ar to, kopš tā laika pusotru gadu profesors un apakšpulkvedis cītīgi izvairījās viens no otra. Strādājot vienā uzņēmumā, to nav viegli noorganizēt, taču viņiem tas izdevās. Kad viņi sadūrās ar deguniem, kā tagad, gaiss starp viņiem nekavējoties sāka drebēt un sprakšķēt no savstarpējas spriedzes.

Apmēram minūti telpā valdīja patiesi kapa klusums. Pat kaķis Divuārs neizrādīja dzīvības pazīmes. Tikai dators turpināja klusi čukstēt: Veņa Kraičiks (apdomība tomēr uzvarēja) apturēja procesu un tagad drudžaini saglabāja datus un programmu.

- Ardievu un jauku dienu! - “Selerons” sieviešu balsī atvadījās no klātesošajiem.

- Uz redzēšanos, - Venija čukstus atbildēja. Parasti viņš to teica skaļi un izteiksmīgi, bet šodien acīmredzami nebija tāda diena. Dators pēdējo reizi nopīkstēja, un uz ekrāna parādījās pirmatnējs melnums.

Ļevs Polikarpovičs Zvjagincevs izkustējās no vietas - un lēnām, smagāk nekā parasti, balstoties uz nūjas, aizgāja līdz skapim. Tā inkvizīcijas upuri devās uz sārtiem no savām grāmatām. Ar šādu seju Galileo [19] droši vien izrunāja savu slaveno "Griežas!" Skapja durvis nočīkstēja uz sašķiebtajām eņģēm. Skaļi noklakšķēja slēdzis ...

Kudejars īsi pamāja ar galvu, un "gestapo" bez skaņas pazuda aiz durvīm.

Piecpadsmit minūtes vēlāk no stāvvietas izbrauca profesora četrdesmit pirmais "Moskvičs". Uz diezgan netīrās automašīnas sāniem kāds gudrinieks, nez kāpēc pārliecināts, ka "tankus nemazgā", ar blēņdara pirkstu bija uzrakstījis:

"UZ PRIEKŠU LĪDZ BERLĪNEI!" Automašīnai bija apmēram pieci gadi, no kuriem gandrīz pusotru gadu tā uz stikla nēsāja dzelteno invalīda uzlīmi. Ne jau efektivitātei Levam Polikarpovičam bija vajadzīga nūja. Sprādziena laikā smags metāla plaukts uzkrita uz viņa kreisās kājas. Vecums ir vecums - salauztā pēda sadzija, bet kustīgumu zaudēja.

Automašīnas pasažieru vispārējais intelekta koeficients, kā parasti, bija nesasniedzamā augstumā. Un nebija šaubu, ka strīds par tēmu "izgāja - neizgāja" solīja turpināties visus četrdesmit kilometrus līdz Sanktpēterburgai. Lai gan saprotamu iemeslu dēļ darbiniekiem bija stingri aizliegts runāt par darba lietām ārpus institūta.

Zemesriekstu krāsas "Moskvičs" meistarīgi izbrauca pa vārtiem. Personība izpaužas it visā: pārejot uz roku vadību, profesors to apguva tā, ka no malas nebija iespējams pamanīt. Pavērojis, kā attālinās pelēcīgais smilškrāsas pakaļgals, apakšpulkvedis Skudins, jau pārģērbies civilajā apģērbā, pagāja nost no loga un pēc nelielas vilcināšanās devās pa kāpnēm lejā.

Kāpnes bija pieķēpātas ar baltu krāsu. Šur tur uz sienām un griestiem bija redzamas vecās elektroinstalācijas, slēdžu un apgaismes plafonu pēdas. Tas, kas bija piemērots tālai no pieczvaigžņu padomju viesnīcai, atklāti sakot, zinātniskajam institūtam bija pilnīgi nepiemērots. Remonts bija pabeigts tikai administratīvajā ēkā. Laboratorijas ēkas, kas kā zināms, ir mazāk svarīgas, tika sakārtotas, pēc finansiālajām iespējām. Apakšpulkvedis atcerējās veco ēku Basseinajā un to, kā viņš darba dienas beigās drosmīgā galopā (nospļauties uz zvaigznēm un pozīcijām!) lidoja lejā pa stāviem - uz turieni, kur izvairoties no vecāku acīm, viņu gaidīja Marjana ...

Kopš tā laika nebija pagājuši pat divi gadi, bet viņam likās - visi divdesmit. Tad viņš dzīvoja. Tagad - eksistēja. Dažreiz viņam radās vēlēšanās nomākt savus priekšniekus ar raportiem un ar pieri izlauzties cauri vajadzīgo durvju skaitam, bet panākt, lai viņu pārceļ atpakaļ. Uz džungļiem. Tur arī bija savi spoki, bet ar tiem atkalsatikties būtu vieglāk. Tā viņam likās. Varbūt viņš kļūdījās.

Smagās durvis aiz viņa muguras aizvērās. Ap institūtu stāvēja biezs bērzu mežs, un uz caurspīdīgiem kailiem kokiem bija redzamas tukšas putnu ligzdas.

Kļūda 2000

Ivans atgriezās pilsētā viens pats, kopā ar "Volgas" šoferi: viņa puišiem bija savs transports. Vaija, Verevo, Zaicevo - slīpajā saules gaismā mirgoja parastie rādītāji. Automašīna tuvojās uzkalnam, kas atradās pusceļā, kad Skudins savā priekšā pamanīja to, ko tagad vismazāk gribēja redzēt. Proti, pazīstamo pelēcīgo smilškrāsas pakaļgalu ar dzeltenu invalīda kvadrātu uz stikla. Vai nu maz pasaulē četrdesmit pirmo zemesriekstu krāsas "Moskviču", aprīkotu ar roku vadību? .. Bet acs jau piefiksēja pazīstamos siluetus netālu no ceļa malā stāvošās automašīnas. Netālu stāvēja zili balts ceļu policijas "Žigulis". Jauns inspektors rūpīgi pētīja Zvjaginceva tiesības un, šķiet, domāja, ko darīt ar īpašnieku. Trīs "Moskviča" pasažieri vicināja rokas, nervozi un dedzīgi kaut ko pierādīja seržantam... tas ir, vēl vairāk saasināja situāciju.

- Piebremzē, - Skudins teica šoferim. Apķērīgais Fedja jau bija nometis gāzi, paredzot kaut ko tamlīdzīgu. "Volga" gludi devās ceļa malā un sastinga. Ivans izkāpa. Saule, kas šoseju jau nolaizījusi sausu, vēl nebija norietējusi, bet - "Marta mēnesis, uzvelc trīs bikses!" -. ziemeļu vējš uzelpoja arktisko ledu, īpaši niknu pēc apsildītā automašīnas salona. Apakšpulkvedis aizpogāja silto jaku un devās pa asfaltu atpakaļ pretī satiksmes policistam, kurš atskatījās.

Viņi satikās pusceļā, plati pasmaidīja:

- Sveiks, Ivan Stepanič! - Vietējā ceļu policija pazina "pēc izskata" ne tikai zaļo Volgu, bet arī pašu apakšpulkvedi.

- Labvakar, Serjoža, - Skudins pasveicināja. Tad pamāja ar roku invalīdam "Moskvičam", ap kuru joprojām virmoja kaislības:

- Ko ta šie sastrādāja?

- Nu, neko jau pārāk nopietnu, - puisis formas tērpā atmeta ar roku. - vectēvs lidoja zem zīmes. Ierobežojums - sešdesmit, bet šis dragā uz deviņdesmit divi. Re, kas par pensionāriem - invalīdiem! Pats, labi, saprata uzreiz, bet lūk pasažieri... - Satiksmes policists pašūpoja galvu un atkal pasmaidīja. Tad apķērās:

- Jūs ko, biedri apakšpulkvedi, viņus pazīstat?

- Strādā pie manis institūtā. Zinātnieki. - Ivans konfidenciāli paņēma seržantu aiz elkoņa un aizveda pāris soļu tālāk. - Vai drīkstu tev ko palūgt? Ja apstākļi ļauj, kā būtu aprobežoties tikai ar mutisku brīdinājumu?

- Par ko ir runa, Ivan Stepanič. Bez jautājumiem, - jaunais inspektors atklāti priecājās, ka var kaut ko izdarīt apakšpulkveža labā. - Paaudzināsim un laidīsim vaļā. Vai problēma atrisināta?..

- Paldies, Serjoža. Būšu ļoti pateicīgs. - Tumši zaļā "Volga" ātri paātrinājās un atkal ripoja pilsētas virzienā. Pēc desmit minūtēm zemesriekstu "Moskvičs" devās tajā pašā virzienā. Viņš stingri ievēroja atļauto ātrumu, un iekšpusē bija iestājies pilnīgs klusums.

Tā bija sestdiena, kas ilgu laiku Sanktpēterburgas autobraucējiem kļuva par TO PAŠU. Pirmais spēcīgais sniegputenis gadās katru rudeni, taču to ne vienmēr pavada strauja temperatūras pazemināšanās, kā rezultātā ielas un lauku ceļi pārvēršas par stabilu un ļoti nodevīgu slidotavu ... pa kuru bezpalīdzīgi slidinās automašīnas, ko ziema pārsteigusi, ar gludajām vasaras, bet dažiem, pat pilnīgi plikajām riepām. Bija pats novembra sākums, cilvēki nedēļas nogalē joprojām braukāja uz savām vasarnīcām, tāpēc no rīta negadījumu skaits sāka pieaugt, draudot sasniegt rekordu.

Divi ceļu miliči, stāvot uz Kijevas šosejas, no tālienes pamanīja baklažānvioletu "četrinieku". Ikviens zina, ka "četriniekus" ar to ietilpīgajiem bagāžniekiem bieži pērk saimnieciskie mazdārznieki un vasarnieki. Trīs jaunie vīrieši, kas sēdēja iekšā, izskatījās pēc visparastākajiem vasarniekiem, kuri dodas noslēgt savu mājiņu ziemai... tikai lūk  šis “baklažāns” brauca pārāk riskanti, ik pa brīdim izslidinot pakaļgalu, un inspektori viņam pamāja ar svītraino zizli, ieteicot apstāties. Labāk brīdināt, lai nenonāk līdz nelaimei!

"Četrinieks" paklausīgi pamirkšķināja pagrieziena rādītāju un sāka piebremzēt ... bet ceļu milicis vēl nebija paspējis nonākt pie vadītāja durvīm, kad labajā pusē esošais stikls strauji nolaidās, un jaunais leitnants ieraudzīja, ka uz viņu skatās automāta stobrs. Viņš paspēja tikai izbrīnā iesaukties. Nākamajā mirklī viņu atsvieda atpakaļ un trieca ar muguru pret policijas "Žiguļa" sāniem, kas nekavējoties nokrāsojās ar asinīm. Viņa partnerim paveicās vairāk: viņš mirkli pirms šaušanas nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, un veikli noliecās aiz automašīnas. Violetais "Četrinieks" nikni norēcās ar motoru un rāvās uz priekšu. Tā numura zīme ļoti dabiskā veidā bija nopūderēta ar sniegu...

Kā vēlāk izrādījās, divi no trim bija kriminālajās Pēterburgas aprindās pazīstamie bandīti Šampurs un Kazaks, pēc dokumentiem attiecīgi Andrejs Artamonovs un Mihails Kazačenko. Un automašīnā viņi veda tādu arsenālu, ka, ieraugot ceļu miličus, nebija nekāds brīnums - uzdeva nervi. Te nu bratki arī sapsihojās - pēc pilnas programmas.

Tomēr visi trīs bija pieredzējuši, un, tiešā tēmējumā nošāvuši leitnantu, ne jau vienkārši metās bēgt. O nē, bez panikas! Viņi centās pietiekami kompetenti aizbraukt un, iespējams, tā būtu varējuši atrauties - kamēr nozieguma vietas tuvumā ar bailēm bremzēja automašīnas, kamēr izdzīvojušais ceļu milicis kliedza rācijā, aicinot palīdzību ...

... Ja nebūtu noticis tā, ka no otras puses pretī brauca necila valsts iestādes UAZ automašīna, un tajā pie stūres sēdēja Ivans Stepanovičs Skudins, un viņa rācija bija ieslēgta, noskaņota tieši uz pareizo vilni.

Ivans neredzēja pašu šaušanas epizodi, bet tās sekas - visās detaļās. Viņš atcerējās, kā garām aizdrāzās "baklažāns" un uzreiz apgriezās vajāšanā.

Bandītiem bija masīvs stūrmanis, bet Skudins viņu paņēma kā viks zaķi. Pusotru kilometru tālāk viņš panāca "četrinieku" un bez garām ceremonijām uzsita, nostumdams no ceļa. Viņa manevrs nekādā ziņā neatgādināja līdzīgas filmas epizodes, kur divas automašīnas bezgalīgi bīda viena otru ar sāniem, lai iepriecinātu nepieredzējušu skatītāju. Cilvēki, kuri ir izgājuši īpašu apmācību, to dara pavisam vienkārši - vienā piegājienā ar vienu mērķtiecīgu rāvienu. Grāvis gar šoseju bija plats un dziļš. "Četrinieks" smagi atsitās pretējā nogāzē, un no radiatora pacēlās šņācošs mākonis. Vadītāja durvis bija iesprūdušas, stūrmanis bija palicis iekšā pakārts starp sēdekli un stūri, kas saspieda ribas: Šampurs un Kazaks, nedaudz apdullināti, tomēr paspēja izlēkt un metās bēgt pāri sniegotajam laukam. Ivans pameta UAZ un pārlēca pāri grāvim sekojot viņiem.

Kurš teica, ka cilvēks, kuram ir četrdesmit gadu, vairs nav tik ātrs un veikls kā divdesmit gadu vecumā? Vispirms Ivans panāca Šampuru, un vēlāk bandīts teica: viņš bija visvairāk pārsteigts, ka vajātājs pat nebija aizelsies. Bet tobrīd noziedznieks, nedreifēja, mēģinot parādīt kaut kādu karatē, ko papildināja nazis. Skudins pārvarēja kārdinājumu uzdurt kuces dēlu uz viņa paša cūku kaujamā un aprobežojās ar bandjuka nosūtīšanu dziļā komā. Tad viņš sekoja otrajam. Kad Kazaks saprata, ka neaizies, sāka šaut. Viņam izdevās izšaut pat divas reizes. Tas nebija pirmais gadījums, kad Kudejars redzēja uz sevi pavērstu stobru. Un tas nekad neveidoja viņa raksturā lēnprātību. Trešā lode aizlidoja augstu debesīs, un Kazaks nokrita zemē, smilkstēdams, saritinājies embrija pozā un piespiedis labo roku pie vēdera. Kuru vēlāk, cietuma slimnīcā, ļoti nopietni laboja ārsti. Pa ceļam Ivans aiz apkakles pacēla Šampuru un pa svaigo sniegu abus aizvilka uz ceļu.

Atbraukusī milicija pārbaudīja Skudina identitāti un pateica, ka leitnants, kad viņu krāmēja reanimācijas brigādes automašīnā, vēl elpoja...

Vakaros atgriežoties no dienesta, Kudejars ļoti reti lūdza autovadītāju apstāties, tāpēc viņa jautājums: "Kaut kur apstāties, Ivan Stepanovič?" - izskanēja vairāk formas pēc. Bet šodien visādā ziņā nebija pareizā diena. Ivans, vēl atrodoties uz šosejas, pieņēma pēkšņu lēmumu, nekavējoties to kvalificēja par stulbu un atmeta, bet ... "Volga" knapi pabrauca garām Sredņajas dakšai un sasniedza krustojumu, kur tramvajs iegriežas Maskavas prospektā, kad viņš autovadītājam teica:

- Apstājies, lūdzu. Tālāk pats aiziešu. Šoferis Fedja izbrīnā atvadījās no viņa un aizbrauca.

Kudejars iebāza rokas dziļāk kabatās un palūkojās apkārt. Viena lieta ir braukt garām automašīnā, pavisam cita - soļot kājām. Kopš pagājušā gada, kad viņi šeit pastaigājās kopā ar Marjanu, uz Maskavas ielas maz kas bija mainījies. Bija manījušās, nākušas klāt-nost vairākas izkārtnes, bet viss bija pa vecam. Ivans šķērsoja ietvi un pavilka stikla durvis. Veikals "Hlebnij Dom" nekur nebija pazudis, bet viņš atcerējās, kādas tortes šeit bija agrāk ...

Tortes - kas mūsdienās ir pat nedaudz dīvaini - arī bija savā vietā. Vesels garš plaukts. Laiks, kad pircēji, nobijušies no augstajām cenām, draudzīgi dezertēja no veikaliem, paspēja paiet (varbūt pirms nākamā dolāra krituma), un pie letes bija vairāk nekā pietiekami daudz cilvēku. Sieviete, nez kāpēc dusmīga uz visu pasauli, cauri pūlim stūma saliekamos ratiņus. Ar krēmu nosmērējusies atvase, bļāva un spārdījās ar kājām. Sekundi iepriekš viņš kaprīzi bija nometis nopirkto kūku uz netīrās grīdas un tagad dusmojās, ka māte neskrēja to pacelt un pārliecināt viņu to apēst.

- Vīrieti, ļaujiet tikt garām!.. - sieviete pievērsās (ja to var saukt par "pievēršanos") Skudinam. Patiesībā viņš viņai vispār nemaz netraucēja, bet dusmas vajadzēja kaut kur izgāzt. Ivans steigšus pakāpās nost un domāja par savu dēlu vai meitu, kurš tā arī nepiedzims. Kāpēc viņš bija tik pārliecināts, ka Mašas bērns nekad nebūtu mētājies ar kūkām un nebļautu kā aizkauts, liekot pieaugušajiem sarkt?.. Tas būtu huligānisks, jo ir kādā atsities, bet labsirdīgs un saprātīgs bērns...

- Vai esat kaut ko izvēlējies? - jaunā pārdevēja uzsmaidīja Ivanam. Viņš jau grasījās atbildēt, bet tajā brīdī Arktika atkal uzelpoja no pēkšņi atvērtajām durvīm, un garš, apaļīgs jauneklis devās pie letes, nedaudz aizskarot Skudinu ar elkoni. Pret vitrīnas stiklu tā saimnieciski nošķindēja automašīnas atslēgas, ko rotāja trīsstaru "Mersedes" zvaigzne:

- Meitenīt, man "Nakts rozi"! Un dažādas kūkas kastē...

Rinda pēc kūkām bija tieši trīs cilvēku gara. Puisim nebija pat domas, kādu aizvainot. Viņš vienkārši NEREDZĒJA stāvošos cilvēkus. Pārdevēja vilcinājās, domājot, kuru vispirms apkalpot. Steidzīgais jauneklis pat neatsaucās uz nepacietīgo draudzeni, kas gaida "Mersedesā": palaidiet, mani lūdzu, biedrīši-kungi, citādi tūlīt nomiršu no mīlestības!.., vispār neko nepateica, bet tādi, lecīgie, bez iztēles, Kudejaram ļoti nepatika.

- Paklau, draudziņ, - viņš klusi sacīja. - Šite rindā stāv.

Puisis tik tikko pašķielēja:

- Bet es steidzos, onkul.

Kudejars satvēra viņa roku ar atslēgām un bez piepūles noņēma to no stikla, smaidot atbildēja:

- Es arī, brāļadēliņ. - Lai gan patiesībā nekur nesteidzās. Smaids, ja tā padomā, arī ir ierocis. Tāpat kā visas citas cilvēka izpausmes, ja tikai zināt, kā to izmantot. Jūs varat apburt cilvēku ar smaidu, piesaistot viņu sev uz mūžu. Un varat nobiedēt līdz nāvei. Ivans uz tik slepkavnieciskām galējībām negāja, bet puisis kaut ko apjēdza (protams, nevis prāta, bet instinkta līmenī) un atkāpās:

- Nu labi, labi, onkul, tu ko, ...pērc vien.

- Man, lūdzu, šo, - Ivans norādīja uz balti saputotu-krēmīgu kubu. Tajā gandrīz nebija arhitektonisku veidojumu, taču tas maksāja tikpat daudz, cik apkārt izstādītie vairāki bagātīgi dekorēti krēmtornīši visi kopā. Kuba augšdaļa bija pārklāta ar aprikožu krāsas glazūru un uzrakstu "2000". Cerams, ka torte negulēja šeit kopš jubilejas gada. Vai varbūt tā bija bēdīgi slavenā "kļūda-2000", kas izpaudās konditorejas fabrikā?.. Neuztvērusi briesmīgās sekas, ko visa pasaule no tās gaidīja, viņa, cik Ivans zināja, tomēr "izlīda" ar dažādiem sīkiem netīriem trikiem...

Viņš samaksāja, paņēma torti un izgāja laukā. Izrādījās, ka Arktika gaisā nebija nejauša. Tieši no tā virziena, kurā devās Ivans, uzblīda augšup zems tumši pelēks mākonis; droši vien varēja sagaidīt sniega lādiņu. Saule jau bija pazudusi, drīz sacelsies vējš un sejā lidos lipīgas sniega pārslas ar piecu rubļu monētu izmēriem... Skudins mehāniski uzmeta skatienu "Mersedesa" numuram, kas stāvēja pie apmales (kurā, starp citu, nebija redzama nekāda draudzene), un virzījās uz priekšu pa prospektu... Varbūt vēl kādā veikaliņā iegriezties, "Kagoru" nopirkt?..

Pogankas palātas.

Dzīvoklis bija divistabu un pēc "hruščobu" standartiem pat plašs. Tomēr dažreiz Rita sāka apjēgt, kāpēc draudzene Nataha aizbēga no šejienes pie pirmās izdevības. Tomēr šis vakars, pēc dažām patiesām pazīmēm, solījās būt mierīgs, bez dabas katastrofām un poltergeistiem. Rita stingri sev pieteica, ka nav ieteicams atslābināties un, visticamāk, pašreizējais miers bija tikai viltus, pirms vētras. Neskatoties uz to, vanna tika bez problēmām uzpildīta. Caurules nesāka dūkt, atklepojot brūnganu rūsu, gāzes ūdens sildītājs raiti un rosīgi čukstēja, nedraudot ar Hirosimu un nemēģinot apdzist... Tas ir, pienāca mirklis, kad - Ak Kungs, cik labi tomēr! - Rita tiešām ienira tīrā, karstā, aromātiskā ūdenī. Svētlaimīgi izstiepusies, jaunā sieviete ielocīja dienas laikā sastingušos pirkstus ... un prātā ienāca televīzijas izrādes "striptīzs pa krieviski" epizode, kas bija  jau labi sen, vēl Perestroikas rītausmā, skatīta televizorā. Nāca atmiņā, ka sāka spēlēt nemirstīgais “neguli, celies, cirtainā!..” un neveikli gāzelējoties, tieši tādos kā Ritai, vaļenkos, uz skatuves izlīda baigs bābietis. Vatētā pufaika, vatētas bikses un biezs, nenoteiktas krāsas lakats, nolaists līdz pašām uzacīm... Aizdomīgi palūrējis apkārt, smagsvara "bābietis" nolika slotu, sarūsējušu lauzni un finiera sniega lāpstu... un sāka lidināties!!! Visu sapratušās publikas nostalģisko šņukstu pavadībā. Un tad zemē nokrita pelēkā vates pufaika, atritinājās lakats, nokrita vatētās bikses... Nokrita bāli zilie, vilnas, ar uzrakstu “ražots PSRS” pantaloni... No kaut kurienes izlēca puisis kārtīgā kombinezonā - un pacēla, savērpa slaido figūriņu, ko rotāja tikai bikini varavīkšņainās ziedlapiņas....

Rita atmeta sašampūnoto galvu uz gludās emaljas malas, ar prieku klausījās, kā pie ausīm plīst bezsvara putu burbuļi. Katru dienu (ja, protams, viņai izdevās izlīgt mieru ar caurulēm un kolonnu), viņa šādi nomazgāja Poganku, puķu meiteni un pilnībā saprata čūskas, kas maina ādu. Nevar teikt, ka viņa atgriezās no tirgus fiziski netīra. Piesārņojuma sajūta bija dziļāka un smalkāka. Tāda, ka šīm ziepēm nevajadzētu palīdzēt. Bet palīdzēja! Rita no smaržīgās vannas izlīda jau kā pavisam cita persona. Pirmajā vakarā, nāca atmiņā, kā viņa ar izsmieklu salīdzināja sevi ar Afrodīti, kas izkāpj no putām. Šis salīdzinājums, papildināts ar diezgan pamatīgu cinisma devu, kopš tā laika viņai nāca prātā bieži. Kā tad! Afrodīte...

...Durvju zvans pārsteidza ar nervozu trilli tieši tajā brīdī, kad Rita nolika dvieli un pārkāpa pāri vannas malai, pa ceļam ietinoties pūkainajā baltā halātā. Rita gandrīz paslīdēja, salekusies no negaidītās un skarbās skaņas. Vispārīgi runājot, šajā dzīvoklī esošajam zvanam bija savs īpatnējs raksturs. Un ieradumi, kas nebūt nebija triviāli. Cik reizes šis zvans viņu izvilka no ērta krēsla vai pat no gultas, un viņa metās gaitenī, miegaini zaudēdama čības... tikai, lai pārliecinātos - viltus trauksme, durvju priekšā nebija neviena.

- Nāku!!! - katram gadījumam viņa nokliedzās pilnā balsī, labi zinot, ka plānās durvis ļaus izkļūt pat mazāk skaļam kliedzienam bez lielas piepūles. - Nāku! ..

Viņa ātri aptina dvieli ap galvu un neatradusi čības, basām kājām metās atvērt. Uz koridora linoleja palika mitras pēdas. Zvans varēja viegli izdot vēl kādu trilli, un ne vienu vien, jo dzīvokļu pārvaldes darbinieki, kuri iegriezās reti, nez kāpēc uzskatīja, ka dzīvokļos dzīvo bezcerīgi kurli cilvēki... un Ritai līdz nāvei nepatika “otrā zābaka efekts”.

Zvans neiezvanījās: šoreiz viņa paspēja laikā. Durvīs nebija actiņas, un Rita skaļi pajautāja, pastiepusies pret slēdzeni un vienlaicīgi uzķerot no matiem noslīdošo dvieli:

- Kas tur ir?..

- Viesis, - no otras puses atskanēja vīrieša balss, kas šķita neskaidri pazīstama. - Aicinājāt?

"Oi, mammīt". Rita atvēra durvis un atkāpās gaitenī, skaidri apzinādamās visu īsā, nonēsātā halāta, slapjo matu un kailo baso kāju krāšņumu. Labi ja pastnieks, vai santehniķis! Bet parādīties šādā izskatā - VIŅA PRIEKŠĀ!..

"Esmu galīgs muļķis," drūmi nodomāja Skudins, stāvēdams kāpņu laukumiņā ar torti rokās un "Kagoru" azotē. - "Un mani joki ir stulbi..."

Viņš tomēr bija nokļuvis sniegputenī, un, lai arī cik ļoti kratīja jaku, uz kāpņu betona skaļi plakšķēja izkusušas lāses.

- Jūs ienāciet, lūdzu, - Rita izrunāja... Un pēkšņi iespurdzās, bet pēc tam ļoti sirsnīgi un tāpēc aizraujoši iesmējās:

- Oi, māmiņ, tas tik ir pārsteigums!..

Skudins sākumā sajuta nelielu neērtību, bet pēc tam pēkšņi nomierinājās. Nu ko viņš patiešām? Abi ir pieauguši. Un neatnāca jau ciemos pie klasesbiedrenes, paslepus no vecākiem. Padomā tik, kurš kādā negližē. It kā nebūtu redzējis sievietes peldmēteļos.. Un pat vispār bez peldmēteļiem...

Lielā istaba bija pārdalīta ar drēbju skapjiem: guļamistabiņa pie loga un gaitenītis gar sienu. Tur bija izvietots izbīdāms galdiņš, niecīgs dīvāns un televizors, kas nedarbojās uz jumta nolauztās antenas dēļ. Lai saglabātu Pogankas tēlu, Ritai vajadzēja ievadīt savu viesi šajā kaktiņā, lepni nosaucot to par HALLI vai sliktākajā gadījumā - ZĀLI. Ak vai! Psiholoģiskā nosliece ir smalka un mānīga lieta. Apzināti izejot no tēla, Rita nespēja ātri tajā atkal "ielēkt".

- Es tūlīt! - viņa sarosījās. - Jūs ienāciet, lūdzu...

Un pazuda aiz skapjiem, lai pēc dažiem mirkļiem atgrieztos mīkstos mājīgos džinsos un baltā T-kreklā, uz kura bija attēloti kaķēni. Gar Skudinu iespruka virtuvē:

- Jūs apsēdieties, es tūlīt tējkannu uzsildīšu... Ivans neapsēdās. Tā vietā ar torti un pudeli sekoja Ritai:

- Varbūt, kā varēšu palīdzēt?

Viņš jau sen bija pārliecinājies, ka visās krievu mājās, kas viņam simpatizēja, galvenā dzīve norisa virtuvē. Šeit bija tāpat. Uz "parādes" saliekamā galda pulētās virsmas bija redzams plāns, bet labi saskatāms putekļu slānis. Acīmredzot te nebija saimnieces ikdienas interešu sfēra. Tātad, kāpēc radīt nevajadzīgas komplikācijas, liekot viņai nest krūzītes un karotes neierastajā dzīvokļa zonā?.. Un turklāt sieviete, kas šeit dzīvoja, kļuva Ivanam arvien interesantāka. Viņš, protams, nebāzās uzreiz aiz viņas guļamistabā, bet rakstāmgalda mala un uz tā esošā klēpjdatora pelēkā plastikāta pusīte bija lieliski redzama arī no “halles”. Nemaz nerunājot par eleganto aitādas kažociņu gaitenī un dārgā šampūna smaržu, kas izplatās no vannas istabas... Klasiska, tas ir, vulgāru tirgus ziedu meiteņu ikdiena. Nu-nu. "Kas tu patiesībā īsti esi, to būtu interesanti uzzināt?.."

Bet no otras puses, kā tas skāra viņu personīgi?..

Rita kategoriski neuzticēja viesim uzlikt uz plīts tējkannu. Iededzināt gāzes plīti šajā dzīvoklī bija nedrošs un bīstams process, kas prasīja veiklību un gandrīz lūgšanas koncentrēšanos. Rita, pateicoties asajai ožai, divas reizes izvairījās no cepeškrāsns eksplozijas. Abas reizes panikā izsauktie gāzes strādnieki pārliecinājās par visu iekārtu pilnīgu darbspēju tehnisko atbilstību.

Tomēr šodien stiprie gari, kas apdzīvoja cepeškrāsni, viņai acīmredzami bija labvēlīgi. Tējkanna sasildījās laikā, ko vajadzēja uzskatīt par rekordīsu, un sāka jautri svilpot.

- Vai jums tēju, kafiju?

- Kafiju, - palūdza Ivans, noliekot un raisot vaļa savu torti. Patiesībā viņam labāk patika tēja, taču viņš nolēma uzzināt, kādu kafiju viņa tur saimniecībā. Noteikti ne jau lēto brazīlieti, kas tiek pārdota bundžiņās par sliktas desas cenu. Un ne indiešu "Mysore", kuru dzīvespriecīgie krievi transskriptoja kā "musoru". Kā tad! Skudins uzreiz saprata, ka viņa mazā izmeklēšana iet pareizajā virzienā. "Mokkona", kas parādījās viņa priekšā, bija šķirne ne jau nabadzīgajam slānim. Un turklāt pieprasīja īstu novērtētāju. Nu-nu!

Viņš pats galda atvilktnē atrada korķviļķi, kas bija tumšs no nodzīvotajiem gadiem, un sāka atņemt nevainību pudelei ar "Kagoru". Mājas saimniece parakņājās pa skapjiem, meklējot glāzes, un beidzot no skapja dziļumiem izvilka divas mazas, noskalošanu prasošas glāzītes. "Bet dzīvoklis gan tev nepieder," Ivans secināja. - Lai savā virtuvē nevarētu uzreiz atrast glāzi?.."

- Anapskis! Kāds šarms!.. - skatoties uz pudeli, jaunā sieviete priecīgi izbrīnījās. Un ar to, ko saka, sevi pilnībā izdeva. “Tev dārgā, pienāktos atšķirt tikai portvīnu no politūras. Bet tu? .. "

Ivans ielej samtaini sarkano vīnu tīri izmazgātajās glāzēs:

- Nu ko... iepazīsimies...

- Oi! - Rita attapās. - Tieši tā. Margarita Daņilovna.

- Ivans Stepanovičs.

Saskandināja glāzes. Iedzēra.

Ir vesela zinātne par to, kāds vīns ar kādu ēdienu jāpasniedz. Ir nepieciešams uzklausīt šīs zinātnes ieteikumus un padomus, lai netiktu apkaunoti viesu priekšā, pie siļķes piedāvājot liķieri...

Bet.

Jāatceras arī tas, ka vīna garšā galvenais nav skābums, nav savelkošanās īpašības, ne saldums un vēl jo vairāk ne grādi, bet gan tas, ko vārdos ir grūti aprakstīt, bet kas neapšaubāmi jāizjūt - LABDZIMTĪBA. Un, ja tā ir, vīns tikpat viegli saderas gan ar salātiem "Olivjē", gan ar šašlikiem un gan ar saldu desertu...

- Vienkārši brīnišķīgi. - Rita nolika glāzi un iemērca tējkaroti savā kūkas gabaliņā, kas, kā izrādījās, sastāvēja no krietnas trešdaļas putukrējuma. Ivans arī nogaršoja kūku, atrada to lieliski ēdamu un gatavojās jaunam interesantās sarunas posmam. Sasodīts: viņam sāka šķist, ka viņš nemaz tik šausmīgi stulbu lietu nav izdarījis, atnākdams šurp... Tad pret virtuves logu metās tāda vēja zalve ar sniega šrapneļiem, ka stikli nodrebēja un nočīkstēja. Rita paskatījās apkārt, drebulīgi sarāvās. Dienvidu saules karstums bija tikko spējis sasniegt vēderu, bet kājas acumirklī sasaldēja caur grīdu pārnests caurvējš. Viņa nolēma neriskēt.

- Es tūlīt! - un atkal aizskrēja.

- Laba lieta, - Ivans apstiprināja, kad viņa atgriezās biezās, mājās adītās zeķēs. Un Rita, atkal apsēdusies pie galda, apēda vēl vienu karoti kūkas un, it kā nolasīdama viesa domas, klusi atbildēja uz viņa neuzdoto jautājumu:

- Vispār esmu šķīrusies...

- Bet es esmu atraitnis.

Ritas acīs atspoguļojās tūlītēju salīdzinājumu ķēde. Cik Ivans spēja spriest, pilnīgi pareizu.

- Lai Debesu valstība... - viņas pirksti pieskārās un saspieda viņa roku, kas gulēja uz galda. Rita atkal piepildīja glāzes ar labdzimto Kagoru:

- Lai zeme kā pūkas... Atcerēsimies...

Iedzēra. Atcerējās. Paklusēja. Tad Rita jautāja:

- Viņa... TUR strādāja? Ivans paraustīja plecus.

- Tur pat līķus neatrada. Vien sodrēji uz sienām. - Viņš runāja ikdienišķākajā tonī, bez mezgliem uz vaigiem un traģiskas aizrautības, bet pēc mēneša ziedu postenī Rita labi saprata, kāda ir šī mierīguma cena. Viņš vēl nopūtās un piebilda:

-  Bērniņu man apsolīja.

- Ak Kungs!.. - noelsās Rita. Un... izmisīgi, nevaldāmi izplūda asarās.

Viņas pašas ļoti senā, pirmā un vienīgā grūtniecība beidzās ar abortu. Tas bija pirmajā kursā; bērna tēvam, Ritas vienaudzim, "problēma" nebija vajadzīga. ("Pareizi," Ivans drūmi domāja. "Nolikt meiteni guļus, no priekiem aizmirst uzvilkt elementāru prezervatīvu, - tur mēs esam vienā mirklī. Bet uzņemties vīrieša atbildību par nākošo bērnu, un par to kura tevi,puņķutapu par vīrieti padarīja - to nē, tur mums vēl ir agri, tur mēs vēl esam mazi ... ") Pašu Ritu ... ak nē, māte viņu ar varu uz slimnīcu nevilka, nedraudēja izmest no mājas. Lai gan būtu labāk draudējusi. Tad Ritu izglābtu dabiskā spītība un lepnums. Bet tā ... Pastāvīga smadzeņu skalošana - klusajām mātes asarām zem saukļa "Es tev visu ... trīs darbos ... tikai mācies ... bet tu!" - bija pienācīga ietekme. Plus kaimiņu šķielējošie skatieni, kuriem, protams, bija darīšana par visu: "Ābols no ābeles ..." Kaimiņi atcerējās Ritas māti tieši tādā pašā stāvoklī; Arī Ritas tēvs, kurš tika saukts par "Meistaru Danilu", labprātāk pazuda kā nebijis. Un pienāca diena, kad uz vienaldzīgo ārsta jautājumu pirmsdzemdību klīnikā:

- Vai abortu taisīsiet? - Rita klusi izrunāja: "Jā ..." Un dzīve turpinājās kā parasti. Studijas, darbs, laulība. Kad izrādījās, ka Ritai kategoriski vairs nevar būt bērnu, viņas vīrs iesniedza šķiršanās prasību. Kopš tā laika viņa arvien retāk zvanīja savai mātei, kas dzīvoja Lugā ...

Viņa to visu izgāza Skudinam, elsodama, šņukstēdama un žagodamās. Tas ir, "mierīgajā dzīvē" Rita, protams, jau sen savas skumjas bija pārdzīvojusi. Viņa nezaudēja samaņu, ieraugot bērnus, kas spēlējās uz ielas, ar skujām neskatījās pakaļ jaunajām mātēm ar ratiņiem. Kolēģi (ne jau tirgus) viņu iesauca par "dzelzs lēdiju", un šķiet, pamatoti. Bet ... tagad... re kā sanāk. Ceļabiedra sindroms vilcienā, kuru jūs nekad vairs neredzēsiet un kuram jūs izlejat visu savu dvēseli. Bet ja nu viņš arī atzīstas līdzīgā nelaimē?! Tad sanāk īssavienojums. Un tad sprāgst. Un tad sākas ...

- Kur ta mācījies? - Jautāja Ivans. Viņš pabīdīja savu tabureti un apskāva raudošo sievieti, glāstot viņai galvu. Rita, pārstājusi izlikties par Poganku, bija viņam ļoti simpātiska. Maiga seja, ko nebojāja "kara krāsas", kopta figūriņa ... Un zem T-krekla viņa vispār neko nenēsāja. "Interesanti, kā viņiem viss beigsies? .."

Rita godīgi atbildēja:

- LIAP ... [20]

Te nu nebija gluži trāpīts: Kudejars gaidīja, ka viņa pieminēs filoloģijas vai drīzāk pat žurnālistikas fakultāti. Bet starp citu ... ar ko tikai neņemas mūsdienu tehniķi. No pārtikas trūkuma.

- Tu, - ieteica Ivans, - esiet uzmanīgāka tajā savā bazārā. Naudas dēļ daži ... miesīgu māti, ne tikai tevi.

Rita pēdējo reizi noslaucīja asaras un puņķus ar kabatas lakatiņu, gribēja atvirzīties, bet blakus Ivanam Stepanovičam bija tik silti un uzticami, ka viņai nebija vēlēšanās atvirzīties, un viņa palika sēžot, kā sēdēja. Tikai pajautāja:

- Un ko pats dari?

Ivans pasmīnēja.

- Bet es lūk sargāju viņu institūtu.

Skaņu, kas nāca no koridora puses, viņš izdzirdēja daudz agrāk nekā Rita. Tā bija smaga, pilnīga ūdens pilienu šļakstīšanās. Un to radīja ne jau neatkusušās pārslas, izmisīgi triecoties no otras puses pret stikliem. Nē! Ne jau uzbrūkoša automātiska uguns, bet smagi komandora soļi. Nesteidzīgi un neizbēgami.

Kap ... Kap. KAP.

Un skanēja tie no dzīvokļa iekšpuses, no mazās istabiņas.

- Tev tur kas, atvērta virsbūve? - Ivans ieklausījās.

- Mammiņ!!! - Rita izrāvās no rokām un, atkal pazaudējusi čības, kā lode izlidoja no virtuves.

Ivans ieradās laikā, kad viņa jau bija ieslēgusi istabā gaismu.

- Mammīt, - Rita noelsās.

Kobras izlien no alām

Attēls, kas pavērās viņu acīm, patiešām spēja novest izmisumā. Te bija pilnīgi skaidrs: dzīvokļa poltergeists apzināti maldināja Ritu, izlikdamies par labiņu un iemidzināja viņas modrību, lai šobrīd pilnībā atgūtu nokavēto. Pret grīdu arvien straujākā tempā dauzījās pilieni, draudot pārvērsties par plūdiem, ja ne par akmeņu nogruvumu. Griestu tālākais stūris bija biezi piesātināts ar ūdeni kā otrādi apgāzts purvs. Apmetums uzbrieda acu priekšā, nopietni apdomājot nobrukšanu. Vairākos izveidojušos centros pulcējās kopā lieli pilieni, šad un tad krītot lejā. Smaržoja silti, mitri un sapelējoši. "Birma. Lietus sezona ..."- nodomāja Ivans. Vismaz paldies, ka tas bija tikai ūdens. Ne asinis. Par piemēru. Jo maz kas mūsu apgaismotajā laikmetā var sākt tecēt no griestiem.

Bet tā vai citādi geizers, kas bija gatavs izlauzties, ieplūda tieši kaut kā uzklātajā gultā. Vecā, no dzelzs, nokrāsotā ar zilipelēku krāsu un padomisku līdz pēdējai kniedei. Vecā vilnas sega, kas pārklāja tīklu, jau bija pilnīgi slapja. Rita bija uz ceļiem gultas priekšā un centās no tās apakšas pie sevis pievilkt lielu čemodānu, kas bija trāpījis "plūdu zonā". Čemodāns nepiekāpās principiāli. Skudins pastūma sievieti malā, noliecās un izvilka spītnieku ārā. Izrādījās pat ne gluži čemodāns, bet gan parasta pirmskara ceļojumu lāde. Saplāksnis ar četrām koka ribām uz vāka un dibena. Dzīve nepārprotami bija viņu situsi, bet līdz šim lāde izrādījās stiprāka. Un kļuva skaidrs, kāpēc Rita nevarēja to izvilkt: tā noteikti svēra pusotru reizi vairāk nekā viņa pati. "Nez, ko viņa tur salikusi? Zelta ķieģeļus? ..” Rita tikmēr ieskrēja vannas istabā (kur - ak Dievs! - joprojām smaržoja pēc brīnišķīgām importa putām!) Un metās atpakaļ ar lupatu un plastmasas taziku. Taziks nekavējoties devās gulēt, bet ar lupatu viņa sāka maigi noslaucīt izglābto lādi. "Patiešām, zelts..."

Pirmais apmetuma gabals no griestiem skaļi nožļekstēja pret gultu. Tad atkal un atkal.

Ivans jau bija sapratis, ka šajā mazajā telpā iekārtots kaut kas līdzīgs noliktavai. Gandrīz nekādu mēbeļu, tikai koka un kartona pakas un kastes. Visas kā viena ļoti smagas. "Pieņemu, ka arī ar dārglietām," viņš nodomāja, palīdzot Ritai tās pārkārtot un aizvilkt prom no bīstamās vietas. Skaļi viņš teica:

- Ej nu izsaukt avārijas brigādi vai kaut ko citu.

Rita gandrīz raudāja. Nē, viņa tādu nelietību no daudzdzīvokļu mājas gara nebija gaidījusi. Pļāpāšana ir viss, it kā poltergeistiem piemītot kaut kāda labdzimtība!

Un tad atkal sāka zvanīt durvju zvans. Bet ne tā, kā zvanīja Skudins, bet gan nepacietīgi un enerģiski: tink! Tink-tink! .. Tink-tink-tink-tink-Tink !!!

Rita iemeta lupatu tazikā un ar neskaidru vaidienu aizskrēja, lai atvērtu. Ivans piedzīvoja zināmu atvieglojumu, kad viņš iztēlojās kaimiņu no augšas, kurš sarīkojis šos plūdus un, kā saka, apjēdzis izdarītā šausmas. Un atkal rupji kļūdījās.

Slēdzene noklikšķināja, un no priekšnama atlidoja izbrīnītu mātes vārdu virkne, kas izskanēja nedaudz aizelsušā vīrieša balsī. Kopējā nozīme, ja atmeta visus mātes lamuvārdus bija šāda:

- ...Bļadj! .. Atkal tu!..

Rita atbildot kaut ko pīkstēja, bet viņas balss pazuda zem vīrieša rēcienu lavīnas, kurā arvien skaidrāk izskanēja agresīvas varas notis. Ivans vēlreiz paskatījās uz griestiem, pārliecinājās, ka hidroloģiskā situācija šķiet stabilizējusies, un arī izgāja gaitenī.

Viņš to izdarīja diezgan laicīgi. Rita ar pēdējiem spēkiem turēja aizstāvību uz dzīvokļa sliekšņa un mēģināja aizvērt durvis, bet no kāpņu telpas, neļaujot viņai aizcirst slēdzeni, virzījās iekšā īss, bet kvadrātveidīgi strups sarkansejains vīrietis, tērpies tumši zilā virsnieka kreklā un tādās pašās apakšbiksēs.

- Es tak tevi, slampa!.. - viņš kliedza starplaikos starp daudzstāvu liriskajām atkāpēm. - Protokolu! .. Simts pirmo kilometru! ..

Ivana parādīšanās no dzīvokļa dziļumiem deva viņam jaunu iedvesmu.

- Ahā!!!.. - viņš kliedza, acīmredzami iepriecināts. - Tātad, arī viesus jau pieņem?.. Un par cik stundā? ..

Šo daudzsološo pieņēmumu attīstīt viņam neizdevās. Ivans atstūma Ritu malā, klusēdams devās uz priekšu un paņēma vīreli aiz krūtīm. Juzdams, ka kājas neizbēgami atdalās no grīdas, viņš krita galējā izbrīnā un apklusa.

- Vaņa, Vaņa! .. - Rita skraidelēja apkārt, neuzdrošinoties satvert Skudina brīvo roku. - Viņš ... Viņš ... Viņš ir mūsu rajona pilnvarotais...

- Lūk kā? Pilnvarotais? - Kudejars lēnām pagrozīja kārpošos Sobakinu šā un šitā,  apskatot, kā kaut kādu brīnumainu radījumu. - Ko tad tu, rajona milicijas pilnvarotais? Cita darba nav, kā apakšbiksēs skraidelēt augšup lejup pa kāpnēm un uzbrukt godīgām meitenēm?

Tā, kurai izspūrusī un noķēpājusies Rita patlaban vismazāk līdzinājās,  bija godīga meitene, bet ne par to ir runa. Ivans runāja vairāk domīgi nekā draudīgi, bet viņa skatiens palika smagnējs. Atklāti sakot, neiedvesmoja tāds skatiens uz entuziasmu turpmākiem strīdiem. Neskatoties uz to, beidzot atbrīvotais Sobakins ātri atlēca un atkal sāka bļaut - kaut arī par decibeliem četrdesmit klusāk nekā pirms minūtes:

- Jūs tur abi ko, pa vannu šļakstinieties?..

- Ā-ā, - Ivanam atausa gaisma. - Tātad, rajona ppilnvarotais, arī tevi appludināja? - Negaidot atbildi, viņš pievērsās Ritai:

- Paliec tepat. Bet mēs abi, - Viņš atkal pievērsās Andronam, - augšup. Kas tev tur dzīvo?

Paldies Dievam, viņi abi izrādījās vienā barikāžu pusē.

- Viens pustrakais... - Kāpņu pagriezieni nebija īpaši gari, vairāk stāvi, un Sobakins uzreiz bezcerīgi atpalika. - Viņu te par Ihtiandru dēvē...

Skudins pamāja un piezvanīja pie Ihtiandra durvīm. Ne uz pirmo ne desmito zvanu neviens neatsaucās. Ivans nopūtās, nedaudz pastūma milici malā un ar precīzu kājas spērienu izgāza durvis. Gribēja tikai salauzt slēdzeni, bet tā izrādījās negaidīti spēcīgā "Cerberus" ar trim rūdīta tērauda šķērssijām. Bet durvju rāmis gan acīmredzami bija iebūvēts mēneša beigās. Varbūt pat kvartāla. Vai vienkārši baigās paģirās. Tas pilnībā iegāzās iekšā, paņemot līdzi pakaramo ar diviem veciem mēteļiem. Uzlidoja putekļu mākonis.

Skudins ar pilnvaroto Sobakinu iegāja gaitenī un uzreiz atklāja primāro plūdu avotu. Šī dzīvokļa iemītnieku ne velti sauca par Ihtiandru: viņš turēja veselu zivju audzētavu. Pats gulēja uz noplukuša dīvāna, drēbes samestas vecā, netīrā ģērbtuvju finiera skapītī... bet pārējo telpu aizņēma akvāriji. Mūsdienīgi, grezni. Sakārtoti atbilstoši visiem noteikumiem - ar apgaismojumu, gaisa pūtēju un automātisko apkuri. Akvārijos brīnišķīgās tropiskās zivtiņas jutās labi - zaigojošas, spulgojošas, gandrīz kvēlojošas. Galveno vietu aizņēma caurspīdīgs paralēlskaldnis vismaz divsimt litru tilpumā. Un daži aizjūras retumi ar vidēju karpu izmēriem peldēja tajā.

Nu, tas ir, "aizņēma", "peldēja" - viss tīri pagātnē. No milzīgā akvārija uz pjedestāla palikusi tikai spēcīga metināta konstrukcija. Ūdens, visi divi simti vai cik tur litri, bija aiztecējis lejup; Uz slapjā linoleja mirdzēja stikla lauskas, ļenganas jūraszāles un pārbīlī lēkāja neveiksmīgās zivis. Sarkanas un zili zaļas. Bez tām dzīvoklī noteikti nebija nevienas dzīvas būtnes. Ivans būtu sadzirdējis. Viņš ātri pietupās un sāka savākt astaini zvīņotos cietušos.

- Tu ko?.. - Sobakins pārsteigti kāpās atpakaļ. - Var būt indīgas!..

Viņam radās pārliecība, ka Ritas viesis gatavojas nobarotās zivis izcept. Kā morālo, tā teikt, zaudējumu atlīdzību. Katrā ziņā, ieraugot diezgan gaļīgo "karpu", viņa pirmā doma bija par cepamo pannu.

Ivans pacēla galvu:

- Aizej, atver vannas istabā ūdeni.

Androns paraustīja plecus, taču paklausīja. Kad pēc minūtes Skudins ieradās tur ar izglābtajām zivīm, rajona pilnvarotais vispārēju apsvērumu dēļ bija iekurinājis arī kolonnu. Apsvērumi bija pareizi. Marta krāna ūdenī siltumu mīlošās akvārija luteklītes noteikti nobeigtos. Ivans noregulēja temperatūru, padarot straumi nedaudz remdenu, un atbrīvoja cietušos, kas bija ievīstītas slapjā lupatā. Jādomā, ka pēc akvārija komforta viņas nesajuta debesu svētlaimi, bet bija jāpateicas arī par to, ka ne eļļā un uz plīts. Sobakins ar novēlotu apstiprinājumu pamāja ar galvu.  Zivs arī ir Dieva radījums un vēlas dzīvot. Izglābt - sīkums, bet patīkami!

Ivans netērēja laiku mīlestībai. Viņš atgriezās istabā un atkal notupās, aplūkodams akvārija stikla lauskas. Un jo vairāk viņš skatījās, jo mazāk negaidītais incidents viņam patika. Jo viņš šādu stiklu labi pazina! Ja viņš vēl nebija palicis akls, tas nāca no aizsardzības rūpnīcas - tādu izmantoja bieziem, bruņotiem, tanku tripleksiem, sliktākajā gadījumā, logiem "pāvestmobilī" [21], bet noteikti ne akvārijiem! Nu, labi - cilvēkam sagribējās, savāca naudu un iepriecināja vietējo aizsardzības industriju... Tātad, kāds spēks bija vajadzīgs, lai izšķaidītu šādu akvāriju?.. No granātmetēja pa karūsām?.. Oi, māmiņ. Un nebija taču ne šāviena, ne šaušanas. Medicīnisks fakts, ka nebija. Ivans paņēma pareizās formas lausku, pagrozīja to rokās, uzmanīgi paošņāja... Viņš atcerējās, kā šāds stikls, nebaidoties pat no Kalašņikova triecienšautenes, beidzot padodas spiedienam. Tas apaug ar plaisu zirnekļtīklu, līdz pēdējam turoties uz iekšējiem elastīgajiem slāņiem... Lai tas varētu izkaisīties kā slīpēts kristāls vai tās cukura plāksnes, kuras filmēšanā dauza caur stiklu lidojošie kaskadieri?..

Nē brālīši. Pasaulē brīnumi nenotiek... Kudejars nopietni apdomājot ar roku berzēja zodu, kad no kāpnēm atkal atskanēja sirdi plosoši Ritas kliedzieni:

- Vaņa!.. Vaņa!..

Viņš iebāza stikla šķembu kabatā, izlēca ārā pa durvīm un pārkārās pāri margām:

- Kas tad vēl?

Viņš jautāja pēc inerces - varēja iztikt bez tā, jo viss uzreiz kļuva skaidrs tāpat. Rita skraidelēja pa kāpņu laukumiņu pie durvīm, bet gaitenī uz kāpnēm svinīgi izlīda biezs tvaika mākonis. Tas atkal smaržoja slapji un appelējuši, bet tagad - piedevām vēl bija karsts.

Ivans trijos lēcienos nolidoja lejā un gandrīz akli metās dzīvoklī. Tur peldēja tropiska pirts migla kā biezs piens un dzirdēja ļoti raksturīgas skaņas - šļakstus un šņākoņu. "Birma. Lietus sezona. Kobras rāpjas ārā no savām alām... " Pilnvarotais Sobakins parādīja sevi kā vīrietis. Viņš izdzēsa gāzes ūdens sildītāju Ihtiandra vannas istabā un skrēja aiz Skudina.

Jauns plūdu vilnis, kā izrādījās, piemeklēja to pašu mazo istabiņu ar tās daudzcietušo "nevajadzīgo lietu kaudzēm". Tur iekļūstot, Ivans atklāja, ka viņa sliktākie pieņēmumi piepildījušies: pārsprādzis centrālās apkures radiators. No zem palodzes izplūda svilpojošās ūdens strūklas, kas dāsni aplaistīja nesen atbīdītās kastes un rūpīgi noslaucīto lādi. Nogrimušo galeonu dārgumi atkal gāja dibenā. Ivans norāva no dzelzs gultas slapjo ar izšķīdušo apmetumu nosmērēto segu, un devās “uz ambrazūru”, turot segu sev priekšā; kā vairogu. Straumes, kas sitās viņam pretim, šķita īsti verdošs ūdens. "Un vēl stāsta, ka temperatūru tīklā samazinājuši ..."

Tajā brīdī no kāpnēm atskanēja jauna balss. Pārmaiņas pēc - sieviešu. Un ļoti tāla no jebkādiem lamuvārdiem. Pat, varētu teikt, tieši pretēji.

- Androša! .. Andrončik! .. Mans dārgais! Tu neesi ievainots? Tev nekas nekait? .. - viņš jautāja ar tik apburošām rūpēm, ka Skudina prāta acīs uzreiz parādījās sulīgas krēmkūkas. - Androšečka, vai tev viss ir kārtībā? Ar tevi nekas nenotika? ..

Pilnvarotajam izdevās ienirt karstajā miglā un izlekt atpakaļ kā pludiņam no ūdens.

- Klavka! Ātri zvani Jevtjuhovam! - viņš pārņēma taktisko komandēšanu. - lai ātrāk atslēdz apkuri! Radiators pārsprādzis!..

Klusi rēkdams Ivans tikmēr nobloķēja radiatoru ar segu. Protams, viņš necerēja apturēt noplūdi - bet vismaz tagad tas lija nevis uz inku zelta kastēm, bet gan pa segu tieši uz grīdas, un tas jau bija labi. Ak, tikai uzliktais vilnas žņaugs nevēlējās palikt starp radiatoru un palodzi - Kudejars to turpināja labot, atkal applaucējoties. “Mīnukuģis “Stereguščij” mirst, bet nepadodas. Atvēt kingstonus!"

- Vaņa? - viņam blakus no virpuļojošajiem mākoņiem iznira Rita kā slapjš un izspūris eņģelis. Viņa uzreiz novērtēja situāciju - un iedzina spraugā beidzot izmantojamās čības. Ivans atkal sāka vilkt prom kastes, noliekot tās gandrīz sākotnējā vietā. Kastēs kaut kas smagi klabēja un grabēja. Atgriezies rajona pilnvarotais sāka aktīvi palīdzēt.

Stāvu zemāk neredzamā Klava cītīgi grieza tālruņa ciparnīcu. Pa Klavas dzīvokļa sienām un griestiem plūda arvien vairāk un vairāk, tāpēc mītisko būtni ar nosaukumu "santehniķis Jevtjuhovs" viņa izsauca ar sena melngrāmatnieka aizrautību, kas pentagrammā cenšas materializēt dēmonu.

- Raika, tu?.. - Viņa no visa spēka kliedza klausulē, un Skudins ar kolēģiem viņu dzirdēja it kā divreiz - caur kāpņu telpu un tieši caur grīdu. - Raika, ātri skrien uz tualeti, sauc Evtjuhovu!.. Kas?.. Kā aizņemts!!! Šeit ar verdošu ūdeni visu aizlej! Radiators!.. Nē, ne pie manis, virs manis! Jā, jā, kājas rokās...

Tad atskanēja, griestu apslāpēta mēbeļu pārbīdīšanas skaņa. Rajona pilnvarotais Sobakins papleta rokas un steidzami devās palīgā. Neatstāt taču trauslu sievieti vienatnē ar skapjiem!

Santehniķis Jevtjuhovs parādījās ar tagadējiem laikiem rekordlielu ātrumu. Klava droši vien zināja stiprus burvju vārdus. Ārēji viņš bija tieši tāds, kādu indīgie padomju karikatūristi savulaik zīmēja žurnālā Krokodil. Vidēja auguma, nenoteikta vecuma (jebkas no četrdesmit līdz septiņdesmit), ar visu sezonu cepuri un pelēku rugāju biezokņiem, ar cigarešu nodeguli lūpā, taukainām drēbēm, kas kādreiz bijis tumši svītrains uzvalks. Ar acīmredzamām dzēruma pazīmēm - un uz pietūkušā "purna-sejas" negaidītas pilnīgi saprātīgas acis.

Viņš izskatījās kā slepenu zināšanu privilēģijās iesvētītais, par kuru esamību visiem citiem nav paredzēts pat uzminēt. Santehniķis Jevtjuhovs ar pulka komandiera, kurš ieradies kaujas laikā, aso skatienu, apskatīja postījumus, pateica "ahā" un lēnām nokāpa pa kāpnēm uz leju. Skudina prāta acīs uzplaiksnīja murgs: bezgalīgi pagraba atslēgas meklējumi... slēdzenes uzlaušana "uz jūsu atbildību"... un tad absolūta nespēja saprast, kuru ventīli vajag aizgriezt. Par laimi, santehniķis Jevtjuhovs pilnībā atbilda krievu sakāmvārdam: "viņā ir divas labas lietas - piedzēries un gudrs". Vai Jevtjuhovs šobrīd bija piedzēries, nebija iespējams nekavējoties noteikt pat pieredzējušam specnazam, taču viņš bija gudrs - par to nebija šaubu. Burtiski pēc piecpadsmit minūtēm verdošā ūdens spiediens sāka strauji vājināties un drīz pilnībā izzuda. Saņēmis iespēju atvilkt elpu, Ivans paskatījās uz saviem džinsiem, kas bija piemēroti tikai veļas mazgājamai mašīnai, mēģināja izžņaudzīt ikdienas lietošanai paredzētā džempera piedurknes... "Aizgāju, tā teikt, apciemot sievieti!"

Viņš sāka izģērbties, cik vien iespējams sargājot savas applaucētās rokas, bet te Ritas dzīvoklī atgriezās pilnvarotais Sobakins un Klava. Nebija skaidrs, kāds velns viņus te atkal atveda, bet... "Vaņa, paskaties, KĀDA SIEVIETE!.." Ivans reiz paskatījās uz "trauslo sievieti" un acumirklī aizmirsa, par ko gribēja padomāt.

Ak! Klava bija vienkārši pārsteidzoša.

Uz viņas fona kustoņu tirgotājas, Venēras, Danajas un citas "pilnasinīga sievietes skaistuma" pārstāves - nobālēja, izbalēja un pazuda. Sakarā ar absolūtu neiespējamību kaut ko izteikt.

Viņa bija grandioza, krāšņa un brīnumaina. Viņa šūpojās, smaržoja pēc medus un vaniļas un mirdzēja zefīriski rozā un baltā gaismā. Viņu vajadzēja aprēķināt nevis kilogramos, bet megatonās. Blakus esošā Rita uzreiz sāka šķist pēc vājas vistas, kādas (vecākā paaudze neļaus melot) senatnē par zilgano nokrāsu, tuvu toreizējiem sporta tērpiem, sauca par "sportistēm" un pārdeva par rubli null pieci.

Pilnvarotais Sobakins bija pārģērbies un bija nolēmis katram gadījumam pārbaudīt Skudina dokumentus. - Vazājas te visādi, saproties. - Ieraugot, kailo līdz jostasvietai un ar notiekošo ļoti neapmierināto Ivanu, Androna apņēmība kaut kā uzreiz novīta.

- Ā... - viņš pateica. - Nu-nu... Un sāka skatīties uz citu pusi. Izrādījās, ka samulsināt Klavu ar redzamām liecībām par skarbu vīrieša biogrāfiju ir grūtāk.

- Tu ko, mīļā!.. - viņa piesteidzās pie Ritas. - Lūdzu, nedariet tā!..

Skudina rokas tiešām pārklāja tulznas, un puse jau bija pārsprāgusi. Reiz mājas medmāsu kursos Rita tika apmācīta pirmās palīdzības sniegšanai un pat injekcijām, taču kopš tā laika viņai tas nekad nebija bijis jādara. Neizmantotām zināšanām ir tendence mazināties, un, atceroties populāro un galīgi aplamo tautas priekšstatu, viņa gribēja nosmērēt Ivana applaucētās vietas ar saulespuķu eļļu.

- Vajadzētu ātri zem auksta ūdens, - pavēlēja Klava. Viņas sirsnīgajam spiedienam pretotos tikai klīnisks idiots. - Un nosmērēt ar alojes mīkstumu... Androš! Androšečka, dārgais, vai tu to neatnestu?.. Tur, pie manis uz palodzes. Noplēs kādu lapu, labi? ..

Dārgais Androšečka paklausīgi devās lejā.

Kabinets bija plašs, pārklāts ar sarkanu kovrolīnu, ar pulētu T veida galdu un revolūcijas bruņinieka bareljefu uz ozolkoka paneļu sienas. Laiks pagalmā tāds, ka to varētu arī noņemt, bet ... lai karājas vien. Kā tradīciju un paaudžu nepārtrauktības zīme ...

Iekšpusē bija silti un mierīgi, un aiz milzīgajiem, ložu necaurlaidīgajiem logiem dejās griezās pūkainas sniegpārslas, parka koki bija ietīti baltās mežģīnēs, un uz kontrolpunkta jumta uzlikta pūkaina sniega kupenas cepure. Ziema, Ļeņingradas apgabals, slepenais objekts, kuru ikviens pazīst ar īsu saīsinājumu - "AKB". Tikai ne konstruktoru un ne pārvalde.

Kabinetā bija divi vīrieši. Abi ar bargām acīm, un platām svītrām uz biksēm. Viens - pat septiņzvaigžņots pa trīs zvaigznes uz katra uzpleča un viena - zelta - pie krūtīm. Viņš bija iekārtojies lielā ādas krēslā, kurā ērti gulēja viņa figūra, izplūdusi no priekšnieciskās dzīves. Otrs, parasts ģenerālmajors, bija slaidāks un platiem pleciem, ar plēstu rētu kreisajā vaigā. Viņš sēdēja uz krēsla malas un skaidri, ar militāru vienkāršību stāstīja par situāciju.

- Piramīda? .. - septiņzvaigžņotais drūmi pārtrauca. - Kungs, kāds sakars ar visu to piramīdai? ..

Uz galda ģenerāļu priekšā atdzisa ķīniešu, labi pagatavota tēja meisenes porcelānā, gulēja sviestmaizes ar kaviāru, servelādi un lasi, caurspīdīgas pirkstiņu vīnogas un melnās spāņu olīvas ... Tomēr situācija bija tāda, ka militārajiem vadītājiem gardumi neinteresēja.

Aģentūras ziņu avots ziņoja par nelāgiem notikumiem. Lieta attiecās uz slepenas, īpaši aizsargātas iestādes "Troika", kas profāniem bija pazīstams kā "Hiperteh, drošības dienesta priekšnieku Dmitriju Sarancevu". Tātad šis Sarancevs un viņa padotie bija organizējuši kooperatīvu. Pilnīgi likumīgā veidā. Organizējuši un organizējusi - katrs jūk prātā savā veidā un it īpaši no naudas trūkuma. Bet lūk, ja viņi grasījās laist pārdošanā sava institūta produktu, proti, "Narkoz-1"..., par kura pieminēšanu daudz augstāk stāvošu personu kabinetos,  sāka ar satraukumu skatīties apkārt...

"Narkoze-1" bija no psihotropo tehnoloģiju jomas, kas pats par sevi jau bija ļoti slikti. Valdības un specdienesti, būdami skaidrā prātā, no tādas "narkozes" atkristījās kā no mēra: nezinām, nepētām, neražojam, dzirdam vispār pirmo reizi, un kā jūs tā varējāt padomāt par mums?.. Tomēr izstrādāja, ražoja un pētīja. Gan mēs gan "viņi". Un vienmēr atradīsies pircēji, kuri neatkristīsies. Saranceva šaraška ar tādiem arī veda pārrunas. Konkrēti - ar čečenu separātistiem.

Neslikts fakts, kā tāds, bet tas nebija problēmas galvenais punkts. Avots apgalvoja, ka pircēji gatavojas slepeni kontrabandēt ierīci uz Ēģipti un... uzstādīt to Heopsa piramīdā. Kurai - Kungs, glāb un apžēlojies - vajadzēja kalpot par sava veida pārraidošo antenu ...

Murgs? Vai nav murgs? .. Revolūcijas bruņinieks bezbailīgi skatījās no sienas. Kādreiz pie mums visā nopietnībā sēdināja "par mēģinājumu izrakt tuneli uz Ameriku"...

Tikmēr piramīdu valsts gaidīja Krievijas valsts vadītāja vizīti. Un šī vizīte noteikti nevarēja iztikt bez Ķēniņu ielejas apmeklējuma.

- Tātad, ja ticēt avotam, - rezumēja ģenerālmajors, - visas akcijas mērķis ir iedvesmot prezidentu ar uzmācīgu ideju par karaspēka izvešanu un neatkarības piešķiršanu Ičkerijai ...

- "Velns ar viņu, ar Austrāliju, bet pulkā jābūt kārtībai" [22], - skumji pajokoja septiņzvaigžņotais.

Katrā jokā ir kāds jociņš ... "Paša" drošība ir jautājums, kas nepieļauj nekādus sīkumus vai nelaimes gadījumus. No vienas puses, "Saranceva lieta" pamatīgi smirdēja pēc citplanētiešu sazvērestības. No otras puses ... "Narkoze" nav Lūka Skaivokera ugunīgais zobens [23], tā ir nopietna lieta ... Un to nozaga, un aizveda, lai pārdotu, nejau filmā.

- Un tavs ziņu avots, Pal Andrejevič? .. - vaicāja kabineta saimnieks.

Diemžēl, aģentūras avots bija divkāršs. Strādāja gan FSB, gan ģenerālštābam. Tas ir, tā varēja būt arī intriga starp kantoriem. Lai garlaicīgi nepaliek.

- Joškinkaķis. - Septiņzvaigžņotais sarauca uzacis un ar plaukstu parīvēja varenos,  pakausī izliektos izciļņus - Nu, kādi būs priekšlikumi?

Viņš ar riebumu pašķielēja uz sviestmaizēm. Izskatās, ka aizlidot, lai šajā nedēļas nogalē pašaudītu briežus, atkal neizdosies. Nolādētais dienests...

Ģenerālmajors ieskatījās papīrā:

- Vispirms uzklausīsim ekspertu. Šeit ... tur strādā profesors, tehnisko zinātņu doktors Zvjagincevs Ļevs Polikarpovičs. Trīsdesmit piektās laboratorijas vadītājs. Liels, kā stāsta, speciālists.

- Pasauc, - septiņzvaigžņotais iztaisnojās krēslā un savilka izbalējušās kuplajās uzacis. - Lai pastāsta patiesību.

Eksperts izrādījās izturīgs vecis noplukušā uzvalkā bez kaklasaites. Viņš atteicās no tējas, uzmanīgi iegrima krēslā un paskatījās uz Dzeržinska bareljefu:

- Un tā, ar ko varu palīdzēt?

Inteliģentā, koptā seja bija principiāli bezkaislīga.

- Cienījamais Lev Polikarpovič, mums pie jums ir jautājums ... - Ģenerālmajors paņēma vīnogu, iebāza to mutē. - Pastāstiet mums par izstrādājumu "Narkoze-viens". Uz ko tas patiesībā ir spējīgs?

- Tas atkarīgs no tā, kur to uzstādīt. - Zvjagincevs paraustīja plecus, un Pāvels Andreevičs pie sevis atzīmēja, ka zinātnieks atbildēja bez vilcināšanās: sarunas tēma, acīmredzot, viņam bija pazīstama līdz sīkākajām detaļām. - Ja palaist orbītā, tas aptvers apgabalu, kas pēc platības ir vienāds ar Krasnojarskas teritoriju. Bet var pieslēgt arī kanalizācijas, ūdensapgādes vai televīzijas tīkliem ... - Un pasmīnēja:

- Atceros, ka deviņdesmit sestajā gadā toreizējā prezidenta reitings no pieciem procentiem palēcās līdz sešdesmit - nedēļas laikā ... Es, ziniet, esmu tāls no politikas - vai tad mums atkal  vēlēšanas degungalā?

- Nu ko jūs. Ļev ē-ē ... Polikarpovič, ko jūs. - Septiņzvaigžņotais greizi pasmaidīja, bet tālāk pārliecināt nesāka, tikai pajautāja:

- Bet, ja, piemēram, šo jūsu ģeneratoru iebāzīs Heopsa piramīdā... Pilnīgs absurds? Vai arī ne īsti?

"Nu pasaki, pasaki - pilnīgs absurds..."

- Hmm, interesants jautājums. - Zvjagincevs nekavējoties ieinteresējās un ar pirkstiem iebrauca biezajos, sudrabainajos matos, acumirklī iznīcinot vienmērīgo šķirkli. Viņš piecēlās no krēsla un sāka staigāt pa kabinetu, liekot ģenerāļiem grozīt galvas. - Galu galā, kas ir psihotropais ģenerators? Frekvenču avots ir tuvu vai vienāds ar cilvēka vai citu dzīvo būtņu psihiskās enerģijas dabiskajām frekvencēm. Un piramīda - tas tiek uzskatīts par pierādītu - pats par sevi ir uztvērējs, kas darbojas tajā pašā diapazonā. Tāpēc, iespējams runāt par Mūžību, par apstājušos laiku... Ekstrasensi pat saredz enerģijas plūsmas... zilganu auru... burvīgs skats, viņi saka. Lūk ko faktiski darīja priesteri un faraoni, bet mēs - bāziska noskaņošanās... Te jums būs gan neapmierinātības nomākšana gan kaujas gara celšana kara laikā... Atmosfēras elektrība, Nīlas uzplūdi... Un, ja vēl arī "Narkozi"... Uzstādīt to - pāris minūtes, tā tas arī paredzēts... noregulēt frekvenci, ievadīt rezonansē... Jā, atļausiet pajautāt - kur notiks izmēģinājumi? Ēģiptē vai mūsu valstī?.. Ja pie mums, tad kādos platuma grādos?

Viņš neko nezināja par Saranceva aktivitātēm un jautājumu par piramīdu uztvēra kā konkrētu rīcības ceļvedi. Tādējādi...

Ģenerāļi saskatījās.

- Mums, Ļev Polikarpovič, ir tīri akadēmiska interese. - Ģenerālmajors izvēlējās olīvu un lēnām sakošļāja. Lieta varēja iegrozīties visādi: ka tik viņam līdz dienu beigām nebūtu jāēd prosas putra ar ūdeni. - Un vēl viens jautājums, kas vairs nav zinātniska rakstura, bet vienkārši cilvēcisks. Kas no jūsu viedokļa ir Dmitrijs Dmitrijevičs Sarancevs? Īsumā, ja jūs varat.

Un tieši šeit mācītais vīrs pārsteidza čekistus, kuri nebija pieraduši brīnīties. Pie velna ar profesora cienīgumu un respektablumu! Zvjagincevs atbildēja ar visu vīrieša tiešumu:

- Varu ar vienu. Sūds!.. bet, ja vēl nedaudz sīkāk, tad jūsu "Zasrancevs" ir zaglis un dzērājs, kādu vēl pameklēt. Turklāt arī komitejas stukačs.

Ģenerālmajors atklāti iesmējās.

- Jūs nemīlat orgānus, Ļev Polikarpovič...- Septiņzvaigžņotais piecēlās, izvilka no seifa papīra gabalu un nolika to Zvjaginceva priekšā:

- Parakstieties, lūdzu. Šeit, šeit un šeit. Par mūsu sarunu nedrīkst zināt neviens, paši saprotat. Liels paldies. Tagad jūs aizvedīs... - Viņš izdarīja pienācīgu pauzi un pabeidza:

- …uz darbu.

- Sasodītā perestroika! - Durvis aiz eksperta beidzot aizvērās, un septiņzvaigžņotais, atspiedusies krēslā, pievērsās ģenerālmajoram, kurš pabeidza savu sviestmaizi. - Nu, Pal Andrejevič... noapaļosimies. Citādi... "Maskava sper ar kāju"... Kuru sūtīsim pārtvert? "Tornado", "Ciklonu", "Viesuļvētru"? Varbūt "cunami"? Viņš iedzēra malku atdzisušās tējas, saviebās un nospieda selektora pogu:

- Dežurant, uzvāri jaunu...

- "Tornado" ar "Ciklonu" manevros, kur Makars nav vadājis teļus, "Viesuļvētrai" šausmīga nesakomplektētība, bet "Cunami" ... - Ģenerālmajors par kaut ko padomāja un negribīgi nolaida šķīvi ar sviestmaizēm uz galda. - Ar "Cunami" pavisam slikti. Vakar viss personāls saindējās... ar glazētām biezpiena kūkām..., guļ slānī, gardēži maigie. Bet... Šeit, tieši blakus mums, atpūtas centrā apakšpulkvedis Skudins ar savas grupas atliekām ārstējas, jūs droši vien atceraties Vladimir Zenonovič, viņi gandrīz visi... Santakrusā de la Sjerrā. Piesedza atkāpšanos līdz galam..

Un uzreiz nožēloja teikto.

- Kā tad, kā tad. Mūžīgā piemiņā, - ģenerālpulkvedis nozīmīgi pamāja ar galvu. - Ļoti labi. Lūk šo Skudinu kopā ar viņa cilvēkiem arī sūtiet.

Pāvelam Andreevičam ļoti nepatika komandējošais piekrītošais pamājiens...

- Bet pēc tam? - Viņš jautāja, kā saka, pierē.

- Bet pēc tam uz nulles variantu. Ne man, tevi mācīt. Lai paliek dzimtajā pusē.

"Bet hu-hu ne ho-ho?.. - dusmīgi nodomāja ģenerālmajors. - Lūk tādēļ es nekad nesēdīšos tavā krēslā, tu kuces dēls.."

- Ej, izpildi, - septiņzvaigžņotais pamāja uz durvīm. Tomēr Pāvels Andrejevičs palika sēdot. Jā, pienākšana-aiziešana pie priekšnieka ir ļoti svarīga lieta. Ironizējiet, cik vēlaties, bet laikā un - pats galvenais! - pareizā tonī pateiktais vārds šādā kantorī var apstādināt vai virzīt karjeru. Vai varbūt, lūk, kā tagad iznīcināt vai izglābt vairākas dzīvības...

- Ja atļausiet, Vladimir Zenonovič... - viņš teica, juzdams, ka rēta uz viņa vaiga grasās raustīties un tādējādi nodot. - Es personīgi pazīstu apakšpulkvedi Skudinu. Ļoti labi pazīstu. Un domāju, ka nulles variants šajā gadījumā nebūtu piemērojams. - Viņš runāja ļoti mierīgi, mēģinot atlasīt pārliecinošus argumentus un nepazust emocijās. Priekšnieks neapmierināts pacēla galvu - kas vēl par iebildumiem? - bet viņš spītīgi un pārliecinoši turpināja:

- Ārkārtīgi nemērķtiecīgi. Tie ir visaugstākās klases speciālisti, kuri... Parasti tādus vienkārši nav ar ko aizstāt. Tāpēc, pēc operācijas, es ierosinu iecelt Skudinu un viņa vīrus apsargāt "Troiku".  Tā... Zasranceva.... vietā. Bez tam Kun Sa kokaīna kartelis ir pasludinājis baigus miljonus par viņu galvām, tas ir, puišiem nav atļauts kādu laiku ceļot uz ārzemēm...

- Labi, Pāvel Andrejevič. Pārliecināji. Dari. Septiņzvaigžņotais apmierināti pamāja ar galvu. - Lai varoņi paliek savās mājās. Bet - uz tavu personīgo atbildību. Uz tavu personīgo...

Atkal parādījās santehniķis Jevtjuhovs. Domīgi, ar eksperta izskatu, viņš apskatīja cauro radiatoru. Emocionāli piesaucis trīsstāvīgu māti pasludināja spriedumu:

- Ka tavu ezi caur četrdesmit septiņiem zārkiem pa kreisi.

- Liels jums paldies, - sacīja Rita.

- No paldiesa, meit, kažoku neuzšūt, - uzreiz sadrūmušais Jevtjuhovs apvainojās. - Paldiesiem es glabāju īpašu blašķi...

Rita nevarēja iedomāties neko labāku, kā pasniegt viņam pudeli ar kagoru, kuru viņai un Ivanam nebija izdevies mazināt pat uz pusi.

- Ā-ā, šitas... Anapskis... - santehniķis vīlies novilka. Viņa spriedums bija nežēlīgs:

- Visīstākais mēsls, tikai cērmes izdzīt... Nu, zaļais, pats iesi?

Viņš pagrozīja pudeli - un meistarīgi divos guldzienos nosūtīja Anapski savā skārda rīklē. Rita, novēloti apzinājusies savu kļūdu, jutās tā, it kā cēlais samtainais vīns viņas acu priekšā būtu izliets tieši kanalizācijā. Jā. Bet varēja tomēr laicīgāk atcerēties par bufetē glabātajiem depasportētajiem alkoholiskajiem dzērieniem, domājams, tieši šādiem gadījumiem... Jā.

- Protams, ne trīsdesmit trešais portvīns... - santehniķis nicinoši norūca. Un beidzot devās prom kopā ar Klavu un Sobakinu, neaizmirstot paķert līdzi tukšo pudeli. Noderēs: vismaz vilnas sauja no melnas aitas.

Aizvērusi durvis aiz viņiem, Rita vispirms aizskrēja uz virtuvi, lai uzliktu tējkannu. Ārpusē ar varenību un galveno spēku turpināja trakot aizmaldījies un kūstošais Arktikas putenis - dzīvoklī bez "ģeotermālā avota" akumulatora verdoša ūdens veidā kļuva manāmi auksti. Skrienot garām spogulim, Rita paskatījās uz sapluinīto atspulgu netīros traipos un nodrebēja.

(Ir anekdote. Satikušās jauno krievu sievas: "Manējais, tomēr tāds nelietis izrādījās!" - "Kāpēc?!" - "Es viņam vienkārši paprasīju divsimt zaļos priekš skaistumkopšanas salona, bet viņš paskatījās uz mani un iedeva man pieci simti ...") No tā, ko Rita ieraudzīja spogulī, teorētiski vajadzēja lēkt šausmās briesmīgam matainam orangutānam. Nemaz nerunājot par inteliģento Ivanu Stepanoviču. Diemžēl, viņai, tāpat kā lielākajai daļai sieviešu, kuras rūpējas par savu izskatu, nebija ne jausmas, par ko īsti domā vīrietis.

"Bet meitene ar vidukli," Kudejars novērtēja, sekodams viņai ar acīm. "ar kājiņām meitene..." Šķiet, ka dabas katastrofas vairs nebija gaidāmas, un viņa domas pamazām atgriezās pie patīkamā. Rita skraidelēja turp un atpakaļ pa dzīvokli kā mazs viesulītis. Ivans vēroja vārošo tējkannu un uzjautrinājās, domās salīdzinot Ritu ar Klavu. Šī pēdējā bija ļoti tāla no viņa personīgā meitenīgā skaistuma ideāla, taču milicijas pilnvarotā izcilā gaume šaubām vietu neatstāja. "Tādu laizi jebkurā vietā - pēc halvas smaržos. Bet krūtis... Kā līdzīgos gadījumos austrumos saka - uz vienas gulēt, ar otru apsegties... "

- Velc nost bikses! - Rita, materializējusies no istabas, prozaiski pavēlēja. Skudins pacēla uzaci, un viņa pasniedza pinkainu frotē halātu, kas bija patīkami sauss un ērts pat pēc izskata:

- Vēlies tikt pie radikulīta?

Ivans nevēlējās un paklausīgi sāka izģērbties. Šeit pat, virtuvē, kas palika dzīvokļa plūdu vidū, vienīgais vairāk vai mazāk sausais Ararats. Rita taktiski pievērsās penālim.

Pati bija paspējusi saķemmēt matus un pārģērbties tādā pašā aizkustinoši baltā halātā ar norautu jostu. Skudins aiz muguras nošņaukājās, un viņa pagriezās. Un pagriezusies izplūda nenovēršamā smaidā. Jo plūdi viņus abus bija nolikuši vienā līmenī, liekot viņiem parādīties vienam otra priekšā vienā un tajā pašā negližē. Tieši tā, vairs nekādu dvieļu turbānu uz gandrīz uzvalka un kaklasaites fona!.. Tiesa, Ivans dezabiljē [24] atgādināja nevis izplūktu vistu, bet drīzāk Romas imperatoru pirts dienā. Tāds pamatīgs spēkavīrs basām kājām daudzkrāsaini sārtā palagā, kas uzmests kā toga ... Ave Caesar!

Rita paņēma viņa slapjos džinsus un uzkāra tos uz virtuves veļas auklas, lai vēlāk izgludinātu. Nez kāpēc viņai pēkšņi kļuva vēl jautrāk, viņa sev jautāja, nez cik tālu, šī savstarpējā izģērbšanās turpināsies, un vienlaikus mēģināja atcerēties, vai bufetes dziļumos varētu atrasties konjaka pudele. Ak, brīnišķīgais Anapska Kagors! ... Cik jauki tas tagad skrietu pa vēnām un dzīslām, aizdzenot gan aukstumu, gan pārdzīvoto spriedzi ... un savstarpējās neveiklības paliekas ...

... Ak, nē, tikai ne atkal! Atkal sāka dzinkstēt durvju zvans.

Homo banditikus

Tas pat nebija Sobakina “Dziink! Dzink!!" Šoreiz zvans vienkārši krita histērijā, saplūstot vienā nepārtrauktā trillī: "Dzz-zzz-zzz!!!"

Tādā veidā, varētu paziņot tikai par vulkānu, kas pēkšņi pamodies pagraba dziļumos. Vai arī, lai glābtu dienesta stobru, nejauši atstātu kaimiņienes dzīvoklī.

- Ugunsgrēks juceklīgu plūdu laikā!.. - Rita gandrīz nometa Skudina džinsus un kā parasti metās atvērt. - Nu, kas tur vēl, Andron Kuzmič? Trešais pasaules karš?

... Sliktāk. Pie tam, daudz sliktāk.

Uz sliekšņa bija divi tik pretīgi baiga izskata biedri, ka mēģinot tādus parādīt kādā televīzijas raidījumā par krievu mafiju - avīžu recenzijās noknābās uz vietas, pateiks, ka tagad tādu sen vairs nav. Oi, ir!.. Un vēl kā ir!.. Šāda veida cilvēku pasuga sastopama visās tautās un visos vēsturiskajos laikmetos. Tā pat daudz nemaina savu raksturīgo izskatu. Proti: stulbi nekaunīgs vieplis, kas nav pelnījis saukšanu par seju, auksts skatiens... plus mūsu laiku varoņa pazīme - punains galvaskauss, apcirpts "a la zek"...

Homo banditicus postsoveticus vulgaris.

Par ko labi teoretizēt no tālienes. Bet saduroties ar degunu pret degunu, diez vai paspēsi nopīkstēt.

- Niškni, kuce! - Ne īpaši skaļš, bet valdonīgs un pilns ar hipnotizējošiem draudiem, pašpārliecinātas personas rūciens, ļoti labi apzinošās, ko dara. Ritas muti acumirklī aizspieda pēc tabakas smirdoša spēcīga plauksta, bet starp kājām netīri paverot halāta malas, sāpīgi iespiedās pistoles stobrs.

Un tas viss notika nevis kādā mežonīgā bojevikā "no kriminālās galvaspilsētas dzīves", bet tieši šeit un tagad. Un absolūti nopietni. Un nevis ar kādu citu, bet gan ar viņu...

- Raustīsies, papildu caurumu uztaisīšu. - Mierīga fakta konstatācija, kas nekavējoties tiks īstenota. - Dod šurp čemodānu..

Acīmredzot jaunās sievietes acīs atspoguļojās pieņemams šausmu posms, jo cietie pirksti atbrīvoja muti un pārvirzījās uz rīkli. Ritai izdevās atvērt acumirklī sausas kļuvušās lūpas:

- K-k-kādu čemodānu?..

Balss bija pilnīgi sveša. Acis šaudījās no vienas sejas uz otru, bet, ja šobrīd milicija viņus aizbiedētu un pēc tam vērstos pie Ritas pēc mutiskiem portretiem, viņa pat nevarētu nosaukt acu un matu krāsu.

- Izliecies, kuce?

Pļauka gandrīz pārlauza sprandu. Puse sejas nekavējoties kļuva nejūtīga. Tā viņai gadījās tikai vienu reizi, bērnībā, kad viņa spēlēja futbolu ar zēniem un dabūja sejā bumbu. Ciešais grābiens atkal pārtrauca skābekli, un caur zvanīšanu galvā viņa saklausīja mēdošu balsi:

- Kādu kādu! To pašu!.. Arī tā tava draudzene uzreiz neatzinās, bet kad ar lodāmuru izčakarējām dirsā - kļuva kā zīds. Tātad tev arī jāatsvaidzina atmiņa? To mēs varam tūlīt... pat bez lodāmura...

"Homo banditikus" četrās rokās satvēra Ritu un ievilka istabā. Viņa bezspēcīgi kārpījās: viņas fiziskā spēka šeit vienkārši nebija. Bet padoties nebija iespējams, viņa centās ieķerties vismaz durvju rokturī... Tā dēvētā nāves saķere ilga apmēram sekundi.

Ritai bija pilnībā aizmirsusi par frotē uzvilkušā viesa klātbūtni savā dzīvoklī. Tāpēc tas, kas notika tālāk, viņai sagādāja pilnīgu pārsteigumu.

Bet notika sekojošais. Klusi, bet ļoti smagnēji, garām Ritai aizjoņoja... KAUT KAS. Kosmiskais kreiseris ar lāzeru lielgabaliem un gravitatoriem. Nāves zvaigzne [25] ar virsgaismas ātrumu. Īsāk sakot, fenomens, kuru grūti izskaidrot no klasiskās fizikas viedokļa. Blakus kaut kas pretīgi un slapji nožļerkstēja, divas no četrām viņu sagrābušajām ķetnām, pazuda kā nebijušas, nezin kur (Rita uzreiz pieķērās pie tā paša roktura, no kura mirkli agrāk tika norauta). Pazibēja, atkāpjoties, tikko pārkāries purns. Saņurcīts kā plastilīns, šis purns vairs nevarēja pašpārliecināti smīnēt, izšķaidīti asiņainajā putrā izcēlās tikai acu baltumi, kas iegriezās zem pieres. Otrā bandīta likteni Rita saredzēja labāk. Viņš atbrīvoja Ritu un kāpās atpakaļ pusotra soļa garumā, sejā parādoties šādiem cilvēkiem nemaz neraksturīgai vainīgai izteiksmei. Pēc tam skaļi nožagojās un kā smaga, amorfa želeja, noslīdēja - pareizāk sakot, notecēja - pa sienu līdz grīdai.

Un viss. Kā klasiķim: tālākais - klusēšana.

Tikai virtuvē trīs programmu rādiouztvērējs, kuru viņa, nezin kāda velna dēļ, tikko bija ieslēgusi, murmināja Kirkorova balsī:

- Tu nozagsi, - es atsēdēšu!..

Tikmēr Skudins rosīgi sasēja abus bandītus ar viņu pašu jostām. Te jums nav nekāda filma, kur varoņi tiek sasieti tā, lai uzreiz var atraisīties! Šeit nebūs nekādu iespēju - ja labi cilvēki neatraisīs, tā arī gulēsiet mierīgi, kamēr nosprāgsiet... Kudejars izņēma vienam no kabatas nazi, no jostas līdz ceļgaliem pārgrieza abiem bikses kopā ar trusikiem, pārmeklēja... Gūstekņus nolika atpakaļ ar mugurām kopā un sāka pārbaudīt trofejas. Tās viņu īpaši nepārsteidza, drīzāk otrādi. Kaut kas tāds bija sagaidāms. Apsardzes firmas "Kurare" darbinieku sertifikāti. Divi stobri, nevis kaut kādi PMM vai Iž. Nē, šeit viss bija kā pie cilvēkiem - vienam bija piecpadsmit lādiņu Beretta, otram Valters PPK... Un, kas pats interesantākais, abiem - atļaujas. Vai nu iemācījušies izgatavot viltotas, ka no īstajām neatšķirsi, vai arī miliči pilnībā par vilkačiem... Opel breloks ar autoatslēgām. Tas jau ir ļoti labi. Tas nozīmē, ka visa kompānija ir šeit un nav jāuztraucas par stūrmani, kurš gaida uz ielas... Nauda, koka un zaļie. Vienkārši lieliski. Tā, bet kas mums ir bundžiņā "Komplivit"?.. Vitamīni?.. Narkotikas, noteikti, kaut kāds ekstezī. Tūlīt jums, puisīši, kļūs jautri pat bez dopinga... Bet te tiešām laba lieta - izlūka duncis. šāda naža rokturis arī šauj, un pie tam lode causit kājnieku ķiveri no divdesmit metriem. Jauks nazītis, noderēs. Un ļoti drīz...

- Rita, - palūdza Ivans. - Esi tik laba atnes tējkannu. Ja atdzisusi, uzvāri atkal, labi?

Rita joprojām stāvēja kā statuja pie durvīm, konvulsīvi ieķērusies metāla rokturī un nespēja no tā atlobīties. Vēlāk viņa nonāca pie secinājuma, ka tieši šis parastais tonis, ar kādu Skudins lūdza atnest tējkannu, viņu šokēja visvairāk. Kā viņa varēja zināt, ka pēc viņa standartiem faktiski nekas īpašs nebija noticis. Padomā tik... pamācīja pāris idiotiem pieklājību...

Jaunā sieviete kaut kā atdalīja pirkstus un klusējot lēnām iegāja virtuvē, pēc tam atgriezās. Adrenalīns novēloti izšāvās asinīs, ķermenim ar grūtībām pakļāvās, Rita no galvas līdz kājām stipri trīcēja, tas nāca no iekšpuses...

Tējkanna, kā izrādījās, tikko bija uzvārījies, pa īsās cīņas laiku koridorā.

- Paldies, - Skudins to Ritai atņēma un kautrīgi pasmaidīja:

- Tu te apsolīji izgludināt manas bikses? Esi nu tik laipna... tikai durvis gan ciešāk aizver... tā, ar lupatiņu. Un uzgriez radio, pēc iespējas skaļāk...

Viņai radās mežonīga doma par kaimiņiem, kurus varētu satraukt trīsviļņu uztvērēja bļāvieni. Vai... citi bļāvieni. Citas izcelsmes un kvalitātes. Kas, visticamāk, tūlīt atskanēs gaitenī. Viņa saprata, ka Ivans netaisās sev pagatavot kafiju...

Kas raksturīgi: viņai šoreiz nemaz neuzbruka cilvēktiesību nieze.

Bet Kudejars, pagaidījis kamēr aiz muguras aizveras virtuves durvis, sāka pamazām atsvaidzināt bandītus ar verdošu ūdeni no tējkannas. Tievā straumītē pāri asiņainajām viepļiem. Runā, ka tas  uzmundrina ne mazāk kā akas ūdens. Plus taustāms izglītojošs efekts. Ļumīgie ķermeņi sarosījās, vispirms ar vaidiem, tad kliedzieniem un visbeidzot - atskanēja daudzstāvīgi lamuvārdi uz pusēm ar baismīgiem draudiem. Viss kārtībā! Pamodušies. Varbūt pat dzīvi paliks.

- Jautāšu tikai vienu reizi. - Skudins noliecās pār bandītu, kurš atradās labajā pusē, un, lai tas visu saprastu uzreiz, iegrieza ausī līdz asmens platumam:

- Kas atsūtīja? Kur meitene? Kuru ar lodāmuru?

Atbildei - konvulsīvas kustības, vaidi, neskaidras skaņas a la mācību grāmata Gerasims. Informācija - nulle. Skudins pēc sejas izteiksmes saprata, ka draņķim ir salauzts žoklis, aizkaitināts nospļāvās un pagriezās pret otro. Tas bija spēcīgs biedrs, uzpumpējies. Caur pārgrieztajām biksēm viņam uz gurna bija redzams tetovējums.

- Kur meitene? - Skudins vēlreiz pajautāja. Un bez ceremonijām iegrūda klientu trofeju nazi tieši tetovējumā uz dibena. Sekli, bet jūtami:

- Skaitīšu līdz trīs...

Psiholoģiskais kontakts tika izveidots uzreiz.

- Nevajag... - bandīts noraustījās, noelsās un pavēra pietūkušās lūpas:

- Nevajag…

Tulkota cenzūrētā valodā, viņa patiesā atzīšanās noveda pie sekojošā. Meitene Nataha, par kuras atrašanās vietu interesējās Ivans, šobrīd atradās pie sevis "būdā". Kuras adrese, protams, tika pievienota. Turpa bija arī viņas "āzis" ar iesauku it kā Pelēkais. Bet viņš stulbi uzsāka kauju un kādam pat sadeva pa purslām, tāpēc, viņam, lai neraustītos, tā iedeva pa ragiem, ka viņš aizvēra knābi un turpat apsedzās ar kedām. Bet sūtīja bandjuganus pēc meitenes dvēseles Fima-posminieks, tas, kurš skraida Semjona Rižija pavadā. Sūtīja pakaļ "stūrim", tas ir, čemodānam. Tāpēc viņi arī meklēja to, kā nu mācēja...

- Akvārijs arī jūsu darbs? - ziņkārīgi jautāja Kudejars. Norādīdams uz augšu un vienmērīgi pagriezis asmeni:

- Ja jūsu, tad kādā veidā?

- Zvēru pie mammas, neko nezinu, - bandīts iegaudojās, sāpēs izliecās, uzreiz parādot mutē visas fiksas. - Nezinu, es... Nezinu...

- Nebļauj te, - ieteica Ivans. - Runā saprotami.

Psiholoģija joprojām lieliski iedarbojās. Jau pašā sākumā izvēloties personai pareizo atslēdziņu, var uzzināt pārsteidzoši daudz noderīgas un vajadzīgas informācijas. Piemēram, kur laupītāji nolikuši "opelīti", cik cilvēku sēž Natahas dzīvoklī ... un tā tālāk un tā joprojām. Ivans vairākas reizes atgriezās pie jautājuma par akvāriju, līdz pārliecinājās: “firmas“ Kurare ”darbiniekam” patiešām ar to nebija nekāda sakara. Labi! Nezinām, KĀ, tad mēģināsim uzminēt KĀPĒC. Varbūt bija cerība, ka visvērtīgākā lieta pirmā tiks izvilkta no zemāk esošā applūstošā dzīvokļa? .. Piemēram, vecs nodilis čemodāns? .. Un, ja tā, tad arī pamodusies geizeru ieleja nav nekāds nelaimes gadījums. Un sanāk, ka aiz tā visa kāds stāv. Kas?..

Interesants temats pārdomām, bet atliksim to vēlākam laikam. Līdz mierīgākiem laikiem. Ivans piegāja pie tālruņa, pēc atmiņas sastādīja numuru:

- Sveiks, tas esmu es. Ko dari? Ak alu dzerat ar jaunāko? Vai tad mamma nebaras?.. - Viņa padotais Gļebs Burovs dzīvoja komunālajā dzīvoklī kopā ar māti, un Borku Kapustinu kurš, kā viņš pats teica, bija par piedzīvotāju. - Ak saki - nelamā? Kopā ar jums ceļ krūzi?.. Nu tad jau... Bet tagad klausies uzmanīgi. Pēc tādas un tādas adreses labu meitenīti ar lodāmuru... Jā, četri atsaldētie. Uzpumpēti, ar stobriem, divi teteški, peemes un čeže septiņdesmit piektais, un izskatās, ka visi jau labi iemetuši... Abi ar jaunāko aizstaigājiet, labi? Kaut nedaudz kaulus izlocīsiet, citādi tāda sajūta, ka galīgi iesūnojuši... Pēc jūsu ieskatiem, bet es gan sentimentus netaisītu... Es vēlāk kopā ar Parhatiju piebraukšu, satiksimies uz soliņa pie ārdurvīm... Beidz tak, visas vecenītes, vecmāmiņas jau sen guļ... Jā, jā, ar saviem vectētiņiem...

"Vai varbūt ar svešiem." Viņš atslēdzās, izsauca citu numuru.

- Sveiks! Kur tu esi? Ak alkovā?.. Nu tad atvainojies dāmai un ekipējies. Būšu klāt stundas laikā, ir viena tēma. Pagaidām viss.

Rita virtuvē tiešām gludināja, pareizāk sakot, ar gludekli žāvēja viņa daudzcietušos džinsus. Uz gludināmā dēļa viņas priekšā atradās konjaka pudele, kas bija sameklēta bufetē. Ritai izdevās to iztukšot  gandrīz līdz pusei. Bet absolūti nesajust reibumu.  Tikai nedaudz mazāk sāka drebuļoties. Bet zem kreisās acs jau izplatījās iespaidīgs zilums.

Skudins bez ceremonijām ielīda džinsos, uzvilka kājās pusmitrās zeķes...

- Lūk ko, - viņš drūmi sacīja Ritai. - Es vēl nesapratu, kas īsti par lietu, bet stāsts ir štruntīgs. Labi nebeigsies. Īsāk sakot, tev ir no šejienes jāpazūd. Nekavējoties un tūlīt. Viņa truli pamāja, nekustēdamās, un viņš asi piebilda:

- Viss, finišs! Tirgus laikmets beidzies. Tu, noslēpumainā sieviete, kur tu mums dzīvo?

- Netālu no Tehnoložkas... - Un steidzīgi sarosījās:

- Ak Kungs, uz kurieni lai es braucu... Man roze ūdenī ielikta, ieņēmumi arī jāatdod...

Ivans nolēma izmantot šoka terapiju.

- Neaiziesi, - dabūs rokā. - viņš tai aprauti paziņoja, skatoties acīs. Un viņa balsī atskanēja tik briesmīga pārliecināšanas spēja, ka Rita uzreiz iedomājās VISU. Visu to, kas laimīgas apstākļu sakritības dēļ ar viņu šodien NENOTIKA. Viņa patiesībā labāk nekā lielākā daļa zināja, kur un kas notiek. Un kā. Pie tam, tagad jebkurš cilvēks no ielas var pastāstīt par tādām lietām - Stīvens Kings un Dīns Kuncs [26] no skaudības zaļi kļūs.

- Desmit minūtes, lai savāktos, un laiks tikšķ! - Kudejars pavēlēja. Viņš jau bija uzvilcis mitro maiku, mitro kreklu un mīļo alpaka džemperi, kas, slava Dievam, uztur siltumu pat mitrā veidā. Rita skraidelēja pa dzīvokli, lecot pāri nokautētajiem, pa ceļam, bez jēgas zaudējot un kravājot mantas...

Visbeidzot savākusies, izspūrusi, vietām samirkušā brūnā aitādas mētelī, ar maisu pār plecu, viņa izskatījās pēc formālas Kazaņas bārenes. "Ķeriet maisus, platforma attālinās," Ivans atcerējās... un uzreiz paškritiski nodomāja, ka diez vai pats izskatās labāk. Ar stulbo aizvēsturisko čemodānu rokā. Turklāt bezjēdzīgi smagu. Bet kā lai atstāj? Ap to tāds trakums sacēlies, pat cilvēkus sit nost. Jāņem. Vismaz kaut principa pēc.

Aizcirtuši durvis, viņi izgāja uz kāpnēm un sāka nolaisties lejup pa nobružātajiem pakāpieniem. Uz redzēšanos, attīstītā sociālisma laikmeta hruščoba! Visu esi piedzīvojusi - gan stagnācijas ziedu laikus, gan ziedu laiku stagnāciju, gan apsolīto komunisma un perestroikas uzvaru, gan reformas un demokrātiju. Nekas tevi neņem - ilgi esi stāvējusi un nostāvēsi vēl ilgāk! ..

- Pagaidi-ka... - ejot lejā, Skudins pasmīnēja un sāka zvanīt pie saldās sievietes Klavas dzīvokļa durvīm. Tur ilgi nereaģēja, bet Ivans bija spītīgs. Viņš spieda pogu, līdz atskanēja soļi.

- Kas tur ir?

- Kaimiņi! - Skudins nolika čemodānu uz laukumiņa un piemiedza ar aci Ritai, lai tā ietu prom no redzesloka. - Savējie, no augšas!

- A-a... - Noklakšķināja aizbīdnis, un durvis atvērās, parādot mājas saimnieci nedaudz vieglprātīgā kanārijputniņu kapotē. - Kas tad noticis? Androšečka, nāc šurp! ..

Klaudija vairs neizskatījās balti-rozā-zefīra, bet ļoti cepumaini-krēmīga. Ar lielām, košām sarkanām rozēm, kas ziedēja uz elastīgajiem vaigiem. Acīmredzot milicis Sobakins pelnīti novērtēja likteņa mesto dārgumu un velti netērēja laiku.

- Lūk-lūk. Man tieši Andronu. Uz mirklīti. - Skudins plati pasmaidīja un, nespēdams pretoties, atklāti sāka apbrīnot Klavas megatonu krāšņumu. - Privātā lietā.

Tad parādījās neko nesaprotošais Sobakins, un Kudejars pasniedza viņam atslēgas. Pabakstīja pirkstu griestos:

- Tās ir no dzīvokļa, kurā atrodas tavas apakšpulkveža zvaigznes. Vai tu mani labi saprati, major? Nenokavē.

Pamirkšķināja pilnvarotajam, aizcirta durvis, aizkavējot iespējamo "Kāpēc?", paķēra koferi un rikšiem sekoja Ritai.

Jau pie ieejas durvīm viņi satika izdilušu, bārdainu vīrieti ar brillēm. Tas ļoti uzmanīgi savā klēpī nēsāja ietilpīgu trauku, kurā plunčājās mazuļi. Akvāriju kolekcionārs vēl neparedzēja bēdīgo pārsteigumu, kas gaidīja augšā, un viņa seja bija klusas svētlaimes apmirdzēta. Ihtiandrs. "Mēs ruma mucu vedam jūras velnam, viņš nespēs atteikties" ...

Uz ielas laika apstākļi atkal bija radikāli mainījušies. Sniega lādiņš izklīda, straujais brāziens pazuda aiz horizonta, skaidrajās tintes debesīs Mēness bija sudrabains kā ap Ziemassvētkiem. Tur, kur dienas laikā bija peļķes, tagad zem kājām sprēgāja sala tētiņš. Spēcīgais vējš “atpūta” nelielu, bet izteiktu salu.

Rita izvilka cigaretes - starp citu, Marlboro -, ielika vienu mutē un meklējās pa kabatām, pēc šķiltavām. Skudins klusēdams pastiepa roku, izvilka viņai no mutes cigareti un tikpat klusi iztrina ar papēdi pa asfaltu. Kad viņš aizliedza grūtniecei Mašai smēķēt, viņš apsolīja atmest kopā viņu. Kad Mašas vairs nebija, atmeta vienatnē - viņas piemiņai. Bet tagad atņēma cigaretes pilnīgi svešai sievietei... Vai arī vairs ne svešiniecei?

Partijas zelts

Galīgi jauns "Opel Frontera" stāvēja tieši tur, kur bija norādījuši verdošā ūdens aplietie bandīti. Pakļaujoties komandai no atslēgas breloka, džips pāris reizes ierējās, pamirkšķināja priekšējos lukturus un ar viesmīlīgu klikšķi atslēdza slēdzenes - tā teikt, laipni lūgti!

- Lien iekšā. - Skudins salonā iemeta čemodānu, kurš bija mazliet novilcis rokas, apsēdās, iedarbināja motoru... Vadītāja sēdekli nācās atbīdīt atpakaļ līdz atdurei, un viņš atcerējās kā smējās Marina: tu tak esi lielāks par savu žiguli un kā tu tur tiec iekšā, droši vien kā japāņu lietussargs, trīs reizes saliekoties ...

Džips izkustējās no vietas un, klusi dungodams, aiznesa vīrieti un sievieti, kā šķita, prom no nepatikšanām.

"Lēnāk brauksi,- tālāk tiksi. Tai skaitā no Valsts autoinspekcijas”, - saka autovadītāja gudrība. Skudins gludi iekļāvās blīvajā satiksmes plūsmā Maskavas prospektā, tikai pie sevis pabrīnoties - nu kur vēlā stundā varētu rasties tik daudz cilvēku? Viņš varētu saprast, ja visi tiektos pamest pilsētu - marts, ne marts, bet trīs brīvdienas priekšā vēl izraisa lauku noskaņu -, bet uz centru?.. Ivans par to domāja, šķērsojot Kuzņecova ielu, tad Blagodatnaju... un zem dzelzceļa tilta pamanīja automašīnu, kas sekoja viņa "fronterai" apmēram desmit korpusu attālumā.

Mašīna viņam uzreiz nepatika. Tā bija intuitīva, ne ar ko nepamatota sajūta, taču Ivans mēdza uzticēties savai intuīcijai. Viņš cienīgi un cēli izbrauca caur Maskavas vārtiem, mierīgi apstājās pie "tomāta" Černigovas stūrī... bet, tiklīdz luksoforā iedegās dzeltenā gaisma, deva tādu rāvienu, ka Rita, iespiedusies krēslā, tikai nopīkstēja, bet džips, aizvainoti ierēcās, vispirms ar dzinēju, un pēc tam - riteņiem. Degvielas uzpildes stacijas gaismas ātri aizmirgoja garām, un aizmugurējie lukturi atpalika. Izspiežot no "fronteras" visas sulas, Kudejars aizdrāzās uz Smoļenskaju, nogriezās pa labi, izslēdza gaismas pie elevatora, iemetās pa kreisi uz Zaozernuju, apgriezās uz Obvodnijas krastmalas... atkal ieslēdza gaismas, zem sarkanās uzdrāza atpakaļ uz Maskavas Prospekta un pār kanālu aizmetās uz Tehnoložku.

"Paprovēsim..." - nogaidījis pārrāvumu blīvajā pretimbraucošajā satiksmē, Ivans iedrāzās (nospļāvies par nepārtrauktās ass līniju) pa kreisi pa Piekto Sarkanarmijas, izbrauca krustojumu un samazināja ātrumu. Ja padomā - nekas tāds īpašs, normāls "jaunā krieva" braukšanas stils. Tie, kas staigā un brauc pa Sanktpēterburgas ielām, apstiprinās, ka izsmalcinātas ārzemju automašīnas pat bez jebkādām vajāšanām steidzas tā, it kā bēgtu no slepkavām. Kas attiecas uz Ceļu satiksmes noteikumiem, tos šie autovadītāji noteikti nekad nav redzējuši pat pa gabalu.

- iedod savu telefonu, - Kudejars pavirši pavēlēja.

Jaunā sieviete grasījās paķert somiņu, kur glabāja savu mobilo tālruni, pēc tam saprata un apmulsusi murmināja septiņus ciparus. Ivans iegaumējot pamāja. Viņš izvilka no kabatas puscentimetru no bandītu naudas un tāpat pavirši iespieda Ritai:

- Ja gribi dzīvot - nekur nerādies, sēdi mājās. Rīt piezvanīšu. - Un pasmīnēja, pēkšņi piemiedzot ar aci:

- Paldies par dievišķīgo vakaru!

Rita neveikli izlīda ārā no augstā džipa, piespiedusi klēpjdatora somu pie krūtīm un ar bailēm uzmeta skatienu Natahas koferim, kas bija aizņēmis pusi no aizmugures sēdekļa. Nekādā gadījumā viņa negrasījās uz to pretendēt - svēts, svēts, svēts! Labāk lai Ivans to aizved kaut kur labi tālu un noslīcina. Izvēloties dziļāku vietu Ņevā...

Tiklīdz aizmugurējās durvis aizcirtās, "Opel" rāvās no vietas un klusi, ātri pazuda tumsā, kuru tikai šur tur kautrīgi pārtrauca mironīgi zilganas laternas. Sarkanarmijas ielas, vasaras dienā vairāk vai mazāk jaukas, marta vēlā nakts stundā  - nepavisam nelīdzinās Ņevas prospektam...

"Sargieties no kūdras purviem," Rita skaļi pateica. Viņas pašas balss skaņa lika viņai sarauties un skaidri apzināties, ka viņa ir palikusi viena. Ja kaut kas notiks, neviens Ivans Stepanovičs, pazaudējis frotē, apakšbiksēs neatlidots, lai viņai palīdzētu. Viņa vajāti paskatījās apkārt un skriešus caur pagalmiem devās mājās. Bija baigi. Pāri ceļam skrēja kaķi, visi melni, neatkarīgi un mežonīgi. Katrs nejaušs pretimnācējs, ko viņa satika, bija nolīgts slepkava, kurš kabatā slēpa beretu ar klusinātāju. Saplēstie plastmasas maisiņi atkritumu kaudzēs sāka kustēties un aizdomīgi skaļi čaukstēt tieši tajā brīdī, kad Rita tiem tuvojās. Zem tiem tikšķēja bumbas.

Tikmēr Skudins izdrāzās caur Zagorodniju un, neļaujot sev atslābināties, jau aiz Obuhovska tilta, atkal ieraudzīja asti. Izrādās, ka tā nekur nebija pazudusi. Un Kudejaru vajāja tā pati automašīna, pamanāma līdz izbrīnam. Ar tādām, nevis nopietnas izsekošanas, bet nekaunīgus gājienus veikt. Zem automašīnas dega zilganas gaismas, kas bija novirzītas tieši uz asfaltu leņķi, kā rezultātā šķita, ka zemā ārzemniece peld kapličas apgaismojuma mākonī. Plus visam zilgana optika un dzelteni miglas lukturi zem bampera... Bet, neskatoties uz tik muļķīgu "izskatu", vajātājiem bija buldoga tvēriens. "Interesanti, kā viņi mani atkal izskaitļoja?.."

Vispār jautājumu bija saradies daudz. Iesākumam, no kurienes vispār uzradās aste? Vai tiešām Sobakinu tik ātri nopirka jau dzīvoklī? Vai arī bandjugas viens otru dublēja? ..

Šodiena kaut kā bija pilna ar noslēpumiem, nenoteiktību un noslēpumainību, un tas Skudinam šausmīgi nepatika. "Labi, nelieši, būs jums sacensības ar šķēršļiem ..."

Pamatīgi izlīkumojis pa pilsētu, jau sācis šķielēt uz benzīna indikatoru, viņš uzbrauca uz Kamennij tilta un gar Gorohovoju, pāri Moikai, garām draudīgajai ēkai ar otro numuru (bet kā jūs domājāt, kāpēc Gorohovaju savulaik sauca par "Dzeržinska"? Nu, re nu...) uzbrauca uz Admiralitātes Prospekta un nedaudz tālāk uz Anglijas krastmalas. Vajātāji pat nedomāja atpalikt, gluži pretēji, visādi centās demoralizēt Kudejaru, saglabājot desmit korpusu attālumu: “Nekur tu balodīt nespruksi ar savu čemodānu. Tas ir, MŪSU, čemodānu... Labāk atdod to draudzīgā veidā..." Patiesību sakot, Ivans būtu vairāk noraizējies, ja šie ērgļi atpaliktu no viņa Krasnoarmeiskajā, viņam būtu nopietni jāuztraucas, ka pārtvers Ritu. Bet tā nenotika, un viņš izjuta tikai azartu. Pārbraucis pāri bijušajam Blagoveščenskajas tiltam, Ivans atstāja krastmalu pa Astoto līniju... un pēkšņi, strauji uzgāzējis un kārtējo reizi uzspļāvis visiem noteikumiem, viņš metās Smoļenkas virzienā - ko, ko, bet Vasjkas salu viņš pazina kā savu kājautu. Tūlīt aiz Vidus džips samazināja ātrumu un, pēkšņi, zem aizvainoto riteņu kaukoņas, nogriezās, un bezmaz rāpus ielīda šaurā, zarnai līdzīgā vārtu ejā. Abos sānos bija pa centimetra atstarpei, kas Kudejaram izrādījās pietiekami liela. Viņš pilnīgi nobremzēja, pasmaidīja un nolika fronteru vēzī - ne garam paiet, ne apkārt apbraukt. Tagad - nolauzt slēdzenē aizdedzes atslēgu, kā čūskai izrāpieties no automašīnas caur bagāžnieku un (atkal ar sasodīto čemodānu pie rokas) izdarīt vienīgo, par ko Suvorova karavīriem bija atļauts atbildēt: "Nevaru zināt!" Tas ir, atkāpties. Vai arī, saskaņā ar mūsdienīgi moderno - strauji plēst nagus. Ko Skudins izdarīja, pie tam ar ātrumu, kas noteikti būtu pārsteidzis viņa vajātājus. Tiklīdz viņš nogriezās ap stūri, sienu aiz viņa apgaismoja pazīstamie zilganie lukturi. Ivans dvēselē atdzīvojās, sajutis sevi ierastajā stihijā, un jautri pielika soli cauri sev tik pazīstamajiem džungļiem... no akmens, šauriem, smirdīgiem. Viņš devās uz māju, kurā dzīvoja GB virsnieks Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs.

Grīns (Grinbergs) Jevgeņijs Dodikovičs, valsts drošības kapteinis, dzimis 1968. gadā. Ķermeņa uzbūve - kalsnējs, augums - vidējs, ādas krāsa - tumša, mati - melni, cirtaini, acis - brūnas, mandeļu formas. Tautība - krievs. Izglītība - vidējā. Personīgais numurs - Ж-682317, aģenta segvārdi: Pojs, Parhatijs, Sikarijs [27], Zaļais, Brālis Kaplāns. Pilnībā pārvalda kājnieku ieročus, aukstos ieročus, aizsardzības un uzbrukuma metodes. Smēķē maz, alkoholu lieto tikai dienesta vajadzībām, mīl steiku ar asinīm, gefilte zivis [28] un slaidas zilacainas sievietes, galvenokārt blondīnes. Aizturēšanas gadījumā īpaši bīstams.

Zina, kā izcelt galveno un koncentrēties uz galvenajām profesionālās darbības jomām. Pieņem apzinātus lēmumus, cenšas rīkoties nestandartā, nebaidās uzņemties atbildību...

(No personīgās lietas dienesta raksturojuma)

Jevgeņijs Grīns, atšķirībā no uzvārda brāļa Aleksandra, nerakstīja brīnišķīgas grāmatas par mīlestību un piedzīvojumiem tālās jūrās. Atklāti sakot, viņš arī neko daudz nelasīja. Nebija laika. Dzimtenes drošība atņēma visu sulu un laiku. Un iemesls tam bija Jevgeņija Dodikoviča sliktie gēni pa vīriešu līniju. Vecvectēvs Ārons Abramovičs sargāja slaveno Gohranu un ne mirkli neaizmirsa gudro patiesību: to, ko sargājam, tas mums arī ir. Pēc viņa palika konteiners (pēc nepārbaudītām baumām - pamatīgs pods) ar kaut ko, kas tika aprakts kur vajag, un mauzeris saliecenis ar uzrakstu: "Cīnītājam pret pasaules buržuāziju Āronam Grinbergam". Vectēvs Samuils Āronovičs rūpējās par republikas īpašumu ne mazāk labi kā viņa vecvectēvs. Viņš tika represēts trīs reizes, un tas netraucēja viņam kopā ar ģenerāli Serovu no Berlīnes nozagt Beļģijas impērijas kroni. Pēc viņa palika jau DIVI konteineri ar kaut ko, kas aprakts kur vajag, un DIVI ieroču komplekti ar dāvināšanas uzrakstiem. Tētis, Dodiks, it kā Semjonovičs, tika nosūtīts kā rezidents uz štatiem un līdz šai dienai mierīgi sēž kaut kur Ilinoisā. Tik klusi, ka nekādīgi nevar vairs atrast. Ne mūsējie, ne CIP un FIB...

Bet Žeņa Grīns tikai ar grūtībām iekļāvās VDK rindās. Drošības aģentūras vēl nebija atjēgušās no tekošā aizbraukšanas viļņa, un politiku uzturēja bezkompromisa:

"Žīdus neņemam!" Nu, jā, kā jūs zināt, katram viltīgam uzgrieznim ir sava vītņota skrūve. Nabaga ebreju zēnam neļāva iet pazušanā tante Haja, tēvocis Moņa un čekists-ordeņnesējs, vecais, bet nesaliektais rabīns Rozenblūms, kurš vēl atcerējās varonīgo Grinberga vecvectēvu. Iesēdās" Strelā" un brauca ieņemt Maskavu ar badu. Un ieņēma, kas tipiski. "Labi! - pateica Dzimtene. - Bankojiet, nu jūs pie velna!" Pēc tam Žeņa Grinbergs ieguva visu, ko vēlējās, un vēl pat vairāk. Viņu iemācīja ātri skriet, precīzi šaut, lēkt ar izpletni, dauzīt imperiālistiem, tieši sakot, ne tikai peldošās ribas... un, uzkāruši praporščika uzplečus, iedzina viņu svešā zemē, barot odus un cece mušas. Ne reizi vien emocionāla mulsuma brīžos Grīns gribēja uz visu nospļauties, izrakt vienu no vectēva podiem un braukt uz Ilinoisu, apciemot tēti. Bet saņēmās, izņēmis dzeltenīgo vecvectēva fotogrāfiju, ieskatījās viņa vīrišķīgajos vaibstos. Ārons Grinbergs bija nofotografēts kara zirgā, ar kailu izliektu zobenu, vējam pūšot viņa biezajos, briesmīgi sasprogotajos peisos. Uz vienas auss nobīdītās, šķiru cīņā nonēsātās kamilavkas,[29], bija skaidri saredzama piecstaru zvaigzne...

"Te nu gan smird," - Skudins apbrīnoja, ieskrienot vāji apgaismotajā prieksnamā. Uzkāpis otrajā stāvā, viņš apstājās noplukušu, aizdomīgi notraipītu durvju priekšā. Kopš pasaules radīšanas šīs durvis nepazina ne krāsas ne otas, bet attiecīgajā augstumā rēgojās raksturīgs notecējums, kas lipīgi turpinājās pa grīdu. Kopumā bija jūtams, ka gubernatora centieni pārvietot komunālos dzīvokļus tik drīz nesasniegs galīgo mērķi. Gumijas paklājs pie sliekšņa bija noberzts līdz caurumiem, zvana pogas karājās uz vadiem, grupās, un bija biedējoši tām pieskarties. Katrai pogai bija attiecīgi, šķībi greizi izveidoti paraksti. Grīna kaimiņu uzvārdi bija aizdomīgi saskanīgi. Pisjukins, Kalogrjobovs, Všegoņalovs... un vēl leģions tieši tādu pašu. Nejaušs cilvēks ilgi pārdomās, vai vērts tuvoties šādām durvīm, un vēl jo vairāk pie tām pazvanīt. Skudins nebija nejaušs cilvēks. Viņš labi zināja, kurp dodas. Viņš nospieda pirmo pogu un nenodrebēja, kad plikie vadi atbildēja ar elektrisku dzirksteļu šļakatām. Kaut kur augšpusē tikko dzirdami nostrādāja videokameras servomotors, tad noklikšķināja, atslēdzoties elektromagnētiskās slēdzenes, un atvērās masīvas, ideāli nomaskētas, bruņotas durvis.

- Sveicināti, Ivan Stepanovič.

Uz sliekšņa sastinga slaida meitene ar izlaidīgām acīm, skatoties uz kuru, Skudinam nez kāpēc atmiņā atausa infernālā kalpone no "Meistara un Margaritas". Tikai tai, kā jūs zināt, nebija nekā cita, kā koķets mežģīņu priekšautiņš, balta galvassega un zelta kurpītes. Grīna meitene bija apģērbusies, bet ģērbusies pēc principa "vairāk nekā kaila". Skudins viņu jau vienreiz bija redzējis, un meiteni sauca... Vanda? Helēna? Brunhilda? Matilda? Koletta-Poletta-Žanetta-Džordžetta-Mrieetta? .. Pēc Skudina domām, prieks no šādām vienas dienas draudzenēm bija vairāk nekā apšaubāms. "Un vēl arī Virinejai piesit kanti, kuces dēls...

- Mani sauc Brigitta, - meitene aizvēra durvis, burvīgi pasmaidīja un, atstājot aiz sevis gaisā smalkas smaržas vilni, ieveda Ivanu dzīvokļa dzīlēs. - Lūdzu, nāciet uz mazo viesistabu, Jevgeņijs Dodikovičs tūlīt atnāks.

Dabiski, ka šajā dzīvoklī nebija nekādu kaimiņu, kur nu vēl ar iepriekš minētajiem uzvārdiem. Visus kvadrātkilometrus Jevgeņijs Dodikovičs pārvaldīja viens pats.

Skudins vienaldzīgi aizsoļoja pa rakstaino parketu, pamatīgi nopēdojot: viņa Ritas plūdos cietušie apavi, nebija paspējuši izžūt. Visbeidzot, Brigitta atvēra pēdējās durvis, un "miroņa lāde" noklabēja uz grīdas nelielā (pēc vietējā mērogā) telpā, kas veidota pēcperestroikas renesanses stilā. Pilnīga renovācija, vācu pakešu logi, franču žalūzijas, japāņu elektronika un, protams, itāļu mēbeles. Uz sienas mājas īpašnieka portrets pilnā augumā, eļļā, pilnā kaujas ekipējumā. "Afgankā" ar "Abakanu" rokās uz degoša amerikāņu tanka "M66" fona.

- Iekārtojieties, Ivan Stepanovič, - Brigitta, kā īsta stjuarte, norādīja Ivanam uz krēslu, bet šajā mirklī durvis atkal atvērās, un viesistabā parādījās Grīnbergs. Mutē viņš turēja trīs dolāru cigāru "korona Coronas", kādus parasti smēķē biržas pārvaldnieki:

- Salūts, komandier. E-e, kas ar tavām rokām?.. Uz Kudejara rokām bija pārsēji, kurus bija uzlikušas Rita un Klava. Glītie baltie pārsēji bija paspējuši samirkt un sasmērēties.

Ivans attrauca:

- Nu tā...

Grīnbergs nesāka pratināt.

- Tēja, kafija, ierīt?

Viss pareizi, kāds tukšā dūšā karš var būt.

- Pēc tam, Žeņa, pēc tam, - Skudins bez jebkāda paskaidrojuma pamāja viņam uz koferi. - Aizvāc. Tālāk. Un gatavojies kaujai.

- Ja ievajadzēsies, pasauciet... - Brigitta nekavējoties sāka steigties, delikāti nolaida acis un izgāja no istabas. Uzreiz redzams, nav muļķe. Mazāk zini, ciešāk guli.

- Banku paņēmi, komandier?.. - Grīnbergs satvēra čemodānu un no neparedzētā smaguma nokrekšķēja. No aizmugures viņš atgādināja reformu nomocītu skolotāju vai ārstu, - neliels, kalsnējs, diskrētā, vecmodīgā uzvalkā. Jā, izskats tikai maldināja, un tas attiecās gan uz pašu Grīnbergu, gan viņa drēbēm. Ne velti viņam bija pa tālruni dots rīkojums "savākties"! Uzvalku, kas pēc izskata bija noplucis, patiesībā lepni sauca par "BŽ-SN", tas ir, bruņots slēptas valkāšanas spectērps, aizsargājošs no pistoles lodēm un granātu šķembām. Un pats Grīnbergs... uzmanīgs novērotājs noplukušajā “ārstā-skolotājā” drīz vien būtu saskatījis gan īpaši cīpslainu ķermeni, gan ekonomisku kustību grāciju, un viņa runā bija saklausāma mierīga artikulācija, kas izrietēja no sirds miera un sava spēka apzināšanās. Akadēmiskā izskata mazais ebrejs prasmīgi šāva no visa, kas vien bija spējīgs šaut, bija nežēlīgs tuvcīņā un metot, no divdesmit soļiem spēja iedzīt divsimtnieci naglu ienaidniekam pierē.

Tikmēr aiz sienas klusi, uz infrasarkanās robežas, aizvērās seifa durvis, atskanēja soļi, un atkal parādījās Grīnbergs. Uzģērbis vēl bruņotu jaku ar izturīgām oderēm pret neliešu lodēm un sitieniem. - Komandier, kaut ko paņemt? - nenoteikts rokas mājiens uz dzīvokļa dziļumiem. Tur, kā Skudins labi zināja, slēpās slepenais arsenāls, gandrīz Springfīlds un Pikatinni [30] kopā. - Tā uz devīto kalibru? ..

- Nevajag, - Skudins papurināja galvu. - Vīruss ar Monohordu, droši vien, jau visu nokārtojuši. Tikai mūs gaida.

- Sapratu, - Grīns nožvikstināja rāvējslēdzi un pagriezās pret durvīm, viņa balsī atskanēja pavēlošas notis. - Brigitta, kur tu esi? - Un tiklīdz viņa ieradās, pavēlēja:

- Pasūti vakariņas četriem, kaut ko no kaukāziešu virtuves, esi tik laipna. Tikai nezvani uz "Suliko", es tevi lūdzu... - Un, pagriezies pret Skudinu, paskaidroja:

- Viņiem, kaut viņus, pēdējoreiz bazartma ne velnam nederēja. Pētersīļus sabēruši, kindzas vietā...

***

... Natahas māju nebija grūti atrast. Pie stūra ieejas valdīja drūma burzma.

- "Noticis briesmīgais," - Skudins pusbalsī komentēja.

Patiešām, - noticis. Marta tumsā ar bākugunīm žilbināja jau vairs nevajadzīgās "Ātrās palīdzības" mašīnas: vienīgā, kura bija savākusi vēl dzīvo bandītu upuri, jau sen bija aizbraukusi, pārējās gaidīja nezin ko. Pukstēja miliciju atgādājušie dzeltenie "UAZi", izbrauktuvi ar pārliecību bloķēja mikroautobuss ar briesmīgu uzrakstu "GUVD dežurants" ... Skraidelēja kārtības sargi, feldšeri vienaldzīgi smēķēja, sānos mīņājās un sačukstējās pusnakts suņu pastaigu mīļotāji - kā, bezmaksas izklaidē!

- Kādu nogrieza? - Kāds kaunīgās šausmās un iekārē jautāja. - Vai nošāva?..

Dažādu kalibru barbosi smilkstēja, sajūtot nāves smaku un kautrīgi spiedās pie saimnieku kājām, taču viņiem nepievērsa uzmanību.

- Henrieta Karlovna, paskatieties, vēl vienu nes. Jau ceturtais, es skaitīju...

Gaisā juta nelaimi, indīgas benzīna izplūdes un cigarešu dūmus, apkures centrā kāvās un paklusi bļāva kaķi, mentu sejas bija izstieptas un neapmierinātas. Viņi savā dzīves laikā bija daudz ko redzējuši, bet - šādu "dāvanu", sasodīts, un vēl pirmssvētku vakarā! Pieci līķi - un upuris dziļā komā. Turklāt nebija ne liecinieku, ne pēdu, tātad, bēdīgs gluhars. Turklāt, atklāti sakot, miroņi tādi, ka neviļus prasās doma par izslavēto “Balto bultu” ... [31] Un tas viss uz nakti, kad normāli cilvēki, atkorķējuši savu alu, uzgriež interesantu programmu un sēž kastes priekšā...

Monohords ar Mutantu, tie arī Kilatijs un Vīruss, un tā tālāk, un tā tālāk, starp visu šo satraukumu netika novēroti. Darbu izdarījuši un apdomīgi pakāpušies malā. Nav mazie bērni. Skudins paskatījās apkārt un aizvilka Grīnbergu līdz kaimiņu mājai; no kuras ieejas ar visgarlaikotāko izskatu parādījās šīs lietas slepenie varoņi. Boriss un Gļebs. Svētie mocekļi. Kā viens labs šo rindu autora paziņa teica pavisam citā gadījumā - "jums pat nav jāzina, ka vispār ir tādi cilvēki..."

- Sveicināti, slāvi.

- Sveicināti, - teica Gļebs Burovs, viņš arī Vīruss, viņš arī Skapis, viņš arī Hibrīds, viņš arī Mutants. Pēc ķermeņa viņš līdzinājās pašam Kudejaram, bet atšķirībā no viņa bija pārsteidzoši mierīgs, mājīgs. Jums nerastos aizdomas, ka tāds spējīgs aizskart pat mušu. Tikmēr viņš varēja šo mušu lidojumā saplacināt ar dūres sitienu. Un ne pret sienu, kā jūs padomājāt, un pat ne ar kāju uz stikla, kā Olivjē Gruners filmās, bet tieši gaisā, lidojumā.

- Nu ko, Gļeb? - Ivans vairāk kārtības pēc pajautāja. - Redzu, ka tikāt galā bez problēmām?

- Stulbai lietai daudz prāta nevajag... - Glebs atvainojoties pasmaidīja, paraustīja plecus, nopūtās. - Meitenes žēl. Vispār nekāda, apdegumi, plīsumi, iekšēja asiņošana... Ārsti ātri ieradās, tāpēc izdzīvos... Tie četri viņas vīrietim ielauza ribas, bet neveiksmīgi, kaula šķemba izgāja caur aknām...

- Auksts, - rezumēja Kapustins. - Nu, tie slepkavas arī, saprotama lieta... Nez kāpēc sāka grābstīties gar stobriem... Veltīgi viņi tā. Tagad arī auksti. Viņš paklusēja, uzrāva sērkociņu, aizdedzināja cigareti un nekristīgi piebilda:

- Turp arī ceļš tādiem.

Abu izskats un "izplūde" bija diezgan atbilstoša nodarbei, kurā Glebs telefoniski atzinās Kudejaram: draudzīga alus dzeršana. Trijatā kopā ar Gļeba māti. Divi apņēmīgi neprecēti cīņu biedri patiešām dalīja istabu komunālajā dzīvoklī Zagorodnojē. Mēs nekavējoties lūdzam lasītāju pilnībā atturēties no jebkādām "zilām" aizdomām par šo jautājumu. Viss, kā tas parasti notiek mūsu Tēvzemē, bija izskaidrojams daudz prozaiskāk un vienkāršāk. Fakts bija tāds, ka, kapteinim Kapustinam ierodoties Sanktpēterburgā, tieši šī Tēvzeme atmērīja kvadrātmetrus piecstāvu ēkas stūra dzīvoklī, kas faktiski bija jānojauc jau pirms piecpadsmit gadiem. Gļebs, kurš ieradās apciemot jaunpienācēju, tikai paskatījās uz no pelējuma nomelnējušajiem griestiem, ieskatījās stūrī sienu salaidumā, kur spītīgi mēģināja veidoties lāstekas, un deva padotajam divdesmit minūtes, lai savāktos. Pēc tam Kapustins vairs ne reizi neapmeklēja savu dzīvesvietu. Varbūt kaimiņi viņa istabā pēc tam ierīkoja “ledāju”. Vēl ticamāk gan, ka, ja viņi būtu uzzinājuši par viņa militāro specialitāti, kā dzert dot, būtu krituši ceļos, un lūguši uzspridzināt savu pašreizējo, lāpīto un laboto "kruščobu" pie visiem velniem.

Kapustins Boriss Vasiļjevičs, GB kapteinis, dzimis 1967. gadā. Ķermeņa uzbūve - atlētiska, mati - tumši, cirtaini, acis - pelēkas. Tautība - krievs. Augstākā izglītība: absolvējis tehnikas koledžu pie vara kausēšanas rūpnīcas Ņižņijtagilā (neklātienē). Personīgais numurs Б-681748. Pirmās kategorijas eksperts-pirotehniķis, spridzināšanas meistars-speciālists, galvenais speciālists dažādas sarežģītības pakāpes mīnu-slazdu iznīcināšanā.

Nebaidās no grūtībām, vienmēr tiecas pēc grūtākajām savas profesionālās darbības jomām. Saziņā ar biedriem draudzīgs, pašpārliecināts. Neprecējies. Sieviešu kolektīvā cienīts.

(No dienesta raksturojuma)

Viņa interese par pretējo dzimumu un pirotehniku radās jau no mazotnes un gandrīz vienlaikus. Vēl bērnudārzā viņš iemīlējās gaišmatainā meitenē Ļusjā ar jocīgu zirgasti uz pakauša, un savu pirmo dūmu granātu - no folijā iesaiņotas celuloīda ķemmes - uzspridzināja pirmajā klasē, lielā starpbrīža laikā. Tad nāca "deguļi", uzlādēti ar sērkociņu galviņu sēru, kārbas ar kinolenti - iecaurumotas trīs vietās un startējošas no ugunskura kā satrakojies NLO. Un arī mazas metamās bumbiņas, no kurām viena ieķērās cimdā un bez žēlastības sacaurumoja jauno Boloņas jaku. Par jaku Borka tika nopērts, pēc tam viņš vienmēr strādāja bez cimdiem. Piektajā klasē salasījies Ciolkovski viņš piepildīja gāzētā ūdens sifonu ar artilērijas šaujampulveri, izgatavoja vadīklas un pavēlēja pats sev: "Atslēga, uz startu!." Iezīmējis debesīs lielisku zigzagu tas efektīvi atgriezās uz zemes. Tieši uz nekur nevainīgā kaimiņa "Zaporožeca" pārsega...

Gāja laiks... Astotajā klasē viņš iemācījās kausēt tolu un, ķīmijas stundā uzzinājis, ka sārmu metāli strauji reaģē ar ūdeni, nekavējoties nolēma to pārbaudīt praksē. Nospēris kāroto burciņu, turpat, starpbrīdī, veicu eksperimentu, nolaižot saturu klozeta sistēmā. Eksotermiskā [32] reakcija noritēja labi. Sprādziena skaņa aizskanēja līdz pat skolotāju istabai, bet pods sašķīda miljonos mazu baltu keramikas gabaliņu. Desmitās beigās Borka Kapustins jau bija cieši pazīstams ar miliciju, kas, protams, neatbilda kārtīga mājas zēna, nākamā prestižas universitātes studenta, reputācijai. Bija jādodas mācīties kur tālāk. "Kur tālāk" Krievijā atbilst, kā jūs zināt, Sibīrijai. Tātad Borka nonāca Ņižņijtagilas rūpnīcas tehniskajā koledžā. Dzīvokļu tipa kopmītnēs. Vara kombinātā pirotehniskiem eksperimentiem tika atvēlēti reti plašumi... Vispār ņemot līdz  diplomam Kapustins neizvilka. Teiksim tieši - ļoti dramatiski neizvilka, tik ļoti, ka vienkārši nebija citas izejas, izņemot kā kļūt par karavīru. Un šeit, viņam par laimi, ieradās vervētājs no valsts drošības.

Treniņu centrā Borisa spējas uzplauka krāšņiem ziediem. Plus skriešana pilnā kaujas, šaušana, napalms, izpletnis, tuvcīņa, suņi. Tas viss ar izcilību. Un tad - tie paši džungļi, kur savulaik nonāca Žeņa Grīns. Lietus meži, bušs, savanna, melnās mambas, žirafju drudzis un papagaiļu vīrusi. Un piedevām arī mīnas, mīnas, mīnas. Visu iedomājamo un neiedomājamo veidu. Uzliktas, noņemtas, padarītas nekaitīgas, uzspridzinātas... Un kā spožās karjeras vainags - gūsts. Sūdu bedre. Un mazais šauracainās sadistes nazis, kas izgāja cauri visvērtīgākajam, kas cilvēkam ir.

Sākumā viņš neticēja diagnozei, kuru tieši uz vietas noteica draugi - "dzīvosi un drāzīsi sievietes". Uzlika sev lielu melnu krustu un ļoti nopietni gribēja cilpā.

"Leitnant, tas taču ir pārī savienots orgāns," cerību iedvesa apakšpulkvedis-ārsts, kurš netālu no Rangūnas slimnīcā veica Borisam operāciju. - Saprati? Pārī savienots... Ir nu gan liela nelaime, monohords... Kā kāds? Tas ir tāds, kuram ir tikai viena "horda" ... Pagaidi vien, vēl visas tantes būs tavējās ..."

Pats, acīmredzot, nebija dumjš pa sieviešu līniju, kā ūdenī skatījās.

Pats pirmais pēcoperācijas eksperiments parādīja, ka visi parametri atbilst normai, un Borka, saprotot savas zemes dzīves trauslumu, sāka ātri kompensēt zaudēto laiku. Lai kaut kāda ķīniešu meitene un krievu vecim?.. Nu, nekad dzīvē!..

Viņš to ar lieliem panākumiem pierādīja pasaulei līdz pat šai dienai.

Grīnberga kabinets bija plaša telpa ar īstu darbojošos kamīnu. Savdabīgs medību namiņš: ja iziesit pa durvīm, nokļūsiet tieši Alpu pļavās, zilajās debesīs redzēsiet sniegotas virsotnes un no tālienes dzirdēsiet kalnu aitu gana jodelēšanu [33] ...

Viss bija uz vietas - dzīvnieku galvas gar sienu, stūros izbāzti lāči, skapis ar bruņu stiklu, caur kuru bija redzami ieroču stobri. Grīda bija klāta ar panteru ādām, pie griestiem zigzagā izliecās ar zāģu skaidām pildīta anakonda, un pār aizdomīgi platu otomanu ar ūdens matraci karājās vēl viens dzīvokļa īpašnieka portrets. Šoreiz audekls attēloja Grīnbergu medībās. Ilkņains zilonis, pacēlis snuķi, nesa Jevgeņiju Dodikoviču uz savas platās muguras, bet viņš gandrīz tiešā tēmējumā šāva uz Bengālijas tīģeri, kurš lēcienā tiecās pretī. Izplatījās pelēki dūmi, rīta saule spēlējās kristāla rasas pilēs... Briesmīgais plēsoņa bija grezni svītrains, indiešu dzinējs balts no bailēm, jaunavīgā daba - majestātiska un zaļa. Grīnbergs rotaļīgi tēmēja un viegli smaidīja.

- Tas, - viņš paskaidroja draudzīgi smīkņājošajai auditorijai, - nav nekas īpašs, viens mākslinieks uzgleznoja... - Nez kāpēc, paskatījies apkārt, nospieda slepenu pogu, un audekls aizbīdījās uz sāniem, atklājot nišu ar milzīgu seifu no Sīmens un Ko. - Tas stāvēja uz otra ziloņa.

Noklikšķēja viltīgas slēdzenes, atvērās smagas durvis, un Dieva gaismā parādījās daudz cietušais čemodāns. Uz apkārtējās greznības fona tas izskatījās ārkārtīgi nepievilcīgs - noplucis, bālganos traipos.

- Nu, brāļi, palūkosim... - Skudins no visām pusēm aplūkoja trofeju, pielika ausi pie vāka, pamāja Kapustinam. - Pēc mana sprieduma viss kārtībā. Borja, novērtē, vai nav fugass?

- Dievs sargā tos, kas paši piesargās, - Monohords nomurmināja. - Kā teica mūķene, uzvelkot svecei prezervatīvu... Nē, nav vis fugass. - Mazs nazītis prasmīgās rokās ātri tika galā ar slēdzenēm, un Boriss uzmanīgi pacēla vāku. Pirmais ieskatījās iekšā, un viņa seja izstiepās:

- Nu, gan lietiņas!.. Partijas zelts!?..

Pusi no čemodāna aizņēma kaut kādi papīri. Nodzeltējuši, trausli, tie izlauzās ārā caur sabrukušo eļļas audumu, kurā kādreiz bija rūpīgi iesaiņoti. Pārējā tilpne bija piepildīta ar daudziem maisiņiem, bet maisiņos... Oi, mammiņ. Zelta piecinieki, pusimperiāli, dukāti, červonci. Vēl kaut kādas nezināmu valstu monētas, ar nezināmiem nosaukumiem un nominālvērtību.

Dārgakmeņi, auskari, rokassprādzes. Vismaz ducis masīvu, sīpoliem līdzīgu pulksteņu, dzeltena kaudze smagu cigarešu futrāļu. Atsevišķā maisiņā, vairumā, zobārstniecības ražojumi: kronīši, protēzes, tiltiņi...

- Un, tiešām, partijas zelts, - Grīnbergs ar izkoptu kustību izzvejoja senu, vāji mirgojošu piecpadsmit rubļu monētu, prasmīgi paņēma to uz zoba, nospļāvās tieši uz grīdas un paziņoja:

- Īsts. Cara monētu kaltuve.

Ja sekot hindu kastu - varnu doktrīnai, Jevgeņijs Dodikovičs, bez šaubām, bija vienreizējs cilvēks, karavīrs un bariga vienā personā.

- Labi nostrādāts. - Ar pirkstu galiem Gļebs no sabrukuša ādas maisiņa izvilka vecu gredzenu, to paberzēja un apbrīnoja gaismas spēli caurspīdīgajā, laika neskartajā akmenī:

- Skaisti…

Viņa mātei tāda nekad nebija bijis. Un acīmredzot arī nekad nebūs.

- Briljants, - Grīns pašķielēja. ~ Tīra ūdens. Ne mazāk kā divdesmit grand baksu.

Somiņā bija varbūt simts šādu gredzenu, varbūt divi simti.

Kapustins ne bez riebuma pacēla mākslīgo žokli, paskatījās, pagrozīja to, vienaldzīgi iemeta atpakaļ čemodānā:

- Atceros, sakāvos ar vienu, tā ka visi fikši izlidoja. Ar vienu sitienu... Agrāk, kā skatos, taisīja stiprākus. Žen, vai tu tur kaut ko murkšķēji par vakariņām?

Pierīties viņš nebūt nebija muļķis, bet zelta ziņā viņam vienmēr bija dziļi "violeti" - zārkā nav kabatu ...

- Esmu "par", - Gļebs atsaucās.

- Komandier, - iedziedājās Grīnbergs.

Patiešām, Kudejars bija vienīgais, kurš neizteica savu viedokli ne par atrasto dārgumu, ne par iespēju vakariņot. Ivans turēja rokās biezu piezīmju grāmatiņu, kas ņemta no senā eļļas auduma atgriezumiem. Un pārsteigti raudzījās dzeltenīgajā papīrā. Starp nesaprotamo, skaidri kodēto rakstzīmju veiklo ņirbēšanu viņu pārsteidza sarežģītas spirāles attēls. Tieši tāds pats, kādā savulaik saritinājās Mašas zariņš ...

- komandiieer ... - Grīnbergs čukstus atkārtoja. Ivans atkal viņu nedzirdēja.

"Kas par velna būšanu!" - viņš izņēma no paciņas vēl vienu piezīmju grāmatiņu, plānāku par pirmo, to atvēra nejaušā vietā, un izbrīnā iepleta acis.

"26.07.38. Šodien, atgriežoties no Melnās Tundras, es satiku vietējo mežsargu Vasiliju Skudinu. Brīnišķīgs cilvēks, īsts krievu ziemeļnieks. Šķiet, ka arī es viņam iepatikos. Uzaicināja ciemos ... "

Tā bija dienasgrāmata. Veca, nežēlīgi nolietota pagājušajās desmitgadēs, izrotāta kaļķu svītrām un dažās vietās izmērcēja šodienas plūdu laikā. Starp tās vāku un titullapu atradās vīrieša fotogrāfija ar pilnu seju un profilu, kādas parasti tiek ievietotas krimināllietās. Attēlā redzamais vīrietis bija pārsteidzoši līdzīgs Ļevam Polikarpovičam Zvjagincevam, tikai jaunāks un pilnvērtīgāks, turklāt ar ļoti īsiem matiem. "Ja ne pats profesors, tad tuvs radinieks," Ivans iedomājās. Tomēr minēt ilgi nevajadzēja. Fotoattēla apakšdaļā tas bija parakstīts uz melna fona ar neveikli baltiem burtiem:

Zvjagincevs P.K.

Vecmāmiņa un mazmeita

Gribam to vai negribam, tikai mūsu pagalmā iestājies seriālu laikmets. Un nevis kaut kādas nožēlojamas trilogijas ar tetraloģijām, bet gan vispilnīgākie, pilnmetrāžas. Ja seriāls ir televīzijas, tad tas ir tāds, ka to var skatīties pa darba dienām vismaz gadu. bet ja grāmatas veidā - lai muguriņas plauktā varētu mērīt ar mērlenti...

Rita atrāva skatienu no datora ekrāna, kurā bija blenzusi pēdējo pusstundu bez kādas jēgas, un palūkojās pa logu. Salīgi nodrebēja... Šķiet, Ivans Stepanovičs viņu uzskatīja par žurnālisti, kura bezbailīgas žurnālistiskas izmeklēšanas dēļ paņēmusi darbu tirgū. Šeit viņš kļūdījās. Vairākus gadus nostrādājusi par inženieri, Rita patiešām mainīja savu imidžu - kļuva par rakstnieci. Detektīvu rakstnieci, no tiem, kas daudzējādā ziņā sekoja žanra karalienei Aleksandrai Mariņinai. Rita nepieteicās uz karaliskiem un citiem tituliem, un lielo veikalu ievietotajos reitingu sarakstos viņa ar drebēšanu nemeklējās pēc sava pseidonīma. Bet fakts, ka viņas grāmatas nepazuda nepārtrauktajā "sieviešu" detektīvromānu jūrā - viņai noteikti bija zināms. Un honorāri no izdevniecības "Burtlicis", kur viņu publicēja, bija pietiekami, lai viņas abas ar vecmāmiņu varētu mierīgi dzīvot tālāk. Pat mobilo tālruni, palūk, nopirkām... Ko tad vēl?..

Viņa rakstīja ar pseidonīmu "Žanna Osokina", un viņas pastāvīgo varoni, protams, arī sauca Rita. Grāmatu Rita nebija nedz supermens, nedz piedzīvojumu meklētāja, nedz arī uzkrītošs kriminālizmeklēšanas virsnieks. Tikai sieviete, kas dzīvo Sanktpēterburgā un laiku pa laikam, pret savu gribu, iestrēgst dažādās situācijās. No kā, gribot negribot, nākas sevi izraut...

Rita pie sevis uzskatīja, ka tas arī ir viņas romānu spēks, un nodrošināja tiem zināmus panākumus pie lasītājiem. Var jau,  protams, savīt satriecošu intrigu, aizpildīt lapuses ar līķiem, pieliet tās ar asinīm... un citiem fizioloģiskas izcelsmes šķidrumiem. Nu, un tad? Ko tālāk? Uzrakstīsi par piecdesmit līķiem, un kāds cits uzreiz pārspēs, uzrakstot par pieciem simtiem. Attēlosi gultas ainu, bet konkurenti jau pa pusei sodomu ar gomoru, plus nekrofiliju. Un tā tālāk bezgalīgi. Nav noslēpums: ja rakstniekam kopumā nav ko teikt, viņš sūta savu varoni izglābt pasauli. Jo uzskata, ka šī uzdevuma grandiozums automātiski padarīs viņa darbu interesantu. Bet pamēģiniet vadīt šo varoni parastajās dzīves situācijās. Vienkāršā ikdienā, pazīstamā un tāpēc īpaši bezcerīgā. Vāji? Un izaust no tā patiesi interesantu sižetu - bez pasaules sazvērestībām un pārcilvēciskām kaislībām? Un arī stāstīt par visu mākslinieciski, tas ir, tā, lai lasītājs, aizvēris grāmatu, nevelk to uz makulatūru, vai neizmet atkritumu tvertnē, bet noliek plauktā - lai pēc tam pārlasītu? ..

Starp citu, neviens nesaka, ka tas ir viegli. Tas ir grūti. Tas ir ļoti grūti...

Tāpēc arī Rita jau pilnīgā izmisumā sēdēja sava klēpjdatora priekšā, pavadot jau pusstundu, un neveiksmīgi meklējot vairākas pareizas frāzes, kuras nevarēja aizstāt neviena cita.

Labi romāni netiek uzrakstīti ātri. Tikai lūk izdevniecībai kurai ir termiņi, akcijas un grāmatu gadatirgi, to neizdosies ieskaidrot. Un atkal arī ģimenes budžets, kas prasa pastāvīgas injekcijas. Par desu veikalā jāmaksā ar rubļiem, nevis ar ziņojumiem par radošām sāpēm. "Viņš zināja, ka Zeme griežas, bet viņam bija ģimene ..."

...Viss!!! Rita izlēmīgi izslēdza datoru un izlīda no galda. Kā tas notiek tik bieži, uzreiz ienāca prātā nepieciešamie vārdi, kurus viņa bija tik ilgi izšķīlusi. Gribējās nekavējoties ieslēgt mašīnu un turpināt literāro procesu, bet Rita zināja, ka tas nav iedvesmas izrāviens, kas sola dažas labas lappuses, bet tikai dzirksts, kas izlēca no viņas zemapziņas. Viņa uzrakstīja to, kas bija parādījies, uz papīra, kuru glabāja blakus datoram tieši šādam gadījumam. Ja to nekavējoties nepiefiksēsi, atkal ienirs tumsā, un tad vairs nekad neatcerēsies. Labi zināma lieta, ne vienu reizi vien pārbaudīta ...

Jaunā sieviete sāka posties uz ielas. Patiesībā viņai nebija raksturīgi no rīta strādāt, viņa vadīja tipisku "pūces" dzīvesveidu, dodot priekšroku grāmatu Ritas piedzīvojumiem notikt tikai un vienīgi klusās nakts stundās. Un vispār šodien viņai bija paredzēts ceļojums uz tirgu: galu galā jānodod ieņēmumi īpašniekam, pretējā gadījumā izskatīsies neglīti ... Nu un? Pamodusies pārmaiņas pēc agrāk nekā vecmāmiņa- "cīrulis", Rita ar riebumu paskatījās pa logu un... stingri apsēdās sacerēt.

Viņai psiholoģija nebija sveša un bija pieradusi skatīties patiesībai acīs. Bet patiesība bija tāda, ka iet ārā bija bail. Biedējoši līdz krampjiem, līdz šķebinošai burbuļošanai vēderā. Tas ir, viņa visu rītu nodarbojās ne tik daudz ar rakstīšanu, cik ar nenovēršamā attālināšanu.

"Nu gan pietiek. Ja es tagad neiziešu ārā, es vienkārši sēdēšu tur, līdz mani aizvedīs uz psihiatrisko slimnīcu!”

Rita sāka ģērbties. Bezformīgi veci džinsi, ne īpaši reprezentabli, bet nebūt neierobežojoši kustības. Vieglie korejiešu zābaciņi, kas atklāti pasē krievu marta priekšā, bet, atšķirībā no kaut kā siltāka un skaistāka, ļauj ātri skriet. Jostas somiņa naudai, nepamanāma zem drēbēm un kuru laupītāji uzreiz no viņas nenoplēsīs. Jaka ar kapuci, kurā Ritu uz ielas vienmēr sajauca ar zēnu ...

Vecmāmiņa virtuvē baroja kaimiņu kaķeni Vasilisu.

- Mazulīt, - viņa teica, - tu skaties, varbūt labāk ja pie tava Bahrama aiziešu es?

Jebkura normāla vecmāmiņa ir gatava priekš savas mazmeitas kaut velnam rīklē, kaut bandītu pritonā... ja tikai neizjūk pa ceļam. Tomēr šajā gadījumā tie nebija tukši vārdi. Kas par to, ka septiņdesmit astoņi! Un būtu aizgājusi un atdevusi naudu neskartu. Un, nav izslēgts, būtu izklīdinājusi pie suņa nejēgām visus tos, no kuriem Rita gļēvulīgi bēga savos korejiešu zābaciņos. Angelina Matvejevna līdz šimlaikam glabāja stingru stāju un drosmi, kas diemžēl, netika nodota mantiniecei. Trīsdesmitajos gados, tagad biedējoši padomāt, PAGĀJUŠAJĀ gadsimtā, vecmāmiņa bija sportiste-osoviahimovka, lēca ar izpletni un ar entuziasmu nodarbojās ar radioamatierismu. Tad sākās karš, un vakardienas skolniece nonāca aktīvajā armijā. Borovičos bija partizānu skola, kurā, sagādājuši viņai pseidonīmu, mācīja lietot ieroci un izmantot vācu radiožargonu. Un īslaicīgi okupētā Tihvina, no kuras jaunais izlūks, izmantojot sienā iemūrētu rāciju "Belka", sūtīja šifrētus ziņojumus. Iespējams, vāciešiem galu galā būtu radusies interese par antenu, kas nomaskēta par veļas auklu, taču, paldies Dievam, izdevās tos laicīgi izsist. Vecmāmiņas cīņas karjera beidzās tā laika garā. 1945. gadā izlūkdienesta radio operatoram vajadzēja parakstīt briesmīgu neatklāšanas līgumu - un ļāva viņai iet uz visām četrām pusēm, neiedodot nekādu, pat pašu prastāko dokumentu. Slepenība! Tā rezultātā, pēc papīriem, vairāk nekā trīs gadus, kamēr visa valsts karoja vai strādāja aizmugurē, veselīgs meitietis dauzījās velns zin kur. Daudz vēlāk, jau būdama vecmāmiņa, Andželina Matvejevna mēģināja uzstāt uz veterānu tiesībām. Tomēr slepenība joprojām bija spēkā, un viņa dabūja pagriezienu no vārtiem, kopā ar kājas spērienu. Nāvīgi apvainojusies, vecmāmiņa apsolīja nekad vairs neiet pie velna komitejas locekļiem. Dažus gadus vēlāk perestroikā viņas vietā to izdarīja mazmeita.  Nav zināms līdz šim laikam, kādu līmeni sasniedza 19. partijas konferencei adresētā vēstule Gorbačovam - nav arī svarīgi. Galvenais bija tas, ka vecmāmiņu, kura jau bija pārcēlusies uz Ļeņingradu, uzaicināja uz Lielo Māju un svinīgi pasniedza veterāna sertifikātu. Ko izdevis až FSB. "Noderēs dzīvokļu pārvaldes ierēdņu biedēšanai," sprieda Andželina Matvejevna. Kopš tā laika viņa to darīja ne reizi vien. Un ar nepārtrauktiem panākumiem.

Par savu lielāko neveiksmi dzīvē Andželīna Matvejevna uzskatīja pati savu meitu, Ritas māti. Un par lielāko un neatgriezenisko kļūdu to, ka, uzzinājusi par mazmeitas grūtniecību, tajā pašā dienā neatsteidzās nokārtot ģimenes lietas. Kad viņa beidzot ieradās, neveiksmīgais aborts paspēja notikt. Andželīna Matvejevna no durvju ailes iedeva meitai pa seju. Un vairs nekad ar viņu nerunāja. Kopš tā laika ir pagājuši sešpadsmit gadi. Ritas nedzimušais dēls tagad pabeigtu skolu. Ritas māte dažkārt spēra gausus soļus uz izlīgumu, bet Andželina Matvejevna palika stingra.

Īsāk sakot, Ritai joprojām bija vecmāmiņa. Rita viņu ļoti mīlēja.

- Kad nokļūsi galā, uzreiz pazvani man pa savu mobilo tālruni, - Andželīna Matvejevna stingri pavadīja mazmeitu. Viņa bija informēta par visu, kas notika "Pogankas palātās", un tagad, dabiski, uztraucās, ļaujot bērnam vienatnē doties uz tik bīstamu vietu.

- Piezvanīšu, vecmāmuļ. Ja tikai tur mobilais tālrunis gribēs strādāt. Es jau tev stāstīju ...

- Bet tu no automāta, kas pie metro. Nu skrien. Pielūko, drīz atgriezies. Bet es cepšu pankūkas ...

Valsts Nodevība

- Tātad? .. - Veņa Kraičiks ar vēl vienu mezglu sasēja slideno teflona vadu. - Uz konjaka kasti? .. Vāji?...

Virineja paraustīja plecus.

- Piedod, bet ar tavu algu nepietiks, lai uzstātos.

- Ko tad tu uztraucaties par mani? Pirkt jau nāksies tev. Tātad kā? Varēsi?

- Viegli. Tikai tāpēc vien, lai paskatītos, kā tu to visu viens pats izdzer. Tev tak limonādes korķi paostīt - un tu nokritīsi zem galda...

- Es?..

- Briļļu čūska.

- Labi, labi, - iejaucās Alberts. - Tādā veidā jūs, brāļi-māsas-slāvi, nekad nesarunāsiet. Klausieties šurp. Uz pudeli. Un jebkurā gadījumā to dzeram kopā. Iet?

- Iet.

- Iet.

Veņa uzmanīgi uzmeta stieples cilpu pāri jostai.

- Veņečka, - ierunājās Alberts, - vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka tas neatraisīsies? Teflons galu galā... es labāk tev atnesīšu veļas auklu.

Veņa viņu sadedzināja pelnos, skatoties pāri brillēm:

- Ja sasiet ar ROKĀM, tad neatraisīsies. Es tomēr jaunībā mēdzu braukt ar švertbotu [34].

- Bet es nodarbojos ar kalnu tūrismu. Es arī kaut ko saprotu no mezgliem.

Neviens no viņiem vēl nebija trīsdesmit gadus vecs, un tāpēc viņi ļoti mīlēja atsaukties uz "sen aizgājušo" jaunību. Jo arī divpadsmit gadus vecs lidmašīnas modeļa autors saka: "Kopš bērnības..."

Veņa pārbaudīja jostas cilpu uzticamību un sāka tām piesiet transformatoru. To, kurš klīda pa laboratorijas galdiem. Šodien pusdienlaikā Veņa gatavojās to iznest caur kontrolpunktu un svinīgi apglabāt atkritumu tvertnē. pa ceļam nomazgājot sargus un uzvarot strīdā, kas radās sagatavošanās laikā. Labs konjaks - tas arī nemētājas uz ceļa ...

Pirmā diena pēc svētkiem šim nolūkam nebija izvēlēta nejauši. Vispirms Ļevs Polikarpovičs (kurš noteikti būtu apstādinājis Veņas nelikumīgās tieksmes!) nebija darba vietā. Šobrīd profesors sēdēja direkcijā, ar drūmu nepacietību klausījās ekonomisko lietu vietnieka ziņojumu par vispārīgiem jautājumiem: katlu telpa, apkopējas, galdniecība ... Visinteresantākais zinātņu vīram. Un nekur neaiziet, nodaļas priekšnieks - gribi-negribi, sēdi mierīgi. Jaunie darbinieki deva briesmīgu zvērestu priekšniekam neko nemainīt eksperimenta uzstādījumos, vienkārši palaist programmu un gaidīt. Tikai tāpēc, jādomā, Ļevs Polikarpovičs vēl nebija aizbēdzis no direkcijas.

... Un turklāt apsargi, visticamāk, negaidīja, ka tik drīz Veņa savus draudus "izvest ziloni" sāks izpildīt. Pēc mēneša, nu labi, tur pēc nedēļas ... Bet pašā pirmajā darba dienā? Nekad. Nu, bet viņš, savukārt, trīs brīvajās dienās izstrādāja gudru plānu. Pat darbā parādījās antresolā izraktā garā apmetnī, kas patiesībā bija vēl tāls no sezonas... Un, apejot turniketu, bija pārliecināts, ka Dievs patiešām ir un redz patiesību. Kudejara personīgā gvarde sēdēja sardzē ar pilnu spēku. Tā pati trīsvienība, kas pirms svētkiem tik nekaunīgi izjauca viņu eksperimentu. Pieklājīgās vietās oficieri nepārbauda darbinieku caurlaides, taču pašreizējā Hipertehā viss tika darīts ne kā pie cilvēkiem. Melnais pulkvedis bija bargs vīrs - un neļāva viņa komandētajiem darbiniekiem slinkot un ierūsēt.

- Vai tiešām nav auksti? - Pieklājīgais Gļebs līdzjūtīgi pajautāja Veņam. - "Norūdos!" - Venija lepni attrauca, lai gan lūpas viņam, patiesību sakot, slikti klausīja. Kā parasti, viņi no Maskavas laukuma uz institūtu brauca kopā ar Levu Polikarpoviču viņa zemesriekstu Moskvičā. Automašīnas iekšpusē bija silti, bet pārējā pasaulē tas joprojām bija marts: kamēr no autostāvvietas tika līdz ieejai (un tempu noteica profesora klibums), jaunajam pētniekam izdevās atdzist un gandrīz sākt nožēlot iecerēto. Tagad laiks tuvojās divpadsmitiem trīsdesmit, Veņa jau sen bija sasildījies un atkal bija pilns cīņas spara. Pusdienas pārtraukums sākās divpadsmitos trīsdesmit; drīz Veņam būs nedaudz adrenalīna dopinga un mūžīga slava dzimtā kantora mutvārdu annālēs, bet institūta "ohrankas" “satrapiem” būs tikpat mūžīgs kauns.

Netālu, uz galda, "Selerons" spieda un pūta. Mašīna mēģināja atkārtot eksperimentu, kas pirms trim dienām tik bezjūtīgi tika pārtraukts. Tas atveidos tā laika pēdējo punktu ne ātrāk kā stundu pēc pusdienām. Līdz tam uz ekrāna nekas interesants nenotiks, kas nozīmē, ka var iesaistīties militārajos sagatavošanās darbos ar tīru sirdsapziņu. Turklāt pie piespiedu dīkstāves bija vainīgi tie paši “opričņiki”, kuri pārrāva eksperimentu, un priekšnieki - kā tas mūsdienās notiek - neskatās... Kopumā - “trickle, trickle, little chip” [35]. Bet mēs tikmēr ...

Veņam vēl bija jāpapraktizējas, lai saglabātu vismaz normālas gaitas izskatu ar smagā metāla balastu, kas piekārts starp kājām. Pateicoties mirušajam vectēvam, tādam pašam kā mazdēls, garkājainam: viņa vecā režīma plašķis (kā parasti - atkal nācis modē) nokarājās daudz zemāk par ceļgaliem, bet pat ar to knapi pietika. Dzelzs gabals, kam piešķirta "ziloņa" loma, bija sasodīti neērts. Labi! Nav jau ar to jāiet desmit verstes, var arī paciesties! ..

Kopumā, līdz divpadsmitiem trīsdesmit viss bija gatavs. Sazvērnieki izgāja no istabas un aizslēdza durvis, atstājot datoru darbietilpīgai zinātnes kustināšanai. Bet kas nu notiks ar viņu, ar datoru?  Nav jau nekāds televizors "Varavīksne", - neaizdegsies. Un nav arī īsts modeļa eksperiments, Černobiļa nedraud...

Skudina sardze joprojām bija pilnā sastāvā. Žeņa Grinbergs un Borja Kapustins stāvēja kaujas dežūrā, bet blakus Borisam atradās Gļebs Burovs, kurš bija ļoti laicīgi pievienojies saviem cīņu biedriem. Viņš turēja rokās glītu pankūku paketi, svaigu, ar firmas zīmi, no kioska, kas nesen bija izaudzis pie ceļa. Caur polietilēnu bija redzama rūtainā salvete un izplatījās pilnīgi neiedomājama smarža. Kaķis Divuārs, kuram parasti institūta apsardze nepatika, slēpās vestibila tuvajā stūrī un nenolaida apburtās acis no Gleba. Sarkanās astes gals saspringtās gaidās drebēja. Gadījās, ka līdzcietīgie "gestapovieši", atstāja pa gabalam, ko uzkost...

Virineja bija pirmā, kas devās uz ambrazūru. Pirms pusstundas viņa nikni strīdējās ar Veņu, apgalvojot, ka nekas neizdosies, bet tagad pienāca izlēmīga rīcība - un dominēja korporatīvā solidaritāte. Meitene sakārtoja matus un vienkārši aizpeldēja garām apbrīnojošajiem sargiem, tikai daudzsološi piemiedzot ar aci personīgi Jevgeņijam Dodikovičam Grinbergam.

- Rinočka... - Kapteiņa Grīna acis, redzot viņas zilo kurtku-dutiku, uzreiz pārklājās ar neizbēgamām ilgām. Tomēr cena viņam kā profesionālim būtu salauzts grasis, ja, pat pavadīdams ar skatienu sievieti, kas viņam nebija vienaldzīga, viņš pārstātu rūpīgi fiksēt visu pārējo. Proti. Liela interese Alberta sejā - ne dots, ne ņemts krievu futbola līdzjutējs, gaidot, kurš kuru uzvarēs, "Arsenal" vai "Mančester Junaited". Degoša nepacietība Virinejas acīs, kura pie izejas durvīm ieņēma gaidošu stāju. Un visbeidzot - viltus smaids, mitra piere un ļoti nedabisks solis, ko veica Veņa Kraičiks, kurš skaidri ieņēma centrālo vietu šajā noslēpumainajā noskaņojumā. Turklāt Veņa bija ģērbies idiotiskā aizvēsturiskā lietusmētelī gandrīz līdz pirkstgaliem. Kalnietis Maklauds, paslēpis no ziņkārīgajiem skatieniem katanu. Veņas lietusmēteli nevarēja izskaidrot ne ar modes tendencēm, ne ar temperatūru ārā. Uzprasījās tikai viens secinājums...

Žeņam nevajadzēja apmainīties ar skatieniem ar Borisu un Gļebu. Viņš tikai ar acs kaktiņu paskatījās uz viņiem - un sestā sajūta, kas rodas starp cilvēkiem, kuri kopā izlējuši ne vienu vien spaini asiņu, pateica: viņi arī visu redzēja. Un nonāca pie tiem pašiem secinājumiem.

Nu ko, brīnišķīgi. Žeņa nolēma adekvāti atbildēt uz zinātnieku izdomāto provokāciju un vienlaikus izpriecāties ar vispilnīgāko programmu. Viņš ļāva Veņam iziet caur turniketu un nosoļot tieši trīs soļus. Un, kad Veņas dvēsele priecīgā atvieglojumā sāka dziedāt: "Izdevās??? izdevās???" - Žeņa nedaudz aizturēja pa pēdām sekojošo Albertu... un draudīgi pavēlošā balsī norēca neaizsargātajai Veņas mugurai:

- KRAIČIK!

... Jāzina arī, kas tā ir par balsi. Ja cilvēkam, kurš mierīgi mazgā logu astotajā stāvā, līdzīgā balss režīmā nobļaut “lec”, viņš lēks. Garantija pie prasmīgas izpildes ir simts procenti. Žeņas sniegums bija ļoti izteiksmīgs. Veņa palēcās, it kā būtu dzirdējis aiz muguras vismaz "stāt, šaušu". Panika viņa sejā dīvainā kārtā bija sajaukusies ar Virinejai adresēto, joprojām pašapmierināto, savvaļīga prieka pilno smaidu...

Šeit nu notika pēdējā katastrofa.

No pēkšņās kustības mezgls uz slidenās teflona elektroinstalācijas, kas gandrīz uzreiz bija sācis dot vaļīgumu, pilnībā izslīdēja. Pasaules gravitācijas pārtvertais pudīgais "transs" nekontrolējami slīdēja uz leju. Pārbijies "ļaundaris" pat nemēģināja to saspiest starp ceļgaliem, viņš tikai sāka atvērt muti...

Pagātnes relikts sabruka uz priekštelpas grīdas pulēta akmens, radot skanīgu un apdullinošu SKAŅU!!!

Turpmākais aizņēma sekundes daļas.

Kritiena atbalss vēl atspoguļojās no griestiem, kad Boriss un Gļebs, kuri pilnībā novērtēja kapteiņa Grīna plānu, uzreiz pārlidoja pār turniketu. Pārlidoja izveicīgi, viegli un skaisti līdz neiespējamībai: šādu darbību sinhronizāciju neredzēsiet nevienā asa sižeta filmā. Nabaga Veņa, tā teikt, nepaspēja ne iepīkstēties. Viņa vaigs acumirklī tika iespiests aukstā un mitrā akmens grīdā, tā ka brilles noslīdēja uz sāniem un viņš vairs neko skaidri nespēja saredzēt - izņemot neticami milzīgu rievotu zābaku centimetra attālumā no deguna. Otrs tāda paša veida zābaks diezgan manāmi spiedās mugurā. Rokas šķiet, pašas no sevis bija izplētušās kā pie krusta, un kājas, gluži pretēji, aptinās viena ap otru - tas tāpēc, lai bīstamais noziedznieks nevarētu uzreiz uzlēkt kājās un uzbrukt apsargiem. Automātiska klinkšķēšana virs galvas un briesmīgi kliedzieni, kuru nozīmi nelaimīgais Veņa vienkārši nespēja aptvert...

Pārējie sazvērestības dalībnieki, viņiem par godu jāsaka, neatstāja savu līdzzinātāju nelaimē.

- Sadisti!!! Neuzdrošinieties! .. - Virineja metās atpakaļ. Viņai šķita, ka Gļebs gatavojas ķerties pie roku dzelžiem.

Alberts, atlētisks, bet neapveltīts ar specnaza veiklību, pārrāpās pāri nobloķētajam turniketam un arī drosmīgi metās nevienlīdzīgā kaujā:

- Neaiztieciet!..

Tikmēr īslaicīgi paralizētas garīgās spējas Veņam atgriezās, jo tika atbrīvotas no psiholoģiskā spiediena, pateicoties draugu uzbrukumam. Un viņš saprata, ka patiesībā viņu bija noguldījuši ārkārtīgi maigi un uzmanīgi, nu gluži kā zīdaini šūpulī. Nesadauzīja (bet varēja, un kā vēl varēja ...). Sarežģītās astigmatiskās lēcas, kas aizlidoja no virsdegunes, arī nesamīdīja. Pat noguldīja nevis uz nomīdītā un netīrā grīdas pleķīša, bet nedaudz sānis, kur apzinīgā tante Paņa nesen bija pārvilkusi ar lupatu ... Veņa uzmundrinājās, uzmanīgi ar seju atkal ielīda brillēs un sāka ar interesi vērot apkārt notiekošo.

Lūk Gļebs glīti atkabināja no piedurknes tur iekārušos Virineju, nolika spārdošos meiteni malā un viegli pakratīja:

- Bez histērijām, pilsonīt! Vērtīgas zinātniskās iekārtas zādzība. Acīmredzot ar mērķi nodot naidīgām izlūkošanas organizācijām...

Vecā un sen sadegušā transformatora stratēģiskā vērtība bija skaidra, kā saka, pat ezim. Alberts pārtrauca mēģinājumus atbrīvoties no Monohorda grābiena un ieklausījās.

- Par šī nozieguma faktu, - Gļebs turpināja izmeklētāja-staļinista tonī, - neapšaubāmi tiks ierosināta krimināllieta saskaņā ar pantu "valsts nodevība". Es iesaku visiem klātesošajiem izpildīt pilsonisko pienākumu un pierakstīties kā lieciniekiem...

- Satrapi!.. - Virineja pacēla zodu. Viņa neskaidri atcerējās, ka kādreiz bija bijusi it kā filma, it kā izrāde par notiesātu revolucionāru.

- Visus pakārt neizdosies, - pieslēdzās Aļiks. Un lepni iztaisnojās, ciktāl ļāva aiz muguras savītās rokas. Monohords savilka briesmīgu seju un izlikās, ka tūlīt salieks viņu auna ragā.

- NATO par mums atriebsies... - "valsts nodevējs" no grīdas nočukstēja.

Pārējie darbinieki, apstulbuši vērojot nežēlīgo aizturēšanu, pamazām nāca pie prāta, saprata, kas notiek, un sāka par viņiem atklāti zoboties.

- Pļāpa - atradums spiegam! - Pasludināja jauniņš laborants.

- Šodien tāds spēlē džezu, bet rīt pārdos savu Dzimteni, - Viņa sirmmatainais vadītājs atcerējās jaunību.

- Mēs nodevām to fraeru enkavēdē, kopš tā laika nekur pa cietumiem vairs nesatikām!.. - apkopēja tante Paņa uzdziedāja negaidītā basā.

Lieta virzījās uz to, ka Zvjaginceva jauniešiem nāksies tomēr doties pastaigā pēc konjaka - un pēc darba kopā ar sargiem to "pierunāt"... Ak vai! Iejaucās, un ļoti nelaikā, Viņa Majestāte Gadījums. Direktora vietnieka vispārējās lietās Andreja Aleksandroviča Kadleca personā, kuru velns tieši tajā brīdī atveda uz caurlaidi.

Viņa uzvārdam akcents bija uz pirmās zilbes (par ko viņš pats bez kompromisiem nekad neaizmirsa atgādināt citiem), taču, protams, "Hiperteh" darbiniekiem tas tikai deva bagātīgu vielu iztēlei. [Vārdu spēle - Кадлец-Падлец] Andrejam Aleksandrovičam bija tieši tāds izskats, kādu Rita-Poganka iedomājās stagnējošo laiku ekonomikas vadītāju. Tāds monolīts, kurš ieaudzis līdz nāvei stingri formālajā uzvalkā. Plus nešķiramais "sevišķi slepena" tipa importa keiss ar ciparu slēdzenēm. Andrejs Aleksandrovičs, protams, bija nozīmīgs reformators un demokrāts, un dažreiz deva mājienus par savu gandrīz mocekļa nāvi sasodītā totalitārisma apstākļos. Institūtā Kadlecs tika saukts par "demokrātijas aizvirzītāju" un tika turēts aizdomās, ka ir slepens visfundamentālākās pārliecības komunistiskās partijas biedrs. Viņš kļuva slavens ar to, ka, tiklīdz stājās amatā, lika nosūtīt piešķirto bēšo "Volgu" pārkrāsošanai. Liels priekšnieks - bet ne ar melnu "Volgu"? Nonsenss, kungi biedri. Zapadlo...

Un šis direktora vietnieks, svarīgi un cienīgi, devās pie aizslēgtā turniketa, lai apsekotu militāro operāciju teātri un ar vadītāja pieminekļa žestu izstieptu pār to roku:

- Kas par nekārtībām šeit notiek? Es pieprasu tūlītējus paskaidrojumus!..

Kaķis Divuārs, kurš bija palīdis zem Borisa Kapustina galda, ar nagainu ķepu, pieglaudis ausis, zaglīgi mocīja vaļā nočiepto pankūku maisu...

Kuces dēls

Rita gāja gar Basseinaju, virzoties uz savu - vai vairs ne savu? - tirgu un sajuta, ka pamazām nomierinās. Tas ir, kamēr viņa piespieda sevi iziet uz ielas, viņai desmit reizes paguva nomirt pirms savas nāves un izpsihoties, kā saka, pēc pilnas programmas. no viņas mājas Krasnoarmeiskij ielu jūklī līdz metro stacijai, ko Sanktpēterburgas iedzīvotāji sauca par Tekhnoložka bija tieši divarpus soļu. Laiks nemaz nebija karsts, bet tīri no mandrāžas Rita bija izmirkusi kā vannā. Smiekls un grēks: acīmredzot tas izraisīja kaut kādu fizioloģisku procesu, kas palīdzēja nomierināt nervus. Tā gadījās bērnībā, kad viņa nodarbojās ar vingrošanu. Nē, ne nopietni, tikai veselības grupā. Dažreiz viņa parādījās uz apmācību, visu aizvainota, ar kaut kādām skolas nepatikšanām, kā arī nenovēršamu mātes lekciju. Kā Majakovskim: "Atnāc noguris, ir vēlēšanās pakārties...". Bet kad stundu garā nodarbība bija aiz muguras, un Rita, sasvīdusi un nogurusi, alkatīgi ieelpoja sarmaino gaisu, kas pēc smacīgās zāles šķita neparasti svaigs un garšīgs, prātoja: "Un šitādu nieku dēļ es uztraucos?.."

Kamēr viņa brauca četras pieturvietas līdz Uzvaras parkam, cilvēki metro viņai pamazām pārstāja šķist killeru bars, kas izslāpuši pēc viņas asinīm. Viņa uzbrauca pa eskalatoru ar brīnišķīgu atbrīvošanās izjūtu... un pirmā lieta, ko viņa izdarīja, bija nopirkt saldējumu. Strādājot pie saviem detektīviem, viņa izlasīja visu īpašo literatūru un atkal zināja, ka ogļhidrāti veicina optimistisku skatījumu uz dzīvi. Kamēr viņa lika izdoto atlikumu maciņā, virs Maskavas prospekta debesīs uzspīdēja jautra saulīte, un nenoteikti pelēkā diena uzreiz kļuva par pavasari. Rita ciniski pasmaidīja, pārplēsa iesaiņojumu un iecirta zobus kraukšķīgajā šokolādes glazūrā. Nekad agrāk cukurotā caurulīte viņai nebija šķitusi tik garšīga.

Miedzot acis no spožās gaismas, kas gandrīz skanēja peļķēs un salauzītajās lāstekās, Rita aizgāja gandrīz līdz Basseinajas vidum... un tieši tad, netālu no tehnikuma dzeltenās ēkas, viņu pārsteidza doma, kas viņai lika apstāties kā pret mietu - un uzreiz tika kāda vīrieša pusbalsī nolamāta, kurš gandrīz uzskrēja viņai no aizmugures virsū.

- Govs tāda, - murmināja, attālinoties, nepieklājīgais tēvocis zaļā žaketē, bet Rita to gandrīz nedzirdēja.

- Re kas par lietu, draudziņ, - viņa skaļi nomurmināja. Viņai pēkšņi ienāca prātā, ka pašas, caur un cauri reālajā dzīvē, viss, ko viņa brīvajā laikā bija izdomājusi savai varonei grāmatu Ritai, visaizdomīgākajā veidā  sāka piepildīties. Ak Kungs, viss, kas viņai bija, nebija tā kā kārtīgiem cilvēkiem, tas ir, kārtīgiem rakstniekiem!.. Nu, būtu rakstījusi grāmatas, no pašas dzīves pieredzes, vai pieredzējušu cilvēku stāstiem! Nē, fig jums. Tātad viņai vispirms jāsacer, un tas vēlāk piepildās dzīvē? Nu, ņemsim kaut vai to bandītu uzbrukumu, no kuru nagiem grāmatu Ritu izrāva laicīgi parādījies supermens. Cik strauji viņa pirms nedēļas bungoja pa taustiņiem, iedzenot šo epizodi datorā, pēc tam to pārlasot, un autora pašapmierinātības dēļ pat “elpa aizrāvas”! Bet drīz vien... saņem, lūdzu. Un galu galā, kā viņa tagad saprata pilnīgā apskaidrībā, tas nebūt nebija vienīgais gadījums. "Vārna ieķērcās pilnā vārnas rīklē ..."

Rita atkal pasmīnēja, vairs ne ciniski, bet vienkārši rūgti. Nu, ko tagad pavēlēsiet darīt? Grāmatu Ritai steidzami sarīkot kāzas ar iepriekšminēto supermenu? Neuzkrītoši līdzīgu Ivanam Stepanovičam?.. Un bariņu bērnu?..

Viņa lēnām pabeidza sakošļāt gardo vafeli un izmeta iesaiņojumu urnā. Viņai bija lielas aizdomas, ka jaunatklātais maģiskais likums šajā gadījumā nenostrādās.

Domās apmaldījusies Rita šķērsoja Varšavskajas ielu un devās tālāk gar autostāvvietas sieta žogu.

Viņas tirgus īpašnieku sauca par Bahramu Jerdžanikoviču Kopaliani. Tā lūk, ne vairāk, ne mazāk. Ikvienam, kurš kaut neskaidri iedomājas Kaukāzu un situāciju šajā reģionā - absolūti mežonīgs maisījums: sava veida "Azerbaidžans Armenovičs Gruzinovs". Bet, tāpat kā gandrīz viss neticamais, Bahrama pases dati bija izskaidrojami ļoti dabiski un vienkārši. Fakts bija tāds, ka Bahramam bija vectēvs, kurš, iespējams, būtu atradis kopīgu valodu ar Ritas vecmāmiņu. Cienījamais batono [36] Rostoms izgāja cauri visam karam, kaut arī jau toreiz viņš vairs nebija jauns. Atgriezies dzimtajos kalnos, atnesa varoņa ordeņus un medaļas, kā arī neizdzēšamas atmiņas par frontes brālību, kurā ietilpa pilnīgi visas Savienības tautas. Kas atsaucās arī viņa jaunākajos bērnos un mazbērnos. Vectēva Rostoma pēcnācēju skaits vēl nesasniedza visu padomju tautu skaitu, bet viņš turpināja pie tā strādāt. Jebkurā gadījumā viņa ģimenē bija sastopami krievu, ukraiņu, azerbaidžāņu, kazahu, armēņu un citu tautu vārdi. Un viņa mazāk internacionāli noskaņoto kaimiņu viedoklis šajā jautājumā viņu īpaši neuztrauca. Vectēva Rostoma ģimene dzīvoja īstā ērgļu ligzdā, nomaļā kalnu ielejā. Sākoties anarhijai un lokālajiem konfliktiem, ieleja pārvērtās par kaut ko līdzīgu suverēnai republikai - novērtējot situāciju, aksakals sasparoja senatnes frontes stāju, stratēģiski bloķēja dažus ceļus un vienkārši neielaida pie sevis nevienu kaujinieku. Kaut arī gribētāju bija daudz...

Toties aizmākoņu "republikā", sāka netraucēti iekļūt bēgļi. No Osetijas, no Karabahas, no Abhāzijas un Čečenijas. No visām kaukāziešu konfliktu daudzajām pusēm. Viņi atnāca un palika dzīvot. Viņi būvēja, ieskatījās viens otrā, sūtīja preciniekus... Pēc etniskā sastāva šī miniatūra Padomju Savienība arī vēl nesasniedza lielo, sadalīto. Tomēr solīja laika gaitā sasniegt.

Kā stāstīja Bahrams - viņu apmetnē pār visu dominēja sens Svana tornis. Būvēts ļoti solīdi un gudri. Neatkarīgi no tā, no kurienes vēlās lejup lavīna, tā noteikti izšķīda pret neiznīcināmo akmens šķautni ...

Un turklāt suverēnajā ielejā saskaņā ar apbrīnojamu dabas kaprīzi neparasti labi auga rozes. Batono Rostoms neatlaidīgi sapņoja par nelielu smaržīgas augu eļļas ražošanas rūpnīcu. Šobrīd viņš uzkrāja sākuma kapitālu, sūtot mazbērnus un mazmazbērnus tirgoties ar ziediem Krievijas pilsētās. Bahrams zvērēja Ritai, ka rozes no ielejas izveda ar tuvāko kauju vietās savākto un vietējo amatnieku salaboto bruņumašīnu palīdzību. Rita neticēja. Līdz viņš parādīja fotoattēlu...

Lūk tāds kioska īpašnieks. Briesmīgs negods būtu pazust nezkur ar visiem ienākumiem, vai ne?

... Ja doties no Basseinajas, tad, lai nokļūtu jau ne Ritas tirdzniecības vietā, jums bija jāiet cauri visam bazāram. Rita gāja gar garu kiosku un būdiņu rindu, māja ar galvu savām paziņām meitenēm-pārdevējām, uzsmaidīja pazīstamajiem alkoholiķiem un ar jaunu sparu sajuta jau pazīstamo atbrīvošanās sajūtu. Sākumā viņa domāja, ka svin atbrīvošanos no Ritas-Pogankas, taču drīz vien saprata, ka ir kļūdījusies. Nē! Pogankas tēls tagad viņai izraisīja diezgan nelielu nostalģiju. Un lietas būtība bija tāda, ka, ienākusi tirgus teritorijā, viņa beidzot vairs nebaidījās. Kādreiz bērnībā, kad viņu, pieaugošu meiteņu, vidū radās jautājums par uzmācīgiem vīriešiem, Rita pajautāja klasesbiedrenei, vai viņa nebaidās no pagalma huligāniem. “No kā, no kā? .. - Nataša bija no sirds pārsteigta. Viņa bija sētnieces meita. - Es tikai iekliegšos, un visi mūsu huligāni tūlīt skries mani glābt ..."

Rita jau saskatīja priekšā spilgto uzrakstu "Kaukāza ziedi" un ar kabatā iebāzto roku pretēji savai gribai sāka taustīties zem jakas pēc naudas maka, kad viņas uzmanību piesaistīja kaut kāds troksnis pie gaļas stenda.

Tas faktiski nebija kiosks, bet neliels veikaliņš. Lūk aizcirtās durvis, un divas sievietes zibenīgi izskrēja ārā. Abas šķita visai nobijušies, bet tajā pašā laikā viņas nepārprotami dedzināja ziņkāre. Viņas neaizbēga, bet pievienojās divpadsmit cilvēku pūlītim, saspringti kaut ko gaidot. Vērīgais detektīvs uzreiz atcerējās, kur viņa bija redzējusi šādas sejas. Reiz Moskovskij prospektā sadūrās automašīnas, avārija bija ļoti nejauka, izsauca ātro palīdzību. Un šodienas tantuku māsas spraucās notikumu centrā, satraukti taujājot: "Vai ir asinis, asinis ir? .."

Tikai viena pensionāre steidzās prom, steidzoties aizvest mazmeitu. Rita viņai jautāja:

- Vai varat pateikt, kas tas ir?

Vecā sieviete uzmeta viņai noraidošu skatienu - "Un arī šī turpat!" - tomēr atbildēja:

- Nu miliciju izsauca. Nošaut klaiņojošu suni. - Un pavilka mazmazmeitu aiz rokas:

- Ejam prom, Anečka...

Tas, ko Rita darīja tālāk, neiederējās nevienā saprātīgā jēdzienā. Gadās, ka mēs darām lietas, kas daudzus gadus vēlāk mūs pašus pārsteidz: ak, Kungs! Vai tiešām es kaut ko tādu izdarīju? .. Un kā tas varēja gadīties?

Bet varēja, izrādās, varēja. Vai nu planētas kaut kādā veidā apvienojās īpašā stāvoklī, vai arī izlēca kāds plankums uz saules, vai kas cits ... Iepazīstamies ar meiteni, pēc piecām minūtēm atrodamies dzimtsarakstu nodaļā, un dzīvojam laimīgi un nomirstam vienā dienā. Vai arī - steidzamies, šļakstinot atkusušās peļķes ar korejiešu zābaciņiem, līdz kioska durvīm, no aiz kurām grasās atskanēts sausais šāviena plaksķis. To ātri atveram un ...

Pārdevējs spiedās stūrī aiz letes. Rokās viņam bija smags nažveidīgs cirvis gaļas izciršanai, taču viņš to neturēja draudu dēļ, bet it kā vēlētos sevi aizsargāt ar plato asmeni, kā vairogu. Un tieši Ritas priekšā ar muguru pret viņu stāvēja pilnvarotais Sobakins. Viņš neatskatījās uz atvērto durvju aso čīkstoņu. Turēdams nemainīgajos hromētajos zābakos ieautās kājas paplestas, viņš lēnām atpogāja maksti. Un nenovērsa acis no četrkājainā likumpārkāpēja: Ja  nu pēkšņi uzbruks!

Bet suns negrasījās uzbrukt. Viņam tam vairs nebija ne spēka, ne lepnuma. Liels, lielāks par vidēju ganu suni, noplucis blāvi brūns izmisis dzīvnieks, nolemti sakumpa pie tālākās sienas. Suns elpoja bieži, atverot muti, un pusē, kas vērsta pret cilvēkiem, bija skaidri redzamas visas ribas. Izteiksme viņa gaišajās acīs bija izteikti bēdīga. "Pielieciet tak vienreiz punktu, drīzāk..."

- Andron Kuzmič!!! - Rita iekliedzās. - Andron Kuzmič, pagaidiet!!!

Sobakins, jau satvēris pistoli, negribīgi paskatījās uz viņu pār plecu:

- Tevis vien te trūka. Izej ārā!

Bet emocionālais virpulis, kas ienesa Ritu veikalā, vēl nebija apklusis, un viņa metās starp milici un suni:

- Vai viņš kādam iekoda? Iekoda? Nu, pasakiet, vai kādu sakoda vai nē? Androns pašķielēja uz pārdevēju.

- It kā nē, - miesnieks nomurmināja.

- Viņš nozaga jūsu gaļu? - Rita turpināja taujāt. - Vai jūsu steikus apēda? Vai sabojāja importa vistiņas? Ak Kungs! Dzīvu radību nogalināt par gabalu gaļas!!!

Starp citu, uz grīdas nebija neviena kaula vai pusapēsta gabala vai gabalu, un pārdevējs vēlreiz pakratīja galvu, nolaidis savu nazi. Viņš noteikti nebija visa šī pasākuma iniciators. Un nemaz nebija priecīgs, pēc tam sakopt un tīrīt savu veikalu, kurā pēc suņu nošaušanas normāla tirdzniecība, iespējams, drīz atjaunota netiks. Ja vispār atsāksies. Kas pēc tāda ies pie viņa ko pirkt?

Tikmēr suns sajuta negaidīto aizstāvību, un viņā radās zināma cerība. Jaunā sieviete juta, kā viņš ar karstu, sāpošu, saplaisājušu degunu iegrūdās viņai plaukstā. Tad kautrīgi to nolaizīja. Tad Rita saprata, ka aizstāvēs šo svešo, nekad cieši neaplūkoto suni, patiesi līdz pēdējam.

- Nu tad pasakiet man vismaz, ko tad viņš tādu izdarīja?!

- Nu ko, ko. Ubagoja, - pārdevējs norūca. - Rijamo ubagoja... Es viņu dažreiz pabaroju... ja kāds gabals kļūst nelāgs. Vīrietis viens viņam uz ķepas uzkāpa... viņš iesmilkstējās, vīrietis nobijās... Atvēzējās ar maisiņu, un viņš uzrēja...

Suns, jauktenis rotveilers, patiešām varēja kādu nobiedēt. It īpaši pašreizējā stāvoklī. Savēlusies vilna, rozīgs kails plankums uz muguras, skriemeļi izspiedušies kā dinozaura cekuls... "Aizvāciet suni prom, viņš ir traks! Tūlīt kādam iekodīs! milicija! Kur ir milicija? Es sūdzēšos..."

Androns drūmi ar pirkstiem glāstīja maksti. Arī viņu gaidāmais pasākums nepriecēja. Tomēr autoritāte jāievēro. Viņš stingri sacīja, uzrunājot Ritu:

- Vai nu tūlīt nošaušu, vai arī savāc, uz kurieni vēlies.

- Un savākšu arī! - atbildēja Rita. Visvairāk viņa uztraucās, kur dabūt auklu pavadai. Pagaidām viņa stingri satvēra suni aiz netīras kaklasiksnas, jo to varēja izdarīt, nepieliecoties:

- Nu? Iesim, kuces bērns.

Suns paklausīgi sekoja viņai uz izeju.

Vīreli, kurš pieprasīja izrēķināšanos ar suni, Rita izskaitļoja uzreiz. Liels, apvēlies, apmēram sešdesmit gadu vecs tēvocis ar brillēm, biezā, zaļā dūnu jakā un kažokādas cepurē, asi izcēlās ziņkārīgo tantiņu vidū. Atšķirībā no citiem, viņam nebija vienalga, kā lieta beidzas. Viņam bija tāda cilvēka seja, kurš pārliecināts par taisnīguma triumfu. Rita un suns viņam uzsmaidīja vienādi - ar četrdesmit diviem zobiem.

Taisnīgo sūrmi tēvoča sejā nomainīja neizpratne, kas ātri pārvērtās atklātā ļaunumā.

- Biedri milici!..

- Suns nav klaiņojošs, tas pieder pilsonei, - skaļi paziņoja rajona milicis. - Biedri, izklīstiet, izklīstiet!

- Tādas pilsones vajadzētu tiesāt! - zaļā dūnu jaka sašuta. - Nekaunība!.. - Un ar pirkstu norādīja tieši uz Ritu:

- Un ja vēlreiz redzēšu tavu suni - pats nošaušu! Es pats to nošaušu! Bez kādas milicijas!..

Šāda solījuma likumība radīja ļoti daudz jautājumu, un Androns Kuzmičs draudīgi sarauca uzacis, taču Rita nesāka izmantot viņa palīdzību. Viņa ievilka pilnas krūtis ar gaisu... un atbildēja vīrietim pēc vislabākajām puķu meitenes Pogankas tradīcijām.

- Nu, uz priekšu, šauj! Viņa priecīgi iekliedzās. - bet es tevi izkastrēšu, nelieti! Ar trulām sarūsējušām šķērēm!.. - Balss pati izdzisa necilvēcīgi skaļā un caururbjošajā reģistrā, no kura ausīs sāka džinkstēt. - Ja vien tur varēšu atrast, ko nogriezt!.. Tu, smirdīgais gļēvuli, pieļauju, ka tavās biksēs pat olu nav!..

Zaļā dūnu jaka aizzibēja, pazūdot aiz maizes kioska. Atbrīvošanās sajūta bija universāla. Pavasara zilās debesis uzvaroši liesmoja pār Varšavas tirgu.

Iecirkņa pilnvarotais nokrekšķināja un ar spēcīgu rādītājpirkstu norādīja uz pašu Ritu.

- Bet jūs, pilsonīt, būšu spiests sodīt ar naudas sodu! - viņš paziņoja ļoti formāli un uzsvērti skaļi. - Par pastaigu ar dzīvnieku tam neparedzētā vietā... Bez uzpurņa un pavadas...

- Nu bet, lūdzu, Andron Kuzmič! Sodiet uz veselību! - Labprāt, atbildēja Rita. - Cik no manis?

Starp citu, grāmatu Ritas biogrāfijā nebija epizodes ar "kuces dēla" glābšanu. VĒL nebija ...

"Eniki-beniki sikeli sā..."

Dzeltenīgā pēcpusdienas saule dāsni izlija direktora kabineta logos. Pārvākšanās šeit, netālu no Gatčinas, notika rudenī - vēlu un ļoti sliktā laikā, apkure, ar grēku uz pusēm palaista darbojās ēkās, kas tikko atkopās no ilgtermiņa būvniecības ... Kabinets, kura logi bija vērsti uz dienvidiem, toreiz šķita ļoti ērts. Likās absolūti neiespējami iedomāties, ka kādreiz tajā būs karsti. Tomēr tad pienāca pavasaris, kam sekoja pilnīgi Āfrikas vasara, akadēmiķis Peresvetovs izmainīja savas domas. Tomēr vilciens, kā saka, jau aizgājis. Sarkastiskais priekšnieks Zvjagincevs ieteica direktoram izveidot vēl vienu kabinetu, lai, kā saka, būtu "vasaras" un "ziemas" - precedentu - vēsturisko, krievu un ārvalstu ir vairāk nekā pietiekami. Uz šādu soli Valentīnam Jevgeņevičam Peresvetovam, kā viņš pats teica, nepietika atklātības. Vispārējo lietu vietnieks Kadlecs šo lietu uztvēra nopietnāk: direktora kabinetā tika piekārtas žalūzijas. Nav huher-mukher - vertikālas, cēli krēmīgi pelēkos toņos. Žalūzijas tomēr pilnībā neaizsedza gaismu, tās tikai sagrieza to plānās strēmelēs: cilvēki pie garā galda miedza acis un kustināja galvas, paslēpdami vienu vai otru aci ēnā, jo nevarēja paslēpt abas.

Šobrīd birojā bez paša direktora bija tikai trīs. Notika "pārskats" par ārkārtas situāciju, kura notika pusdienlaikā. Akadēmiķis, kurš savā garajā mūžā bija redzējis daudzus un daudz ko, sēdēja ar muguru pret gaismu un apskatīja "karojošās puses".

Lūk Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs. Ar akcentu uz "a" un nevis "e". Viņam tāda cilvēka izskats, kurš vēlas par katru cenu izpildīt savu pienākumu. Viņš pats saprot, ka pasākumi, kurus viņš ierosinās, visticamāk, būs nepopulāri, kā tagad saka. Nu un tad! - Vispirms domā par Dzimteni...

Profesors Zvjagincevs vēl vairāk izspūris nekā parasti, gatavs par saviem padotajiem uz ambrazūras (pensijā, uz Sibīriju filiāles stiprināšanai - pasvītrot nepieciešamo). Ik pa brīdim nervozi izgrūž roku caur matiem, domādams, iespējams, ka tos izlīdzina, bet patiesībā pelēkie pavedieni visbeidzot uz galvas sacēlušies pavisam stāvus ...

... Un režīma vietnieks Skudins, kā parasti, ir necaurejami drūms. Viņš vienīgais no trim, sēž pilnīgi nekustīgi un no spilgtās gaismas nemirkšķina. Akadēmiķim ir grūti atbrīvoties no domas, ka tieši tā, koncentrētā gatavībā, sastingst snaiperis savā pozīcijā.

Un tālajā no mīlestības trīsstūra ģeometriskajā centrā uz galda vientuļā kaudzītē - trīs konfiscētas caurlaides.

Kā noteica objektīvā notikumu hronika, sākumā direktora vietnieks vispārējās lietās no savas darbavietas atšķīra tikai Kraičiku, bet divi citi - Baškirceva un Golovkins - uztaisīja tādu tararamu, ka sodošā roka arī viņiem negāja secen. Turklāt Baškirceva neatdeva savu caurlaidi Kadlecam, bet iemeta to (labi, ka ne sejā, bet tieši zem kājām). Par ko Andrejs Aleksandrovičs gribēja nomainīt  vainīgajiem "ierobežojošo līdzekli", līdz pat ieslodzījumam aizslēdzamā saimniecības telpā... un būtu arī ieslēdzis, bet tad vestibilā ienāca Ivans Stepanovičs Skudins. Viņš ātri izsmēla situāciju, sešās sekundēs izdzina dumpīgos ģēnijus ārā. Kamēr viņi nav paspējuši pilnībā iemūžināt savus vārdus.

Tagad visa trijotne mīcījās ārpusē, izvēloties pankūku stendu pie ceļa kā novērošanas punktu un sala marta vējā, gaidot likteņa lēmumu. Dumpīgais gars izsīka, adrenalīns izvārījās, un viņi droši vien nejutās labi. Pirms ceturtdaļstundas viņiem pievienojās Glebs, pēc tam arī Žeņa un Boriss, kuri bija nodevuši kaujas dežūru. Specvienība likuma un administrācijas priekšā bija tīri, kā baloži, un, piepildīti ar kristiešu simpātijām pret nesenajiem upuriem, viņi katru minūti skrēja, lai uzzinātu, kā ir. Kiosks bija skaidri saredzams no direktora loga. Kudejars pašķielēja pret gaismu, ar aizturētu smīnu. Nebija šaubu, ka viens no viņa padotajiem šobrīd mēģina savaldzināt direktora sekretāri. Tikmēr veicot pie direktora durvīm akustisko izlūkošanu.

Diemžēl puiši vēl nevarēja saklausīt neko mierinošu, jo runu turēja Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs.

- Domāju, kolēģi, jūs visi jau esat informēti par kliedzošo ārkārtas situāciju, kas šodien notika pusdienu pārtraukuma sākumā ...

Visi bija informēti. Apakšpulkvedis gandrīz visu redzēja pats. Profesoram pastāstīja - protams, ar leģendārām detaļām, ar kurām dabiski apauga reālais sižets. Ivans pamāja, ļoti atturīgi, pareizāk sakot, tikai pamirkšķināja. Zvjagincevs sašutis nosprukšķināja, pacēlis galvu, un Kadlecs pievērsās viņam:

- Pirms jūs, dārgais Ļev Polikarpovič, kā parasti pārtrauksiet mani un sāksiet kliegt, "atļausiet man"...

- Es? Pārtraukt un pat vēl kliegt?..

- Nu labi. Emocionāli izteikties. Tad lūk, ļaujiet man vispirms atgādināt līdzīgu epizodi, kas arī jau pirms diviem gadiem notika mums uzticētajā institūtā. Vai atceraties?.. Toreiz mums bija darīšana ar mēģinājumu eksportēt vienu no mūsu institūtā izstrādātajām ierīcēm. Lai pēc tam pārdotu iepriekšminēto produktu ārzemēs ...

Ļevs Polikarpovičs nelabi samiedza acis:

- ARĪ? ..

- Piekrītu, analoģija nav pilnīga. Toreiz tika noorganizēts tā sauktais kooperatīvs, un, jāatzīst, visi dokumenti bija pienācīgi noformēti. Mūsu laikā laupītāju paradumi, acīmredzot, ir kļuvuši vienkāršāki...

Profesors Zvjagincevs pārlika nūju no kreisās rokas labajā:

- Nesauciet manus darbiniekus par laupītājiem!

- Un atkal jums taisnība, dārgais Ļev Polikarpovič. Kā nosaukt šos cilvēkus, būs jāizlemj tiesai. Man ir pamats domāt, ka pirms diviem gadiem tika pienācīgi novērtēta to pilsoņu rīcība, kuri mūsu organizācijā izstrādātajam produktam piemēroja bēdīgi slavenos tirgus likumus. Es uzskatu, ka no pašreizējā incidenta rezultātiem arī tiks izdarīti atbilstoši secinājumi...

- Salīdzinājāt Dieva dāvanu un olu kulteni!.. - Ļeva Polikarpoviča pirksti pārlidoja pār matiem, tos paceļot uz augšu ar kaujas "irokēzu". - Sadegusu transformatoru, kuram sen vieta izgāztuvē, ar "Narkozi-viens"! ..

- Ar produktu, - Kadlecs uzreiz izlaboja. Un paskatījās apkārt, it kā meklētu slēptās videokameras un mikrofonus, kurus uzstādījis CIP.

- Nu beidziet taču! - atmeta ar roku laboratorijas priekšnieks. - Atcerēsimies vēl, kā kādreiz nošāva dažu vārpu dēļ...

Viņam bija liels kārdinājums pievienot "tādi kā jūs". Nepievienoja. Sasodītā audzināšana traucēja.

- Nevajag žonglēt, dārgais Ļev Polikarpovič, nevajag, - apvainojās vietnieks vispārējos jautājumos. - Neko jau sev "vārpiņas"! Pat ja mēs izskatām notikušo visnekaitīgākajā versijā, pat tad izrādās, ka no mūsu institūta mēģināja iznest labu mārciņu krāsainā metāla. Proti, vara. Un lieta nav pat par nozagtā valūtas vērtību! Vai atceraties, kā tas beidzās pirmo reizi? Kad, atkārtoju, zādzība tika veiksmīgi nomaskēta par likumīgu komercdarbību?..

Akadēmiķis un profesors, protams, atcerējās. Pēc tam “Hiperteh” vairākus mēnešus vibrēja no pagraba līdz jumtam, un direktors, kurš brīnumainā kārtā nosēdēja savā krēslā, publiski apsolīja: vairs nekādu kooperatīvu, mazo uzņēmumu, sabiedrību, un citu “laikmeta diktētu” uzņēmumu! Kudejars to pašu gadījumu atcerējās no nedaudz cita rakursa. Viņa atmiņās bija vilciens, kas apstājās dziļā nakts stundā gara posma vidū. Ātrs pārskrējiens tumsā, kāda lamu vārdi, daži neprātīgi raidīti šāvieni... un cilvēku bezpalīdzīgās acis, kas pēkšņi sajuta tērauda roku dzelžus.

Tad Sarancevu ar viņa biedriem Skudins nodeva no rokas rokā, un par iespējamo sadarbības partneru turpmāko likteni varēja tikai minēt. Un vēlāk Ivans, ievērojot lielu slepenību, uzzināja, ka viņa paša grupa arī varēja saņemt augstus valdības apbalvojumus. Par drosmi un profesionalitāti. PĒC NĀVES... Ja nebūtu nostrādājuši daži vecie sakari...

...tā lūk - smalkais psihologs Kadlecs sita vārīgā vietā. Visiem trim bija atmiņas ne no tādām, kuras būtu vēlēšanās atdzīvināt. Direktora kabinetā uz laiku iestājās neērts klusums.

- Tā lūk, - pēc pārtraukuma sacīja Andrejs Aleksandrovičs, - es uzskatu, ka mums, kolēģi, ir jāveic tūlītēji un atbilstoši pasākumi, lai atrisinātu šodienas ārkārtas situāciju. Kamēr mūsu vietā tos nav pārņēmušas pilnīgi citas iestādes. Tas ir viss, ko es gribēju pateikt.

Viņš iegrima atpakaļ krēslā. Skudins pašķielēja uz viņa vairs ne jauno, bet labi šūto un pieguļošo jaku. Jā, pieeja-atkāpšanās pie priekšnieka, bez šaubām, ir vissvarīgākā lieta, kas jāzina un jāspēj. It īpaši, ja vēlaties nopelnīt kārtējās zvaigznes nevis džungļos ar ieroci, bet gan uz kabinetu paklājiem. Pašam Kudejars šos paklājus uzskatīja par daudz bīstamākiem nekā tropu biezokņi, kur sastopamas ragainās odzes, matainie tārpi un ļaunie narkobaroni.

Profesors Zvjagincevs paskatījās uz direktoru un smagi piecēlās.

- Es... - viņš iesāka, bet vietnieks vispārējos jautājumos, kaut ko atcerējies, pārtrauca:

- Mirklīti! Cienījamais Lev Polikarpovič, lūdzu jūs mani atvainot... Es tikai gribu piebilst, ka personīgi jau esmu, tā sakot, veicis dažus pasākumus. Ar savu varu esmu atbrīvojis Kraičiku no darba, atņemot viņam caurlaidi. Šajā laikā divi citi cienījamā profesora kunga padotie izturējās visnekaunīgākajā un izaicinošākajā veidā, kas, manuprāt, liecina par šo jauniešu galējo politisko tuvredzību... kuriem arī, starp citu, ir diezgan augsts pielaides līmenis... ja ne palīdzību un atbalstu! Es jau esmu sagatavojis pavēles projektu institūta direktoram...

Viņš noklikšķināja uz nešķirāmā “sevišķi slepenā” keisa aizdarēm un nolika papīra lapu pāri galdam direktora priekšā. Akadēmiķis, kurš slaucīja brilles, nesteidzīgi tās uzlika un ātri pārskatīja uzrakstīto, taču papīru rokās nepaņēma. Ivans pamanīja, ka "Hiperteha" vadītājs pat sarauca uzacis - tikko pamanāmi, iespējams, neviļus. Tā sarosās cilvēka sejas muskuļi, kad sajūt tuvu tualetes smaku. Bet Kadlecs, ļoti apmierināts ar sevi, turpināja:

- Iespējams, mums vajadzētu runāt ne tikai par atlaišanu, bet pat par parakstu par dzīves vietas nemainīšanu. Jebkurā gadījumā mums ir pienākums nekavējoties savākt un pārsūtīt visus nepieciešamos materiālus izmeklēšanas iestādēm. Aizturēšanas akts, likumpārkāpēja paskaidrojums, administrācijas prezentācija un tā tālāk... Kaut arī tas jau ir cienījamā Ivana Stepanoviča kompetencē... Tagad man tiešām ir viss.

Viņš, acīmredzot, gaidīja, ka Skudins izrādīs entuziasmu un viņi pārī iedziļinās viņa sirdij dārgo čekistu kazuistikas džungļos. Tomēr Ivans neko neteica. Tas ir, viņš vispār nereaģēja uz izskanējušo aicinājumu. Pārsietās ("Nu, tā... nedaudz applaucējos..." - viņš no rīta negribīgi paskaidroja direktoram) rokas nekustīgi gulēja uz pulēta galda, izlīdušas no maskēšanās tērpa piedurknēm.

- Tātad es arī drīkstēšu ko pateikt?.. - Zvjagincevs klusi un draudīgi sacīja. - Vai jūs tūlīt vēl kaut ko atcerēsieties?..

Kadlecs kā aizsargājoties izstiepa plaukstas:

- Nē, nē, dārgais Ļev Polikarpovič. Lūdzu, runājiet.

Laboratorijas priekšnieks izgāja no aiz galda un sāka staigāt pa kabinetu. Viņa nūjas gumijas gals gandrīz bez skaņas piemīdīja biezos sintētiskos sarus.

- Es šeit, klausoties jūs, Andrej Aleksandrovič, atcerējos kādu gadījumu... Man kādreiz, pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, bija tas gods kādu laiku pastrādāt GOI... [37] Tad lūk, profesors Boldirevs, lai viņam Debesu valstība, dažreiz devās pie mums konsultēt. Viņš bija izcils zinātnieks... Un, kā jau tas pienākas hrestomātiskam profesoram, bija šausmīgi izklaidīgs...

Akadēmiķis, kurš arī labi pazina Boldirevu, saprotoši pasmaidīja. Viņš atcerējās šo stāstu un ne tikai šo. Skudins neteica neko. Kadlecs ar interesi klausījās.

- Viņš vienmēr staigāja ar portfeli, - turpināja Zvjagincevs. - vecu, noplukušu un izdilušu - ielicis tajā vienu lapu. Bet visi mūsu puiši bija jauni, tāpat kā manējie pašreizējie. Un tādi paši huligāni. Tajā laikā mēs ar rādiolampām ņēmāmies, istabas stūrī bija liela kaste, tajā tika samestas izdedzinātās... Un tad, viens tāds jokdaris ņem un piepilda Boldireva portfeli ar šīm pašām lampām. Kā vēlāk izrādījās, viņi saderēja, vai viņš pamanīs vai nepamanīs...

- Un kā? - ziņkārīgi jautāja Kadlecs.

- Bet nekā! Nepamanīja! Viņš paņem savu uzpampušo, it kā tajā būtu iespiesta futbola bumba, portfeli, un mierīgi soļo uz caurlaidi. Bet tur sargs, kurš, protams, atceras gan viņu pašu, gan portfeli. "Pagaidiet minūti, kas tad jums tur ir?" - "Kā kas? Nekas! " - "Lūdzu, atveriet." Viņš atver. Mēma aina. Es jums jautāšu - iedomājieties uz minūti! Tajā laikā!.. Izejot no GOI ar trim desmitiem radio lampu! Un kas par to, ka izdegušas - ej nu vēl sazini!.. - Ļevs Polikarpovičs pagriezās pret Kadlecu, tad pret Skudinu un, šķiet, tik tikko izturēja, lai pēdējam neiegāztu ar nūju:

- Kā jūs domājat, Boldirevu aizturēja un sasēja? Ar roku dzelžiem? Pa grīdu izsmērēja? Tiesai nodeva?.. Nekādā gadījumā! Mierīgi visu noskaidroja un palaida. Vēl atvainojās... par dažiem muļķiem...

Skudins pirmo reizi padeva balsi:

- Un kā sauca drošības priekšnieku, neatceraties?

- Kāpēc gan neatcerēties. Koļcovs Pāvels Andrejevičs. Ļoti jauns virsnieks, viņš bija jaunāks par jums ...

- Uhu, - Skudins apmierināti nomurmināja. Tikmēr Kadlecs izdarīja dažas analoģijas un apvainojās:

- Nesaprotu, Ļev Polikarpovič, kuru šajā situācijā jūs saucat par muļki? Vai arī vēlaties pateikt, ka kāds jūsu darbiniekam aiz palaidnības piesēja šo transformatoru, un viņš...

- Es negribu neko pateikt! - nogrieza apstājies laboratorijas priekšnieks. - Es domāju, jūs no mušas gribat taisīt mamutu! Viņi taču ir jauni!.. Zēni... ar meitenēm...

- Pareizi, - Andrejs Aleksandrovičs pamāja ar galvu. - Jūs droši vien zināt, cik daudz tādu pašu un ne mazāk talantīgu zēnu, datorzinātnieku, kā jūsu Kraičiks, staigā pa ielām. Es zinu, ka tagad tas vairs nav modē, bet tomēr agrāk pareizi teica: mums nav neaizvietojamu cilvēku. Mēs paņemsim labu zēnu... inteliģentu, kārtīgu... ar nevainojamu raksturojumu un personas datiem... un ļausim viņam strādāt. Bet šito Kraičiku...

- Jā? - Profesors samiedza acis un, atspiedies uz nūjas, paliecās uz priekšu, - Lūk pie jūsu vasarnīcas ābele maz ābolu iedeva, tātad ko tur daudz domāt - malkā! Un ātri iestādīt jaunu, lai jau nākamgad... Ak Kungs! To vēl vajag izaudzēt! Izaudzēt!..

- Redzu gan, ko jūs tur esat izaudzinājuši...

- Bet es redzu, ka jūs esat gatavs aizsūtīt uz Sibīriju talantīgu puisi par puicisku izgājienu! Lai tikai jums, nedod Dievs, no augšas drošinātājus neizskrūvē!.. Vai jūs domājat, ka institūta vadītāji šeit ir galvenie cilvēki? Kam lielāka alga un mīkstāka sēdvieta, tie arī tie svarīgākie?.. Mēs abi un Valentīns Jevgeņevičs?.. Visvērtīgākie kadri? Nē!!! Viņi!!! Šie Kraičiki, Baškircevi, Golovkini!.. Tie ir viņu pētījumi, viņu attīstība! Idejas!.. Izgudrojumi!.. Vai jūs vismaz zināt to, ka Veņam Kraičikam ir tikai divdesmit divi gadi...

- Valentīn Jevgenijevič, - Kadlecs uzaicināja akadēmiķi, - vai dzirdiet? Manuprāt, profesora kungs...

Bet Levu Polikarpoviču vairs nevarēja apturēt. Viņa nūja uzlidoja un kareivīgi nomērķēja uz vietnieku vispārējās lietās:

- Es jums neesmu nekāds "kungs"! Un neuzdrīkstaties man piemērot šo jaunmodīgo vārdu!.. Viņi - tur, laboratorijās ir kungi! Jo viņi smagi strādā! Viņi sēž mājās un skatās futbolu - un lūk, pār viņiem nāk apskaidrība! Bet mēs esam apkalpojošais personāls! Mums jādara viss, lai viņi varētu labāk strādāt! Un nevis uz Kolimu sūtīt, izdegušā transformatora dēļ!!!

Direktors uzsita pa galdu ar spēcīgu, nomelnējušu nagu. Visi pagriezās.

- Pagaidiet, Ļev Polikarpovič, - akadēmiķis samierinoši teica. - Vēl neviens nevienu nav uz Sibīriju izsūtījis, mēs tikai visi kopā pārdomājam situāciju. Un, ja es pareizi uztveru jūsu ideju, jūs vēlaties mūs informēt, ka Kraičika darbībās nebija naidīgu vai savtīgu nodomu?

- Nekādu! - Profesora stingri izmeta zodu. - Un vispār nekā, par ko viņu vajadzēja mest uz grīdas, saslēgt rokudzelžos un samīcīt ar zābakiem!

- Kāpēc tad tā, Ivan Stepanovič? - smaidot vienīgi ar acīm, jautāja akadēmiķis. - Tūlīt rokudzelžos un mīdīt ar zābakiem?..

Ivans tikai nopūtās - nedzirdami un nemanāmi. Veca dziesma. Opričņiki, satrapi, gestapovieši. Starp citu, atomelektrostacijās vispēdējais sargs zina, kur un kuras pogas ir jānospiež, lai novestu reaktoru eitanāzijā [38]. Līdz šim zinātniskie eksperimentētāji viņu līdz vardarbīgam trakumam nebija noveduši. Ja toreiz Marinai laboratorijā būtu bijis tāds "opričniks" ... varbūt būtu paspējis noreaģēt ...

Tikmēr Kadlecs nekļūdīgi noķēra vispārējo vēja virzienu.

- Pareizi, Valentīn Jevgenjevič! Ļoti patiesi atzīmēts. Es tikko gatavojos runāt arī tieši par mūsu sargiem. Jā, viņi izjauca mēģinājumu noza... iznest iekārtu. Bet patiesībā Kraičiks jau bija izgājis caur kontrolpunktu! Tas ir, jūsu padotie, Ivan Stepanovič, zaudējuši modrību. Ja ne laimīgs gadījums...

Skudins neviļus atsauca atmiņā sava priekšnieka frāzi, kas tika izteikta ļoti sen un pavisam citā gadījumā. “detonators gatavs. Meklē dirsu... "

- Un turklāt, Valentīn Jevgenjevič, es jau esmu jums daudzkārt ziņojis un, neapvainojieties, vēlreiz atkārtošu: es personīgi nesaprotu, kāpēc visparastākajā provinces lidostā ir izgaismošana, rāmis un rokas metāla detektori... un speciāli apmācīti dienesta suņi! Bet mūsu kontrolpunktā, kā... kā mīksto rotaļlietu rūpnīcā! Es nestrīdos, arī bez atbilstoša aprīkojuma var uzturēt kārtību, bet tikai tad, ja ar to nodarbojas patiesi kompetenti cilvēki... Lojāli Dzimtenei un savai lietai...

Kudejars atcerējās kalnu virsotnes, kuras klāja mitra migla. Augsti koki, pret kuru koksni kļūst neass tērauda nazis, to platās, spalvas lapas, kas vienmērīgi pilēja no mitruma... Asiņaini stabi klajumā un dzeloņdrāts, kas iestrēgusi kailos bezpalīdzīgos ķermeņos... "eniki beniki sikeli sā..." norādi skaitāmpantiņ - kuru...

- ...Tādējādi, Ivan Stepanovič, apsardzes personāla rīcība, par lielu nožēlu, neiztur nekādu kritiku. Jūsu cilvēki ir pelnījuši bargu sodu, un varbūt jums vajadzētu padomāt par kadru nomaiņu... Ivan Stepanovič, vai jūs piekrītat?

Skudins pagriezās krēslā un uzsmaidīja viņam. Tā mīļi, konfidenciāli uzsmaidīja. Viņam ļoti nepatika, kad kādu mēģināja piesiet pie staba. Tāpēc pajautāja ar visu karavīra tiešumu:

- Bet hu-hu ne ho-ho?..

Kadlecs bija tik pārliecināts, ka atradīs viņā sabiedroto, ka uz mirkli apstulbināti apklusa. Viņš pats nebija pret Skudina rupjībām - galu galā visi ir vīrieši, visi īstu krievu vārdu pazinēji. Kamēr viņš domāja par to, uz kuru tagad vēl pārslēgt bultas un vai gadījumā kaut kā būtu iespējams iztikt ar dežūrējošo "Atcerieties, es brīdināju..." - kabinetā atskanēja smiekli. Klusi un ļoti apmierināti. Direktors smējās.

- Bet par ko gan mēs te īsti strīdamies? - Viņš teica, atkal noņēmis brilles un sācis tās slaucīt. - Kas tad noticis? Patiesībā jaunie Ļeva Polikarpoviča darbinieki, paklausot manai pavēlei...

- Mutiskai, - profesors nekavējoties ieteica.

- ...Paklausot manam MUTISKAJAM rīkojumam, režīma pārbaudes nolūkos, simulēja mēģinājumu iznest no institūta vērtīgu aparatūru. Šim nolūkam izmantojot nederīgu, izdegušu transformatoru. Iznešanas imitāciju identificēja un nekavējoties novērsa apsardze, kas veica demonstratīvu arestu..., kura laikā tika izrādīta ne tikai pienācīga modrība un efektivitāte, bet arī humānisms, kas ir padomj...  Krievijas drošības aģentūras cienīgs... Jāatzīmē direktora vietnieka Kadleca saprātīgā iniciatīva, kurš, nebrīdināts par manu pavēli, rīkojās atbilstoši apstākļiem... Vai visiem viss ir skaidrs? Būs kādi jautājumi? ..

... Sargam bija amerikāņu zābaki ar nolietotu zoli, tumšs, slaids dibens un sīva ieilgusi caureja. "Ir gan dirsējs ..." - izvairoties no smirdīgās straumes, Skudins cieši piespiedās pie sienas, aizturēja elpu, bet no augšas, caur sarūsējušā, pilnīgi apdirstā režģa šūnām,  neapstājās pretīgais ūdenskritums - zem pašapmierinātiem krekšļiem un apdullinošām gāzu izplūdēm.

- Interesanti, ar ko viņus šeit baro? - leitnants Kapustins novērsa seju no šļakatu mākoņa un, nespēdams pretoties, nospļāvās. - Vai varbūt Hašekam ir taisnība, un viss pasaulē ir sūdi? Kā jūs domājat Pal Andrejevič?

Viņš runāja klusi, bez elpas, traucēja salauztās ribas.

- Vācieši saka - viss, izņemot urīnu... - Trešais bedres iemītnieks, militārais padomnieks ar iesauku "Kapteinis Koļcovs", sērīgi pasmaidīja un ar knipi notrieca nepieklājīgo mitreni, kura no vircas bija uzrāpusies uz vaiga." Vai tad te ir sūdi? Lielajos kabinetos tur gan var iekulties...

Viņš bija filmas "Viņa Ekselences adjutants" galvenā varoņa vārda brālis, tāpēc arī tāda iesauka.

Visbeidzot, sargam apsīka, un nobeidzot viņš izdeva reaktīvu skaņu, pēc tam bedrē iestājās klusums, par sevi atgādināja tikai pretīgas lāses no restēm, klusi izšļakstījās briesmīgi smirdošajā virca, kas sniedzās līdz pleciem, un kā agrāk spindzēja līdz asinīm dzēlīgo, mežonīgo kukaiņu mākoņi.

- Tu, Borjka, klausies un mācies dzīvi..:

- Skudins pamēģināja pakustināt labo roku un uzreiz iekoda lūpā, lai neiekliegtos. - Kad es biju jauniesauktais, pie mums stāstīja...  tādā nozīmē, ka pamanīja vienu karavīru, ka viņš izķidā citu paciņas, kuras savākušas kādas mātes. Nu... Mēs aizzāģējām tualetē vienu vietu, un, kad ieraudzījām, ka viņš nāk, visas pārējās ātri aizņēmām. Viņš arī iegāzās. Pārējie uzreiz skriešiem prom... viņš tur kūņojās un kliedza divas stundas. Beidzot izvilka... Un ko gan domājat? Neizdzīvoja.

- Apdegumi? - Pāvels Andrejevičs jautāja.

- Tie paši. Tas ir, mums vēl grēks sūdzēties. Jalta. Melnā jūra…

- "Pati zilākā pasaulē ..." - čukstus iedziedājās Koļcovs. Ivans un Boriss pievienojās - arī čukstus, bet no sirds. Sargi droši vien bija pārsteigti.

Skudinam bija salauzts atslēgas kauls. Ja tā drīkst teikt,  veiksmīgi: bez dažādiem šķeltiem fragmentiem, caurdurtām plaušām, saplēstām artērijām. Citiem bija paveicies mazāk. Borisam Kapustinam tika salauztas ribas un atsistas iekšas. Kapteinim Kolcovam papildus kontūzijai plecs un kreisais vaigs pamatīgi sašķērēts: diena vai divas šajā sūdu bedrē, un gangrēna neizbēgama. Pārējiem miera uzturētājiem, kuri kopā ar viņiem lidoja ar patruļas helikopteru, nepaveicās nemaz, viņu sakropļotos līķus, palikušus lietus mežā netālu no Birmas pilsētas Ma Sai, tagad grauza dzīvnieki. Lai gan... ja tā padomā, tad normālas veiksmes vai neveiksmes vietā esam ieguvuši vienu vienīgu relativitātes teoriju. Tā, ka nomirt vai palikt dzīvam - joprojām nav zināms, kas būtu labāk. Khun Sa kungs - dzeltenpurnains, kura kaujinieki vispirms notrieca, pēc tam savāca un galu galā iebāza šajā bedrē - saskaņā ar nepārbaudītiem ziņojumiem bija bagātākais un ietekmīgākais slavenā "Zelta trīsstūra" narkobarons. Īpašnieks... būtu jauki, ja rūpnīcām, laikrakstiem, tvaikoņiem, taču nē, milzīgām opija plantācijām un ar personīgo armiju, kurā piecpadsmit tūkstoši durkļu. Ar šādu baru un sēžot necaurejamos kalnos, var atļauties pastāvīgu karu pret visiem. Kā grib tā dara - parāda valdībai figu, pēc tam arī Taizemes robežsargiem, Karenas [39] Nacionālajai apvienotajai frontei... nemaz nerunājot par kaut kādiem amerikāņiem, slaveniem cīnītājiem pret ārvalstu narkotiku tirdzniecību. Sa rīkļurāvēji uzšķaudīja gan nepievienošnās kustībai, gan separātistu saukļiem, gan aicinājumiem Āziju pārvērst mierīgas labklājības zonā. Tas, kurš nav ar mums, ir pret mums! Iesākumam - bedrē ar sūdiem, bet tad jau manīs... Patiesībā neko īpašu vairs neredzēt: ir tikai viena perspektīva. Nāve. Ātra vai lēna. Tie, kuriem tomēr brīnumainā kārtā izdodas izglābties, saslimst ar smagāko malārijas formu. Formu, kuru var izārstēt tikai ar "Delagil" - brīnišķīgu līdzekli, bet, kuram nav Sarkanā Krusta sertifikāta, jo tas sagrauj aknas. Ja izdosies izvairīties arī no šīs nāves, var dabūt amēbisko dizentēriju, kas burtiski apēd zarnas. Plus indīgās čūskas. Reizinātas ar mušām, kas iedēj zem ādas oliņas... bet ādas un kuņģa slimības tāpat sadalīs gabalos. Kur met - visur ķīlis.

- Tiešām, kūrorts, biedri kapteini. Picunda. - Pasmīnējis, Kapustins ar nopietnu skatienu pamāja ar galvu un ar zodu pastūma prom  pa virsmu peldošās blīvās sastāvdaļas. - Mums arī bija gadījums mācību nometnē... "T-septiņdesmit otrais" iebrauca sūdu tranšejā. Un iestiga. Līdz pašai vadītāja lūkai. Maļ, maļ - skrāpējas ar kāpurķēdēm, ne turp, ne atpakaļ, vajag vilkt... Vēls rudens, sūdi uz sasalšanas robežas... bet velkamie āķi, starp citu, piemetināti pie bruņu apakšējā slīpuma... Un, kā par nelaimi - neviena aizsargtērpa. Tā ka mums šeit noteikti nav nemaz tik slikti...

- Bet es, draugi, lūk par ko domāju. - Koļcovs domīgi izvilka savu labo roku no vircas un kļuva nedaudz līdzīgs senatnes filozofam. Bet kas? Tāds pats kails, tikai ne mucā, bet bedrē, un tā arī visa atšķirība. - Ņemsim, piemēram, mūsu Ļeņingradu. Vairāk nekā četri miljoni cilvēku, bet visiem vajag, atvainojiet, mīzt un kakāt! Teiksim, kilogramu dienā... - Neviens viņam neiebilda: tumšādainais sargs tikko bija izlicis daudz vairāk. - Iegūstam ne mazāk kā četrus tūkstošus tonnu, - turpināja Koļcovs. “Sešdesmit vagoni sūdu, vesels vilciena sastāvs. Un katru dienu! Bet, ja ņem vērā visādus apmeklētājus, tūristus, tranzīta ceļotājus... kaķus un suņus... Nevis revolūciju šūpulis, bet pamatīgs un pilnīgs sūds!

Eksistence nosaka apziņu: kad jāsēž līdz ausīm sūdos, tad arī sarunas sākas tādas... fekālas.

- Jā... oriģināla pieeja... - Skudins pasmīnēja un ar jaunu interesi paskatījās uz Koļcovu. - Es kaut kā neredzu jūsu uzplečus, Pal Andrejič, bet jūs izsakāties gluži kā ģenerālis... Neslēpiet taču plecu no mušām! Lai oliņas sadēj. Kāpuri apēdīs atmirušos audus, kad tie sāks pūžņot. Pirmā lieta pret gangrēnu...

- Domāju, - Koļcovs reaģēja patiesi filozofiski, - pat bez visiem kāpuriem tāpat nesagaidīšu gangrēnu...

- Nomierinoši, - Borjka nopūtās. - Tā ir vienīgā cerība.

Tā viņi nosēdēja visu dienu - nesteidzīgās sarunās, siltā šķidrumā, smakā, kas sākumā darīja traku, bet pēc tam pārstāja sajusties... dzēlīgu kukaiņu barā. Vakarā, kad izdega strauja krēsla, augšā atskanēja kliedzieni, režģis izdeva plosīgu krakšķi un bedrē tika iemests nēģeris. Milzīgs, divmetrīgs, - tāds pats kapteinis Skudins, tikai melns. Sūdu līmenis uzreiz manāmi pacēlās.

— How do you do, gentlemen?[40]" jaunpienācējs trokšņaini nospļāvās. Un it kā nekas nebūtu noticis, smaidā pašķīra no sitieniem pietūkušās baklažānu lūpas:

- Du ju spik ingliš? Parle vu france? Sprechen Zie Deutsch? Krieviski h...čim?

Viņam pār pieri bija gara, taisna rēta, kreisās auss līdz pusei pietrūka, bet acis neskatoties uz diezgan afrikāniskajām iezīmēm bija negaidīti pelēkas. Kopumā puisis izturējās ar īsta laimes karavīra drosmi.

- O, mūsu pulkā papildinājums, - nopriecājās Koļcovs pavirzījās tuvāk un jautri pamāja:

- Jums ir ļoti paveicies, mans tumšādainais brāli, mēs šeit visi esam tieši krievi.

Viņa brūce jau atradās stāvoklī, no kura civilais mediķis neizbēgami zaudētu samaņu.

- Es pieņemt, ka jūs nebūt rasist vai pederast, - arī nēģeris bija sajūsmā un vēl vairāk pastiepa smaidā savas sadauzītās lūpas:

- Es būt cienīgs tēvs Džons Smits. Skrienošās mammas kluss kalps...

Bet pats ienira sūdos līdz kaklam, paslēpjot no nekautrīgiem skatieniem "roņu" tetovējumu - ASV Jūras spēku elitāras izlūkošanas un sabotāžas grupas emblēmu.

- Miers ar jums, godājamais tēvs... - Skudins izlikās, ka pārkrustās, un pārējie vienbalsīgi viņam uzšņāca, jo no kustības vircas virspusē pārskrēja vilnis. - Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, arī mēs visi šeit esam brāļi iekš Kristus... no pareizticīgo pestīšanas misijas. Bēdās, uzcītībā, ar ticību sirdīs... Jā, un ar ilgdzīvotāja tiesībām ļaujiet jūs brīdināt  no vēlmes urinēt: šeit dzīvo matu tārps, kurš var ielīst iekšā un izgrauzt visu vīrieša būtību...

Pēdējo viņš pateica angliski. Jokus malā - tārps tiešām bija.

- Lai jau grauž, - nēģeris nopūtās, viņa acis piepildījās ar satraukumu, bet ne uz ilgu laiku:

- Spļaut! Dzeltenais Pērle tāpat nogriezīs. O-o, netīrs blediš...

- Kas?.. - Skudins nodrebēja un apmainījās skatieniem ar Koļcovu. Tas drebulīgi sarāvās, sadrūma un pajautāja amerikānim:

- "Miss Baltie Šorti"? ..

- Jā jā. Es tak runāt, tā netīrā blediš... - Džons Smits drūmi pamāja, saraucis pieri, pakasīdamies ar pieciem pirkstiem:

- Uzdirsēt,  labāk lai tārps...

Dzeltenās Pērles vārds bija zināms visā Birmā. Visvarenā Khun Sa brāļameita un labā roka bija tik skaista kā rītausma, mīlēja kā hamadrila mātīte, bet bija nežēlīgāka par jebkuru pasaulē. Viņas rīcībā bija rīkļurāvēju bataljons, vismodernākie ieroči un personīgais helikopters "Skorpion", kuru viņa vadīja ar kamikadzes bezbailību. Kā stāstīja, savulaik viņa bijusi prostitūta bordelī, no kurienes iznesa sadistisku naidu pret visiem vīriešiem uz pasaules. Pēc baumām, viņa mīlēja personīgi kastrēt ieslodzītos. Garastāvoklis bedrē uzreiz nokritās - izskatījās, ka viņiem būs jāpārbauda šo baumu pamatotība uz savas ādas...

Nākamajā dienā, miglā neredzama saule jau bija augstu, kad režģis atkal tika pacelts. Šoreiz bedrē nolaida kāpnes, dzelzs, pilnīgi sarūsējušas, līdzīgas kuģa vētras kāpnēm. Tad malā parādījās vīrietis ar izraēliešu "Uzi". Viņš nelāgi pasmaidīja un raidīja īsu kārtu. Pagaidām - tikai uz sūdiem.

- Get out, you bastards! Understood?[41]

Ko nu tur nesaprast... Gūstekņi viens pēc otra izlīda virspusē, uz saplaisājušajām plāksnēm, ar kurām bija bruģēts senā budistu tempļa pagalms. Templis, kā uzreiz bija redzams, pamests - tūkstošgadīgas sabrukušas sienas, sulīga veģetācija, kas spraucas no visurienes starp akmeņiem, novecojušie daudzpakāpju reljefi, kas attēloja Buddas - augstākas būtnes, sasniegušas apgaismību, bet atteikušās doties uz nirvānu... Miers, snauda, pašatteikšanās - pilnīga, uz ekstāzes robežas... Nākotnes Mesija Budda Maitreija, kas nozīmē Mīlestība, jau atstājis lotosa pozu un kā savas tuvās atnākšanas zīmi nolaidis kreiso kāju uz zemes...

- You, fucking bastard! - Vīrs ar "Uzi" paskatījās uz spēcīgo Skudina figūru un, acīmredzot, atradis Ivanu joprojām bīstamu, tūlīt iešāva viņam augšstilbā. Tad uzmetot aizdomīgu skatienu nēģerim, viņš arī tam sacaurumoja kāju. Tad pamāja ar roku:

- Move it![42]

Šķiet, ka viss, ko viņš darīja, viņam patiešām ļoti patika.

- Go, go![43] - Ducis šķībacainu vīriešu, bruņojušies ar M-16 šautenēm, ieslodzītos sāka grūst pie ejas sienā. Aiz tās izrādījās īsta militārā nometne - parādes laukums, kazarmas, atvērta ēdamistaba. Kā sveces sastinguši apsardzes torņi, pie angāriem - automašīnas... Bēdīgi slavenais "Skorpion" uz helikopteru lidlauka... Skudins pieķēra sevi, pret savu gribu meklējot redzamas "Miss Balto Šortu" klātbūtnes pēdas. Varbūt nēģeris tomēr kļūdījies? ..

- You motherfuckers[44], - ieslodzītos (kas pretojās vai vilcinājās - ar šauteņu laidnēm, pa sāpīgām vietām!) piesēja pie zemē ieraktiem stabiem, ātri pārlaida ar šļūtenēm - lai izskats un smaka neaizvainotu estētiskās jūtas, kādam, acīmredzot, stipri attīstītas... Automātists pats pārbaudīja mezglu uzticamību, ar žestu atlaida aziātus un, apsēdies ēnā zem jango koka vainaga, nesteidzīgi aizdedzināja cigareti:

- Yesterday all my troubles seemed so far away…[45]

Izruna viņu nodeva kā Miglainā Albiona patieso dēlu.

- Kā, brāli, tavs kājs? - Džons Smits atradās blakus Skudinam, pie blakus esošā staba, un nez kāpēc šis apstāklis abus ļoti iepriecināja. - Ciešanas attīra dvēseli...

Pa nakti nēģera sadauzītā seja bija šausmīgi uzpampusi, pārvēršoties par kanibālu cilts totēma masku.

- Tā Kunga eņģelis stiprina manu garu... - Skudins gari, viebdamies nospļāvās. - Vai grēkus izsūdzēt negribi, brāli? Jo grēku mums, galu galā es domāju, līdz pašam "nespēlējies" ...

Lode kājā bija trāpījusi lielā asinsvadā, lai gan diemžēl tā nebija artērija: nebija nekādu cerību nomirt vai pat tikai zaudēt samaņu, pirms viņam nopietni ķersies klāt. Neskatoties uz to, no asiņu zudumas Ivanam reiba galva, ausīs stipri skanēja zvans - vakara zvans, vakara zvans, cik daudz domu tas rada. Viss. Beigas. Finita. Pi...detc melnam kaķēnam...

- O, nou, - nēģeris atteicās no grēksūdzes un pasmaidot paskaidroja:

- Don't see any sense…[46]

Šajā laikā no glītas kotedžas, kas stāvēja netālu no helikopteru laukuma, iznāca slaida melnmataina sieviete baltos šortos un lēnām devās uz ieslodzīto pusi. Ak, šie pazīstamie šorti ar plato jostu un "Brauning hai pauer" pasūtītā makstī ... Sieviet pavadīja plecīgs šans[47] ar automātu šaušanas gatavībā, viņš aiz muguras ripināja kaut ko līdzīgu mazam servēšanas galdiņam. Miniatūri riteņi, kas paredzēti gludām parketa grīdām, atsitās uz akmens plātņu nelīdzenumiem, zem sniega baltas salvetes dzirdēja skaidri pazīstamu metālisku šķindoņu...

Cilvēks ar "Uzi" nekavējoties pārtrauca dziedāt, uzlēca, viņa seja atmirdzēja pakalpībā:

- Here they are, miss Pearl![48]

- I see, Bob, I see. - Pērle, un tā, bez šaubām, bija viņa, aplūkoja gūstekņus un burvīgi pasmaidīja. -  What men![49]

- Nu? - slāpējot tuvojošos paniku, Ivans drūmi jautāja. - Kas uz jauniņo ... Nu ... Eniki-Beniki ... sikel sā...

- Ej tak tu, kaptein! .. - noraustījās pie sava staba Borjka Kapustins. Bērnu skaitāmpantiņš, kas norādīja uz viņu, protams, bija nejēdzība, bet...

- What men, - atkārtoja Miss Baltie Šorti. Viņas angļu valoda bija izcila, izturēšanās nevainojama, izskats žilbinošs, bez tam viņā bija jūtams diezgan liels ķīniešu asiņu piemaisījums. Vispār jau Dzeltenā Pērle to nekad nebija slēpusi, gluži pretēji, viņa vecmāmiņās ieskaitīja slaveno pirāti Madam Vongu. Nežēlība un alkatība, kas jau sen ir kļuvusi par parunu...

- Well, well, well…[50] - Narkobarona brāļameita lēnām pārlūkoja visus ieslodzītos un... beidzot apstājās pie Borisa Kapustina. Varbūt viņš viņai šķita visapjukušākais un varbūt visvairāk izmisušais ļaunais. Viņa graciozi notupās un ar roku deva zīmi:

- Chung!

Resnulis vārdā Čangs pieripināja galdiņu, ar paklanīšanos noņēma cietināto salveti... Blāvajā gaismā mirgoja ķirurģisko instrumentu niķelis. Visādi pincetes, nagu vīles, skalpeļi... Tie apburoši mirguļoja, uzreiz varēja redzēt - asi, ar mīlestību noslīpēti... Oh, nesteidzās Budda Maitreija atnākt uz grēcīgo zemi...

- Ej ellē, kuce! - iegaudojās Kapustins. Kapteinis Koļcovs līdz sāpēm aizmiedza acis, nēģeris nicinoši norēcās. Pelēkajās acīs nebija ne pēdu no bailēm.

- Excellent[51], - Pērle pasmaidīja un, neapgriezusies, pierasti, taustīdamās, paņēma kaut ko no galda. Vēl viens bezgalīgs mirklis... un Borjka izgrūda šausmīgu kliedzienu, bet pārējiem mati sacēlās stāvus un sāka nosirmot, jo nedod Dievs pat no attāluma dzirdēt šādu kliedzienu. Jo šādi - patiešām necilvēcīgi - kliedz ne tikai no sāpēm un ne tikai no bailēm. Tās ir PĒDĒJĀS mokas, vēl dzīvā un dzīvot spējīgā ķermeņa spazmas, apzinoties neatsaucamo nāves tuvošanos, un tajā pašā laikā jūs saprotat, ka ļoti drīz jūs gaida tas pats...

- Excellent… - Pērle nolaizīja sausās lūpas un atkāpās, lai apbrīnotu savu darbu. Kapustins karājās kā maiss, nevienmērīgi un īsi šņukstēdams. Gar kreiso augšstilbu sazarojās asiņainas sliedes. Sievietes slaidā roka atkal sniedzās pret viņa izkropļoto miesu...

... Bet šajā mirklī deviņu milimetru snaipera šautenes lode, kas klusi atlidoja no džungļu dziļumiem, ietriecās viņai mugurkaulā. Pērli kā lupatu lelli uzmeta tieši uz Borkas, un viņa, zaudējusi visu grāciju, nokrita viņam pie kājām - padarīta nekustīga, bet nenogalināta, ar raustošos muti un acumirklī neprātīgām kļuvušām dzīvām acīm. Angļiem Bobam un šanam, vārdā Čangs, paveicās daudz vairāk. Te nu patiešām vietā līdzība par neveiksmi un neveiksmi!.. Viens sabruka no šāviena cauri galvaskausam, otrs ar sacaurumotām krūtīm - viņi nomira uzreiz, nesaprotot, kas noticis, bez iespējas paķert ieročus. Ivans neskaidri atcerējās nākamās sekundes. Buddas reljefi atdzīvojās un sāka strauji lēkt no sienas. Ložņājošā migla bija mākoņi, pa kuriem viņi nokāpa. Viņi pārvietojās nemanāmi ātri, ātrāk, nekā Kudejars tagad bija spējīgs uztvert. Lūk klusu klikšķināja knaibles, pārkožot dzeloņstiepļu saites, un Skudins attapās sēžam uz zemes, bet uz viņu skatās baiga seja. Tāds meža spoks, bez ķermeņa, nežēlīgs un parasti pilnīgi nāvējošs. Kaķa kustības, biezs maskēšanās grims, radinieciskas, pazīstamas, dusmās gailošas zilas acis. Glebka Burovs, iesaukts par Mutantu. Galu galā paspēja atnākt... Buddas mīlestība uz grēcīgās zemes. Aleluja!

Kāds jau bija paķēris Borjku Kapustinu uz rokām, viņš raudāja, sāpēs raustījās, baigi un bezgalīgi lamājās un jautāja: “Kas man tur palicis?..” - “Dzīvosi un drāzīsi sievietes, - viņu mierināja, - otra puse ir vietā..." Reverends Džons Smits diezgan profesionāli pārsēja Skudinam kāju:

- Glory hallelujah!.. [52] Kas ira šitie?

- Brāļi iekš Kristus. - Ivans sarauca uzacis un gandrīz skrienot injicēja nēģerim Gļeba pasniegto anestēzijas šļirces caurulīti. - Aleluja...

Dzīvība. Dzīvība. Sirds pulsē ar spēcīgiem sitieniem, ar gaisu piepildās plaušas, un veselā roka atkal ir brīva un spēj noturēt automātu...

Viss beidzās mazāk nekā minūtē. Jangu koki joprojām no lapām kratīja rasu, un kalnu virsotnes tinās virpuļojošā plīvurā. Pie stabiem palika trīs ķermeņi, divi miruši un viens vēl dzīvs, sapņojot par nāvi. Galds ar instrumentiem pat neapgāzās...

Stikla stends zem jumtiņa zaļā zvana, kas stāvēja tieši pretī ieejai jaunajā Hiperteh, pie izbrauktuves uz Gatčinas apvedceļu, saucās glīti un atbilstoši: "Teremok". Iekšā maiņās strādāja zēni bordo krāsas jakās un tīri "pirmsrevolūcijas" cepurēs. Vienmēr atšķirīgi, vienmēr divatā un vienmēr - kā saka, pašos puiku gados. Viņu  jaunie gadi netraucēja ar burvju prasmi izrullēt plūstošo mīklu, pārvēršot to plānās, ģeometriski regulārās pankūkās. Piepildīt tās ar divdesmit diviem pildījumu veidiem un izsniegt kārtīgi iesaiņotus - uz kartona šķīvīša, ja klients vēlējās uzkost tieši šeit, vai folijā un maisiņā, ja “līdznešanai”. Pankūkām klāt nāca tēja, kafija, augļu dzēriens vai buljons.

Virineja pabeidza košļāt un noslaucīja lūpas ar zili baltu papīra kvadrātu. Parasti viņa šeit ne jaunu katru dienu nāca paēst. ilggadējā cīņa ar neatvairāmi izplūstošo vidukli, bija bez kompromisiem (no abām pusēm); tāpēc „mierīgajā dzīvē” Virineja ēda nevārītus burkānus un ābolus. Bet šodien... Viņa vairs neskatīja, kura pankūka ir, bet ar kādu pildījumu - garšas kārpiņas aizmirsa viņai par to pastāstīt. Tuvumā marta vējā noraidoši kūpēja Alberta un Veņas plastmasas tējas tases. Doma par pēdējām vakariņām pirms nāvessoda izpildes, šķiet, bija ienākusi prātā visiem trim. Un palika neizteikta.

Bet lūk cita doma tika izteikta. Par to, ka Virineja un Aliks bija vainojami tikai rupjā attieksmē pret Andreju Aleksandroviču Kadlecu. Toties Veņa... Viņš pats bija pirmais, kurš verbalizēja šo pieņēmumu, varonīgi piedāvājot visu uzņemties uz sevi un ciest vienatnē. "citādi noformēs kā noziegumu grupā, puiši..." - "Vai tu maz zini, kas ir "noziegums grupā"? - uzreiz viņam uzkliedza Virineja. - Tev paskaidrot? Paskaidrot?.."

To zēnu, kuri grozījās aiz "Teremka" stikliem, vecumā Virineja bija augstdzimusi huligāne. Viņa jau skolā starpbrīžu laikā kāvās, netaupot un nebaidoties pat no vidusskolniekiem-aunapierēm, kas atļāvās vulgāras piezīmes meiteņu mugurās. Viņa tomēr nekāpa uz celtņiem un nekarājās divdesmitā stāva balkonos, kā tas bija ierasts pusaudžu vidū, kuri izmēģina un pierāda savu "krutumu". Dievs nebija apdalījis Virineju ar iztēli un prātu, un viņa labprātāk rīkoja domu eksperimentus. Piemēram, tā. "Apkārt izlijis benzīns un gatavojas tūlīt uzliesmot, es stāvu vidū, un kopā ar mani tuvs cilvēks, kurš nevar paiet. Piemēram, ievainots. Jautājums sekojošs: vai es viņu atstāšu, vai ne? "

Situācija bija pasmelta no amerikāņu filmas. Drosmīgais filmas varonis, protams, nepameta savu draugu, taču arī laimīgi izvairījās no benzīna uzliesmojuma.

Bet ja nu tas nebūtu izdevies?..

Psiholoģiskajam testam bija tik liela ietekme uz jauno Virineju, ka kādu dienu viņa par to pat nosapņoja. Viņa ļoti labi atcerējās: miegā viņa nekur nebēga, līdz pat pēdējam brīdim cenšoties izkustināt smago, ne pa viņas spēkiem, bezpalīdzīgi ļengano ķermeni... lai kritiskā brīdī pamostos mājās, zem pazīstamās segas. Viņa nevienam šo sapni nestāstīja, kaut arī slepeni ar to lepojās. Diemžēl nomodā viegli izkļūt no smagās situācijas neizdevās. Nav uz kurieni.

Tiesa, nomodā nekas īpaši briesmīgs arī nebija noticis. Neviens negrasījās aizdedzināt benzīna peļķi vai iesaistīties kādā citā slepkavībā. Būs liela bļaušana un lamāšanās, pēc kuras, visticamāk, caurlaides viņai un Albertam tiks atdotas. Veņkam gan...

Nē, neviens arī viņu nevilks uz inkvizitorijas sārtu. Viņu pat diez vai cietumā sēdinās. Tā, būs kaut kas, sīkumi. Atlaišana... jau lidojuma sākumā sagrauta zinātnieka karjera...

Iekšēji nodrebinādamās, Virineja pienērojās nākamajai pankūkai un domāja KO galu galā teiks mājās... Kad skatiens, uzmests tādas savējās un tik sāpīgi nu jau svešās caurlaides virzienā, uztvēra Monohordu - kapteini Borisu Kapustinu, kurš skrēja uz "Teremoku".

Virinejas acis bija “mīnus pieci”, viņa tālumā labi neredzēja un, nevēlēdamās pierast pie brillēm, kabatā nēsāja nelielu atlokāmu teātra binokli. Tomēr ekstremālās situācijās viņas redze ieguva ārkārtēju asumu. Piemēram, kad viņa treniņa nolūkos skrēja un priekšā parādījās suns, viņa ieraudzīja rotveileru pie pavadas jau kvartāla attālumā. Arī tagad, no laba simts metru attāluma, viņa ieraudzīja trīs caurlaides, kuras vicināja Boriss. Kaut arī viņai pašu skrējēju vajadzētu pazīt tikai tuvumā.

- Amnestija! .. - Monohords kliedza ar lieliem lēcieniem lidodams pāri sasalušajām peļķēm. - Amnestija! .. Tētis atkaroja!..

"Tētis" bija viena no Ivana Stepanoviča Skudina iesaukām, viņš arī Kudejars, viņš arī Melnais Pulkvedis. Kapustins nebūtu Kapustins, ja viņš nebūtu piešķīris visu slavu par “slīcēja glābšanu” savam vienīgajam un mīļotajam komandierim.

Virineja skrēja satikties ar Borisu un, palekusies, uzkārās viņam kaklā. Tikai tagad viņu sāka kratīt drebuļi un žņaugt asaras. Varenais specvienības karavīrs izplūda plēsonīgā smaidā un, noskūpstījis Virineju gar vaigu, apskāva meiteni. Kapteiņa Grīna acis nekavējoties piepildījās ar izteiksmi, kas padarīja līdzcilvēku skumjas par vienkāršu karnevāla vieglprātību. Dievs, nez kāpēc tikai Viņam zināmu iemeslu dēļ, pēdējā laikā ļoti nemīlēja savu nabaga Žeņu. Kā tajā vakarā pirms brīvdienām, tā arī šodien - nu kāpēc viss priecīgais un labais atkal un atkal tiek citiem? ..

Līdz darba dienas beigām bija atlikušas vēl divarpus stundas. Bēdas acumirklī sāka šķist gan mazas, gan tālas un vispār ļoti viegli pārvaramas. Toties visi atcerējās, ka noslēgtajā telpā joprojām darbojas dators un notiek skaitļošanas eksperiments. Virineja, Aliks un Veņa, kas gandrīz bija pārvērties ledus gabalā un atdevis galus plānajā vectēva plašķī-lietusmētelī, steidzās atpakaļ uz institūtu.

Jau iekšā viņi satika meneesu[53] no kaimiņu laboratorijas.

- Nu, gan jūs laižat, - viņš sveica amnestētos. - Kadlecs devās uz savu kabinetu, tādā skatā it kā būtu saēdies žāvētus prusakus! Un kādu runu par jums pateica Ļevs Polikarpovičs!.. - Jaunākais pētnieks runāja tā, it kā viņš pats būtu gājis pie direktora durvīm noklausīties, vai būtu stāvējis ļoti tuvu sākotnējam avotam. - Atkaroja! Tā tam Kadlecam arī pateica: bet hu-hu ne ho-ho? ..

- Kā nu nav kauna, - Gļebs, katram gadījumam, sarāja puišus. - Tādi izteicieni un meiteņu klātbūtnē. Kauns!

Viņš smaidīja. Veņa slaucīja siltumā aizsvīdušās brilles, un Gļebs, nodrošinoties, veda viņu pie rokas.

Kad kaislības akadēmiķa Peresvetova kabinetā izsīka, profesors Zvjagincevs no turienes izlidoja burtiski ar skaņas ātrumu. Nūja, ne nūja - dažos apstākļos viņš kļuva tikpat veikls cik Virineja modra. Viņš gandrīz pārskrēja pāri pagalmam, uzkāpa pa kāpnēm un ātri aizgāja pa garo koridoru. Trīs simt trešās istabas durvis bija aizslēgtas, bet profesors nēsāja atslēgu kabatā. Ar dubultklikšķi, atvērās slēdzene ...

Dators, mēģinot faktiski atkārtot neveiksmīgo Marinas eksperimentu, stāvēja ar muguru pret ieeju. Ļevs Poļikarpovičs ar visu steigu apgāja apkārt un sāka skatīties uz ekrānu.

Burtiski pēc minūtes durvis atkal atvērās.

- Lūk! .. - Laboratorijas vadītājs uzreiz ierunājās, pat nepaceļot galvu. - Redziet? .. Viss ir pareizi! .. Viss ir tā, kā es teicu!.. Nekādas kļūdas nebija! Un Marinočka... Lai viņai Debesu valstība... - viņš noklepojās, - ... neko nesaputroja! Sprādzienam nevajadzēja būt! Viņai vajadzēja visam izdoties...

- Ļev Polikarpovič, - atbildēja balss, kuru viņš ļoti labi pazina. Lai gan negribētu pazīt nemaz. Profesors beidzot pacēla acis. Tad viņš iztaisnojās. Pie durvīm stāvēja Skudins. Rokās viņš turēja palielu plastikāta saini. Neveikli parakņājies (traucēja pārsēji), Ivans izvilka fotogrāfiju un pasniedza to Zvjagincevam:

- Pazīstat?

Sākumā Ļevam Polikarpovičam šķita, ka vecajā attēlā, kas ar laiku bija kļuvis dzeltens, redzams viņš pats. Bet nē. Cilvēks uz fotogrāfijas bija pilnīgāks, jaunāks un ar frizūru, kā tagad teiktu, "pēc bandīta". Plus uzraksts, kuru pārsteigtais Zvjagincevs pamanīja tikai pēc sekundes.

- Kur jūs dabūjāt ... ŠO? - šokētais profesors tik tiko spēja izrunāt.

- Jūs neticēsiet. Pilnīgi nejauši nonāca manās rokās, - Ivans atbildēja un pie sevis pasmīnēja. Varētu saderēt uz jebko: profesors viņam neticēja. Noteikti vispirms iedomājās par bezgalīgajiem, šausmīgi noslepenotajiem VDK arhīviem. Nu, lai tak domā, kā viņam vislabāk patīk, nesāksi tak strīdēties ar profesoru. - Te ir arī visādi un dažādi materiāli. Lūk, skaties ...

Datora ekrānā mirdzēja pilnīgi regulāra līniju varavīksne. caur kosmisko melnumu uzkāpa Fudzi majestātiskais skaistums, ko kā karalieni, pagalmā ieskāva nelielo pakalnu ekstrēmumi. Pirmo reizi ceturtā dimensija "parādīja sevi cilvēkiem", pirmo reizi ļāva sevi aplūkot. Vismaz no attāluma, pagaidām virtuāli ...

Tēva dienasgrāmata

Ir anekdote, kas neglīti apmelo mūsu miliciju. Pa ielu iet kārtības sargs, kā saka, nevienu neaiztiek. Un pēkšņi no ceļmalas grāvja viņu uzrunā kaka: "Sveiks, radiniek!" - "Ko-ko? - milicis apvainojas. - Kāds es tev radinieks? - “Bet vai tad nē! Gan tu, gan es esam no iekšējiem orgāniem..."

Ļevs Polikarpovičs Zvjagincevs vienmēr atsauca atmiņā šo anekdoti, kad izveda savu barbosu ārā pastaigā.

Uzvaras ielā ik pēc divdesmit metriem ir soliņi un glīti baltas urnas pie tiem. Tomēr tikai daži suņu īpašnieki uzņemas savākt savu mājdzīvnieku dzīvības svarīgo funkciju izdalījumus. Ziema ievieš kārtību savā veidā, pārklājot visus cilvēku neglītumus ar sniegu, bet marta atkusnis ir nežēlīgs. Sanktpēterburgas smidzinātājlietus acumirklī nograuž sniega kupenas, un tad izrādās, ka krūmi ir pilni ar saplēstiem plastmasas maisiņiem, tukšām limonādes pudelēm un pat ar autoeļļas kannām. Celiņš, kas ierīkots bez jebkādas jēgas par hidroloģiju, kļūst par vietējās jūras gultni. Un zālājos, Pārvērtušos par mitriem un briesmīgi slideniem ledus laukiem, nav kur likt kāju neskaitāmo suņu kaudzīšu dēļ. Levs Polikarpovičs Zvjagincevs pacēla siltās jakas apkakli, ar nūju izmēra tuvākās peļķes dziļumu un nolēma būt optimists. "Ir taču arī kaut kas labs: gan iecirknis nenodega, gan priekšnieks pa purnu nedabūja ..." - viņš atcerējās frāzi no sava iemīļotā seriāla par policistiem. Nē tiešām. Šodien ir brīva diena, tāpēc, daudzveidības labad, četrkājaino var iznest pa  dienasgaismu, nevis vakarā vai agrā rītausmā, kā darba dienās. Turklāt uz vairākām dienām kaut kur aizvests parastais nemiera cēlājs, resnais un ļaunais rotveilers Bonjū (pilnībā - Tanderheds fon Tvilbeker-See Billi Bonss Trešais). Nu, paldies Dievam, citādi Levs Polikarpovičs pastaigās pastāvīgi viņam uzdūrās, un slikti audzinātais Boņa mēģinot nogāzt savu saimnieku no kājām, ar rūcienu metās virsū Knopikam. Kaut arī šis Knopiks varēja viņam iziet zem vēdera, nepieliecoties, kas nozīmēja, ka viņš nebija konkurents suņa hierarhijā un tāpēc nevarēja būt dusmu objekts.

- Staigā! - profesors noņēma bremzi no ērtās pavadas lentas, un suns, kā parasti, metās caur peļķēm. Importa šaurās lentas spole iztinoties klusu tarkšķēja. Profesors jau iepriekš zināja, pie kura koka viņa mājdzīvniekam patīk sēdēt, un pretojās kārdinājumam piespiest viņu pasteigties. Neatkarīgi no tā, cik ļoti viņš gribēja ātrāk iedziļināties piezīmju grāmatiņās, kuras viņam atdeva Skudins, nekādā gadījumā nebija jāizslēdz suņa pastaiga. Turklāt Knopiks bija suns, kas nozīmē, ka uz ielas viņš ne tikai un ne tik daudz fiziski sildījās un darīja savas lietas, cik iezīmēja un apošņāja pazīstamo teritoriju. "Suņu interneta ziņas," sacīja pats sev Ļevs Polikarpovičs. "Un turklāt interaktīvā režīmā..." Profesoram slāpes pēc informācijas bija tuvas un saprotamas, viņš nebūtu liedzis savam mājdzīvniekam piekļuvi tām ne par kādiem labumiem.

Knopikam tomēr ļoti nepatika mitrums - un, tikko sasniedzis stūri ar Maskavas prospektu (starp citu, tas pats stūris, kur automašīnā tika uzspridzināts deputāts), viņš bez pamudinājumiem steidzās atpakaļ.

- Kur ar netīrām ķepām? Nu sēdi!

Mājās Ļevs Polikarpovičs uz plīts uzlika suņu putru (viss pēc zinātnes, vistu kakliņi ar dārzeņiem un četru graudaugu maisījumu), gribēja vienlaikus pagatavot sev kafiju, bet steidzās, domās atmetot ar roku - vēlāk, pēc stundas! - un steidzās uz kabinetu, kur viņu gaidīja tēva rokraksti.

Viņš nolika tos uz galda, atkal paskatījās apkārt un domīgi pasmaidīja. Re kas par dabas noslēpumu. Nē, nevis "pērtiķu spirāle", bet ... Ivans Stepanovičs Skudins. Duboloms. Gestapovietis. Soldafons. Bijušais znots, ienīsts un necienīgs... Un, lūk, izrādījās kārtīgs cilvēks. Ar principiem. Pārsteidzoši...

Bija deviņas piezīmju grāmatiņas. Astoņas biezas, kārtīgi pārklātas ar šifrētu tekstu. Un viena plānāka, ar noplēstu sākumu - dienasgrāmata. Zvjagincevs to uzmanīgi paņēma, pietuvināja lampu, jo īsā Sanktpēterburgas diena aiz loga jau gāja uz beigām. Viņš to atvēra, sāka lasīt no vietas, kur apstājās pirms pastaigas.

"07/12/38. Enkavedešņiks Homjakovs izsauc man vemšanas spazmas. Domāju, ka ne tikai man. Lūk tādi, arī dara negodu padomju orgāniem. Negodīgs, apmelotājs, dzērājs un, man šķiet, rakņājas pa manām mantām. Bet fon Trauberga kungs ir vairāk līdzīgs nacistam nekā zinātniekam. Nu, šķiet, ka mans rēbuss ir labs, lai uzmin, kurš var...

14.07.38. Vietējais ods ir milzīgs tīršķirnes kukainis, ārkārtīgi asinskārs un visuresošs. Bet kopumā daba ir lieliska. Apkārtējo kalnu nogāzes ir apaugušas ar priedēm un bērziem. Neskatoties uz vasaru, virsotnēs un aizās ir sniegs, strauti ir tīri, caurspīdīgi un auksti, līdz zobu sāpēm. Runājot par zobiem... Fon Trauberga kungs apvārdo tos ļoti gudri, it kā viņš patiešām būtu mācījies pie slavenā profesora Hemnicera. Bet toties nevar atšķirt Maksvela vienādojumu no Ņūtona binoma. Bet, lūk ar ieroci rīkojas kā Vorošilova strēlnieks. Ne velti, redzams, avīzes to tikai raksta kā par viņējo Gestapo draudzību ar mūsu NKVD...

15.07.38. Šodien turpinās nesenā iepazīšanās ar ārkārtīgi interesantu, neparastu vietējo iedzīvotāju, pārmantojamu "zināšanu cilvēku" Arsēniju Daņilovu. Sākumā viņš bija ārkārtīgi piesardzīgs pret mani, pat izlikās, ka nesaprot krievu valodu, iemesls tika atklāts nedaudz vēlāk. Viņa tēvu, pazīstamu  noidu, divdesmitajā gadā, cīņā ar pagātnes paliekām, Padomju valdības pilnvarotie pārstāvji noslīcināja Lovozero. Šodien Daņilovs pateica, ka man esot laba dvēsele, un aicināja mani ciemos, uz brieža aknām. Es noteikti aiziešu, viņā ir kaut kāds slēpts spēks, slepenu, sen aizmirstu zināšanu glabātuve. Velti, tomēr, tiek pieļautas šādas pārmērības, bet ne jau ar Homjakovu tās apspriest...

17.07.38. Šodien es eksperimentēju pie ar sūnām apaugušas, ļoti līdzīgas mākslīgai, piramīdas, kādas parasti atrodamas virs divu vai vairāku pazemes strautu krustojuma. Fantastika! Objektīvi - spēcīgs nezināmas dabas lauks un skaidrs gravitācijas likumu pārkāpums. Subjektīvi - apziņas izkrišana no ierastā telpas-laika kontinuuma. Sajūta ir tāda, it kā visi klasiskās fizikas likumi šeit tiktu sagrauti, pārstājot darboties. Es piedzīvoju kodīgu triumfu, mana teorija par laika vektora mainīgumu saņēmusi lai arī netiešu, bet praktisku apstiprinājumu. Vislielākais cilvēces malds ir tas, ka tā hronālo kustību uzskata par viendimensionālu. Laiks ir tikpat apjomīgs kā telpa. Spirāle, tikai spirāle!

19.07.19. Pārsteidzoši interesanta un piepildīta diena! Apmeklēju Daņilovu, iedzērām degvīnu, iesaistījāmies sarunā. Arsenijs man pastāstīja pārsteidzošu leģendu par seno pilsētu, kas atrodas pašā polā. Šajā pilsētā, iespējams, dzīvojuši noslēpumainie Ass cilvēki. It kā tur, virs milzīga virpuļojoša ezera gaisā karājās milzu templis, un šī vieta esot seno cilvēku burvju spēka centrs. No turienes viņi ceļoja pašos Visuma dziļumos. Vai tā nav leģendārā Hiperboreja? Vai tas nav manu pieņēmumu triumfs, ka laiks ir kustības mērs. Izejam no lineārās plūsmas, pārveidojam vektoru līknē, un telpiskais apjoms parastajā nozīmē tiks samazināts līdz punktam. Lūk, kā to izdarīt - skati piezīmju grāmatiņu numur viens...

21.07.38. Uzkāpām Melnajā kalnā, vietējā valodā - tundrā. Pasakaina daba, neskartas sūnas, milzīgas, krāšņas, triju apkampienu egles. Lopars-gids pastāstīja par punduru nāciju "čudiem", pēc viņa teiktā, tie jau senos laikos nokāpuši pazemē, un ieeja viņu noslēpumainajā valstī, kas interesanti, atrodas kaut kur tepat netālu. Es uzreiz atcerējos mūsu krievu leģendu par Kitežas pilsētu, kuras iedzīvotāji nevēlējās dzīvot zem mongoļu iebrucēju jūga. Līdzīgs sižets ir saistīts ar pasakaino pazemes valsti “Agarti”. Tad ienāca prātā dobās zemes koncepcija, un gluži negaidīti - stāsts par stepju mednieku, kurš atradis ieeju seno zināšanu krātuvē. Lai noslēpums tāds arī paliktu, lamas viņam izrāva mēli. Kamēr gids stāstīja, Homjakovs ar pretīgu smīniņu smēķēja cigareti, pēc tam sacīja: “Lūk jums arī reliģiskā tumsonība” Fon Traubergs, gluži pretēji, bija nopietns, uzdeva daudz jautājumu, viņa acis aiz pensneja stikliem gailēja kā vilkam kas saodis svaigas asinis. Reti dīvains tips. Viņa krievu valoda ir lieliska, gandrīz bez akcenta, nekādu problēmu ar lietvārdu locījumiem. Kas viņš tāds ir, čorts viņu rāvis? "

Nešķīstā gara nosaukums tēva dienasgrāmatā bija uzrakstīts pa vecam - caur "o". Ļevs Polikarpovičs pacēla acis no piezīmju grāmatiņas, akli raudzīdamies caur tumšo logu. Dziļi, smagi nopūtās... Un pēkšņi ar kliedzienu ieskrēja virtuvē - nepārprotami bija laiks glābt suņa putru uz plīts.

Pēc atgriešanās profesors atsāka lasīt.

"23.07.38. Šodien īpaša diena, beidzot ir noticis, es varēju saprast GALVENO. Pašus pamatus. Notvēru ugunsputnu aiz astes. Pašapmierinātība plēš mani pušu, gribas uzkliegt: Klausieties cilvēki, es jums beidzot paskaidrošu, kā darbojas šī pasaule. ”Un piebilst:“ Esmu ģēnijs, jo tikai ģēnijs ir spējīgs aptvert tik ģeniālu vienkāršību. ”Tomēr pietiek emociju, īsumā apkopošu, lai nesanāk, kā ar Fermā teorēmu [54]. Un tā: Trīsdimensiju telpa ir mūsu ārējo maņu funkcija. Laiks ir šo sajūtu robeža. ĪSTĀ realitāte ir vismaz sešdimensionāla, un šo pasauli, kuru mēs cenšamies uztvert caur savu jūtu nožēlojamo spraugu, mēs augstprātīgi pasniedzam ar trīsdimensiju telpas definīciju un piedēvējam tai Eiklida kontinuuma īpašības. Jebkurš sešdimensiju ķermenis mums kļūst trīsdimensionāls, pastāvošs laikā, un piektās, sestās un tā tālāk dimensiju īpašības vispār nav pieejamas mūsu uztverei. Viss triks ir mūsos pašos! Un vēl kaut kur citur. Kas skatās pamatos, lai saskata...

25.07.38. Sēžu, sasprindzinot savu pelēko vielu. "Rēbuss" ir labu labais, bet tas prasa milzumu laika! Homjakovs ar aizdomām skatās, saku, ka esmu nevesels, ka sabojājies kuņģis. Starp citu, tā ir svēta patiesība - mans vecais gastrīts pēdējā laikā liek manīt par sevi. Nervi, vecums, ekspedīcijas ēdieni ...

26.07.38. Šodien, atgriežoties no Melnās Tundras, satiku vietējo mežsargu Vasiliju Skudinu. Brīnišķīgs cilvēks, īsts krievu ziemeļnieks. Šķiet, ka arī es viņam patīku. Aicina mani ciemos. Iespējams, tādi bija mūsu Slāvu senie karotāji. Mūsdienās šāda veida cilvēki ir retums. Apkārt arvien vairāk Homjakovu...

28.07.38. Patiesi bagāta brīnumiem ir Kolas zeme! Šodien notika dīvains atgadījums. Pārbaudot neliela kalna - "varaki" nogāzes, es pēkšņi piedzīvoju paniskas, uz paškontroles zaudēšanas robežas, bailes. Šīs nesaprotamās, spontāni radušās šausmas mani iegremdēja pilnīgā nejūtībā, sava veida prostācijā, kādu jūtam sapnī, kad pilnībā apzināties notiekošo, bet nevaram pakustināt ne roku, ne kāju. Acīmredzot to piedzīvoja gan lopars-ceļvedis, gan Homjakovs gan fon Traubergs. Visi stāvēja nekustīgi kā sāls stabi. Šī parādība skāra arī dzīvniekus: Laika-lāčugāzējs nožēlojami smilkstēja, ierāvusi asti un piespiedusies pie mūsu ceļveža kājām. Bet viņš man stāstīja, ka šis suns pagājušajā ziemā izglāba viņam dzīvību, drosmīgi metoties virsū lācim. Uz mirkli acīs satumsa, visas skaņas apklusa, tad viss pārgāja, it kā saprāts būtu izniris no dziļa, necaurredzama bezdibeņa. Vēlāk ceļvedis paskaidroja, ka mēs, acīmredzot, satikām ne vairāk, ne mazāk, bet noslēpumaino "spalvaino sievieti". Tā sāmi sauc noslēpumaino radījumu, kas dzīvo nomaļās vietās un it kā zina, kā nogalināt "ar balsi un skatienu". Vai pasaka ir meli? ..

30.07.38. Lielākā cilvēces ilūzija ir sevis apzināšanās vienā hronālajā plūsmā. Mēs cenšamies visu laiktelpu iespiest vienā un visiem kopīgā Lielā laika līnijā. Tas ir malds! Nav "vispārēja laika", katram atsevišķi eksistējošam ķermenim, atsevišķai sistēmai ir savs laiks! Tūlīt rodas jautājums par tā izliekumu. Laika riņķis... Viss atgriežas normālā stāvoklī... Kā skan, vai ne!? Te nu bija senie cilvēki ar viņu mitoloģiju, kuru mēs atcēlām, neapgrūtinot sevi ar tā izpēti. Bet, ja aplis, tad uzreiz rodas doma - būtu labi aprēķināt tā rādiusu. Vai varbūt nevis "laika aplis", bet, piemēram, bumba? Sava veida hronāla sfēra? Un kur te ir ieeja-izeja? Izolācija - vai..?

08.02.02. Visbeidzot, esmu nolēmis aiziet ciemos pie Skudina. Viņam ir ģimene, mājās viņam ir apskaužams miers un komforts, dēlam ir trīs gadi. Sieva Tamāra ir izteikti neparasta sieviete. Viņa nav tikai ļoti skaista, viņas izskats nez kāpēc uzreiz lika aizdomāties par raganām. Patiešām, kā izrādījās, viņai ir spēcīga burves un dziednieces reputācija. Par ko patiesībā viņa pirms kāda laika esot izsūtīta no Smoļenskas apgabala. Sava veida nesen no emigrācijas pārbraukušā rakstnieka Kuprina Oļesja. Tikai ugunīgi ruda un sasodīti pašpārliecināta. Kad viņi pēc vakariņām sāka dzert tēju, Tamāra paņēma pīrāgu, kaut ko iečukstēja un pasniedza man - saka, apēd to lēnām, un kuņģis vairs nesāpēs. Nez, kā viņa uzzinājusi par manu gastrītu? Apbrīnojams vērīgums. Es, protams, pasmējos, bet, sākt skaidrot, ka mēs, materiālisti, neticam vārdošanām, man šķita nepiedienīgi. Lai neapvainotu, pateicu "paldies" un lēnām to apēdu, kā  bija pieteikts. Patiesībā, ja viņa arī ir ragana, tadr labā. Pīrāgs, starp citu, bija ļoti garšīgs, ar mellenēm ...

04.08.38. Šodien pusdienojot pēkšņi sapratu, ka esmu pilnībā aizmirsis savu kuņģi. Ne smaguma sajūtas, ne citu nepatīkamu simptomu, lieliska apetīte, visu perfekti sagremoju! Nost ar materiālismu, tas ir tikpat nepilnīgs kā mūsu tradicionālā telpas un laika izpratne! Cariene Tamāra, mana sarkanmatainā burve! Rīt atnākšu un pie kājām paklanīšos. Cik skaista, tikpat arī gudra, reta kombinācija cilvēkā. Starp citu, viņa man kādu atgādina ... "

Profesors Zvjagincevs atkal atstūma malā tēva rokrakstu. Viņš paskatījās apkārt, pagrozot grozāmo krēslu. Marina un viņas māte klusām paskatījās uz viņu no sienas. Levs Polikarpovičs juta, kā migla aizsedz acis. Cik skaista, tikpat arī gudra... Norāva brilles no deguna un sāka tās nikni noslaucīt.

08. 08.38. Nosapņoju satriecoši spilgtu sapni, īstu apgaismību. Es redzēju laika ķermeni milzīga, lēnām uzplaukstoša pumpura formā. Pamodos, aizdedzināju lampu, sāku rakstīt. Ja tā padomā, katrā mirklī, katrā trīsdimensiju pasaules punktā ir pieejams plašs iespēju klāsts. lineārajā laikā, ceturtajā dimensijā, tiek realizēta tikai viena no tām, visas nerealizētās iespējas kopā veido piekto dimensiju. Lineārais laiks, noslēgts aplī, katrā brīdī atstāj nerealizētas iespējas, bet šīs iespējas, kas vienā laikā nav realizētas, tiek realizētas sestajā dimensijā, kas ir visu laiku kopums. Tā visos iespējamos virzienos izplūstošās līnijas, veido ķermeni vai trīsdimensiju laika kontinuumu, kurā mums diemžēl zināms tikai viens virziens. Attiecībā pret laiku mēs paliekam viendimensionālas būtnes un tāpēc neredzam ne paralēlos laikus, ne to leņķus, ne pagriezienus. Ne arī paralēlās pasaules? Jautājums ir, kurp tas aizgāja bēdīgi slavenie čudi? Kā caur zemi izkrita? Ļoti simboliski ...

09.08.38. Vakar fon Traubergam nez kāpēc savajadzējās apmeklēt Kaulu salu, seno sāmu kulta vietu. Ne jau nejauši sala tā nesaukta, runā, ka tur ir pilns ar īpašā veidā saliktiem briežu galvaskausiem un ragiem. Vēl runā, ka šī sala ir peldoša, un, pārvietojoties gar ezera krastiem, tās asajā zemesragā parādās ūdeņu pavēlniece - skaistā tumšmatainā Saciēna, kura mīl savaldzināt vīriešus. Vispār lappiešu ceļvedis kategoriski atteicās kuģot uz Kaulu salu. Es, uzskatot, ka nav vērts līst tur, kur neprasa, arī atturējos no pastaigas pa ezeru. Tā nu fon Traubergs devās uz Kaulu salu Homjakova sabiedrībā. Tie nu gan īsti materiālisti - nekādus brīdinājumus neņem vērā. "Gari sodīs," sacīja ceļvedis. Saskatījies pietiekami daudz vietējo brīnumu, man jāatzīst,  visu dienu es gaidīju vētru, pērkona negaisu vai vismaz lietus gāzi, tomēr laiks saglabājās izcili labs, debesīs nebija neviena mākoņa. Toties šodien vēlā pēcpusdienā ar fon Traubergu un Homjakovu sāka notikt kaut kas neparasts. Abi pēkšņi sāka skaļi dziedāt, it kā apraudot, spiedzīgās balsīs, savādi izmainījās viņu izskats, galvas āda sāka cieši piegulēt galvaskausiem, kas radīja dzīva miroņa izskatu, abiem - vaska sejas krāsa, kustības nedabiskas. Šķiet, it kā viņi būtu pilnīgi sajukuši prātā. Paldies Dievam, ap pulksten divpadsmitiem mūsu "apraudātāji" gandrīz vienlaikus nomierinājās un pārguruši nokrita kā miruši. Saimniecības daļas vadītājam Potapam - gan smiekli, gan grēks! - no visa redzētā piemetās lāču slimība (liela caureja.tulk.). Vispār bija jautri ...

12.08.38. Homjakova un fon Trauberga slimība kļūst arvien smagāka, tagad viņi dzied arī naktīs līdz pat rītausmai un dzied kaut ko skaidri jēgpilnu, kaut arī nesaprotamu. Kā paskaidroja Daņilovs - jukagiru, lamaitu un jakutu valodās. No kurienes, jājautā? Šo slimību vietējie sauc par "merečku", "merečēšanu". Iedzīvotāji to skaidro ar uz cilvēkiem sadusmotu garu intrigām, par to, ka uzdrošinājušies traucēt viņu mieru. Rodas iespaids, ka dēmoni patiešām ir pārņēmuši mūsu materiālistus. Un viņi kliedz tik stipri, ka nav iespējams koncentrēties. Izskatās, ka mūsu ekspedīcija nonākusi beigu fāzē. Kādi nu tur vairs pētījumi. Ne dot, ne ņemt, mums no TURIENES, no kādas augstākas dimensijas, liek nūjas riteņos. Acīmredzot, nepatīkam viņiem. Vismaz daži no mums. Vai man vajadzētu lūgt padomu Tamārai Grigorjevnai? Nebrīnīšos, ja pēkšņi kaut ko ieteiks...

13.08.38. Kaut nu nenoskaustu - šķiet, ka ir atklājies veids, kā noteikt konstantes vienādojumu sistēmai, kas apraksta individuālas laika sfēras stāvokli. Nonācu pie tā pilnīgi intuitīvi, uz iracionālā robežas. Iespējams, uz mani tādu efektu atstāj šī vietējā daba. Šeit ar savu ādu jūtama kaut kādu enerģija, kas nāk no akmeņiem un mežiem. Pat žēl, ka drīz būs jābrauc prom. Rīt atlidos hidroplāns. Ekspedīciju evakuē. Homjakovs un fon Traubergs jau ir pilnīgā neprātā, viņi tagad gaudo gan nakti, gan dienu, domāju, ka viņiem ir taisnais ceļš uz dzelteno māju. Liekot roku uz sirds, man nemaz nav žēl ne viena, ne otra ... "

Tālu, tālu pa ielu ...

Ikviens, kurš raksta par noslēpumiem katram saprotamā valodā, ir bīstams ārprātīgais.

Rodžers Bēkons. 1250 gads

Bijušais Marinas vīrs Volodja Grišins dzīvoja Černaja Rečkā. No Basseinajas ielas, kur dzīvoja profesors Zvjagincevs, gandrīz cauri visai pilsētai. Nu, tur, ne jau cauri visai, bet caur visapdzīvotāko un blīvāko tās daļu - noteikti.

Sēdēt vakara sastrēgumu korķos Ļevs Poļikarpovičs nebija cienītājs. Atgriezies mājās no institūta, viņš iedzina zemesriekstu "moskviču" garāžā un, lai nokļūtu pie Volodjas,  devās uz metro.

Kad Marina vēl bija maza un vakaros pastaigājās kopā ar tēti pie mājas, viņa visu laiku gatavojās kādu dienu doties pa Basseinaju "tālu, tālu" - aiz dzelzceļa, gar termoelektrostacijas skursteņiem, līdz jūrai. Viņa pat sagatavojās šim ceļojumam, kā nu mācēja. Izlasījusi grāmatu par Čipolīno - pareizāk sakot, izpētījusi tajā esošos attēlus -, viņa sāka vākt dažādus, pēc viņas domām, nepieciešamus priekšmetus: mīļāko bumbu, klucīšus... No lakatiem darināja saiņus un piesēja tos nūjiņām. Lai varētu tos uzmest plecā un nest garajā ceļā. Kā attēlā redzamais bezpajumtnieks Čipolīno, aizejošs milzīgajā rietošajā saulē...

Ceļojums pa Basseinaju, protams, tā arī nenotika. Bet, jau kļuvusi pilngadīga, Marina reiz atzinās tēvam, ka dažreiz sapnī dodas “tālu, tālu prom” - un pazīstamā, kopumā īsā Basseinaja brīnumainā kārtā aizved uz nezināmām pilsētas nomalēm un nekad nebeidzas...

Nokļuvis Savuškina ielā, Ļevs Polikarpovičs vienmēr atcerējās šo seno sarunu ar meitu. Droši vien tāpēc, ka Savuškina ielai patiešām ir ceļošanai piemērots garums, un tas ir skaidri jūtams uzreiz, tiklīdz uz tās nonākam. Un vējš pa to vienmēr pūš, kā gar okeāna krastmalu, un pa peļķēm dzen mirdzošus viļņus, un tā vērsta plus vai mīnuss tieši uz turieni, kur, caurstarodama caur plosītajiem mākoņiem,  aiz slapjiem Sanktpēterburgas jumtiem grimst saule...

Mūsu pilsētā ir vairāki kvartāli, kurus uzreiz pēc kara par jaunu uzcēla sagūstītie vācieši. Ir mazas, glītas, identiskas mājiņas, un dzīvokļiem, kas atrodas otrajā stāvā, ir savas ieejas. Ar tik šaurām kāpnēm, ka jūs varat apdauzīt elkoņus vienlaikus pret abām sienām. Pienācis pie pazīstamajām durvīm, Zvjagincevs bija nopietni satraukts. Negribot atcerējos, kā viņš šeit ieradās, kad Marina vēl bija dzīva. Un pēc apprecēšanās, viņa sešus mēnešus mēģināja sadzīvot ar šo pašu Volodju ... Pamīņājies šurpu turpu pa asfalta piebraucamo ceļu, gar vējā drebošajiem kailajiem krūmiem, profesore nospieda zvana pogu.

Volodja nokāpa atvērt durvis, ģērbies mājīgi - košā T-kreklā, kas acīmredzami nāca no sekond hend galdiem netālu no metro, un vecās slēpošanas biksēs. Šīs pēdējās Levs Polikarpovičs atcerējās tikpat ilgi kā pašu Volodju; nenovalkājamā pēckara trikotāža pārgāja no tēva uz dēlu un apsolīja kalpot vēl ilgu laiku. Marinas laikos Volodja bija zinātņu kandidāts, tagad viņš kļuvis par doktoru. Kas labs, pārskatāmā nākotnē vēl kļūs par korespondenta biedru. Un, bez šaubām, valkās tās pašas bikses. Atliek vien cerēt, ka viņš ar tām neaizies saņemt Nobela prēmiju. Tomēr Dievs ar viņu, lai nāk kā vien vēlas. Profesors Zvjagincevs uzskatīja, ka ģēnijam ir tiesības uz jebkādām dīvainībām. Bet par to, ka Volodja Grišins ir ģēnijs, nebija šaubu.

- Liecieties mierā, Lev Polikarpič, kādas čības ... Ienāciet, lūdzu.

Neskatoties uz akadēmisko grādu, četrdesmit gadiem un ekonomiskajām reformām valstī, Volodja izskatījās ļoti labi - bez plikas galvas, bez aptaukota ķermeņa, piedevām, nēsāja biezu bārdu: Asīrijas karalis Hammurappi, bet kopumā izskatījās kā Fidels Kastro vētrainās revolucionārās jaunības laikos.

- Sveiks, Volodja. - Zvjagincevs paspieda kolēģa stipro roku, novilka mēteli un cepuri un, mājas ieraduma dēļ, stūrī pie durvīm nolika savu spieķi. - Kā iet jaunībā?

Viņš jautāja vairāk kārtības labad, jo pārāk labi zināja, kā tagad dzīvo smadzeņu darbinieki. Ja vien viņi, protams, neaizbēga par Ņujorkas taksometru vadītājiem, nesintezēja narkotikas vai, piemēram, neveido radiomīnas. Kādreiz mūsu valsts raudās, tagad iemetot tīro zinātni āliņģī ar akmeni kaklā...

- Pagaidām dzīvs. - Grišins sarkastiski pasmīnēja un norādīja uz dzīvokļa dziļumiem. - Lūdzu, Ļev Polikarpič.

Dzīvokļi, kurus atkal bija plānojuši vācieši, pēc mūsu standartiem nebija triviāli. Pusotras istabas, kā arī plašs alkovs. Astoņdesmito gadu beigu mēbeles, izgatavotas no skaidu plātnes, nesen aplīmētas ar pašlīmējošu "marmoru". Televizors ar putekļainu ekrānu, kas acīmredzami tiek ieslēgts ļoti reti. Dators uz rakstāmgalda, vāks noņemts, blakus kaudze ar lāzerdiskiem un dažādas papildu ierīces kastēs, vēl neizpakotas. Uz sienas starp grāmatu plauktiem liela Marinas fotogrāfija. Marina tur Knopiku rokās, kad viņš vēl bija kucēns. Un plati smaida.

- Kāda tagad jēga vairs kārt pie sienas fotogrāfiju... Būtu labāk, ja tu viņu pie sevis turētu, kamēr bijāt precēti. Varbūt tad viņa... ”Ar gribas piepūli Zvjagincevs pārtrauca nelūgto domu, smagi iegrima krēslā un izvilka no keisa kaudzi loloto piezīmju grāmatiņu:

- Lūk, Volodja. Paskaties.

Nedod Dievs, kādam pārdzīvot savus bērnus ...

- Tā, tā! - Dzīvokļa īpašnieks, kurš jau devās uz virtuvīti, lai pagatavotu viesim kafiju, uzreiz aizmirsa, kur un kāpēc gāja. Uzmanīgi paņēmis piezīmju grāmatiņas, Volodja pat neattapa apsēsties - viņš uzreiz sāka čaukstināt slikti lokošās lapas. "Jā, tās nav kaut kādas blēņas ar banālu dubultu vārdu pārstādījumu [55]," viņš pēc kāda laika pusbalsī komentēja. Viņa balsī bija sajūsma, kuru viņš pat nedomāja slēpt. - Lieliski, Ļev Polikarpovič, tiešām ļoti patīkami! Ir par ko galvu palauzīt!

Volodjas kalsnā seja kļuva kā medniekam, kurš pamanījis reta medījuma pēdas. Redzot pieaugušu vīrieti, kurš gandrīz slienājas pār vecu papīru kaudzi, kas piedevām izraibināti ar kaut kādiem ķeburiem, normāls cilvēks uz ielas labākajā gadījumā pavirpinātu pirkstu pie deniņiem. Tomēr profesors Zvjagincevs bija paredzējis tieši šādu reakciju. Ko vēl var sagaidīt no personas, kuram fundamentālais darbs "The Code Breakers" [56] bija rokasgrāmata jau skolas gados. Kurš papildus savai "dzimtajai" matemātikai zina sešas valodas, no kurām trīs mirušas, un šausmīgi kompleksē par to, ka viņš, redziet, nevarot lasīt Piramīdu tekstus bez vārdnīcas [57]. Kas attiecas uz tieksmi un spējām pēc kriptogrāfijas, Volodja to bija mantojis. Viņa vectēvs, cariskās slepenpolicijas darbinieks, sēžot uz Špalernajas, atšifrēja lielinieka, kurš strādāja ar pseidonīmu "Nikolajs Ļeņins" korespondenci. Starp citu atšifrēja pārāk nesvīstot. Volodjas tēvs, Īpašā departamenta darbinieks [58], piedalījās "Krievijas koda" izstrādē. [59] Runā, ka ievērojams bijis speciālists. Tomēr, ja visiem trim liktu sacensties, mazdēls būtu aizbāzis aiz jostas gan vectēvu, gan tēvu. Un bez grūtībām.

Neskatoties uz tādu - vieni vienīgi specdienesti - ģenealoģisko koku, Ļevs Polikarpovičs izturējās pret Volodju bez jebkādiem aizspriedumiem. Iespējams, tāpēc, ka viņam personīgi nekad nebija kontaktu ar "kompetentajām iestādēm", izņemot mācību laiku "bērna" pielaides formas noformēšanu. Volodja vispār neinteresējās par politiku, un visticamāk, pat nezināja, kas tagad ir mūsu prezidents. Vēstures noslēpumi, neatklāti senatnes noslēpumi - lūk tas viņā izraisīja bijību un sajūsmu, lūk tas lika palauzīt galvu un līdz apdullumam visu nakti nosēdēt pie datora. Šeit viņa interešu loks bija drīzāk atvērts: sākot no rozenkreiceru simbolikas Šekspīra darbos līdz noslēpumainajam Vestkaras papirusa tekstam [60].

Pašlaik Volodja nodarbojās ar abata Tritemija personību, kura dzīve bija pilna ar noslēpumiem, neizstāstītiem notikumiem un noslēpumainiem apstākļiem [61]. Kopumā par to, par ko viņam būs jāsaņem Nobela prēmija, par Fermā teorēmas pierādījumu vai par Voiniča manuskripta atšifrēšanu [62], jautājums palika atklāts.

- Tā, tā... - Ātri pārlapodams pēdējo piezīmju grāmatiņu, Grišins aizdedzināja cigareti, ar atvainojošu žestu aizdzina tabakas dūmus no Zvjaginceva:

- Interesanti!

- Tas... - iesāka profesors, bet Volodja, šķiet, pat nedzirdēja.

- Lev Polikarpič, - viņš gandrīz lūdzoši ierunājās, - jums tiešām nav iebildumu, ja es to izmēģināšu uz zoba?

Viņa acis mirdzēja, viss ķermenis bija saspringts, bārda durstīgi spurojās uz augšu. Ar šādu izskatu narkomāns runā par jaunu, vēl neapgūtu narkotiku. Bez šaubām, Volodja Grišins uzskatīja, ka visu pieejamo pelēko šūnu pastāvīgs noslogojums ir vienīgais iespējamais dzīvesveids. Spārnotā frāze “kamēr es domāju, es eksistēju” ir pazīstama visiem. Diemžēl, cilvēku absolūtais vairākums izturas tā, ka par domāšanas procesu esamību rodas lielas šaubas. Kas pie mums, kas aizjūras zemēs. Dzeršanas, sekss un pa kasti rādītie seriāli, no kuriem smadzenes ir kā arbūzs: svītras joprojām ir redzamas, bet rievu... Šajā dzīvoklī dzīvoja spilgts pretēju īpašību piemērs. Kuram arī bija savas nepilnības.

- Klausies, Volodja... - Zvjagincevs pamatīgi noklikšķināja ar tukšā keisa slēdzenēm. Viņš nevēlējās parādīt, kā viņam trīc rokas. - Tās ir mana tēva piezīmju grāmatiņas. Tu mani lūdzu atvaino, ja novēršu tavu uzmanību no svarīgākām lietām.

Volodja, kurš atkal pacēla galvu no dārgajiem papīriem, šoreiz, pretēji savam paradumam, teikuma vidū viņu nepārtrauca. Varbūt šķiršanās no mīļotās, kā izrādījās, sievietes viņam kaut ko iemācīja.

Ļevs Polikarpovičs atteicās no piedāvātās kafijas un nokāpa uz ielas, gandrīz aizmirsis gaitenī pieslieto nūju. Viņa acu priekšā peldēja plati smaidošās Marinas seja. “Tēt, iesim pa ielu tālu, tālu prom? Tā vienkārši, tikai iesim un iesim..."

Saulei bija izdevies pazust aiz horizonta, un no slapjajiem krūmiem izlīda bieza, tāla no pavasara, krēsla. Tā droši apņēma un aizsedza liela, resna vīrieša figūru, kurš nekustīgi stāvēja netālu no kaimiņu mājas stūra. Vīrietis bija ģērbies bezveidīgā mētelī garām malām un sejai pārvilcis "visu sezonu" cepuri. Plus tumšas brilles pa pusseju, slikti pieskaņotas apgaismojumam un diennakts laikam. Viņš ar acīm sekoja aizejošajam profesoram un sāka skatīties uz otrā stāva dzīvokļa logiem.

Pilnā parādes formā

- Varbūt ņemt un nokrāsot matus?

Un kas tur liels. Paskatīsies uz ielas - vīrieši gandrīz caur vienu visi nokrāsojušies. Izbalinājušies, izcelti un kā tik ienāk prātā. Nemaz nerunājot par reklāmām televizora ekrānā. Visi šie tā saucamie vīrieši, kuriem nav citas nodarbes, kā tikai kameras priekšā pakratīt savas koptās cirtas. Dabiski, ka bez neviena sirma matiņa. Laikam jau nebija par ko tādus dabūt.

"Vai arī vispār noskūt? Kotovska formā..."

Rīts ir rīts. Kas tik nemostas galvā. Tajā vienīgajā, puspelēkajā un nelabojami cirtainajā. Maša tagad būtu pabužinājusi viņa lokas un teiktu, ka bebri sirmi mati nebojā. Un viņš atbildētu...

Šodien viņa atkal rādījās sapņos. Tas bija ļoti briesmīgs sapnis. tas Kudejaram laiku pa laikam rādījās visu pusotru atraitņa gadu laiku, atkārtojot sevi gandrīz viens pret vienu, bet no tā tikai kļuva baigāks.

Tā arī šonakt Ivans aizelsies lēca pāri pakāpieniem, steidzot pa bezgalīgajām kāpnēm uz sprādziena satriektā, liesmu pārņemtā "Hiperteha" septīto - no piecpadsmit - stāvu. Tur, kur bruka un gāzās milzīgās laboratorijas zāles degošās sienas. Vēl pusotra lēciena ... un vēl viens ... un vēl viens ...

- Vaņa!..

Viņam pastāstīja, ka Maša un divi viņas darbinieki nomira uzreiz, un atomi, kuros viņi sadalījās, sajaucās ar taukaino kvēpu pārslām, kas karājās no griestiem. Sapnī viss bija savādāk. Un viņš neatradās Maskavā, kur viņš faktiski bija aizlidojis, un Maša uzreiz negāja bojā sprādzienā. Viņa četrrāpus uzrāpās uz apgāztā dzelzs skapja, atkaudamās no liesmām ar savu darba halātu, un sauca viņu palīgā, sauca...

- Vaņa!..

Ivans trakos lēcienos rāvās uz priekšu, lai pārvarētu liesmojošo grīdu, paņemtu viņu uz rokām, aiznestu prom ... Divus soļus no Mašas viņu sagaidīja un atmeta neredzama siena. Viņš atkal metās uzbrukumā un ietriecās šajā sienā ar tādu spēku, ka brakšķēja locītavas un kauli ... Caurspīdīgā barjera palika nepārvarama.

"Vaņa ..."

Un tad viņš pamodās, viss samircis un pārguris. Pamodās, lai nez kāpēc turpinātu dzīvot bez viņas...

Skudins drūmi paraudzījās spogulī, ērtāk saņēma bārdas nazi un sāka no sejas nokasīt ziepes kopā ar sariem. Visādas tur Žillette, kas esotpašas labākās vīrietim,  viņš necienīja. Ākstīšanās.

Pulkstenis rādīja astotās stundas sākumu. Rīta rosme pabeigta, auksta duša uzņemta. Pirms automašīnas piebraukšanas atlika tikai pelmeņu vārīšana - un drūmas brokastis Vaļkas un Žirika sabiedrībā.

Šodien viņam stāvēja priekšā īpašs uzdevums. Levs Polikarpovičs Zvjagincevs, protams, neko neteica pašam Ivanam. Bet viņš pasūdzējās saviem jauniešiem, Virineja slepeni pastāstīja Grīnbergam, bet viņš nodeva tālāk komandierim visās detaļās un krāsās, ar saviem papildinājumiem. Kudejars nebija īpaši pārsteigts, uzzinot, ka pēc tēva dienasgrāmatas izlasīšanas profesors bija pārpildījies ar būtiskām zinātniskām idejām un burtiski skriešus metās pie akadēmiķa Peresvetova. "Mums ir," viņš teica, "steidzami jāsavācas ekspedīcijā! Uz Kolas pussalu! " - "Mans draugs," Valentīns Jevgeņevičs, it kā noguris gudri viņam atbildēja, "labāk būtu tepat pie institūta uzracis zemi dārzeņu audzēšanai. Tāpat kā Pulkovas astronomi, kas blakus observatorijai stāda kāpostus. Kur es lai tev sakasu naudu ekspedīcijai? Skaties vēl, ka vispār, to tēmu būs jāslēdz ... ”To stāstot Grīnbergam, sarkastiskā Virineja gandrīz raudāja, tāpēc Žeņa ieradās pie apakšpulkveža ļoti noraizējies. "Varbūt man izrakt vectēva podu, ko, komandier? .. Iesaki..." - "Pagaidi," sacīja Kudejars. "Mēs varam iztikt bez ziedojumiem." Un, izvilinājis profesoru Zvjagincevu no laboratorijas, viņš uzaicināja viņu koridora stūrī. Pēc piecām minūtēm Ļevs Polikarpovičs kļuva manāmi gaišāks sejā, un vēl pēc piecām minūtēm viņi izstrādāja aptuvenu plānu, kurā visiem tika piešķirta vienlīdz svarīga loma.

Tās pašas dienas vakarā profesors piezvanīja no mājām uz Ameriku savam draugam Iskam un pat nedomāja par nikno rēķinu, kas viņam tiks piesūtīts pēc šīm sarunām.

Šodien bija Kudejara kārta rīkoties. Vajadzēja darīt visu iespējamo, lai nepieviltu.

Nolicis dvieli, Skudins izgāja koridorā un sāka griezt tālruņa ciparnīcu. Protams, agri, bet vakaros Ritas līnija bija necaursitami aizņemta. Te nu nevar palīdzēt, komunālais dzīvoklis. Viens koridors, viena tualete un viens tālrunis.

- Klausos! - beidzot otrā galā pacēla klausuli. Skudins jau zināja, ka Ritas vecmāmiņa, vispār labestīga veca sieviete, bija pakurla. Kliegt bija bezjādzīgi, apakšpulkvedis ar to būtu panācis tikai savu kaimiņu uzbrukumu. Viņš nolēma izmantot militāros paņēmienus mierīgiem mērķiem un katru vārdu izrunāja īpašā veidā, atsevišķi, it kā lielā salā:

- Sveiki. Andželīna. Matvejevna. Esiet. Tik. Laipna. Ritu.

Spetnaza paņēmiens kā vienmēr darbojās nevainojami. Bet ... Ak vai - uz brīdi, pazaudējis modrību, Ivans bija izrunājis vārdus, kas dažiem bija kodēts signāls. Sajūsminātā Žirika kliedziens, kas atskanēja tieši virs auss, lika Kudejaram salekties:

- Tik laip-nnni, tik laip-nni! - papagailis uzlēca uz sienas skapīša un lepni uzpūta cekulu. - Par čir-riku v-vēzīttī, par čir-riku v-vēzīttī!

Skudins atvēzējās pret viņu ar zeķēm, kuras turēja rokā, iepriekš zinot, ka tas ir bezjēdzīgi. Papagailis kategoriski atteicās iet pa labošanās ceļu.

- Ritu? To var, viņa vannas istabā mazgājas. - Vecmāmiņa arī pazina Skudinu, atklepojās, ar klaudzienu nolika klausuli uz kaut kā cieta un attālinājās, ejot kliegdama:

- Rita! Rita! Beidz plunčāties, tavs vīrietis tevi pie aparāta prasa!

"Tavs virietis." Skudins pie sevis pasmīnēja. Viņš nebija nekāds mūks, bet pēc zināmajiem notikumiem savu attieksmi pret Ritu pārliecinoši kvalificēja kā brālīgu.

Ritas balss telefonā bija piesardzīga.

- Klausos?

- Rita, sveiki, tas esmu es. - Skudins ar basām kājām mīņājās pa grīdu un uzreiz atcerējās, kā viņi viens otram pretī stāvēja pie "sliktā" dzīvokļa durvīm: viņš bija gandrīz kā pilnā parādē, viņa tikai peldmētelī un basām kājām. Tā laika notikumi viņus ātri apvienoja un izlīdzināja. Un šķiet, ka kaut kas līdzīgs tagad notika vēlreiz.

- Sveiks, Vaņa!

Jaunās sievietes balsī bija saklausāms skaidrs atvieglojums.

- Atvaino, ja nelaikā. Kā tur Natahai, ir labāk?

Viņš zināja, ka dienu iepriekš viņa gatavojas apciemot savu draudzeni slimnīcā.

- Oi... - varēja dzirdēt, kā Rita konvulsīvi norij. - Guļ kā līķis ... skatās vienā punktā ... Un acis ... tukšas, mirušas ... Vaņa ... - Rita tomēr neizturēja un izplūda asarās:

- Kungs, par ko viņai tas viss, viņa taču bezpajumtes kaķus baroja, pirka heku bez mugurkaula... Un atkausēja bļodiņās, lai viņi nerītu sasalušu... Teica, citādi sāpēs vēderiņi... Es vēl degunu aizspiedu, sak, smird pa visām istabām...

Tādi lūk pīrāgi. Dzīvoja sev meitene, dzīvoja, kā mācēja. Protams, ne jau komunisma celtnieks, bet arī ne slepkava, ne kaut kāds banderovietis. Un tad ieradās četri nelieši ar lodāmuru. Nolādētā čemodāna dēļ. Kā viņu vērtēs tajā saulē - pelnījusi? Nebija pelnījusi?.. Skudins pie sevis nodomāja, ka viņa nebija pelnījusi. Tādus bija redzējis, salīdzinot ar kuriem, Nataha šķita debesu eņģelis. Īpaši pēc mūsdienu mērauklas.

- Viņa nevienu nepazīst, Vaņa, zem sevis taisa, ārsts, tāds izskatīgs, saka - kā personība pilnībā izjukusi, palikuši tikai refleksi...

Kas tulkojumā no ārstu žargona nozīmēja - pilnībā aizbraucis jumts.

- Varbūt ko vajag? Naudu? - Skudins noklikšķināja ar pirkstiem, atkal pamīņājās pa grīdu, bet labāk šajā brīdī viņa acīs neskatīties. -  varbūt kādas zāles? Tu tikai pasaki, mēs mirklī dabūsim.

Bet sirds dziļumos nožēloja, ka Gļebs un Boriss pārāk ātri piebeidza tos neliešus. Atradušies svētie līdzcietīgie. Ka viņu māti. Kudejara prāta acu priekšā uzplaiksnīja dvēseli sildošs nagu vīļu un knaibļu redzējums. Bija arī otrādi apgriezta taburete. Tieši priekš visiem četriem ... Lodāmurs - tfu, bērnudārzs zālītē. Tomēr Natahai no tā nepaliktu labāk ...

- Nē, Vanečka, paldies, viss ir ... - Rita saņēma sevi rokās, viņas balss pārstāja aizlūzt. - Tu ... labāk pazvani man kādreiz atkal...

- Labi. - Skudins neviļus paskatījās pulkstenī un pamāja, kaut arī Rita viņu neredzēja. - laimīgi. Esi tur uzmanīga.

Noliekot klausuli, viņš paspēja saklausīt otrā galā vienu basa rējienu. Savādi. Tomēr tā nav viņa darīšana.

Ar nagu nokasīja no tālruņa piekaltušu baltu pilienu un devās uz virtuvi tikt galā ar pelmeņiem. Tuvumā esošajā veikalā bez traucējumiem tika pārdota viņa iecienītā šķirne "Ģimenes". Tātad, ir  arī pelmeņi, bet lūk ģimenes nav. Un nākotnē nav gaidāma...

Netīros traukus viņš salika izlietnē - nekur tie nepaliks, pēc tam. Atkal ar nelabu vārdu atcerējies televīzijas reklāmu, viņš no skapja izvilka pēc naftalīna smaržojošo parādes mundieri. Uzvilka, ieskatījās spogulī. Viss ir kā nākas, spīdums uz zābakiem, vīle uz biksēm. Nemaz nerunājot par ievainojumu uzšuvēm un apbalvojumiem...

- Oh! Apdirrsties! Apdirrrsties dēlī! - Žiriks sajūsmā sasita spārnus un, acīmredzot, no pārsteiguma kārtīgi nošķieda grīdu - par laimi, tomēr mundierim netrāpījis. - Par čirrriku! Par čirrriku!

Lejā piebraukusī tumši zaļā "Volga" divreiz uzsignalizēja. Uzsignalizēja uzmanīgi, smalki, tā čukstus. Bija pienācis laiks doties ģenerāļa gaišo acu priekšā. Noklanīties pie priekšnieka. Pieeja-aiziešana ... Tfu. Tie tev, apakšpulkvedi, nav džungļi.

- Svētī, spārnotais. - Skudins piemiedza ar aci Žirikam, ieslēdza signalizāciju un arī "čukstus" aizvēra dzīvokļa durvis.

- Sveiks, Fedja, - viņš atbildēja uz autovadītāja sveicienu. - Braucam uz kantori.

Pieredzējušais Fjodors nekavējoties saslējās un pārstāja smaidīt. Droši vien zināja, ka labāk ir atrasties tuvāk virtuvei un tālāk no priekšnieku acīm. Zināja arī visus tos jokus, ka virspavēlniekiem svītras uz biksēm un pieres ir vienādā platumā, bet rieva tikai viena, un tā pati, redzama ārpusē. No parādes cepures.

Zaharjevskajā, gandrīz pilnībā pieblīvētā ar bandītu džipiem, kuri uzaicināti uz attiecīgo nodaļu liecināt, nebija viegli noparkoties, taču Fedja tika galā. "Volga", padomju labklājības simbols, tūlīt sāka šķist maziņa, blāva un neuzkrītoša starp landkruīzeru, defenderu un lendroveru mirdzošajām masām. Tomēr arī tie pazuda uz pelēkas mājas fona, tik lielas, ka no tās logiem, agrāk - un faktiski līdz pat šim laikam, bija skaidri saredzama Kolima. Skudins iegāja pa sānu ieeju, pagāja garām apsardzes praporščikiem un, nodevis šineli garderobē, devās pa kāpnēm augšup. Apbalvojumi šķindēja soļu ritmā, kā zvaniņi kolhoza ganāmpulkā.

Nu, joks ar viņiem, lai zvana. Kudejaru nopietni kaitināja tikai Lielā Melnā Gibona ordenis, kas parasti liedza viņam normāli staigāt. Apbalvojums, ko piešķīrusi tālā Sudraba krasta Āfrikas republika, bija stilizēts gurnu apsējs, izgatavots no pērtiķu astēm. Un to valkāt drīkstēja tikai  uz atbilstošas vietas - uz gurniem. Ikreiz, kad viņam nācās uzkabināt šo augsto valdības apbalvojumu, Ivans jutās kā idiots. Bet velns ar viņu, ar kažokādas gurnu apsēju virs formas tērpa -  pilnībai priekšā vēl kūļājās tā paša gibona galvaskauss, kaut viņu velns. No sudraba un naturālā lielumā. Ar zobenzobainu smīnu un ar milzīgiem rubīniem acu vietā!.. Primāta galva izsauca šausmas visos ceļā sastaptajos čekistos, taču arī to varēja pārdzīvot... ja smagais velns ar katru kustību nebūtu bez žēlastības dauzījis pa cirkšņiem. Ivanam jau sen bija aizdomas, ka pavēle nēsāt šo apbalvojumu  ir slēpts spīdzināšanas instruments, un ar katru soli atcerējās Kapustinu-"Monohordu" - kā es tevi saprotu, Borja, oh, kā es tevi saprotu! ..

Tomēr, viņš bez zaudējumiem un kavēšanās nonāca nelielā, īpašu pārmērību nebojātajā pieņemšanas telpā. Un, saglabājot akmens izskatu, stādījās priekšā dežurējošajam kapteinim:

- Apakšpulkvedis Skudins. Man nozīmēts uz desmitiem nulle nulle.

- Mirklīti... - Viņš neskatoties pastiepās uz vietējo tālruni un gandrīz netrāpīja - jo kā nohipnotizēts, skatījās uz  sudraba pērtiķa galvu, nu kur viņš, atpūtas krēsla kalps, vēl būtu varējis redzēt kaut ko tādu. Bet dresūra nelika vilties, viņš tomēr pacēla klausuli, iečukstēja tajā nepieciešamos burvju vārdus un pamāja uz durvīm:

- Lūdzu. Pāvels Andrejevičs jūs gaida.

- A-a, Vanečka, sveiki, sveiki! Nu ienāc, apsēdies! Kas tad tev tur ir? Stāsti, stāsti.

Ģenerāļa kabinetā Ivanu sagaidīja kā radinieku. Saki ko gribi, bet sēdēšana sūdos tomēr ļoti satuvina. Bijušais "kapteinis Koļcovs" ierēca selektorā par kafiju, uzmanīgi pārlūkoja Skudina mapes saturu - tāmes, ekspedīcijas plāni, maršruta lapas (visi izrotāti ar zīmogiem, štempeļiem "saskaņots" un plašiem direktora parakstiem). Nokrekšķējās, pakasīja rētu uz vaiga un pacēla telefona klausuli.

- Vladimir Zenonič, te Koļcovs traucē ... Vai jūs varētu man iedalīt pāris minūtes? Attiecībā uz Skudina lietu, jā, tā apakšpulkveža no Troikas. Aha atceraties? Ir nu gan jums atmiņa, Vladimir Zenonič, dod Dievs visiem tādu... Nu tad, mēs ieskriesim? Nu protams, ātri visa dokumentācija ir iepakota. Klausos! Protams, bez puņķošanās ... - Nolicis klausuli viņš Skudinam piemiedza ar aci:

- Dzirdēji, ko priekšnieks lika? Bez puņķošanās! - Un, neļāvis viņam pabeigt kafiju, ātri aizvilka viņu pašā augšā, uz ģenerāļa mājvietu. Kas, diemžēl, sūdos kopā ar viņiem nebija sēdējis.

Pieņemamā telpa bija daudz plašāka. Ar totēmisku Krievijas prezidenta portretu, ar virsnieku - izsūtāmo puiku - un ne jau kaut kādu nelaimīgu kapteini, bet veselu pulkvedi. Tiesa, šis pulkvedis nekad nebija redzējis Melnā Gibona ordeni - un diez vai to arī redzēs. Bet pats neaizmirstamais Vladimirs Zenonovičs, tas pats, kurš reiz bija izlēmis Skudina likteni, no septiņzvaigžņotā jau bija kļuvis pat par deviņzvaigžņotu. Pilnīgs ģenerālis[63].

- Palūk vien, kāds ērglis! - Viņš pats bija apbalvots ar duci ārzemju ordeņu, bet viņa skatienu cieši piesaistīja daudzcietusī Skudina bikšu priekša:

- Oho, ceturtās pakāpes! Ar rubīniem un ilkņiem! Pag-pag - pie tā, es dzirdēju, it kā  harēms arī tiek pievienots?

- Tieši tā, biedri armijas ģenerāli. - Skudins saslējās un sastinga, ļaujot viņam no visām pusēm izpētīt gibona galvu. Pilnā krāšņumā, rotātu ar melnā upurziloņa ilkņiem un hibanginas rubīniem.

Viņam šausmīgi gribējās nedaudz saliekt kāju un nemanāmi aizsegties ar gurnu. Tā, katram gadījumam.

- Nu un kā tad ir? Ar to harēmu?.. - Tomēr humoristiskais tonis acumirklī tika atmests, deviņzvaigžņainais apmierinājis savu ziņkāri, no entuziasma pilna aplūkotāja atkal pārvērtās par bargu priekšnieku. - Lūdzu apsēsties. Nu? Kas jums tur ir?

- "Bez puņķošanās". Skudins nolika savu mapi uz galda.

Ģenerālis īsi uzmeta aci papīriem, ieturēja pauzi, aizdedzināja cigareti un nozīmīgi izpūta griestos dūmus.

- Tātad, esat sataisījušies ekspedīcijā. Svaigā gaisā. Uz savu dzimto malu...

- Tieši tā, biedri armijas ģenerāli. - Skudins izslējās krēslā un ar godīgām, nemirkšķinošām acīm paskatījās uz Vladimiru Zenonoviču. - Kā jūs pilnīgi pareizi atzīmējāt. Uz Kolas pussalu.

Pienākšana un atkāpšanās pie priekšniecības...

- Bet varbūt labāk uz Čečeniju? Arī tur gaiss, kā runā, esot svaigs... - Deviņzvaigžņotais laipni uzsmaidīja, paskatījās uz nesatraucamo Skudinu un, acīmredzot, saprata, ka joks ir izšķiests pa tukšo. Ne ar kādu Čečeniju šito neuztrauksi, pat humoru nesapratīs. Atdos godu un brauks... un pavisam drīz tur vairs nebūs ar ko karot. Ģenerālis ievietoja cigareti pelnu traukā un atkal kļuva nopietns:

- Labi, Dievs ar viņu... bet kāpēc te iesaistīta Amerika? Un kas tas vēl par Šihmanu? Mums ko, savu cionistu nepietiek? Visādu tur Aisbergu-Vaisbergu-Rabinoviču...

Viņa balsī ieskanējās nelāgas notis.

- Šihmans, biedri armijas ģenerāli, ir individuāla privāta uzņēmuma vadītājs, kurš finansē ekspedīciju, - Skudins piešķīra balsij precīzi nomērītu patriotiska rūgtuma devu. - ar Krievijas saknēm, varētu teikt, no Volgas vāciešiem... bijušā premjerministra Černomirdina trešais brāļadēls. - "Ja tev arī tā nav autoritāte..." - amerikāņu zinātnieki, kurus viņš tagad pārstāv, profesora Zvjaginceva laboratorijai ir gatavi ziedot unikālu, ļoti precīzu aparatūru... ja tik mēs ļaujam viņiem palūkoties uz kriptozooloģisko reliktu, kas dzīvo Kolas taibolā. Protams, ja gadījums atļaus to novērot. Starp citu... - Sekodams ģenerāļa sejas izteiksmei, Kudejars nonāca pie secinājuma, ka pienācis laiks dot preventīvu triecienu un to arī izdarīja ar snaipera precizitāti, - biedrs Šihmans man uzdeva pārskaitīt noteiktu summu pieminekļa atjaunošanai Jurijam Vladimirovičam Andropovam... kura vecmātes piektā svainīte ir viņam radiniece...

Ar šiem vārdiem Ivans izņēma briesmīgi uzblīdušu aploksni un pieticīgi nolika to uz galda malas. Viņa izskats joprojām palika godīgs un tīrs:

- Lūk, biedri armijas ģenerāli. Valūtas depozīts, kā tagad pieņemts teikt.

Auksta galva, karsta sirds, kas tur vēl?

- Paskat tik, patiešām patriots! - Tūlīt kļuvis jautrāks, deviņzvaigžņotais pasmīkņāja un, pašķielējis uz Kolcovu iemeta aploksni atvilktnē kā kaut ko nenozīmīgu:

- Vēlāk pienāciet, Pal Andrejevič, Nokārtosim visu pēc formas. - Un rezumēja:

- Labi, lai tā būtu. Brauciet, svētīju. Nokārtosim vīzu arī jūsu Šihmanam. Un piešķirsim amerikāņu internacionālistiem gaisa koridoru, lai pētī savu sniegacilvēku uz veselību ... Tikai man būs personīgs lūgums pie jums, apakšpulkvedi. Varētu teikt, privāta rakstura.

Ģenerālis pēkšņi apklusa. Viņš uz rakstāmgalda atvēra nelielu paneli un nospieda divas pogas. Zem tām uzreiz aizskrēja sarkanie gaismas diožu punkti. Uz logiem vienmērīgi nolaidās no īpaša auduma darināti biezi vilnaini aizkari, kādus nepārdod nevienā veikalā, atskanēja smalks dūciens, gaiss kabinetā sāka nedaudz vibrēt. Sarkanās gaismiņas nomainījās uz zaļām: sāka darboties pretnoklausīšanās aizsardzības sistēma.

Skudins atkal saspringti iztaisnojās krēslā:

- Jā, biedri armijas ģenerāli...

- Tad lūk ko, apakšpulkvedi. Man ir dēliņš... gudrs mazs zēns...

"Tā-tā". Šķiet, ka lieta iegriezās ne visai patīkamā pavērsienā. Kudejars zināja: agri kļuvušais atraitnis Vladimirs Zenonovičs otrreiz apprecējās ar sievieti, kas bija daudz jaunāka par viņu pašu. Tāpēc arī vienīgā atvase bija vecumā, kurā tagad varēja būt ģenerāļa mazbērni. Un ar šo dēliņu kaut kas bija acīmredzami ne tā. Pieminot pusaudzi, deviņzvaigžņotais redzami saskuma un sarauca uzacis. "Bet es šeit kur esmu vainīgs?!" - Kudejars domās kļuva nikns. - "Tavas problēmas, tu arī..."

- Es neapgrūtināšu ar sīkumiem, bet viņam, apakšpulkvedi, vajadzētu iziet svaigā gaisā. Protams, ne jau uz Čečeniju... - Ģenerālis atcerējās paša neveiksmīgo joku un vēl stingrāk savilka smagās uzacis. "Protams", - Ivans nodomāja. Bet Vladimirs Zenonovičs turpināja:

- Tā vienkārši... spartietiskā garā, zini, suvoroviski, lai, kā saka, veselīgā ķermenī - vesels gars... Citādi viņš aizsēdējies pie manis pilsētā, pats saproti, pārejas vecums, akselerācija... visādi kārdinājumi... Vajadzīgs vīrieša piemērs... Paņemiet-ka viņu līdzi uz Kolas pussalu, bet es sarīkošu amerikāņiem tik zaļu gaismu, ka tas viņu relikts arī kļūs zaļš.

Deviņzvaigžņotā seja iekvēlojās neprātīgā cerībā.

- Noteikti būšu priecīgs visādi palīdzēt, biedri armijas ģenerāli. - Skudins pamāja un arī nolēma pajokot:

- Ekspedīcijas laikā būs pulka dēls.

- Nu-nu, - izplūdis smaidā, ģenerālis piecēlās un sirsnīgi paspieda Skudina roku. Kudejars kā pienācās, uzlēca kājās, un sudraba galvaskauss smagi iebelza viņam pa jau tā diezgan apdauzītajām anatomiskajām daļām. Priecīgais Vladimirs Zenonovičs neko nepamanīja:

- Es, apakšpulkvedi, ļoti ceru uz jums...

"Oh". Ivanam, protams, uzreiz radās aizdomas, ka ģenerālis kaut ko tur stipri vien neizstāsta līdz galam... Bet nu, kur mūsējie lai pazustu. Novest līdz vajadzīgajām kondīcijām kunga atvasi, tas priekš gvardes specnaza ir kā vienreiz nospļauties. Nu labi, tur, divas reizes.

Ģenerālis tomēr skatījās uz viņu kā uz kamikadzi.

OTRĀ DAĻA. SARKANĀ GAISMA

.

Nerātnais puikiņš

Gaiss jebkurā lidostā ir ļoti īpašs. Kā tomēr arī stacijā. Tas smaržo pēc tāliem ceļojumiem. Mūsu Tēvzemē tālu ceļojumu smarža, it īpaši vasarā, ir sarežģīts maisījums, kas sastāv no saules sasildīta gudrona, koferu ādas, cilvēku sviedriem, nepacietības un uztraukuma. Plus ēdienu smaržas, viļņu viļņiem no daudzo bufešu un restorānu puses.

Caur automātiskajām durvīm ieplūda karstais jūnija vējš un līdz ar to arī apdullinoša lidmašīnu turbīnu rūkoņa. Gar reģistrēšanās kasēm dūkdama braukāja grīdas mazgājamā mašīna, kuru vadīja padzīvojusi tantiņa zilā halātā. Cik reizes profesoram Zvjagincevam nācās lidot - jebkurā milzīgās valsts nostūra lidostā neatkarīgi no tā, vai tā mehanizēta vai nē, tantiņa-apkopēja obligāti sāka no stūra, kur bija vislielākais pasažieru un bagāžas daudzums. Bet kā gan citādi. Skandāls, kliedzieni, sašutuma pilna vicināšana ar švabru: "Priekš jums, nolādētajiem, te cenšos!" Tādas lūk, izklaides.

Šoreiz tantiņu sagaidīja kaitinoša neveiksme. Paziņoja par reģistrēšanos Murmanskas reisam, un profesors ar saviem pavadoņiem atradās tieši rindas sākumā. Varenie īpašās vienības  puiši un jaunie zinātnieki, satrenējušies smaiļošanā, dažu sekunžu laikā visas somas-"katuļus" uzmeta uz kustīgās konveijera lentes, un Baba-Jaga, jau sagatavojusies varonīgajam tarānam, vīlusies aizlidoja garām uz savas automātiskās slotas. Nu neko. Viņas kaujas izlidojums šodien, iespējams, nebija pēdējais.

Sakopojošajā telpā, pirms pēdējām durvīm uz lidlauku, gaidīšana ievilkās, pārspējot visus rekordus. Skaistas un lietišķas meitenes formas tērpos, ar murminošām rācijām rokās šaudījās šurpu turpu, taču nez kāpēc neaicināja uz iekāpšanu. Saskaņā ar elektronisko pulksteni pie sienas lidmašīnai vajadzēja būt gaisā jau piecas minūtes. Visi zina, ka krievu pasažieri ir pacietīgākie pasažieri pasaulē. Bet pamazām pat viņi sāka justies aizmirsti.

- Bagāžā bumbu atrada, - minēja sarkastiskā Virineja.

- Aijaijai! - Aliks uzreiz piespēlēja līdzi. - Vecmāmiņa taču pieteica man: neved "kalašu" bagāžā, labāk nosūti pa pastu...

- Ir anekdote, - Veņa Kraičiks sacīja, pašķielējis uz Skudinu. - Māte raksta savam dēlam-kareivim, saka, lūk tevi, mīļais, noskuva uz armiju, bet tagad pavasaris, kurš man tagad izraks dārziņu. Dēls atbild: iznomā, mammu, traktoristu, alkoholiķi Vasju, tikai obligāti paseko,  lai viņš neaiztiek to garo saeļļoto saini, kuru es pirms armijas ieraku kartupeļu tīrumā... Pēc nedēļas māte sūta jaunu vēstuli: mans dārgais dēliņ, Liels paldies, tu tik ļoti parūpējies! Tevis sūtīti atnāca divi tēvaiņi, katrs plats plecos, un cik pieklājīgi! Viņi dziļi pārraka visu sakņu dārzu - un pat naudu nepaņēma...

Kudejars izlikās nedzirdam.

- Jā, starp citu, par dēliem, - profesors Zvjagincevs vēlreiz uzmeta skatienu pulkstenim un beidzot drūmi pagriezās pret Ivanu. - Nu, kur ir šis tavs puikiņš?

Patiešām, neskatoties uz arvien biedējošākajām elektronisko pulksteņu zīmēm, ģenerāļa atvase joprojām nebija nedz dzirdama, nedz redzama. Skudins mierīgi paraustīja plecus:

- Bet velns tak viņu zin!

Neko citu viņš nevarēja atbildēt, pat ja gribētu. Viņš bija apsolījis pieskatīt sīko "ģenerālīti" lidojuma laikā un pēc tam. Bet, lai viņu nogādātu arī lidmašīnā, un vēl lai nodrošinātu šīs lidmašīnas savlaicīgu izlidošanu - nē, Melnais Pulkvedis šādas saistības neuzņēmās. Kaut kāda iekšējā balss tomēr jau bija viņam pateikusi, ka pat galvenie, bez papildu pienākumiem, nemaz nebūs tik vienkārši - pēc principa par bezmaksas sieru, kas, kā jūs zināt, atrodams tikai peļu slazdos -, un Kudejars klusībā cerēja, ka varbūt tūlīt uzaicinās uz iekāpšanu, bet ģenerāļa atvase ...

Diemžēl. Diemžēl. Anekdote, kas neglīti nomelnoja dzimtās valsts drošības dienestu, nostrādāja kā buramvārdi. No reģistrācijas galda šķietami it kā no zem grīdas parādījās lokans cilvēks maskēšanās formas tērpā, melnās brillēs un neticami baltām kedām, kas šķita pulētas ar zobu pastu. Mirklī ar skatienu sameklējis Skudinu, viņš klusi piegāja un pusbalsī sacīja, neatverot lūpas:

- Apakšpulkvedi, es no Vladimira Zenonoviča. Neapgriezieties. Sekojiet man.

Ah tu velns. Kā tur Viktoram Igo sauca viduslaiku ierēdni, kas apveltīts ar milzīgām privilēģijām - kad viņš piegāja jebkuram, un ar zizli pieskārās vajadzīgā cilvēka plecam, tam bija pienākums bez mazākās pretestības un neuzdodot jautājumus sekot zižļa nēsātājam...

Burovs un Kapustins sarauca uzacis, negaidot neko labu. Pārējie ekspedīcijas dalībnieki nesaprotoši skatījās.

- Ļev Polikarpič, - Ivans brīdināja, - ja kas, tad lidojiet bez manis.

Un klusēdams sekoja svešiniekam. Kuram, starp citu, nepārprotami bija kaut kāda apmācība. Nav zināms, cik labs viņš būtu reālā situācijā, taču kvalifikācija bija nepārprotami pietiekama, lai kārtējo reizi liktu sevi apbrīnot. Viņš slīdēja cauri blīvajam pūlim ar kaķa grāciju, tīģera pašpārliecinātību un mangusta ātrumu, kas reizināts ar čūskas veiklību. Skudins sarauca pieri un sekoja viņam, neatpaliekot.

Daudzās durvis ar uzrakstiem "Nepiederošām personām ieeja aizliegta" kā uz burvja mājienu pavērās ģenerāļa elastīgā sūtņa priekšā.

- Šeit, lūdzu. - Dziļi iekšā lidostas milzīgajā ēkā, viņi bez kavēšanās šķērsoja pieņemšanas telpu ar sekretāri un iegāja plašā kabinetā, kas bija iekārtots ar izcilu greznību.

- Atļausiet, Vladimir Zenonovič?

- Atļauju. - Deviņzvaigžņotais žēlīgi pamāja ar roku un, smagnēji, ar visu ķermeni pagriezās pret Skudinu. - Kā garastāvoklis, apakšpulkvedi?

Viņš kā saimnieks sēdēja aiz iespaidīgu izmēru rakstāmgalda. Sānos bija piesēdis kāds aeroflotes priekšnieks, spriežot pēc formas tērpa - arī tāls no pēdējā spieķa ritenī. Un nedaudz tālāk, zem izplētušās monsteras lapām, iegrimis dziļā krēslā... acīmredzot, tā pati ģenerāļa atvase.

Teikt, ka Ivanam “tas” nepavisam nepatika, nozīmē vispār neteikt neko. Ak, kāds tur "neko neteikt"! Miljonu reižu pozitīvi pārspīlēt!..

Ak Kungs, kā lai šeit atkal neatceras brīnišķīgo žurnālu "Krokodils". Galu galā tieši šādus varoņus savulaik karikatūristi “pacēla uz dakšām”, attēlojot izcilu vecāku dēliņus, kuriem nav ne jausmas, kā izskatās darba grāmatiņa. Tiesa, tā laika žurnālos dēli arvien parādījās vairāk kā profesoru, taču ne jau tur tā lieta. Un pat ne tur, ka pēcnācējam bija šķidri taukaini mati un kaprīza mute, bet ādas jaka, "kosuha", kas pašūta, lai uzsvērtu vīrišķību un "krutumu", dabiski nokarājās uz vistveidīgās figūras. Un pat ne par pūtītēm - kam tādu nebija pirms iesaukšanas vecumā...

Nē, viss šeit bija smalkāk un dziļāk, zemapziņas līmenī. Kā parasti, Skudinam nebija laika izpētīt šādus labirintus. Viņš vienkārši ZINĀJA, ka ādas krēsla dziļumos izgāzušos radījumu viņa personīgajā vārdu krājumā definēja ietilpīgais trīs burtu vārds: "čmo".

Ivans tik tikko atturējās nepašķielējis uz ģenerāli. Oh. Pats Vladimirs Zenonovičs kādreiz arī bija skraidelējis pa džungļiem, Kudejars to zināja noteikti. Kopš tā laika trenētie muskuļi bija pārvērtušies priekšnieciskā apaļumā, bet ... dēliņš, acīmredzot, bija atsities (pareizāk sakot, nebija) mātē. Vai arī - vilinoša doma - bija "Vladimirovičs" tikai pēc dokumentiem. Kas gan nenotiek dzīvē.

Tikmēr "čmo" nekādā veidā nereaģēja uz sava nākotnes aizbildņa parādīšanos. "Nerātnais puikiņš", noliecis galvu uz sāniem, ar apmierināta idiota pussmaidu skatījās platekrāna televizora ekrānā. Tiklīdz Ivans ienāca istabā, uz ekrāna parādījās skaistas jaunas sievietes šņukstošā seja. Sekoja titri. Sākās argentīniešu seriāla par liktenīgo kaisli tūkstoš otrā sērija.

...Patiesībā telpā notiekošā analīze aizņēma pusi sekundes. Skudins saslējās, paskatījās priekšniekiem acīs.

- Esiet sveicināts, biedri armijas ģenerāli. Noskaņojums enerģisks, pirmslidojuma. Tikai, ka nenokavējam,  tur droši vien jau sēdina autobusā...

- Nepārdzīvo, apakšpulkvedi. Kā iesēdināja tā arī izsēdinās. - ģenerālis pasmīnēja, paskatījās pār plecu uz lidlauka priekšnieku. - Es pareizi runāju? Dosim tak bērnam mīļāko filmu, noskatīties?

Viņa balsī nebija nekādas jautājuma pazīmes, tikai apstiprinošas.

"Nu, kaut vai  visas piecsimt sērijas vai cik tur ir atlicis," dusmīgi nodomāja Ivans. - "Tikai, ņemiet vērā, bez manis!"

Iespējams, aeroflotes priekšnieks domāja tāpat, bet skaļi paziņoja:

- Protams, ka dosim. Nav jau liela nelaime, reisu nedaudz aizturēsim. - Viņa balsī neviens inkvizitors nebūtu noķēris ironijas pēdas.

- Brīvi. - Deviņzvaigžņotais pamāja vīrietim ar kedām, nevīžīgi norādot Skudinam uz krēslu. - Apsēdieties, puiši. Pagaidām uzpīpējiet.

Kudejars apsēdās un pacentās neklausīties.

Mūsu televīzijas ziepju operas cita starpā ir ar palielinātu reklāmu piesātinājumu. Un tās nav mazāk specifiskas kā pats galvenais sižets. Nepilnu četrdesmit minūšu laikā Skudins stingri uzzināja, ka Senajā Ēģiptē sievietes tamponus izgatavoja no papirusa gabaliem, bet Senajā Grieķijā - no vilnas. Ka firmas "A" tamponi ir visplānākie, firmas "B" - visietilpīgākie, bet firmai "V" tiem ir spārni. Iekarini attiecīgajā vietā un lido jebkurā virzienā bez lidmašīnas. Turklāt vēl arī daudzu līdzīgu, noderīgu un vajadzīgu lietu īpašībām, kuras jūs pat nevēloties, atcerēsities līdz pat savai nāves stundai, pēc tam, kad tās jums apnicīgi un uzbāzīgi atkārtos divdesmito reizi. Reklāmas laikā ģenerāļa bērniņš skaņu neizslēdza, klausījās vissīkākas izziņas par dāmu detaļām ar tādu pašu ekstāzi kā par kaislīgajām Latīņamerikas jūtām.

Beidzot viss tomēr beidzās. Argentīnas blondīne, kura zem kleitas, izgatavotas no balta tilla aizkara auduma, lepojās armijas zābakos, pazuda, pazuda arī vai nu vīrs, vai līgavainis, ar kuru kopā viņi ar entuziasmu bojāja viens otram nervus. Čmo tomēr turpināja skatīties uz ekrānu, it kā domādams sagaidīt nākamo sēriju. Deviņzvaigžņotais pacēlās no krēsla, piegāja pie nekustīgā dēliņa un maigi pašūpoja viņu aiz pleca:

- Celies, Edik, ir laiks iet. Lūk, iepazīsties, tas ir apakšpulkvedis Skudins, lidosiet kopā. - Nepagriezies, viņš pamāja Ivanam, bet pats, izvilka Ediku no mājīgajiem krēsla dziļumiem, nolika viņu uz kājām. - Nu, viss! Viss, es saku, pienācis laiks gaisā!

Viņa balss palika klusa, bet pārvērtās par sava veida maskētu rēcienu, un Kudejars tajā saklausīja īstu niknumu. Un slēptās ciešanas.

- Par ko, papahen? - Edika runas manieres diezgan konsekventi saskanēja ar visu pārējo. - Uz perifēriju? Par ko?

Skudins klusēdams piegāja un apstājās soļa attālumā. Ģenerāļa dēls paskatījās uz viņu un, domājams, saprata, ka no šitā sapratni un iejūtību gaidīt ir bezjēdzīgi. Viņš sadrebinājās un ar trīcošām lūpām klusā balsī teica:

- Nu, tu, vecais, uzreiz dabiski noriebies... Labi, tēti ... pieminēšu...

Un pēkšņi ar mežonīgu saucienu: "bet lūk h... jums!" - ar galvu pa priekšu kā regbija centra uzbrucējs pieskrēja pie kabineta durvīm. Te nu bija atslābušais, kā medūza saulē, bezmugurkaulnieks čmo. Ivans, katram gadījumam, palika stāvot, un  rīkojās pareizi. Ediku acumirklīgi pārtvēra vīrietis ar kedām - viņš acīmredzami ne pirmo reizi nonāca šādā situācijā, un kaut ko tādu gaidīja jau iepriekš. Viņš rīkojās ar pieredzējuša operatīvā darbinieka prasmi. Lai gan puķpods ar monsteru ar rībienu apgāzās, izplētušās lapas, no plaukta notrauca lidmašīnas modeli, tas uzkrita uz no it kā neplīstošā itāļu stikla izgatavotā kafijas galdiņa... Pašķīda lauskas - imperiālisti, kā parasti, bija mūs nežēlīgi apkrāpuši.

- Es tev nelidošu! - Tuvojoties sperošajam pēcnācējam, draudīgi uzrūca ģenerālis. - Uz "jurfaku" sagribēji?!

Ja Skudins kaut ko saprata, šajā ģimenē izredzes tikt nosūtītam uz juridisko augstskolu faktiski aizstāja nāves sodu, kas pārējā valstī bija atcelts. Ediks nekavējoties pārtrauca spārdīt viņu turošo baltkedaini, padevās un tikai uz Skudinu skatījās ar klusu naidu, bezspēcīgi šņaukājot degunu:

- Nu ved, ved, nelieti... aizved mani uz savu mežu-tundru... Kvazimorda.

- Nu re, cik labi, - ģenerālis tūdaļ sāka starot. - Pielūko tur, izturies labi. Ivans Stepanovičs man ziņos. Ja ziņos man, ka izturējies labi, - varbūt nopirkšu "Jamahu" ...

Kas ar to bija domāts, elektriskā ģitāra vai motocikls, palika neskaidrs. Bet Skudinam šķita, ka ģenerālis klusiņām pārkrustījās.

Aizvedīšu tevi uz tundru...

Pajautājiet parastam pilsonim: ar ko ir slavena Sibīrija? Nu, izņemot pelmeņus? Ar Sibīrijas salu, lajs jums atbildēs. Pajautāsiet vēl: vai zināt, dārgais, ka pa vasaru Sibīrijā zemenes nogatavojas dūres lielumā?.. Nu beidziet tak, - Maskavas vai Sanktpēterburgas mājās dīvānā sēdētājs atbildēs, - tas nevar būt.

Vai esat kādreiz dzirdējuši, kā televīzijas komentētājs, pārāk slinks, lai ieskatītos atlantā, piemin “tālo aizpolāro Islandi”? Mēs esam. Bet nez kāpēc ļoti reti tiek pieminēts, ka šī ar ģeotermālo siltumo bagātā valsts sevi nodrošina ar banāniem un ananāsiem. Kāpēc mēs par to runājam? Nu tāpēc, ka, spriežot pēc gaisa temperatūras Murmanskas lidostā, arī Kolas ziemeļdaļā arī varētu audzēt šos banānus un ananāsus. Bez jebkādām ģeotermālajām siltumnīcām. Tie, kas nekad nav bijuši aizpolārā loka neapzināti tic, ka tur vienmēr ir aukstums un sniegs. Bet nekā, kaķim zem astes ...

- Laiciņš, vai ne? - Profesors Zvjagincevs no rokas apakšas pārlūkoja horizontu, uzmeta skatienu pulkstenim, pasmīkņāja un pacēla acis uz Skudinu. - Bez divām minūtēm. Mūsu amerikāņi kaut kā nav redzami...

- Kur viņi liksies, - Ivans paraustīja plecus un ar ātru kustību uzķēra klūpošo Ediku. Īsā lidojuma beigās viņš nez kāpēc bija kļuvis pilnīgi mīksts un neturējās kājās. "Nepārdzīvo, puisīt, mēs tev uzlabosim muskuļu tonusu. Smadzenes arī...”Ja ģenerāļa dēls varētu dzirdēt domas, intonācija viņam šķistu daudzsološa.

Boriss un Gļebs pamāja ar vecu kaķu gatavību, kuri saskatījuši peli, Virineja, uz kuras ceļgaliem "rotaļīgais zēns" gandrīz uzdrošinājās lidmašīnā apsēsties, atriebīgi pasmaidīja. Un šajā brīdī no debesīm atskanēja dziļa, pārliecinoša dūkoņa, un sāka piezemēties "Herkules" - amerikāņu transporta līdzeklis "S-130".

- Nu lūk, arī viņi ir klāt bez trokšņa un putekļiem. - Skudins palaida Ediku un tik tikko noturējās, lai gar biksēm automātiski nenoslaucītu roku. - Starp citu, Ļev Polikarpovič, vakar piezvanīja Grīns. Viņš apsolīja, ka ar transportu nebūs problēmu.

Lidostā bija maz sagaidītāju, un arī tie izturējās kaut kā dīvaini, saspiedušies pa stūriem, it kā no kaut kā baidītos. Bet pašā zāles centrā lepojās brašs vecākais praporščiks, ar saskrullētām sarkanām ūsām, "mikroģerāpulkveža" uzplečiem un militārās nekaunības pazīmi, kas līda no viņa parādes cepures apakšas -  daudzas reizes klasikā aprakstītās kviešu krāsas matu sprogas. Gvards rokās turēja saplāksni, uz kura bija trekns sarkanā mīnija uzraksts: "Apakšpulkvedis Skudins!" Ar ko bija tik briesmīgs šis saplāksnis un viņu turošais cilvēks, kļuva skaidrs, tiklīdz tas tika nolaists. Tā otrā pusē draudīgi iezīmējās melni dzeltenā radiācijas draudu zīme, un slepkavīgi sarkans uzraksts: “Paaugstinātu briesmu zona! Stingri aizliegts ienākt bez individuālajiem aizsardzības līdzekļiem! "

- Nu, es esmu Skudins.

Saraucis pieri, Ivans piegāja pie "mikroģenerālpulkveža", un tas tūlīt plati pasmaidīja, vienkārši sāka laistīties no priekiem, it kā būtu saticis senu draugu.

- Atļausiet stādīties priekšā, vecākais praporščiks Vasilijs Grizlovs! Pavēlēts jūs sagaidīt un nogādāt! Un arī nodoties pilnīgā jūsu rīcībā! Ziņoju: tehnika nokomplektēta, tvertnes - piepildītas, personāls - pilnā kaujas gatavībā. Kā biedrs ģenerālmajors arī bija pavēlējis.

"Pilnīgā kārtībā," Ivans kaut kādu iemeslu dēļ gurdeni nodomāja. - "Zirgi stāv piedzērušies, ļautiņi iejūgti..."

- Biedrs ģenerālmajors, tātad pavēlēja? - Un, sveicinādams, Grizlovam pasniedza roku. Tas savukārt, pieslēja savu draudīgo zīmi pie sienas un mirklī saķēra Ediku aiz elkoņa: jauneklis pārvietojās kā zombijs, tas ir, atdzīvojies mironis, kurš nokāpis no plakāta, no tāda, kas savulaik stāvēja blakus radiācijas zīmēm civilās aizsardzības kabinetos. Vasilijs pameta ar savu šķipsnu uz izeju:

- Nekas, puikiņ, nekas, tūlīt uzmundrināsies. Mašīna - zvērs. Bezdelīga…

"Bezdelīga" tomēr bija vēl no tām. Kamuflāžas krāsojums, vidēji bruņots BTR-60. Kreisajā pusē bija rakstīts: "VAI dežurants", labajā pusē - "Speciālā komandantūras". Krievu trikolors lepni plīvoja virs ložmetēja tornīša. Zini mūsējos.

- Petro, iedarbini!!! - Kliedza Grizlovs. Un viesmīlīgi, kā saimnieks, atvēra sānu lūku:

- Kāpiet iekšā, dārgie viesi, tūlīt mēs noņemsim logiem bruņu plāksnes, brauksim, kā mīkstā vagonā. Ar dziesmām...

Ierēcās palaidējs, atdzīvinot motoru, bruņutransportieris pamodās, izpūta violetu dūmu strūklu un gaisā jūtami nosmirdēja bieza dīzeļdegvielas smaka. - Nu, Grinbergs, nu, parhatijs... - Virineja, iekāpdama BTR, dusmīgi pavilka lejup savu īso kleitu un katram gadījumam ar acīm pārvērta pelnos Ediku, bet tas nereaģēja. Skudins nospļāvās, izvilka mobilo tālruni un pasniedza Zvjagincevam:

- Ļev Polikarpovič, zvaniet Šihmanam. Mums jānorunā, kur satiksimies.

Tikmēr Grizlovs mēģināja iesēdināt knapi kustošo Ediku.

- Varbūt labāk brauksi sēdēdams uz bruņām? - Vecākais praporščiks aizdedzināja cigareti “Prima” un ielika to savam aizbilstamajam mutē. - Ar vējiņu, vai ne? Uzreiz jutīsies labāk. Bet pēc tam mēs tevi ar spirtjagu paārstēsim-atpaģirosim. Šilo pirmā šķira, tikai vakar "veikals" [64] atlidoja ... būsi kā gurķītis...

Ediks klāt neesoši māja un mēģināja nogāzties gar zemi. Viņš atradās sava veida stuporā - reaģēja ar grūtībām, knapi kustināja kājas, bez īpašas izteiksmes skatījās kaut kur augšup. Vārdu sakot, bija visai sliktā stāvoklī. Grizlova rudzupuķu zilās acis spīdēja sapratnē un līdzjūtībā, acīmredzot, Edika stāvoklis viņam bija labi pazīstams.

Zvjagincevs, ar pirkstu pabakstījis mazās skaistās podziņas, piespieda mobilo pie auss, noskaņojoties uz gaidīšanu... un bija patiesi pārsteigts, kad uzreiz izdzirdēja profesora Šihmana balsi:

- Alle?

- Izja, tu?

Strādājot zinātnes un tehnikas priekšējās līnijās, Ļevs Polikarpovičs līdz sirmiem matiem nebija pazaudējis laimīgo spēju būt pārsteigts un izbrīnīts - vai tie būtu dabas brīnumi vai cilvēka ģēnija izpausmes. Piemēram, šī klausulīte. Mazāka par cigarešu paciņu, bet kādas iespējas! ..

- Sauļojamies ceļa malā, a zohen vei! - Bija jūtams, ka Izja ir labā garastāvoklī un smaidīja telefonā. - Visi saka, ka pie mums esot brīva valsts! Tad es jums teikšu, ka pie jums ir brīva valsts! Nekādu formalitāšu, robežsargi pat nepaskatījās mūsu virzienā, muitnieki sagaidīja kā radus. Vispār atlidojām kā zosu sūdi. Tagad gaidām tikai jūs, šlimazol[65].

Kā redzams, deviņzvaigžņotais turēja vārdu un patiešām deva amerikāņiem zaļu ceļu.

- Gaidiet, tūlīt būsim klāt. - Zvjagincevs atvienojās un atdeva telefonu Skudinam:

- Ir laiks. Viņi jau ir vietā.

Un neveikli līda drūmajā, pēc dīzeļdegvielas smirdošajā bruņu kastē. Kudejars nopūtās un ielēca aiz viņa, pamādams vecākajam praporščikam, kurš joprojām noņēmās ar ģenerāļa pēcnācēju:

- Vasilij, lādē viņu iekšā un braucam.

- Varbūt tev labāk būtu izvemties? - ieteica Grizlovs. - Divi pirksti rīklē - un uz priekšu, dārgais, uzreiz jutīsies labāk...

Ivanam nekavējoties atausa atmiņā anekdote par slimo "metālistu". Māte blakus nervozē, uztraucas: “Dēliņ, nu kā es lai tev palīdzu? Varbūt ar pavārnīcu pa cepešpannu padauzīt? Vai pagrabināšu ar ķēdēm?.." - "Mammu", cietējs atbild ,"uzliec "Modern Tolking", varbūt vismaz izvemšos..."

Ak, diemžēl, visi vecākā praporščika mēģinājumi atgriezt Ediku dzīvē pilnībā izgāzās. Nopūties, Vasilijs ģenerāļa dēlu ievilka iekšā, iekāpa pats un nograbināja lūkas vāku:

- Petro! Kustini! Biedri apakšpulkvedi, uz kurieni?

- Uz krustojumu ar šoseju. Tur...

Ivans nepabeidza. Petro iekustināja, un visi vārdi nekavējoties noslīka rēcienā. Astoņu riteņu monstrs nodrebēja, ierēcās ar motoriem un ar pārsteidzošu veiklību aizripoja pa asfaltu, lielisks un apņēmīgi neapturams.

- Šeit ķiveres sagatavotas, katram pa vienai. Lūdzu, uzvelciet, citādi dzelži, kā zināms, ir cieti ... - Paskaidrojot savu domu vairāk ar žestiem, nekā ar balsi, Grizlovs personīgi uzlika Edikam zaļo armijas ķiveri, pacēla galvu un aizsprādzēja siksnu, - Pasnaud, pasnaud, mazais, pēc tam mēs tevi ar spirtiņu - izlabosim... Ātri atgūsies...

Ārā, aiz bruņutehnikas bortiem, ik pa brīdim atskanēja automašīnu tauru signāli, dzelzs klaudzieni, histēriska bremžu kaukoņa - nē, protams, tos radīja nevis bruņutransportieris, bet gan apkārtējie transportlīdzekļi, kuriem bija uznācis stulbums braukt pa to pašu ceļu. Likās, ka Petro pazīst tikai vienu pedāli - gāzes. Un manevrēja pēc principa: galvenais, lai tuvumā negadās cits bruņutransportieris.

- Nu, Grīnberg, nu, nelieti, pagaidi tik... - Skudins atvēra loga bruņu plāksni un ar atvieglojumu, redzēdams, ka pagrieziens uz šoseju jau ir ļoti tuvu, pavēlēja:

- Vasilij, lēnu gaitu, nenospied amerikāņus! Apstājies pie reklāmas!

- Hei, Petro! Bremzē pie reklāmas! - Grizlovs iegāza ar dūri pa bruņoto starpsienu, pārliecināšanas nolūkos to dublēja ar kāju, un BTR strauji palēnināja savu skrējienu. Ņemot vērā, ka bremzes tam bija tikpat jaudīgas, nav nepieciešams aprakstīt, kā stājās spēkā inerces likumi, kas attiecās uz visu mašīnas uzpildījumu. Pateiksim tikai to, ka ķiveres lieti noderēja.

- Par ko, papahen... - Ediks pamodās, bremzējot iemests Virinejas apskāvienos. Sāka taustīties ar rokām kur tik pagadās... Tik tiešām "kur pagadās". “Kur” acīmredzami tur kur nevajag, un “pagadās” neatpalika. Taisnīgā atlīdzība Ediku atmeta savā vietā.

- Man nevajag "Jamahu," - viņš žēli smilkstēja, - tikai aizvāciet šo... šo...

Virinejas skatiens bija atklāti asinskārīgs - kā saka, dod tik iemeslu! - un pašsaglabāšanās instinkts neļāva viņam izrunāt adresēto, slikto vārdu:

- Šito... no manas kupejas... aizvāciet...

- Lūk kur viņi! Es viņus redzu! - Zvjagincevs paskatījās pa logu un, tiklīdz BTR sastinga ceļa malā, pirmais līda ārā. Skudins sekoja, saprotoši pamājot savējiem:

- Borja, Gļeb, aiz manis. Vasil, tu paliec par vecāko, seko kārtībai.

Visvairāk viņš baidījās, ka viņa prombūtnes laikā Virineja varētu ģenerāļa dēliņu nožņaugt.

Tikšanās pie Elbas

Tā notika pie milzīga dzelzsbetona, kas bija uzbūvēts priekš gadsimtiem un tāpēc sauklis "Lidojiet ar Aeroflotes lidmašīnām" izturēja visas mūsdienu dzīves nepatikšanas. Nebija nekādu šaubu - laika gaitā, kad arī Aeroflote beidzot aizies leģendu valstībā, konkrētais betona sauklis joprojām nelokāmi pastāvēs. Šobrīd pie tā fotografējās amerikāņi. Viņi bija ieradušies divos "hammeros". Tiem, kas nezina: "Hammer", atklāti sakot, ir visu džipu džips. Tas jums nav nekāds "asfalta apvidus auto", kura spīdīgajos sānos īpašnieks ar šausmām meklē mazāko skrāpējumu. "Hammers" nepavisam nav tāds. Tas ir stūrains monstrs, kas ar riteņu spēku spēj uzrāpties vertikālā sienā viena metra augstumā. Vispār runā, ka krievu "Kombat" tam ieliek pēc vairākiem parametriem. Ļoti iespējams. Bet ar "Kombatu", visticamāk, būs tāpat kā ar visiem mūsu tehniskajiem brīnumiem. Vienā eksemplārā mēs varam izveidot tādu, ka gan Amerika, gan Japāna aiz skaudības nožņaugsies. Bet tā lai daudz, lai visiem, kam tas varētu būt vajadzīgs - diemžēl, diemžēl. Un tāpēc mēs aplūkojam "Kombatu" televīzora ekrānā, bet "Hammers" - lūk kur tas ir, sērijveidā, tiešsaitē, stāv ceļmalā. Un no tā lien laukā neviens cits kā...

- Isjka!

- Ļovka!

Abi sirmie vīrieši cieši apskāva viens otru un ilgi nevarēja atraisīt rokas. Tad viņi beidzot paskatījās viens otram acīs.

- Nu kā tu?

- Un tu?

Profesors Šihmans izskatījās labi. Ģērbies baltā linu jakā, viņš smēķēja Havannu viens pret vienu no Grīnberga, dzirkstīja ar zelta briļļu rāmjiem un - pietrūka tikai korķa ķiveres - izskatījās kā drosmīgs pirmatklājējs, kurš ieradies pētīt neganto kanibālu dzīvi. Zvjagincevs, kurš buja aizmirsis noņemt ķiveri, vairāk atgādināja vai nu Jozefu Šveiku, vai darbu vadītāju-metro celtnieku, vai arī Karavīra Tēvu no tāda paša nosaukuma filmas.

Kad pirmais jūtu uzplūds pagāja, Šihmens pamāja ar galvu stipram vīram haki.

- Lūk, iepazīsties. Profesors Bellings. Mūsu galvenais speciālists reliktajos hominoīdos ... - Un, kamēr zinātnieki paspieda roku, viņš čukstus jautāja, šķielēdams Skudina virzienā:

- Ak Kungs, bet kas tas tāds, kopā ar tevi? Biedrs, saprotams, ir no turienes?

Ichokam-Haimam bija acs kā dimants. Galu galā viņš lielāko savas dzīves daļu bija pavadījis attīstītā sociālisma apstākļos.

- Biedrs pa saimniecisko daļu... - izvairīgi atbildēja Zvjagincevs, tikko pretojoties kārdinājumam satriekt Šihmanu, pastāstot par savām radnieciskajām attiecībām. Tad viņš izteiksmīgi paskatījās uz pieciem mordovorotoviem, kuri smēķēja pie vadošā "Hammera":

- Toties tavi darboņi noteikti ir no Pestīšanas armijas...

- Aha. Ar galveno štābu Lenglijā.[66] - Izja izspļāva cigāru, kaut kā ļoti krieviski to iztrina ar kāju un skumji atņirdza savus baltos parcelāna zobus. - Šajā sūdainajā pasaulē, Ļova, tīras zinātnes nav. Es gribētu gan zināt, kas patiesībā finansē mūsu sasodīto fondu... Viņš gribēja piebilst vēl kaut ko, bet tad viņa acis pēkšņi iepletās.

- Oho, paskaties tik, tavs saimniecības vadītājs. šķiet, ar maniem labdariem ir labi pazīstams... Tev tur gan ir laba intendantūra...

Ivans Skudins un Šihmana "labdaru" līderis, melns milzis pelēkām acīm, patiešām skaļi klapēja viens otram pa muguru:

- O-o, "reverends" Džons Smits! .. - Kudejars, protams, acumirklī pazina "Skrienošās mātes kluso kalpu", ar kuru kādreiz viņam bija iespēja kopā pasēdēt sūdu bedrē.

Ivans kā lūgšanā salika rokas:

- Tāpēc pateiksimies Tam Kungam, mūsu Dievam, par viņa ceļu neizdibināmību! Priecāsimies, ak brāļi! Aleluja!

Gļebs un Boriss, kas sekoja viņam kā erceņģeļi, nopietni māja ar galvām un bez vilcināšanās divbalsīgi uztvēra:

- Aleluja, aleluja!

Vai nu velti viņiem pirms vairākiem gadiem pielipa iesauka "svētie kalpotāji".

- Āmen! Tā Kunga ceļi ir patiesi neizdibināmi! - Tā sauktais Džons Smits plaši vēzējot pārkrustījās no kreisās uz labo, pēc tam trīs reizes pareizticīgo manierē noskūpstīja Skudinu. - Bet mēs visi klīstam tumsā, askētikā, kārdināšanā, ar Visaugstākā vārdu uz grēcīgām lūpām. Starp citu, Kungam labpatikās nosaukt mani jaunā vārdā, pasaulīgā - par Džozefu Braunu...

- Aha, - Skudins pamāja ar galvu. Un pie sevis atzīmēja, ka Brauna-Smita akcents ir ievērojami samazinājies.

- Un tie ir brāļi iekš Kristus, mans atbalsts Tā Kunga ceļos... - Melnādainais "svētais tēvs" nikni atskatījās, un "brāļi" pie džipa vainīgi nometa savus cigarešu izsmēķus. - Uzlūko! Brālis Hulio, brālis Čārlijs, brālis Bendžamins un brālis Rodrigess jaunākais. Mēs visi esam viena liela draudzīga ģimene. Viemnēr kopā: tumsā, askētismā, kārdināšanā.

"Palūk vien, kā dzied... Smalki-patīkami..." Pagājušajā reizē, izkļuvis no sūdiem un nedaudz atvilcis elpu, nozaga maita, kalašņikova automātu, ar kauju pievāca Miss Balto Šortu "Skorpionu" un, apstrādājis narkotiku tirgotāju nometni no "minigana", pazuda ar šo spārnoto mašīnu nezināmā virzienā.

Tikmēr izrādījās, ka tēva Brauna brālībā bija vietiņa arī māsai. Atbrīvojis Skudinu no apskāviena, nēģeris pamāja "brāļiem" ar roku, it kā dodot priesterībā ne visai pieņemto  komandu “brīvi”, un skaļi ieaurojās:

- Tomēr ceļš pie Dieva ir grūts bez sievietes lēnprātības, piedošanas un līdzdalības, bez patiesas šķīstības, pazemības un laipnības. Es runāju par mūsu audzēkni, māsu Airinu. Māsa Airin. māsa Airin! Parādieties mums!

"Svētā tēva" balss pilnās jaudas režīmā varētu labi kalpot augšāmcelšanās brīnumam, tas ir, uzmodināt mirušos. Pēdējā "hammera" durvis nekavējoties atvērās.

- How do you do, guys[Kā jums iet, puiši][67]. - zemē nolēca slaida gaišmataina meitene a la Norma Beikere cieši pieguļošā kombinezonā. Nav zināms, cik ērts bija šāds kombinezons, taču tas visas anatomiskās detaļas parādīja atklātāk nekā peldkostīms. - Esmu tik priecīga, tik priecīga, ka mūsu pulks palielinās. Kā būtu ar grupveida lūgšanu šovakar?

Kudejars neviļus pakustināja degunu. Jā, šeit nebija ne smakas no šķīstības un pazemības. Bet jūdzes attālumā oda pēc franču kosmētikas.

- Kas tad tā vēl? - Zvjagincevs pār plecu paskatījās uz figūrīgo blondīni. Sievietes skaļie, ķircinošie smiekli lika profesoram noraidoši saviebties - Tu, Isjka, kā redzams esi nolēmis ķert savu reliktu uz dzīvas ēsmas?

- Ko lai dara, ne bez tā, - Šihmana vietā atbildēja profesors Bellings. Sadrūma, kļuva līdzīgs zemniekam, kuram nozaguši zirgu, un paskaidroja:

- Tā, ko jums labpatīk redzēt, ir mana jaunā asistente. Bijušais... gudrs puisis bija...

- Bija?

- Jā, izskatās, ka "bija". Tieši brauciena priekšvakarā viņu notrieca automašīna un tā, ka viņš joprojām atrodas komā. Bet šī... Ja viņu arī kaut kas interesē  hominoīdā, tad tikai dzimumlocekļa izmērs...

Nav zināms, kā sniega cilvēkam bija ar vīrišķo pazīmi, bet profesors Bellings krievu valodā runāja izcili, mazliet akājot, kā tas pienāktos vietējam Maskavas apgabala iedzīvotājam. "Nokodīšu pats savu galvu - atkal mūsu cilvēks", - Zvjagincevs paskatījās uz viņa plato izliekto degunu, uz lielajām zemnieka rokām un nopūtās. - "Sasodīts, sasodīts, sasodīts. Visa viņu zinātne ir uzrūgusi uz krievu smadzenēm. Bet pašā Krievijā drīz paliks tikai čekisti, politiķi un jaunā paaudze, kas izvēlas ekstezī. Un velns ar viņiem visiem, bet par valsti ir skumji..."

Lai nesaskumtu, viņš piespieda sevi pasmaidīt un jautrā balsī pateikt:

- Tātad, kolēģi, ķeramies pie lietas. Uz nometnes vietu brauksim kolonnā, mēs brauksim pa priekšu, jūs aiz mums, sakari pa tālruni. Apstāšanās pēc nepieciešamības, ne ilgāk kā piecpadsmit minūtes. Es ceru, kungi, vai jūs koka-kolu pirms garā ceļojuma pārāk neesat sadzērušies? - Viņš atkal pasmaidīja, uzsita Izjam pa plecu un uzkliedza skaļāk, nekā vajadzēja:

- Ivan Stepanič! Braucam!

Sāka braukt. Uzreiz kļuva skaidrs, ka pilsētas apstākļos Petro, izrādās, vada savu dranduļetu atturīgi, taktiski un, pats galvenais, ar lielu cieņu pret ceļu satiksmes noteikumiem... Jebkurā gadījumā tā sāka likties salīdzinājumā ar to, kā viņš izturējās uz šosejas. Ak, kuram krievam gan nepatīk ātra braukšana?.. Un kurš ciena asinssūcējus-mentus?.. Un vēl Petro dievināja skaļu brīvu dziesmu borta elektronikas izpildījumā. Tādu dziesmu, ka bruņas vibrēja ar to harmonijā, asinis spēcīgi pulsēja un visi iekšējie orgāni trīcēja uz četrām ceturtdaļām. Īpašu priekšroku viņš deva "Gazas sektora" komandas radošumam un dvēseli satraucošajam Arkādija Zvezdina-Severnija baritonam.

Rēcošais bruņutransportieris lidoja gluži kā tērauda bolīds pa asi, tikai gar sāniem zibēja ziemeļu egles. No mūzikas skaņām Edikam pēkšņi kļuva labāk, viņš pat sāka dziedāt līdzi:

- Svārki tika nopūsti, kauns nu atklājās... Arī viņam nebija ne dzirdes, ne balss. Gatavs estrādes dziedātājs.

Aiz Kildimstroja, tur, kur atradās ātruma ierobežojuma zīme un ar radaru slēpās izsalkušie gibedeešņiki, viens no viņiem izskrēja ceļa malā ar svītrainu nūju, bet, tuvāk apskatījis dzelzs monstru kolonnu, uzreiz sagarlaikojās un iekāpa patruļas "Žigulītī". Nu, brauc bruņutransportieris ar svītu un lai tak brauc - un lai tak brauc kaut uz...

- Ko, atcerējāties Vasju Grizlovu? - Atrāvies no loga, vecākais praporščiks nez kāpēc nolēma izskaidrot Veņam Kraičikam, kas notiek. - Šitie vienreiz piekasījās pie Petruhas: "Nu ka parādi savas tiesības, vai tām nav beidzies derīguma termiņš?" Bet es atbildei: "H... jums, tūlīt jūsu "žigulim"  beigsies derīguma termiņš!" - nu, un garu kārtu no pēkētē[69] šiem virs cepurēm. Uzreiz nelieši atlipa. Atraduši kam piekasīties. Kādas dirsā mums var būt tiesības soda bataljonā? Petruham nav pat karaklausības biļetes, viņam, nabadziņam, nepienākas...

Skaļruņiem un motoriem dārdot aizslīdēja sasprēgājušā asfalta lente. Pretī braucošo automašīnu vadītāji jau labu laiku iepriekš stājās ceļa malās. Kolonna virzījās uz dienvidiem.

Par ceturto internacionāli!

- Laba vieta, - profesors Šihmans, izstaipot kājas, aizgāja pašā ezera krastā un pagriezās pret Zvjagincevu, kurš izkāpa no BTR. - Lūk viņa, māte daba. Viņš ar dzildomīgu izskatu aizdedzināja cigāru un pamāja ar to Džozefa Brauna virzienā. - That's the place. Send the signal[Tā ir tā vieta. Nosūtiet signālu][70].

- Aye, sir [71], - pārtraucis Svētajam Tēvam dīvainu piespiedu kustību (roka noraustījās, lai atdotu militāru godu), viņš izvilka no džipa lielgabarīta metālisku kofru. Atvāza vāku, izvērsa lielu, lietussargam līdzīgu antenu un ar profesionāļa veiklību sāka spiest podziņas.

- Un un kas tad šitas tāds? - Zvjagincevs atpogāja ķiveres siksnu un vēlējās to ielikt bruņumašīnas iekšpusē. No turienes atskanēja būkšķi. - Amerikas tehnoloģijas uz zinātniskās fantastikas robežas?

Trīs stundas ceļojis tērauda rēcošajā kastē, viņš bija kļuvis nedaudz pakurls un runāja ļoti skaļi.

- Šī, Ļev Polikarpovič, ir pārvietojamā radiostacija ar bāku. - Skudins nolika zemē no lūkas izliekušos svārstīgo Virineju, un devās uz izšķirošu operāciju - izkraut Ediku, kurš atkal bija nonācis sastinguma stāvoklī. - Izmantojot satelītu, signāls dos komandu lidmašīnas datoram, un tas, pakļaujoties bākas mērķa apzīmējumam, nometīs kravu vajadzīgajā punktā. Nekas īpašs, sen izstrādāta shēma.

"Un nez kāds ir nometnes izvietošanas plāns varētu būt Grīnbergam? .."

Kā drīz kļuva skaidrs, Krievijas puse izvēlējās rīkoties vecmodīgi.

- Petro! Raķeti! - Grizlovs pavēlēja. Zaļš zibsnis svilpa pāri debesīm, un vecākais praporščiks bez naida izlamājās:

- Un ne tā, un ne māti! Vēlreiz, no jauna! Biedrs ģenerālmajors sarkanu pavēlēja!

Tad atdzīvojās Skudina mobilais tālrunis un ierunājās kapteiņa Grīna balsī:

- Komandier, tu? Viss ir labākajā līmenī. Būšu pēc četrdesmit minūtēm, gaidiet. Viss, līdz saziņai, atvaino, nav laika ...

- mhumhu, - pateica Kudejars. Viņa ausis sasniedza Grīnberga mežonīgais rēciens:

- Pulkvedi, es tevi Čečenijā sapūdēšu!!! Kur, tavu māti, ir dēļi?

Tad kaut kas nobrakšķēja un savienojums pārtrūka. "Nu, Dodikovič, tev noteikti neizvairīties no cugundra..." - Ivans nolemti nopūtās un uzkliedza savējiem:

- Borja, uzkur ugunskuru, pabaro cilvēkus. Sautējums ar prosas miežu koncentrātu manā sidorā...

Pēc lidojuma un nežēlīgās kratīšanas bruņumašīnā viņam vienkārši nežēlīgi gribējās ēst.

- O-o, tā jau ir lieta, - Vasīlijs Grizlovs, kurš, šķiet, neklausījās, izspļāva savu čināriku, nepacietīgi paklauvēja pa bruņām:

- Petro, vai mums vēl ir granātas? Tu varbūt varēji izlīst, zivis apdullināt priekš zupas?

- Ļimonkas atradīsies! - No bruņumašīnas dzīlēm parādījās Petro. Viņš turēja maisiņu ar aizsardzības granātām F-1, kuru šķembas, kā mēs visi jau sen esam dzirdējuši ziņās, izlido līdz divsimt metriem. - Vēl ir mīnas. Pretkājnieku. Apskatīsim, vai šajā ezerā dzīvo ūdenslīdēji...

Ārēji viņš bija ļoti necils. Tievs, kaulains, ar bālu, neizteiksmīgu seju. Uz kreisās rokas zils tetovējums: "Jeļcina vergs", uz labās - "DMB 2010".

Pienākušais profesors Zvjagincevs, savicināja uz viņiem rokas:

- Dievs pasargi, biedri, nekāda prosas miežu koncentrāta, nemaz nerunājot par granātām! Amerikāņiem viss jau gatavs, aicina uzkost. Viņi saka, kā pārgājienā, ko Dievs sūtījis, parastā kājnieku deva. Ejam, citādi var apvainoties.

Nebija divreiz jāatkārto! Turklāt amerikāņu kājnieku racions patiešām nebija nekas īpašs. Tā, uz viena zoba - tikai sautēta cūkgaļa, cepta vista, šokolādes krekeri un desertam kekss. Vārdu sakot - garlaicība. Pilnīgi nekādas romantikas: standartizēts iepakojums, sterila tīrība, ķīmiskā veidā pašsasilstoši katliņi, kuros ēdiens sasniedz optimālu, zinātniski pārbaudītu temperatūru trīs minūtēs. Maltīti visi varēja pabeigt ar tasi šķīstošās kafijas, uzvārot ūdeni atkal standartizētās krūzēs. Ar trioksāna degvielas granulu un miniatūru ugunsdrošu prīmusu palīdzību. Plus, trīs košļājamās gumijas šķirņu izvēle kariesa profilakses nolūkos... Tas ir, nevis pārgājiena apstākļi, bet tieši kā anekdotē: “Jūs gribat uz vasarnīcu, bet jums nav vasarnīcas? Nekādu problēmu. Izslēdziet savā dzīvoklī elektrību un gāzi, aizsprostojiet atkritumu vadu, vannas istabu un tualeti... "

- Jā ... - Grizlovs domīgi novilka, tīrot no zobiem sarežģītā garnitūrā izceptās vistas paliekas.- Tie tomēr nav makaroni un mannā putraimi vienā bļodā... vai ne, Petro?

- Un ne zirņu biezenis, - tas savukārt nomurmināja. Droši vien atcerējās, kā ēdnīcā snaiperiski palaida bļodas ar iepriekš minēto biezeni: tās griezdamās pacēlās pie griestiem un ... pie tiem pielipa. Pie tam tā, ka grūti bija pēc tam noplēst.

Petro kafiju dzert nesāka, no beteera atnesa paciņu tējas un standarta amerikāņu krūzē sāka brūvēt krievu čifīru. Kad tas uzvārījās, viņš trokšņaini nogaršoja un, uzreiz uzminējis Edikā radniecīgu garu, ļāva nostrebties arī viņam:

- Ieķer malku, koriš... no pirmā paņēmiena... Ģenerāļa dēls tūlīt atdzīvojās, izstiepa trīcošo roku pēc kūpošās krūzes un... Šajā brīdī debesīs atskanēja dārdoņa, un uz saules fona parādījās "Herkules" siluets. Milzīgā lidmašīna nāca uz mērķi. Dzinēju rūkoņa kļuva arvien zemāka, atvērās uzbrauktuves durvis, un bezmākoņaini zilajā debessjumā sāka ziedēt sārti kupoli. Tie bija konteineri ar aparatūru, teltīm, instrumentiem un krājumiem. Dators uzreiz novērtēja izmešanas augstumu, gaisa mitrumu, vēja stiprumu un virzienu, veica korekciju plūsmu turbulencei un pilotu vidējai statistiskajai kļūdai, kā arī reljefam un milzīgu ūdenstilpju tuvumam. Matemātisks aprēķins, precizitāte... Izcilas izkraušanas beigās tēva Džozefa rīkļurāvēji tomēr nedaudz nolaida pāva astes. Amerikas tehniskā ģēnija triumfs izrādījās nepilnīgs. Pēdējais konteiners (kurā, kā izrādījās nedaudz vēlāk, bija pustonna ar rijamo), nez kāpēc novirzījās trīsdesmit metrus no paredzētā mērķa, trāpot tieši ezerā. Tomēr - viss nodrošināts, pilnīgs hermētiskums! Konteiners nekavējoties parādījās virspusē, šūpojoties uz ūdens virsmas kā milzu pludiņš.

- Never mind! [72] .. Tulīt aktivizēsim mūsu piepūšamo motorlaivu...

Šķita, ka nav kur steigties, un reverends Brauns ar brāļiem vispirms ķērās pie svarīgākām lietām: pašsaliekamām siltinātām teltīm, daudzkrāsainām, gluži kā Delaveru cilts indiāņu (tas ir, kā tagad saka, Amerikas pamatiedzīvotāju) kara krāsās...

Tomēr liktenis viņiem nepietiesāja pienācīgi un pieklājīgi pabeigt iesākto. No austrumiem atskanēja briesmīga dārdoņa, salīdzinot ar kuru "Herkules" dzinēju skaņa būtu kā sienāzīša čirkstināšana. Pa ezera virsmu pārskrēja nemierīgi viļņi, simtgadīgās egles atsaucās ar nelielu zaru drebēšanu, un Knopiks, smilkstēdams, sāka steidzami sagatavot ierakumu - ne velti, viņa vectēvs, pa mātes līniju, bija īsts terjers! [73]

No meža galotnēm debesīs uzpeldēja smagas propelleru mašīnas. Trim zem vēdera šūpojās vagoniņi-būdiņas, ceturtais helikopters transportēja kaut ko neskaidri līdzīgu konteineram ar nāvējošām kasešu bumbām.

- Holy shit![Svētais sūds!] [74] - "Reverenda" Brauna acis izbrīnā iepletās, viņš sāka sist pa kabatām, meklējot fotokameru, kas, protams, īstajā brīdī nebija pie rokas. - Black Sharks! Alligator!!! Oh, goddam it all to Hell…[Melnās haizivis! Aligators!!! Ak, dievs, tas ellē viss ir...] [75]

Sekojot helikopteriem, sirdi plosoši rēcot dzinējiem,  grabot kāpurķēdēm un šņirkstot metālam pa akmeņiem, parādījās četri tanki. Sajūgti cugā, viņi vilka ar celtniecības materiāliem piekrautas titānisku izmēru ragavas. Aiz tiem palekdamies uz izciļņiem, kurus neizlīdzināja tanki, brauca pavisam jauns GAZ-66 ar dīzeļdzinēja furgonu-elektroģeneratoru.

- Oh fuck my mother twice![Ak, izdrāž manu māti divreiz!] - Džozefs Brauns sastinga uz vietas, cigarete izkrita viņam no mutes. - This is the "Black Eagleo himself[Tas ir "pats melnais ērglis"] [76], ka viņa māti aiz kājas.

Visa viņa ģimene - Kristus brāļi un Kristus māsa - kopā bija krituši sava veida ekstāzē, it kā viņiem būtu parādījies personīgi pats Glābējs. Bet atnākšana turpinājās. Tiklīdz tanki, nomierinājušies, sastinga kā ņurdoši briesmoņi, atskanēja aizvēsturisku dinozauru ganāmpulka maurošana, un šļakatu mākonī uz ūdens virsmas parādījās milzīga, strauji pienākoša pankūka. Likās, ka ezers zem tās vārās.

- Nu nih... jau sev, - Džozefs Brauns tikai spēja izmurmulēt. Un papurināja galvu, it kā aizdzenot spokainos velnus ar visām viņu intrigām:

- [It's impossible!]Tas ir neiespējami!

- Impossible! Impossible![Neiespējami! Neiespējami!][77] - piebalsoja brāļi. Acīmredzot, tā viņiem, savos pūstošajos rietumos, reliģiskā vidē, bija pierasts reaģēt uz brīnumiem. Bet, ja nopietni, staltie "brāļi" pamatīgi pārdzīvoja, ka nav iespējas nofotografēt šo milzīgo rūcošo, ar vismodernākajiem ieročiem apgādāto pankūku, - pēdējo superslepeno Krievijas desanta ekranoplāna modeli "Melnais viesulis", kas bija spējīgs uz vienādiem noteikumiem uzsākt kauju ar mīnu kuģi.

Tikmēr "viesulis" pa ūdeni gāja kā pa sausu zemi, palēnināja ātrumu, ātri uzrāpoja krastā un, atbilstoši savam uzdevumam, no milzīgajām dzīlēm atbrīvoja desantu - celtniecības bataljona rotu ar lāpstām un zāģiem. Viņus vadīja īsts tēvocis Černomors (vai, ņemot vērā ģeogrāfiju, Belomors?..) - sarkanpurnaims un neskaidru acu kapteinis, kurš pēc vakardienas nebija lāga izgulējies...

- Rota stāties, jokseļ-mokseļ! - Viņš nebija noskuvies, toties komandieriski lakonisks un stingrs. - Līdzināties, mierā! Līdzināties uz dirižabli!

Un pēkšņi no "aligatora", kas lidinājās virs zemes pārbļaujot zvērīgo troksni, atskanēja pērkonīga balss, gluži kā Tā Kunga zīme:

- Sveiki biedri! Pavēlu sākt darbu pēc manis apstiprinātā plāna!

“Saskaņā ar apstiprināto? Vai apstiprinātā?..”- Kudejars pārdomāja mūžīgo filoloģisko problēmu. Balss piederēja Grīnbergam.

- Urā! - Atmetuši galvu uz debesīm, vienbalsīgi atsaucās celtniecības bataljons. Viņiem valodas smalkumi bija pie kājas. Pateica - "rakt no manis un līdz pusdienlaikam" - tātad ir jārok...

Un burtiski minūti vēlāk ezera krastā sāka kūsāt darbs. Daži atvienoja un uzstādīja vagoniņus-būdiņas, daži rakās zemē, daži zāģēja jau nokrāsotus dēļus ar saliektām un izvirzītām naglām. Āmuru klaudzoņa, kuvaldu dārdoņa, komandieru daudzstāvīgais mats...

Brauna "ģimene" klusā sastingumā raudzījās gadsimta būvlaukumā. Šihmans smēķēja kārtējo cigāru, rūgti smīnēja - Sovdepā viņš bija redzējis ne to vien. It īpaši, kamēr strādāja par asenizatoru. Bellings palika slepkavīgi mierīgs. Viņš neskatījās apkārt, daudz nebrīnījās, noņēmās ar savām lietām. "Kā dzert, arī dzīvojis Krievijā" nodomāja Ļevs Polikarpovičs. - "Nē, tiešām bijušais mūsējais. Un vispār, pie viņiem tur tā arī ir, kur vien nospļaujies - ja ne caur vecmāmiņu, tad caur vectētiņu - Odesas ebrejs..."

Kopumā krievu nometne bija uz klaja lauka izaugusi no nulles ar patiesi apbrīnojamu ātrumu. Mājīgas mājiņas, pirts, atvērta vasaras virtuve, tualete četrām sēdvietām (armijas amatnieki izgrieza sēdvietas sirds formā, tas izrādījās ļoti aizkustinoši un romantiski). Sākās pēdējais būvniecības posms. Nodaļu komandieri, kurus vadīja paģirainais kapteinis, no "Aligatora" vēdera atkabināja noslēpumaino konteineru, helikopters viegli piezemējās... un no tā izkāpa Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs. Tieši pēc slavenās anekdotes, kas vainagota ar frāzi: "...Un tad izeju es, viss baltā." Nu, ne gluži viss baltā - tādā, pieticīgā ģenerāļa lauka formastērpā. Neskatoties uz to, Dodikoviča parādīšnās cilvēkiem bija šausminoši efektīva. Tā, iespējams, komandieris Suvorovs izgāja pie saviem "brīnumainajiem varoņiem-spēkavīriem". Arī, starp citu, ārēji diezgan necils un turklāt vēl vecs, bet galu galā visi sekoja viņam līdz pat Velna tiltam un cauri aizmākoņu augstajai Alpu pārejai... Bet ko? Un iesi, un kāpsi vēl daudz tālāk un augstāk, ja tavu dvēseli dedzinās ar šādu te skatienu. Patiesi feldmaršalisku, iekļūstot līdz aknām...

- Paldies puiši! - iesaucās armiju komandieris un atkal Suvorova stilā pamāja ar roku, Skudins pat domāja, ka viņam acīs uzplaiksnīja asara. - Pateicīgā Tēvija jūs neaizmirsīs! Vivat Krievija! Urā! Brīvi.

Piegājis pie konteinera, Grīnbergs ar asu kustību norāva plombu:

- Biedri virsnieki, pienāciet pie manis.

Viņa rokās tieši no gaisa parādījās bloknots un kalkulators: kaujas ģenerālis visu acu priekšā pārvērtās par daudzpieredzējušu veikala vadītāju.

- Tā ... aviatori ... desmit kastes "Melnās nāves". Ņemiet, ņemiet, - klausieties, negroziet te man olas! Cīņas uz jūsu rēķina. Labi, tikai aiz cieņas pret jums - taru varat paturēt sev...

Ievērojot subordināciju, pie konteinera ar nelielu ātrumu piebrauca BTR. Vasilijs Grizlovs iekrāva trīs "Specnaza" kastes, vienu pudeli iebāza lūkā vadītājam, otru atvēra pats un iemalkoja:

- Normāls gājiens, Petruha, nav piededzināta, nav kreisā. Spied nu, varbūt tie menti vēl stāv, salieksim viņus Kurskas lokā. Un tad pie Lidkas...

Saņēmuši degvīna samaksu, karaspēks sāka ātri izklīst - tanki pazuda aiz meža, aviatori pacēlās debesīs. celtniecības leģions aizlidoja uz "Melnā viesuļa" spārniem. Krastā atkal ietājās klusums, un tas būtu bijis diezgan Dievam tīkams un lielisks - ja vien, no piedzīvotajām šausmām attopoties, viens otru nesauktu pārbaidītie putni..., bet "reverends" Džozefs Brauns nejauki nelamātos, jaucot krievu un angļu valodu un ne tikai. Svētais tēvs tikko bija atklājis, ka konteiners ar ēdienu mistiski pazudis no ūdens virsmas. Noslīkt tas nevarēja, tālu prom aizpeldēt arī nevarēja... Bet vai "viesulis", dodoties prom, nerēca par ceturtdaļtoni zemāk nekā tad, kad ieradās? ..

- Kopumā malacis Dodikovič, - Kudejars skopi uzsmaidīja padotajam. - Tev pateicība no vietējās komitejas. Mafiozo cūciskais...

- Paldies nečaukst, neklunkšķ un no tā nevar uzšūt kažoku... - pragmatiskais Grīnbergs izskatījās saskumis... bet tad viņš pār plecu paskatījās uz mis Airinu, kura kā garāmlidojoša vīzija parādījās netālu, un uzreiz saslējās, žvadzinot ar valdības galvenajiem ordeņiem, ievilka jau tā iekritušo vēderu, izrieza krūtis. - Jūs jau vakariņojāt? Kaut kā traki gribas rīt...

- Amerikāņi pabaroja. - Skudins uzmanīgi vēroja, kā Džozefs Brauns, stāvot gumijas laivā, ar kārti mēra ezera dziļumu. - Ar cūkgaļu. Ebreji tik un tā nevar.

- Bet kas tev jautāja par cūkgaļu? - atcirta Grīnbergs. - Paklau, komandier, varbūt mēs varam noorganizēt draudzīgas vakariņas un uzaicināt visus? - Nenovērsdams acis no māsas Airinas jaukumiem, Žeņa plēsonīgi atņirdzās, iespļāva plaukstā un izlīdzināja melnos, īsi apgrieztos matus, lai nesprogojas. - Kā saka, no mūsu galda, jūsu galdam. Man tur ir marinēta basturma...

Drīz caur nometni izplūda šašliku, uz oglēm grillētu desu un pelnos ceptu kartupeļu smarža. Knopiks arī izlīda no sava personīgā ierakuma, Džozefs Brauns paošņāja gaisu un atgriezās krastā, bet mis Airina no garāmlidojošas vīzijas pārvērtās par uzmācīgu gribētāju pasēdēt pie ugunskura. Īsāk sakot, neviens no uzaicinājuma pavakariņot svaigā gaisā neatteicās.

Iekārtojās uz vasaras virtuves dēļu soliņiem pie fantastisku delikatesu pārpilnības, kuras redzot amerikāņi acumirklī aizmirsa neatgriezeniski zudušos standarta racionus. Uz galda bija tikai alumīnija karavīru bļodas un divsimt gramu emaljas krūzes ar līdzīgu iespaidīgu uzrakstu: "Mēs uzvarēsim!"

- Par ceturto internacionāli! - Grīns ieraduma dēļ uzņēmās tamadas rūpes, rūpīgi pārliecinājās, lai štatu pārstāvjiem tiek ieliets līdz malām, pacēla tostu un sāka saskandināt ar brāļiem iekš Kristus:

- Dzer līdz dibenam! Dzer līdz dibenam! Un arī tu dzer līdz dibenam! Bet tu ko, necieni mani? ..

Starptautiska zinātniskā ekspedīcija bija sākusies.

Trīs gudrinieki vienā tazikā

Intuīcija Zvjagincevu nepievīla, profesors Endrjū Bellings izrādījās īsts krievu Andrejs Pavlovičs Bubenčikovs. Attiecīgi viskiju viņš dzēra nevis tā, kā vajadzētu amerikānim - uzpirkstenī, ar pusglāzi sodas un pārējo ledu -, bet tīri nacionālā krievu variantā. Krekšķinādams, vienā rāvienā, kopā ar Grīnberga nez kur nozagto cepto desu. Pirmo izdzēra, kā parasti, uz iepazīšanos.

- Atļausiet stādīties priekšā, - Bellings piecēlās kājās un braši, kā huzārs, noklaudzināja papēžus.  -Visu izlūkdienestu aģents... bijušais disidents un katordznieks, tagad zooloģijas profesors.

Viņš apsēdās, aizdedzināja cigareti un, pamirkšķinājis Zvjagincevam, klusi uzdziedāja:

Bet viens ieslodzītais - personīgi es,

Dzīvoju bez tēta, dzīvoju bez mātes,

Dzīve būtu brīnišķa

Tikai nācās piešūt kādu stukaču...

Kā drīz vien noskaidrojās, Andrejs Pavlovičs dabūja piecus gadus par politiku astoņdesmito gadu sākumā, kad pie varas nāca dolgorukijs Jurijs, pēc uzvārda Andropovs, un cilvēkus sāka apcietināt par neko vannās, frizētavās un autobusu pieturās - kas, starp citu, cilvēkiem, kuri bija noguruši no apnikušās visatļautības, sākumā pat patika. Noziegums bija šausmīgs un nepiedodams: mīlestība pret Solžeņicinu. Bubenčikovs sēdēja Tabulgā, Novosibirskas apgabala Čistoozerskas rajonā. Laikā, kamēr viņš atradās zonā, viņš atskatījās pietiekami daudz visādu lietu un rezultātā pilnībā vīlās cilvēcē.

- Es, ziniet, pēc savas sākotnējās izglītības esmu vēsturnieks, bet pēc visiem atgadījumiem man kļuva interesanti, kas tā ir par būtni - Homo sapiens. Šis Visuma vainags... - viņš lēnām ierunājās. Pasmīnēja, nodzēsa izsmēķi, pastiepās pēc pudeles atkal visiem ielēja. - Nē tiešām. Visa vēsture ~ nepārtraukti kari, cietsirdība, nulle veselā saprāta. Ar lauzni un lāpstu lienam DNS, atoma kodolā... Hirosima, Nagasaki, Čeļabinskas, Černobiļas... Ko tur runāt par augstām matērijām, kad ikdienas līmenī - atver jebkuru avīzi, kas pie viņiem, kas pie mums - mati ceļas stāvus...

Zvjagincevs klausījās, nepārtraucot.

- Un uz pašreizējo brīdi, - Andrejs Pavlovičs turpināja, - mans pieticīgais, teiksim tā, uzskats ir vilšanās. Cilvēce nebūt nav Dieva providences un radības vainags, bet, gluži pretēji, pamatīga novirze no vispārējās kosmiskās attīstības normas. Sitiet mani, mīdiet ar kājām, ēdiet mani ar biezputru... bet tiešām izskatās, ka Saules sistēmas trešā planēta nemaz nav Bībeles Paradīzes dzimtene, bet, teiksim, evolūcijas pabērnu rezervācija... rezervāts neveiksmīgam klonam, kas izbrāķēts Visuma progresa ceļā. Starp citu, ir pilnīgi neskaidrs, kā radies cilvēks. Tagad, šķiet, jau visiem ir acīmredzams, ka Darvina teorija ir akadēmiskas blēņas, kas izveidota ikdienas vajadzībām...

Ārā, aiz loga, atskanēja brāļu Hulio un Bendžamina baigā dziedāšana. Līdzīgu kakofoniju Ļevs Polikarpovičs bija dzirdējis tikai vienu reizi - Marinas izlaiduma ballītē, kad viņas klases zēni, nolēmuši pārsteigt skolotājus uz atvadām, visnopietnākajā veidā ķērās pie “Vakara zvanu” dziedāšanas angļu valodā.

- Interesanta koncepcija. - Zvjagincevs nolika tukšo glāzi, salika rokas uz krūtīm. - Kosmisks zoodārzs, jūs sakāt? Un ko, kolēģi, iespējams, šajā ziņā kaut kas ir. Turklāt ir acīmredzams fakts: tūkstošiem gadu kristieši, musulmaņi, budisti un citi askēti ir cīnījušies par cilvēces uzlabošanu, bet vezums, kā sagaidāms, joprojām turpat. Paskaidrojiet tikai, kolēģi, kas jūs personīgi mulsina cilvēces izcelsmes teorijā? Lūdzu, atvainojiet manu ziņkāri, es neesmu eksperts.

Tikmēr jautrība aiz loga attīstījās pieaugot. Baismīgā dziedāšana beidzās, bet sākās dejas. Ne mazāk baigas. Māsa Airina uzrāpās uz galda un, ritmiski šūpojoties, grozot gurnus, sāka atbrīvoties no drēbēm. No malas skatoties, notiekošais izskatījās pēc cīņas ar odiem. "Vietējais ods ir milzīgs sugas kukainis," Ļevs Polikarpovičs uzreiz atcerējās. - ārkārtīgi asinskārs un visuresošs. Bet kopumā daba ir lieliska..."

- Lūdzu, kolēģi, lūdzu. - Bubenčikovs plati pasmaidīja un bez jebkādām ceremonijām uzsita Zvjagincevam uz pleca. - Esmu ļoti apmierināts ar jūsu interesi, uzreiz ir skaidrs, ka interesējaties ne tikai pieklājības pēc... Tātad, ja drīkst, uzsākšu no tālienes. Apmēram pirms pusotra miljona gadu parādījās primāts "homo erektus" - taisni stāvošais cilvēks. Tas pastāvēja bez izmaiņām vairāk nekā miljonu gadu - un pēkšņi pilnīgi nesaprotami kāpēc, tas pārvērtās par "homo sapiens", kura galvaskausa tilpums ir par piecdesmit procentiem lielāks nekā iepriekšminētajam. Tā kaut kur pirms divsimt tūkstošiem gadu. Šim pilsonim jau piemita spēja runāt un viņam bija ķermeņa anatomija, diezgan tuva mūsdienīgajai...

Andrejs Pavlovičs pabakstīja ar cigareti uz loga pusi, aiz kura bija redzama mis Airina visā krāšņumā.

- Varbūt mūsu kromaņjonietis cēlies no neandertālieša, kā to nosaka Darvina teorija? Bet nē. Jaunākie atradumi Izraēlā ir pārliecinoši pierādījuši, ka homo sapiens pastāvēja vienlaikus ar neandertālieti un labi ar viņu sadzīvoja...

- Nu kā tad, - pasmīnēja Šihmans, - sadzīvoja gan. Tāpēc jau kroņmaņjoniešu pēcnācēju mūsdienās kā siseņu, bet neandertālieši...

- Labāk izskaidrojiet man to faktu, kāpēc cilvēka šūnā ir tikai četrdesmit sešas hromosomas, savukārt mūsu it kā tuvākajiem radiniekiem, pērtiķiem, ir četrdesmit astoņas. Ko par to mums stāsta dabiskās izlases teorija? Pareizi. "Zinātne klusē" [78]. Ejam tālāk... - Bubenčikova balss ieguva skaidras lektora intonācijas. Profesionāls ieradums, ko rosinājusi alkohola ietekme. - Cilvēka smadzenes ir ārkārtīgi efektīvas, taču vidusmēra indivīds izmanto savas iespējas pilnīgi nenozīmīgā mērā. Kāpēc šāda kvalitātes rezerve? Secinājums liek domāt, ka smadzenes tika veidotas “izaugsmei”, ņemot vērā to īpašnieku nākotnes vajadzības. Kāpēc spēja mācīties valodas jau ir iestrādāta jaundzimušā smadzenēs? Kas to iestrādāja?.. Bet ņemam vārdu krājumu! Ja mēs stingri sekotu Darvinam, ikdienas dzīvē mums būtu pietiekoši ar dažu vienkāršu skaņu kopumu. Bet mums vidēji ir divdesmit pieci tūkstoši vārdu!.. - Andrejs Pavlovičs dziļi ievilka dūmu. - Tagad, kolēģi, bez izskaistināšanas apskatīsim sevi no malas.

Kails mērkaķis...

- Daži saka, ka drīzāk gan cūkas un lāča krustojums, - iebilda Šihmans. Acīmredzot tā nebija pirmā reize, kad viņš uzklausīja kolēģa domas.

- Kails, pilnīgi pakļauts ārējās vides ietekmei, - turpināja Bubenčikovs-Bellings. - Kā to saprast funkcionalitātes jēdzienā? Un interesanti, kādi evolūcijas iemesli mūs padarīja kailus, kādā veidā?..

"Patiešām", - Zvjagincevs nodomāja.

- Un cilvēka seksualitāte! Prātam neaptverami. Kā ar dabisko izlasi var izskaidrot, ka mātītes vienmēr ir gatavas kopoties, bet spēj ieņemt tikai dažas dienas mēnesī? Un kā ar ilgstošo dzimumaktu? Ar orgasmu? Kāpēc vīrieša dzimumloceklis erekcijas stāvoklī ir lielāks nekā pašreiz dzīvojošajiem primātiem? Kurš atbildēs?

- The truth is out there[Patiesība ir tur] [79], - Šihmans nopūtās.

- Es nemaz nerunāju par to, ka lielākā daļa dzīvnieku tūlīt norij ēdienu, savukārt cilvēki atļaujas sev greznību tērēt vidēji sešas sekundes, sakošļājot pārtiku, lai nogādātu to no mutes uz vēderu. Kāpēc homo sapiens zobi aug ļoti tuvu viens otram? Tas, starp citu, nozīmē, ka pirms antibiotiku parādīšanās, jebkura smaganu infekcija varēja būt letāla...

Viņš apklusa, iebāza mutē maigu Grinberga siļķes šķēli un uzmanīgi paskatījās uz Šihmanu.

- Tu, Izja, nejauši nezini?

- Andrej Pavlovič, tu uzkod vairāk, uzkod, - Šihmans piestūma Bubenčikovam šašliku šķīvi, pats paņēma gabalu, iemērca sinepēs. - Un vispār, uz ko tu tēmē? Es piederu Bībeles cilvēkiem, es uzšķaudu tavam Darvinam... bet vienalga, interesanti.

- Bet es tēmēju uz to, ka kāds salipināja cilvēku pēc ģīmja un līdzības. No sūdiem. Un tad šis cilvēks iedomājās, ka spēj atšķirt labo no ļaunā... un līdz pat šobaltdienai uzvedas kā cūka. Nē, lai ko jūs teiktu, bet nodarboties ar sniega cilvēku ir daudz patīkamāk. Vismaz viņš nekad nemēģināja uzcelt sociālismu atsevišķā valstī...

- Kā jūs zināt, varbūt arī mēģināja, - sacīja Ļevs Polikarpovičs. - Tāpēc visi izmira.

- Nu, ne visi. Daudzas liecības...

- Nē, dārgais kolēģi, kā vēlaties, bet viņi noteikti cēla sociālismu. - Zvjagincevs pamirkšķināja Šihmanam, ielika sev vēl salātus un atkal paskatījās pa logu. Mis Airina, acīmredzami nogurusi, apgūlās atpūsties uz tā paša galda, uz kura nesen bija dejojusi. - Vai atceraties slavenos sešdesmit septītā gada uzņēmumus? - Levs Polikarpovičs turpināja. - Tā taču bija daiļā dzimuma būtne. Lēdija, tā teikt. Bet vienalga izskatījās tā, it kā viņas senči desmit paaudzes pēc kārtas būtu likuši sliedēm gulšņus...

Uz filmas, kas savā laikā apceļoja visu pasauli, patiešām bija dūšīgs, neveikls, pinkains pērtiķis.

- Nepārtraukti brīnos, cik daudz garšīgāks ir uz uguns vai cepeškrāsnī pagatavots ēdiens, nesalīdzināms ar visām tām mūsu mikroviļņu krāsnīm... - Bubenčikovs arī pastiepās pēc atdzisušā, bet tomēr dievišķīgi gardā šašlika. - Hmm, es domāju, ka mēs jau tāpēc vien šeit neesam ieradušies velti... Tātad, bigfuts, jetijs, čučuns... Ir daudz nosaukumu, bet sapratnes nekādas. Ja tas ved savvaļas dzīvi, ja tas ir pārklāts ar biezu vilnu, tas nozīmē, ka ir mūsu brīnumainā kārtā izdzīvojis relikts, formāls neandertālietis. Ar atbilstošu intelekta līmeni... Dievs piedod man, cik gan ļoti homo sapiens vēlas sevi uzskatīt par vienīgo un unikālo Visuma vainagu. Tā vietā lai analizētu faktus. Kā jūs zināt, fakti ir spītīga lieta, bet mēs esam vēl spītīgāki un nevēlamies tos redzēt pat tad, ja tie ir degungalā. Patiešām, saskaņā ar visām tradicionālajām idejām Dievi vispirms radīja pasauli un tikai pēc tam cilvēku. Bet lūk kāds interesants punkts ietverts seno indoāriešu mitoloģijā. Izrādās, ka ilgi pirms cilvēkiem Dievi izveidoja ļoti gudru un superperfektu pērtiķu populāciju. Tas notika netālu no svētā Meru kalna Arktīdas reģionā - Hiperborejā. Brahma, iegrimis domās, reiz noraudāja asaru, un pēkšņi no tās radās pērtiķim līdzīga būtne. Tas kļuva par šīs noslēpumainās, biezu vilnu apaugušās cilvēkveidīgās cilts priekšteci, kas apmetās uz zemes daudz agrāk nekā cilvēki. Turklāt šai ciltij vienmēr ir piedēvētas visu veidu ekstraordināras spējas: spēja brīvi pārvietoties telpā, levitācija, telepātija, telekinēze...

"Paniskas, uz paškontroles zaudēšanas robežas, bailes," Ļevs Polikarpovičs atkal atcerējās sava tēva dienasgrāmatas rindas. - Vēlāk gids paskaidroja, ka mēs, acīmredzot, satikāmies ne vairāk, ne mazāk, bet noslēpumaino "spalvaino sievieti". Tā sāmi sauc noslēpumainu būtni, kas dzīvo nomaļās vietās un it kā protot nogalināt "ar balsi un skatienu" ... "

"Vai ne tāpēc pērtiķu karalis Hanumans no Ramajanas spēja palīdzēt lielajam Rāmam sasniegt izcilās uzvaras? Hare Rāma, Harē Krišna! .. Un ķīnieši ar savu pērtiķu karali, Klaidoni Sunu U-kunu? Vai esat lasījis Ceļojumu uz Rietumiem? Eh jūs, pelēcība, tas taču ir klasikas romāns ... Nu, kaut par šumeru Gilgamešu esat dzirdējis? .. Par viņa draugu un brāli Enkidu, pinkainu superperfektu radību no kalniem, kas apveltīts ar neticamu fizisko un garīgo spēku ... - Andrejs Pavlovičs pavicināja dakšiņu un nodeklamēja:

Kāds vīrietis, kas nāca no kalniem,

Viņa spēks ir liels visā valstī.

Tāpat kā debesu karapulku vadonim Anu,

Liels ir tā spēks ...

- Par mednieku, kurš pirmo reizi sastapās ar Enkidu, eposā teikts: “Viņš ne tikai nobijās, apklusa, sastindzis, bet bailes iespiedās viņa iekšās, un viņa seja kļuva kā mironim ...” Tas diezgan labi saskaņojas ar aculiecinieku stāstiem par sniega cilvēku, viņš izstaro spēcīgu enerģijas lauku, kuru ļoti labi jūt gan dzīvnieki, gan cilvēki... Es uzdrošinos pieņemt, ka mums nav darīšanas ar primitīviem reliktiem, bet gan ar garīgo spēju ziņā augsti attīstītu būtni, kas nekādā ziņā nav zemākas kā cilvēkiem. Tikai lūk attīstības ceļš atšķiras no tā, kuru esam izvēlējušies mēs. Un tāpēc, kungi, vietā ir jautājums: kāds ir šīs varenās pērtiķveidīgās cilts vēsturiskais liktenis? Kā viņiem izdevās tā teikt, nolaisties līdz tādai dzīvei?

Bubenčikovs apklusa, it kā meklējot atbildi, skatījās uz klusējošo Zvjagincevu un žagojās.

- Labi, lai tā būtu, es tev pats pateikšu. Par šo tematu ir daudz versiju. Piemēram: populācija tika iznīcināta globālā kataklizmā. Vai arī: tai izdevās pielāgoties un izdzīvot skarbajos klimatiskajos apstākļos, paslēpjoties, piemēram, pazemes alās. Trešais variants - tas pakāpeniski degradējās sociālajai attīstībai nelabvēlīgā vidē, zaudējot visas civilizācijas prasmes. Secinājums: vai mēs nerunājam par sniega cilvēku? Un loģisks jautājums ir, kāpēc viņš tik cītīgi un prasmīgi izvairās no cilvēkiem? Varbūt viņš ir pēdējais tālu pagātnes noslēpumu glabātājs, kuri nez kāpēc tiek rūpīgi slēpti no mūsu acīm? Paslēpti, teiksim, zemes iekšienē. Un vai tikai ne tur, milzīgās dabiskas un varbūt mākslīgas izcelsmes dobumos, sniega cilvēks pavada garās, skarbās ziemas, tādējādi spējot izdzīvot Arktikā?

- A-a, dobās zemes teorija, - Šihmans atlaidās saliekamajā krēslā. - Lasījām, protams, lasījām. "Plutonija". Patiešām, teorija ir universāla. Ļauj izskaidrot pilnīgi neizskaidrojamas lietas...

- Gan Obručeva "Plutonija", gan Žila Verna "Ceļojums uz Zemes centru," - Zvjagincevs skeptiski pasmīnēja, pašūpoja galvu, -  zinām, Izja, zinām, arī lasījām. Tālajā bērnībā. Alas, gaiteņi, noslēpumainas līkumotas ejas. Un saldajā - dinozauri. Rakstnieka Klondaika. Varbūt arī mums vajadzētu kaut ko uzrakstīt?

Bet pie sevis nodomāja: “Ar ko tik velns nejoko, pie labas gribas, tiešām uzrakstīsim. Ja ne mēs, tad kāds par mums ... Par šo te ekspedīciju ..."

- Patiesībā, - nopietni sacīja Bubenčikovs, - par to, kas tur ir... es vispār klusēju par zemes centru, bet pat pie pašas virsmas... šodien mēs galvenokārt zinām tikai to, ka neko nezinām. Līdz ar to lieli plašumi visantizinātniskāko fantāziju lidojumiem. Tikai viens jautājums uz izgāšanu: kāpēc zemes kodols neatdziest saskaņā ar termodinamikas likumiem? Ko? A? "Klusē zinātne" ...

- Tu, Ļova, vecais pocs ar šoriem! Tevī nav spārnotā lidojuma. - Šihmans aizrāvās, izvirzīja apakšžokli kā nepielūdzams buldogs. - Es nerunāšu tagad ne par Agarti karaļvalsti, ne par Dēnica ekspedīcijām uz Antarktīdu, ne par admirāļa Bjorda ekspedīcijām, visu pāris vārdos nepateiksi, bet tev vajadzētu zināt, ka tu šauri skaties. Lūk, ņem, palasi šo. Es ceru, ka tava angļu valoda tev ļaus. Vēl arī paldies pateiksi par redzesloka paplašināšanu...

Ar šiem vārdiem viņš impulsīvi metās pie vēl neizsaiņotā čemodāna, izvilka plānu brošūru, kuras nosaukums bija garš un ar pretenziju uz oriģinalitāti: “Labā sierā vienmēr ir caurumi. Profesora Šihmana oriģinālais viedoklis par dobās zemes teoriju. Vēsture, realitāte, intriģējoši fakti. Miniapvērsums zinātnē!"

- Paldies, Izeņka, jūtos aizkustināts līdz asarām, - Zvjagincevs pateicīgi pamāja ar galvu, nolika drauga sacerējumu uz galda, samierinoši pasmaidīja. - Vecais pocs ar šoriem, saki? Vai jūsu Bībeles tautai ir sakāmvārds, ka vecs zirgs vagu nesabojās?.. Progresīvas rases aiziešana alās, protams, ir interesanta, bet... primitīvā līmenī. Līmenī, kurā mēs tagad rakstām zinātnisko fantastiku... - Levs Polikarpovičs smagnēji ar plaukstu apklāja brošūru. Bija viņa kārta nolasīt kolēģiem lekciju. Bet nevajag kost, it kā viņš būtu rutīns retrogrāds, kas nav gatavs svaigu, cēli nenormālu zinātnisku ideju uztverei, - es tagad nerunāšu par Stīvena Hokinsa "kurmju alu" teoriju ar iespēju izveidot tuneļus starp paralēlām pasaulēm, izmantojot kolapsējošas vielas gravitācijas laukus. Ne par “kosmiskām tārpejām”, kas it kā caurstrāvo mūsu trīsdimensiju laiktelpas kontinuumu. Ne par Einšteina-Rozena tiltiem, kas, šķiet, dod iespēju gandrīz momentāli pārvarēt attālumus. Atcerēsimies labāk dažus faktus. Vēl Rērihs savās dienasgrāmatās rakstīja par atkārtotām cilvēku pazušanām Himalajos. Pilsonis aizgāja aiz stūra un neizskaidrojami pazuda nevienam nesaprotamā veidā. Trīsdesmit astotajā gadā no Ļeņingradas "Krestiem" aizbēga okultists Volobujevs, tur ieslodzīts par nevēlēšanos sadarboties ar varas iestādēm. Patiesībā neviens nekur neaizbēga, ieslodzītie liecināja, ka viņš vienkārši pazuda, izšķīda gaisā. Pēc laikabiedru domām, līdzīga spēja pārvietoties kosmosā piemita Apolonijam Tianskim[80]. Es šeit nerunāšu par grāfu Sen-Žermēnu, madam Blavatsku un grāfu Kaliostro, tie cilvēki ir sarežģīti. Bet ir droši zināms, ka Džons Dī[81] pirms vairāk nekā četriem simtiem gadu apgalvoja, ka Merkatora projekcija[82] ir tikai pirmais aptuvenais tuvinājums. Pēc viņa domām, Zeme nav īsti apaļa. Tā sastāv no daudzām sfērām, kas ir ieliktas viena otrā noteiktās augstākās dimensijās. Starp sfērām ir punkti, pareizāk sakot, saskares virsmas, un Ziemeļi, īpaši Grenlande, citās pasaulēs iesniedzas bezgalībā. Tāpēc Džons Dī iesniedza karalienei Elizabetei daudzus lūgumrakstus, kuros mudināja Viņas Majestāti nekavējoties pārņemt Grenlandi savā valdīšanā. Tādā veidā Anglijai vajadzēja iegūt durvis uz citām pasaulēm... Vai tas nav vareni? Vēl sešpadsmitajā gadsimtā?

- Kādreiz, - nomurmināja Šihmans, - arī mūs, ar mūsu divdesmito un divdesmit pirmo atcerēsies kā fosilijas. Atceraties Strugackus? Divdesmit kurā tur gadsimta kosmosa pētniekus izglābt ierodas pēcnācēji no vēl tālākas nākotnes. Visu salabo un pasaka: “Es paklanos jūsu drosmei, biedri. Ar tādiem zārkiem lidojat..."

Zvjagincevs kā profesors paklauvēja pie galda ar dakšas rokturi.

- Runājot par subdimensiju pārejām, nekā nevar ignorēt inku kultūru. Dienvidamerikas indiāņiem ir sena leģenda par garu, bīstamu ceļu, kas ved uz Dievu zemi... Saskaņā ar leģendu, varoņi, labākie karotāji, kuri vēlējās pievienoties saviem dieviem un saņēma atļauju, devās cauri nemirstības vārtiem skaistā mūžīgā dzīvē... Līdz iebruka konkistadori un visu vulgarizēja.

Neskatoties uz to, leģenda apgalvo, ka augstajam priesterim Aramam Maru izdevās aizbēgt. Viņš sasniedza svētos vārtus un ar kaut kādu "Zelta-septiņstaru atslēgu" palīdzību atvēra klinti. Izplatījās zils mirdzums, atvērās garš mirdzošs tunelis... Arams Maru pasniedza svēto atslēgu jaunākajiem priesteriem, izgāja pa vārtiem - un neviens cits nekad vairs netika cauri. Bet pienāks laiks, kad septiņu staru atslēga atkal atvērs vārtus uz citām pasaulēm, un tad atvērsies citu dimensiju Dievu pilsētas, tostarp Mūžīgā pilsēta, kas atdusas Titikakas ezera ūdeņos...

- Noslīkusī Kitežas pilsēta, - pamāja Bubenčikovs.

- Tā nu atvērsies... - Šihmens skatījās caur tukšo pudeli uz gaismu, otrajā mēģinājumā nolika to zem galda. - Un no turienes izlīdīs... Kā filmā "Zvaigžņu vārti". Skatījāties?

Mēle jau vairs viņu gluži neklausīja, acis vērās ciet - izdzerts bija daudz.

Andu priesteri tuneļus starp pasaulēm sauca par “punkučaka”. “Čaka” - tilts, slieksnis, “punku” - durvis, vārti, - mierīgi turpināja Zvjagincevs. Alkohols viņu ņēma ar grūtībām. - Attiecīgi vietas, kur atveras punkučaki, apzīmēja ar milzīgiem akmens vārtiem. Tos sauca arī par "atvērumiem uz turieni, no kurienes nāk Dievi" ...

- Tomēr, kungi, man jāiet ... - Bubenčikovs miegaini sapurinājās, piecēlās no gultas un pastiepa Zvjagincevam lielu, ilga un mūžīgi smaga darba sadauzītu, grumbuļotu plaukstu. - Prieks bija iepazīties.

- Ļova, atā, - arī Izja piecēlās, un divi profesori, šūpojoties, atstāja vagoniņu. Atšķirībā no noslēpumainā jetija, viņi telpā pārvietojās ar grūtībām. Ļevs Polikarpovičs sekoja viņiem ar skatienu, stāvot uz sliekšņa. "Sarakstītās disertācijas kvalitāti vispirms jāpārbauda uz radiniekiem," viņš atcerējās seno aforismu. - Ja lasīšanas laikā radiniekiem uznāk veselīgs, dziļš miegs, tas nozīmē, ka disertācija ir pareiza ... "

Bubenčikova un Šihmana soļi apklustot izgaisa tālumā. Nometne ezera krastā sastinga pirmatnējā klusumā, kas bija šeit ilgi pirms cilvēku ierašanās, kas ļoti maz uzmanības pievērsa viņu īslaicīgajai burzmai un paliks, saglabājot savus mūžīgos noslēpumus, kad cilvēki aizies ... Ļevs Polikarpovičs dziļi ieelpoja svaigo nakts gaisu, palūkojās lēnajā rītausmā, kas peldēja virs ziemeļu horizonta, uz stiklaini gludo ezeru, kurā lēnām izšķīstot sajaucās violeti, dzelteni, sārti toņi... Varbūt arī viņa tēvs kādreiz stāvēja tieši šajā vietā.Stāvēja tāpat, klausīdamies klusumu ...

Atgriezties piesmēķētajā vagoniņā negribējās, bet odi galu galā piespieda aizvērt durvis.

"Viņējā māte rotvelka..."

- Čeiz! Pie manis!!

Suns lēnām pacēla galvu, atskatījās uz saimnieci - vai viņu sauca, vai kā? - un, nemanīdams apkārt neko ārkārtēju, atgriezās, lai kārtīgi apošņātu slapjumu smiltīs pie krūma: "Re kāds dirsiens!"

- Pie manis!!!

Rita strauji pakāpās atpakaļ un ar abām rokām no visa spēka pavilka garo pastaigu pavadu. Novedot, kā teica klasiķis, dūšīga suņa galvu nelielā kustībā. Nelielā un ļoti relatīvā. Jo kakls, uz kura šī galva sēdēja, bija resnāks par Ritas vidukli. Tomēr četrkājis beidzot saprata, ka viņam ir dota komanda. Un ar acīmredzamu nevēlēšanos novērst uzmanību no brāļa atstātās vilinošās vietas, labsirdīgi skrēja turp, kur viņu veda pavada.

Kad Čeizs pietuvojās, Rita parādīja viņam gardumu - labajā rokā paslēptu sausās pārtikas gabalu. Norāva to no paša degungala, aizlika aiz muguras un ātri pārvietoja kārumu kreisajā, liekot sunim apskriet sev apkārt.

- Sēdi!

Jauktenis apsēdās. Šo komandu viņš zināja.

- Ai, gudrinieks! Ai, malacis! Ieslēgts. Ņem. Nopelnīji. Melnais deguns iegrūdās Ritai plaukstā, un barības gabals pazuda.

- Labi! Pastaigājies, suņtēviņ. Pastaigājies.

Vārds "suņtēviņš" krievu valodā jau sen ir ieguvis nepieņemami seksuālu nozīmi. Neskatoties uz to, Rita uzskatīja, ka suns, kura augums ir tieši septiņdesmit centimetri, platas krūtis un tāds purns, ka kaut vai filmā spēlē Baskervilu suni, nav jāsauc par "sunīti", vēl jo mazāk par "zēnu" un pat ne par suni, bet gan par suņtēviņu. ...

Jā, viņu sauca Čeizs. Kā amerikāņu detektīvu, kura grāmatas mūsu valstī popularitātes virsotni piedzīvoja pirms desmit gadiem, lai gan arī tagad šis vārds joprojām dzirdams. Smiekli smiekliem, bet Rita jau iedomājās, kā kādu dienu žurnālists, kurš raksta par mūsdienu literatūru, viņu intervēs un nodrukās pa avīzes lapu: "Rakstniecei Osokinai pavadā - Čeizs!"

Bet ja nopietni - viņa gandrīz jau bija nolēmusi apgādāt savu pastāvīgo varoni Ritu ar suni. Dabiski iegūtu līdzīgos apstākļos. Rita parasti mēģināja "likt lietā" jebkuru emocionāli nozīmīgu epizodi, kas notika reālajā dzīvē ar viņu pašu - un diena, kad viņa satika Čeisu, bija neparasti bagāta ar pieredzi. Un (un tā, pēc Ritas domām,  bija visvērtīgākā!) Cilvēki. gan pazīstami un nepazīstami, tajā reizē it kā bija nolēmuši parādīt sevi no labākās puses.

Patiešām, ne viss tik melns visapkārt.

Kad Androns Kuzmičs - Dievs to viņam ierēķinās! - paslēpa pistoli atpakaļ makstī, it kā ar valsts varu nodeva viņai bezsaimnieka suni, un viņa satvēra to aiz nodriskātās kaklasiksnas, lai ātrāk izvestu laukā no gaļas skārņa, - jau netālu no durvīm viņu panāca pārdevējs. "Ņem," viņš teica, "lūk turi!" Un neveikli, it kā apmulsis, iespieda viņai rokās palielu maisiņu ar garšīgiem liellopa skrimšļa izcirtumiem.

Baumas pārsteidzoši ātri izplatījās pa visu tirgu. No konteinera, kas piepildīts ar "Royal Canine" standartu[83] izlēca cirtainā Ļuseņka. Reiz Rita viņai pamācīja, kā, neradot skandālus, radikāli atšūt uzmācīgu apsardzes darbinieku. Ļuseņka stiepa milzīgu ādas uzpurni un armijas krāsas brezenta pavadu. “Ņem, uzliec viņam, citādi uz ielas - līdz pirmajam mentam! Zinu no pieredzes! " Meitenes acs izrādījās precīza, uzpurnis apjukušajam sunim bija tieši laikā. it kā tieši viņam taisīts. "Uzgaidi!" - Ļuseņka ātri pazuda konteinera dzīlēs un atkal parādījās ārā ar kastīti un garu flakonu. “Šis ir šampūns ar darvu pret visādiem parazītiem. Kā tik aiziesi mājās, ņem  viņu uzreiz kārtīgi noberz. Vai tev vajag viņa blusas?.. Un tas, - Ļuseņka acīmredzot par veterinārārsti velti nebija mācījusies, - vitamīns vilnai, tu viņam dod divus gabaliņus kopā ar ēdienu. Pliko vietu nosmērēsi ar jodu, labāk ar piecu procentu, ja nu tomēr tā ir zvīņēde. Un vispār, ja kas, vienkārši pazvani man, es ieteikšu, ko zinu..."- Rita, mazliet apdullusi notiekošā ātruma dēļ, sniedzās vidukļa somā, kur viņa no nelāgām acīm glabāja maku:" Cik tas viss maksā? Varbūt man tagad naudas nepietiks...”- bet Ļuseņka sāka māt ar rokām: “Izbeidz, Ritka, kaut kad pēc tam ievedīsi!”

“Kāda nauda?” Bahrams, kurš iznāca pretim, bija sašutis. Un majestātiski pamāja ar roku, parādot kaukāziešu dāsnumu un godu, kas bija vectēva Rostoma mazdēla cienīgs:

- Dāvana tev. Nāc, sēdi mašīnā. Vedīšu mājās...

Un aizveda. Ritai nebija jāpiebeidz driskainie korejiešu zābaciņi, ejot cauri pusei pilsētas, pa peļķēm un ledu. Ieraugot jauno ģimenes locekli, vecmāmiņa Andželina Matvejevna noelsās. Tad viņa steidzīgi devās uz vannas istabā atvērt karsto ūdeni. Kaimiņu kaķene Vasilisa no izbīļa, pārvērtusies par izspūrušu vilnas kamolu, paslēpās uz augstās bufetes un ar degošām acīm vēroja, kā Rita no neiebilstošā suņa kakla noņem noplukušu, saplīsušu, nonēsātu kaklasiksnu, uzliktu pirms vairākiem mēnešiem.

Tās iekšpusē caur netīrumiem bija neskaidri redzami kaut kādi burti. Rita paberzēja apkakli ar roku, pēc tam ar lupatu un visbeidzot pabāza zem krāna ... tā arī ir! Uz pelēkas mākslīgās ādas ar lodīšu pildspalvu bija uzrakstīts suņa vārds.

ČEIZS.

Un tālruņa numurs. "542 ..."

Te nu Rita nopietni satraucās. Viņa jau paspējusi sajusties kā suņa saimniece. Turklāt - ne jau kura katra, bet šī konkrētā suņa saimniece. Vai tas bija viņu pazīšanās dramatisko apstākļu cēlonis, bet kopā pavadītā pusotra stunda, spēja padarīt domu par viņa atdošanu, mežonīgu un neiespējamu. Viņš bija vajadzīgs, Ritai. Tieši viņš un tieši viņai.

Bet ... tāpat nebija iespējams nepazvanīt pa tālruni, kas norādīts uz kaklasiksnas. "Atrasts, bet nepaziņots - tas pats, kas noslēpts!" Protams, viņa var nekavējoties izmest kaklasiksnu. Un tad atrast sev tūkstoš pārliecinošu attaisnojumu. Rita nedzīvo pirmo dienu: viņas acu priekšā cilvēki ar savu sirdsapziņu darīja pilnīgi neticamas lietas. Piemēram pārdeva ilggadīgu draudzību pat ne par trīsdesmit sudraba gabaliem, bet parasti par trīsdesmit kapeikām. Un nekas. Dzīvoja tālāk un naktīs mierīgi gulēja un skatījās cilvēkiem acīs - tā, kā skatās tikai tie, kas apzinās savu taisnību...

Rita vispirms nolēma pakonsultēties ar vecmāmiņu. Galu galā suns visu ziemu bija nodzīvojis Varšavas tirgū, nekur daudz neejot, kas nozīmē, ka "es kaut kur šeit pazudu". Tomēr par pazudušo suni tuvumā paziņojumu nebija ... Vai varbūt tā nemaz nav viņa kakla siksna, bet pilnīgi sveša?

Bija dzirdams, kā vecmāmiņa vannas istabā strīdējās ar ūdens sildāmo kolonnu, kura nevēlējās dot nepieciešamo temperatūru.

"Čeiz?" - skaļi teica Rita.

Nokarenās ausis nodrebēja un pacēlās. Astes strupulis noraustījās ... atkal noraustījās ... un suns ar prieku izdeva visus pienākošos megahercus. Rita izstiepa roku, un suns iespieda plato pieri viņas plaukstā. Nē, nav vis cita suņa kaklasiksna. Viss atbilstoši.

Viņa atkārtoti pārskatīja telefona numuru, mēģinot aptuveni noteikt ģeogrāfiju. Kur ir "542"? Kur tas atrodas? Neskaidras atmiņas liecināja, ka tas, šķiet, atrodas ziemeļu daļā. Toreza prospekts, Sosnovka... Čeiss apsēdās viņas priekšā, skatīdamies asarainām acīm. Rita drūmi paņēma klausuli un vairākas reizes pagrieza tālruņa ciparnīcu.

Otrs gals atbildēja gandrīz nekavējoties.

"ale?"

Balss bija sievišķīga un izteikti novecojusi.

- Jūs mani nepazīstat, - Rita stādījās priekšā; - Atvainojiet, es zvanu lūk kādā lietā ... "

Viņa diezgan neskaidri aprakstīja problēmu, taču sarunu biedrene to saprata nopusvārda.

- A-a, - šķita, ka sieviete ir iepriecināta. - Viņš tātad  vēl dzīvs, negantnieks! Un ko jūs ar viņu darīsit? "

- Kā - ko? .. - Rita bija pārsteigta. - Atgriezīšu jums..

Viņa gaidīja jebkādu reakciju, bet ne sekojošo. Suņa īpašniece nekavējoties nostājās agresīvas aizstāvības pozā.

- Kādam velnam viņš man būtu vajadzīgs? - viņa gandrīz aizvainoti iekliedzās.

Drīz noskaidrojās sekojošais. Čeizs patiešām bija, kā mēdz teikt suņu audzētavās, metiss, tīri neplānotas pārošanās produkts ("viņējā māte bija rotvelka, bet tēvs ... šitas ... no itāļu zortes") un piederēja Ritas sarunu biedrenes vīram. Tagad mirušam. Apglabājusi vīru, vecā kundze neatrada sevī ne spēku, ne vēlmi "tikt galā" ar spēcīgo un rotaļīgo četrgadīgo suni. Kuru, starp citu; piedevām vēl bija jābaro. Bez vilcināšanās viņa palūdza kaimiņu "kaut ko darīt". Un viņš arī izdarīja. Aizveda viņus ar Čeizu uz otru pilsētas galu, un tur, ļaujot sunim izskriet no automašīnas, viņi ātri aizbrauca prom. Tiesa aizmirstot, tomēr, noņemt kaklasiksnu, tāda lūk neveiksme.

- Tā ka tu, meitenīt, dari ar viņu ko gribi, bet mani liec mierā un vairs netraucē.

Pensionāres balsī ieskanējās, kā likās, ļauns prieks. Sak,  mūs tā vienkārši nepaņemsiet! Kaut nosities, bet atpakaļ ņemt nepiespiedīsi!

Rita iedomājās lietaino rudeni un lielo suni, kurš izmisīgi skrien pakaļ automašīnai. Vai varbūt ar kaut ko aizrāvies nokavēja aizbraukšanas brīdi, un, kad apķērās un vairs neatrada pazīstamo automašīnu, ilgi stāvēja, ošņādams gaisu un mēģinot saprast, kas noticis, un tad apsēdās uz slapjā asfalta un sāka klusi klusi smilkstēt...

Acīmredzot Rita neizpratnē klusēja pārāk ilgi, jo tantiņa pajautāja:

- Kā tad jūs domājat tagad darīties ar viņu? Vai aizmidzināsiet vai arī izsauksiet miliciju, lai nošauj?

Rita pēc tam ilgi nožēloja, ka nenolamāja šo cilvēces pārstāvi ar visu neapklusināmās Pogankas kaisli. Gribējās vemt atceroties, kā viņa - sapuvusī inteliģente - murmināja:

- Nē... Ja jums nav iebildumu, lai viņš dzīvo pie manis...

Kundzei no Toreza prospekta bija labi izteikts praktisks grābiens.

- Kāpēc man būtu jāiebilst? Pie manis palikuši divi viņējie uzpurņi. Importa, Polija, nevis kādi mūsējie. Gan ar kaklasiksnu, gan pavadu. Atbrauciet un pievāciet. Es pārāk dārgi neprasīšu...

Rita nolika klausuli. Viņa noslīdēja no virtuves krēsla un pietupās suņa priekšā.

- Tā lūk, mazais, - viņa klusi sacīja. - Izskatās, ka tu tagad dzīvosi šeit...

Tas, vai Čeizs pazina bijušās saimnieces balsi, kuru tikko varēja sadzirdēt no tālruņa skaļruņa, uz visiem laikiem palika viņa noslēpums. Bet fakts, ka viņš pilnībā sapratis sarunas nozīmi, nekādas šaubas neradīja. Viņš sāka bieži elpot un kaut kādā sajūsmas kustībā izstiepa ķepu Ritai. Tad otru. Un beidzot noliecās uz priekšu, lai iebāztu degunu viņai klēpī: “Tu mani neizdzīsi? Tiešām neizdzīsi? .. "

Tas bija labi sen atpakaļ. Trijos mēnešos "Buhenvaldes kauli" apauga ar gaļu un atbrīvojās no čūlām, pārvēršoties par skaistu spēcīgu suni. Ar nelabojama sliņķa nosliecēm. Plus bijušā klaidoņa refleksi, kurš nespēj paiet garām nevienam apgrauzumam vai atlikumam, kas pamanīts uz ietves. Viena laba lieta - komunālais dzīvoklis tik ļoti cienīja Angelinu Matvejevnu, briesmīgo FSB veterāni un savu pastāvīgo aizstāvi dzīvokļu pārvaldē, ka neviens no īrniekiem neuzstājās pret Čeizu. Pat kaķenes Vasilisas īpašniece, kura no bērnības baidījās no suņiem.

Tāpēc tagad Rita pētīja no draugiem savāktās grāmatas par dresūru,  pieļāva neizbēgamās kļūdas un dažreiz mierināja sevi tikai ar domu par to, kā viņa kādā romānā par savu varoni, grāmatu Ritu, ievietos "suņa" tēmu. Viņa jau aptuveni zināja, kā to izdarīs. Jā, tur viņa atvieglos dvēseli? Un viņa asaras raisošās detaļās attēlos, kā nepieredzējusī suņu mīļotāja, izvēlas nomaļu vietu, skatās apkārt, vai neizsmies garāmgājēji... Kā pēc tam viņa ilgi uzkrāj drosmi ... Un visbeidzot uzsit sev pa augšstilbu, skaļi izsaucoties:

- Pie manis!..

Velns zina, kas tas ir

- Nu ko? - Skudins, kurš pamodās pirms rītausmas, piegāja pie Burova, kurš bija dežūrā. Izstaipījās tā, ka kauli nobrīkšķēja. - Vai sniega cilvēks garām neskrēja?

- Lapsa aizskrēja. Noplukusi, pēc izskata līdzīga sētas krancim, - Gļebs pasmaidīja, nožāvājās, paostīja gaisu pēc smaržām, kas nāca no virtuves. - Ļoti cien šašliku. Profesora barboss pamodās, rej, bet viņa - nulle uzmanības, ņemas tik uzlaizīt šķīvjus. Tad aste kā stobrs un visiem sveiciens. Kas mums brokastīs, miežu prosa?

- Viņa, mīļā. Ar vakardienas desu. Patiesībā no prosas var pagatavot ļoti gardu putru. Vārda pilnā nozīmē pirkstus aplaizīsi. Tomēr tas prasa zināmu noņemšanos, bet kurš gan mīl kavēt laiku? Neviens. Rezultātā bērnudārzu, skolēnu un militārpersonu paaudzes lamā negaršīgo ēdnīcas "šrapneli" un zvērē, ka aiz labas gribas, nekad neņems to mutē, pat nenojaušot, ka "tas" var būt prātam neaptverami garšīgs. Gleba mamma prata pagatavot prosas putru, no kuras īpašo spēku dēlu un viņa draugus nevarēja atvilkt aiz ausīm. Bet, diemžēl, viņa nebija ekspedīcijas pavāre, un Skudins nopūtās:

- Viss, svētki beigušies, sākas skarbā ikdiena. Tu ej parij un nokrīti pasust. Bet es iešu fizo noorganizēšu. Ir pienācis laiks vienam otram...

Ar vārdiem "vienam otram", protams, bija domāts Ediks. Kam pēc priekšniecības norādījumiem vajadzēja izveidot veselīgu ķermeni un tā iekšpusē - veselīgu garu. Pēc Kudejara domām, zēna ceļu uz vajadzīgo stāvokli nevarētu sākt labāk, kā izrakstot viņam nelielu pārgājienu skriešus. Bet šeit apakšpulkvedis Skudins cieta kaunpilnu un nomācošu neveiksmi.

- Tinies miglā, vecais, man ir paģiras... - noblējās ģenerāļa dēliņš. Viņš gulēja izstiepies uz kailas grīdas un bija pilnīgi nepārvietojams. Skudins noliecās, paņēma viņu aiz krūtīm un nostādīja uz kājām. Tad vēlreiz. Diemžēl. Ediks sabruka kā slapja lupata, piepildot apkārtni ar elkiem upurējama kristīga mazuļa vaidiem. Galu galā Kudejars nospļāvās un, zaudējis dūšu, nolēma izglītības procesa sākumu atlikt uz rītdienu.

Bet tas neattiecās uz padotajiem!

- Tūlī, komandier, es tikai atliešu! - Kapustins pamodās uzreiz un sāka ģērbties. Viņš tikai pašķielēja uz Grīnberga koiku. - Vai ta Parhatijs jau skrien?

Jevgeņija Dodikoviča gulta glabāja pirmatnīgo nevainību. Vai nu to jau sen un ar lielu rūpību bija uzklājuši... vai, gluži pretēji, nemaz netika izjaukuši.

- Nē, šķiet, ka viņš nav rītarosmē, drīzāk jautrībā... - Skudins paskatījās pa logu un uzreiz pasmīnēja. - Starp citu, re kur viņš ir, dārgais.

- "Ģimene nav izjukusi" [84], - nopriecājās Monohords. Grīnbergs gāja no amerikāņu puses. Gāja ar pārliecināta cilvēka gaitu, kurš savu pienākumu izpildījis līdz galam. Saburzītā ģenerāļa mundierī viņš izskatījās kā komandieris, kurš izcīnījis smagu, bet pārliecinošu uzvaru. Vēl viņa gaitā bija kaut kas no draņķīga marta runča, kurš zogas mājās no ballītes.

- O, nē, nē... tikai ne to... - uzzinājis par ieplānoto rīta rosmi, kapteinis Grīns sadrūma, paklupa un sāka klibot uzreiz uz abām kājām. - Vispirms man jāielien vannā, jāizdzer tasīte kafijas...

Viņš izdalīja biezu vakardienas gardumu smaržu mākoni, ar degvīna un franču smaržu piedevām. Ja kādam nav gadījies ko tādu pasmaržot, ticiet uz vārda - maisījums ir baismīgs un nelabumu izraisošs. Citos apstākļos Skudins būtu sarīkojis savam padotajam pilnu ārstēšanas programmu, līdz pat septiņdesmit septītajam sviedram un izbolītām acīm, taču vakardienas Jevgeņija Dodikoviča nopelni lika viņam būt mīkstākam: "Labi, nelaimīgais runci, dzīvo pagaidām."

Vispār kopā skrēja trijatā: Skudins, Borja Kapustins un Knopiks, kurš viņiem ar entuziasmu piebiedrojās. Gar ezera krastu vijās tikko samanāma taciņa, kas slīpi gāja kalnā, drīz sākās rets mežs, kas smaržoja pēc sūnām, priedēm, egļu sveķiem.

- Labs ir, gvardi! - pēc pāris kilometriem Skudins, netālu no zemē ieauguša lielā akmens, pamanīja ko ļoti līdzīgu sporta laukumam, ar rupjām sablīvētām smiltīm un apstājās centrā.

Vieta, kuru viņš bija izvēlējies, ja tā padomā, bija dīvaina. Veģetācijas nebija, apkārt tikai smiltis - ar lieliem un maziem laukakmeņiem, ezers no šejienes šķita nebeidzams, stiepjoties līdz horizonta malai kā antracīta melns izplūdums. Uz elastīgām, it kā apzināti izlīdzinātām smiltīm, nebija nevienas pēdas, ne lapsu, ne zaķu, ne briežu. Un tas jūnijā!? Ļoti dīvaini. Un aizdomīgi. Kudejars ar visnopietnāko rūpību apstaigāja „sporta laukumu”, pamīdījās ar kājām, pabružājot smiltis...

Nekā.

Nu tad labi.

- Dari kā es!

Lēnām, ar prieku, Skudins sāka iesildīt kakla muskuļus. Borja unisonā grozīja galvu. Knopiks apsēdās viņu priekšā, nedroši vicinot asti, mēģinot saprast, ko cilvēki tagad dara. Varbūt viņi gatavojās ar viņu parotaļāties?.. Neizskatās gan... Izmisis saprast jebkādu nozīmi viņu kustībās, suns padevās instinktu spēkam un jautri devās medībās. Izskatījās, ka nepazīstamo aromātu ūdenskritums viņam rada nelielu reiboni.

Iesildījās, izstaipījās, sāka "karavīra dzirnavas". Un pēkšņi... Kādā mirklī Ivans priekpilnas kustības sajūtas vietā pēkšņi sajuta briesmu klātbūtni. Ne dots, ne ņemts, kāds no neliela attāluma mērķēja viņam mugurā!

"Taibolā dzīvojam..." Kudejars saviem refleksiem uzticējās. Tie nekad viņu nepievīla. Viņš ātri nokrita uz priekšu vēl pirms domas par paslēpušos snaiperi nokļuva līdz apziņai. Ar kūleni aizgāja no skaidri uzminamas uzbrukuma līnijas, nogūlās, ķēra pēc neeksistējoša ieroča maksts... uzmanīgi palūkojās apkārt.

Nekā. Nekā un neviena.

Viss kluss. Tikai apses drebina lapām vieglajā vējā...

- Tu ko, komandier?..

Kapustins jau gulēja smiltīs viņam blakus. Viņš bez paskaidrojumiem metās zemē, rīkojoties pēc principa: dari tā, kā es. Boriss pārāk labi zināja, ka Skudins neko nedara tāpat vien.

- Aizdomīgs esmu kļuvis. Laikam vecs palieku, - Kudejars noburkšķēja. Tikmēr nezināmās briesmas atkāpās tikpat pēkšņi, kā bija parādījušās, Ivans piecēlās, un šinī mirklī no biezokņa atskanēja smilkstoši spiedzieni, un mirkli vēlāk līdz nāvei nobijies Knopiks izskrēja klajumiņā. Kā pūkaina bulciņa metās pie cilvēkiem un cieši piespiedās Skudina kājām. Viņš viegli drebelējās un slēpa asti zem vēdera, pakauša spalvas stāvēja gaisā.

- Eh tu, sargsuns... - Ivans paņēma sunīti uz rokām, tas, sarāvies no piedzīvotajām bailēm un jauniegūtās drošības, mēģināja nolaizīt seju. Kudejars pameta ar galvu:

- Ejam prom, Borja. Gan jau pēc tam noskaidrosim.

Bet patiesībā ko te noskaidrot? "Visticamāk, lācis", - pats sev teica apakšpulkvedis. "Viņa klātbūtne arī jūtama no attāluma..." Viņš sev meloja. Viņš bija ticies ar lāci. Sajūta bija pavisam citāda. Vai tiešām atkal tie... ar redzokļiem? Iepriekšējā reizē viņi par saviem nodomiem caur smalkajiem laukiem nebrīdināja...

Atpakaļ skrēja klusēdami. Knopiks, pamazām nomierinājies, klusi smilkstēja uz Ivana rokām. Divu kilometru skrējiens un piedevām izbailes - bija pārāk daudz nepieradušam pilsētniekam.

Nometnē viņus sagaidīja troksnis un bļaušana.

- Es lūdzu jūs, mans dārgais, nepacelt balsi! - Profesors Zvjagincevs ar ziepainu tikai pusē noskūtu seju, kratīja mednieka Daņilova priekšā liela apjoma ādas mapi. - Lūk, varat pārliecināties. Visa dokumentu pakete ir ideālā kārtībā! Un novāciet ieroci!

- Atslaukies ar tiem saviem papīriem, akadēmiķi! - vecais sāms skumji nolūkojās uz tanku kāpurķēžu pēdām, uz plašo izlauzumu, ko pamežā izveidoja Grīnberga tehnika, un patiešām mēģināja noņemt ieroci no pleca. - Kas to izdarīja, es tev prasu, tu velna intelektuāli! Tevi tā šķērsām pār dirsu! Un pēc tam gareniski! Un atkal šķērsām!

Un viņu varēja saprast. Visur ar saknēm izgāzti alkšņi, pīlādži, bērzi, dziļas rētas no kāpurķēdēm uz smaragdzaļām sūnām un gaišā, kā izbalināti lini, ziemeļbriežu ķērpja. Tas drīz neaizaugs ...

- Sveiks, tēvoci Stepan! - Skudins uzreiz saprata, ka pienācis visai laicīgi. Vārdi ir acīmredzami bija beigušies, taču, paldies Dievam, līdz darbiem vēl nebija tikuši. Ivans cieši apskāva pārsteigto Daņilovu:

- Tu tik ļoti nedusmo, tēvoci Stepan. Ģenerālis šeit viens vakar uzara... Tāpēc es viņu nošāvu. Vēl vakar vakarā. Apglabāju kā sprāgoņu un kapu aizlīdzināju, tagad to vairs neatrast.

Neļaujot sāmam atjēgties, viņš iemetās vagoniņā, savilka briesmīgas acis uz puspamodušos Grīnbergu un, norāvis no pakaramā, iznesa daudz cietušo mundieri.

- Lūk, tēvoci Stepan, - viņš medniekam parādīja no apbalvojumiem smago mundieri. - Apraku kā ravku[85], kailu, ar seju uz leju. Lai uzreiz iekrīt ellē.

Viņa balss bija pārliecinoši stingra un riebuma un bēdu pilna. Tāpēc Ivans uzreiz saprata, ka ir pārspīlējis. Acumirklī iestājies klusums viņam sacīja, ka viņš ir pārliecinājis ne tikai sāmu. Patiešām, kurš vairs bija redzējis Žeņu pēc vakardienas ballītes sasniegšanas maksimuma? Kurš izņemot amerikāņus?.. Profesors Zvjagincevs mehāniski noslaucīja saziepēto vaigu, kļūstot sejā pelēks: “Vai tiešām?! Gestapovietis...” Veņa apmainījās skatieniem ar Albertu, un abi sāka lēnām kāpties atpakaļ. Virineja šausmās aizklāja muti ar roku, acis piepildījās asarām. "Oho, meitenīt, bet tev Žeņa, izrādās, nav pilnīgi vienaldzīgs...  vienīgi Kapustins iekoda lūpā, lai noslāpētu smieklus. Viņa pret Skudinu vērstajā skatienā bija apbrīns. "Re ko sadomājis komandieris!"

Bargais mednieks Daņilovs, kurš tikko bija ķēris pēc ieroča, kļuva domīgs un kluss.

- Tu, Vaņa, esi kļuvis par daudz skarbs tomēr... Nu, sveicināts, vai kā. - vecā vīra savilktie pirksti pieskārās mundiera ordeņu lentīšu platajam taisnstūrim, balss noslīdēja līdz čukstam:

- Viņš bijis varens ģenerālis, varbūt tu pārsteidzies tomēr?

- Lūk, tēvocis Stepans, iepazīstieties. - Skudins apņēmīgi noslēdza ģenerāļa tēmu: kas izdarīts, izdarīts un nav vairs apspriežams. Viņš norādīja sāmam uz Zvjagincevu. - Tas ir profesors Ļevs Polikarpovičs, ekspedīcijas zinātniskais vadītājs. - Viņš mirkli paklusēja un piebilda:

- Mans sievastēvs.

Vajadzēja teikt "bijušais", bet Ivans nepateica. Mēle nepagriezās.

- Sveiks, Ļev Polikarpič, - sāms saraucis pieri, sarokojās ar profesoru, vainīgi ieskatījās viņa acīs. - Neapvainojies, ka sakliedzu. Vecs esmu kļuvis, reizēm nervozs. Man briesmīgi žēl Taibola. Tūristi pāriet - piemēslo, geologi - piemēslo. Tagad atkal jūs. Šitā jau daba nomirs.

Kas nu taisnība, tas taisnība. svēto ezeru krastos tagad mētājas marlboro cigarešu izsmēķi, alus bundžas un izlietoti prezervatīvi. Seno kalnu nogāzes, ka bakurētām, ir pārklātas ar ģeoloģiskām bedrēm, un šajās bedrēs guļ ne tikai salauztas lāpstas. Uz reliktajiem akmeņiem ir redzamas "paraugu ņemšanas" pēdas - tas ir, kad paraugs turpmākajai analīzei tiek paņemts mūsu vienkāršajā veidā, izmantojot kaltu un āmuru. "Šeit bija Vasja". Pastaigajies kā savas milzīgās dzimtenes "saimnieks"...

- Vainīgi esam, ko lai citu saka... - Zvjagincevs ar pūlēm pasmaidīja, pamāja ar roku uz virtuves pusi. - Pabrokastosiet pie mums?

- Paldies. No rīta aknas izcepu... - Daņilovs pašķobīja degunu no prosas smaržām un ātri pagriezās pret Skudinu. - Ko pateikt tēvam? Es viņu vakar redzēju. Iedzērām brūklenāju...

Bija jūtams, ka viņš jūtas neveikli par savu ātrsirdību, tikai viņš vienmēr bijis tāds - kas galvā, tas uz mēles. Karstgalvīgs, bet ātri norimstošs.

- Vakarā pienākšu. - Skudins apmainījās skatieniem ar Zvjagincevu, piebilda:

- Kopā ar Ļevu Polikarpoviču... - Un pajautāja:

- Vai tad telegramma nepienāca? Vēl pirms nedēļas atsūtīju, ka ieradīsimies...

"Bļin. Jau sen vajadzēja uzstādīt viņiem satelīta sakarus..."

- Varbūt arī atnāca, bet nav neviena, kas piegādātu. Saveļjevs ieslīdzis dzeršanā, viņa sieva gaidībās, - sāms atmeta ar roku un, neizlaidis no rokām Grinberga formas tērpu, sāka atvadīties. - Tomēr iešu. Bet ģenerāļa drēbes atdod man. Aizvedīšu uz Kaulu salu, upurēšu gariem. Varbūt viņi tomēr palīdzēs viņam nokļūt nāves mātes valstībā[86]. Tomēr ne šodien. Gari šodien stipri nikni, nebūs veiksmes... - viņš norādīja uz ezera melno spoguli, uz kura vietām zaļoja saliņas, pagriezās, atmeta ar roku. - Nē, nebūs veiksmes..

Bija viegli uzminēt, kur atrodas Kaulu sala. Mākoņu plūsma virs lielākās salas nesaprotami sadalījās divās daļās, kā bezdelīgas aste. Likās, ka tos kavē neredzams šķērslis... Velns viņu zin, kas tas ir.

Eņģeļa zīme

Burovs Gļebs Georgijevičs, dzimis 1958. gadā, krievs, no zemniekiem, personas numurs Ш-565817. Pirmās klases tīrītājs-ķērājs. Agentūras segvārdi:

Mutants, Vīruss, Skapis, Platais. Lielisks biedrs, cienīts kolektīvā, pie aizturēšanas ārkārtīgi bīstams.

Noteiktas attīstības anomālijas rezultātā, fiziski  fenomenāli apdāvināts, milzīgs muskuļu spēks, pārsteidzoša reakcija un neticams acumērs. Simts metru skrējienu veic desmit sekundēs pilnā kaujas bruņojumā, pārlec pāri šķērslim līdz divu metru augstumam, tuccīņā,  spēj pieveikt piecus līdz astoņus apmācītus pretiniekus. Spēj trāpīt augšup uzmestā šprotu skārda bundžā ar trim šāvieniem no gūžas ar īsstobra ieroci.

(No dienesta raksturojuma)

... Ksenijai Berestovai, draņka priekšsēdētājs atvēlēja vietu pļaušanai pašā ielejā, purvmalā. Tātad nebija aizmirsis, spalvainais velns, kā ap Ziemassvētkiem dabūja pagriezienu no vārtiem. Tagad nolēmis atriebties, nobeigt vēlas... ka tik neaizrītos. Ksenija, protams, nav nekāda skaistule, bet arī ne palaistuve kāda - taču atraitne, bet tāpēc nepieņems jau kuru katru. Vanečka, viņas likumīgais vīrs, no kara neatgriezās. Tikai viena nakts viņiem, nesenajiem skolniekiem, bija toreiz, un tad viņš aizgāja - un, kā pēc tam rakstīja vēstulē, jau pirmajā kaujā... varoņa nāvē. bet citu tādu saderināto... oh. Dienas laikā ar uguni neatrast. Kā stāstīja, tad pie cara valdības, Muhomorovo bija bagāts, komerciāls un pārpildīts ciemats. Un vīrieši bija kā ozoli. Stiprinieki, saimnieki, tirgotāji un rūpnieki. Mājas tika celtas no lapegles, jumtus lika no egļu dēlīšiem, uz spārēm un fasādēm tika izkalti skaisti raksti. Divstāvu šķūņi tika piegāzti ar graudiem, sālīja mucās hariusu un lenoku, pelmeņi ziemai tika sagatavoti maisos, vannās turēja kausētu sviestu... Dzīve bija dāsna, brīvi plūstoša... bez liekas aprakstīšanas un darba dienām... Bet nomaļās piebūvēs izgrieza logus ar plašu palodzi - un naktīs tur ielika cits pienu,cits speķi un pat dārgo cukuru un sāli. Tas bēguļojošajiem. Kā runāja, tad cara laikā notiesātie visi cieta par patiesību, nevis kā tagad, visi esot tikai tautas ienaidnieki un noziedznieki. Garām ejošs cilvēks no ielas izstieps roku, nemanāmi paņems krinku, padzersies... noliks to savā vietā, klusītēm pateiks "paldies"... un aizies tālāk, nabadzīgais, nožēlojamais. Bet saimniekiem prieks - Dievam tīkams darbs, pestīšana dvēselei. Tad arī sibīrieši nebija tādi, kā tagad - dāsni un viesmīlīgi bija, humāni. Un Muhomorovā nebija nekāda suņtēviņa-priekšsēdētāja... tāds uzradās tikai vēlāk, pēc kara, atsūtīja pa kompartijas izvēli. Nekaroja, slēpās, nelietis. Pa aizmuguri atsēdēja, siltās vietiņās. Ne jau citādi - jo šitiem visvērtīgākais darbinieks taču.

"Riņķi tev nāsīs, kā kolhoza bullim..." - Ksenija ar pretīgumu, nicinoši pasmaidīja un sāka ar galodu asināt lietuviešu izkapti: domas ir domas, bet darbs ir darbs. Tomēr, tiklīdz viņa iegāja zālājā un sāka vicināt izkapti, no taigas parādījās vīrietis, tērpies audekla sporta kreklā. Viņš bija platiem pleciem un gara auguma, bet tik tikko spēja paiet, grīļodamies kā slimnieks. Ksenija uzmanīgi ieskatījās: vīrieša seja bija izkropļota ar nepārtrauktu kraupi. Nevarēja saprast, vai kukaiņi saēduši, vai... apdegumi? Aizmiga pie ugunskura un iekrita ar seju uz leju oglēs?..

- Dievs palīdz, saimniecīt... - Vīrietis piegāja tuvāk, mēģināja pasmaidīt ar sasprēgājušām lūpām. No viņa vējoja pēc taigas, dūmiem, gara ceļa. - Skatos, pati gatavojies pļaut? Tiešām bez vīrieša?

Bet viņa acis bija caururbjoši rudzupuķu zilas, un skatiens, mirdzošs no ciešanām, pie visa tā palika stingrs un laipns. Tāds skatiens ir stipriem cilvēkiem, kuri daudz ko pieredzējuši un pārdzīvojuši.

- Paldies par labiem vārdiem, - Ksenija pasmaidīja, lai gan pret svešiniekiem vienmēr bija uzmanīga. - Bet kas attiecas uz vīrieti... - te viņa pavilcinājās, palaboja virs uzacīm sasieto lakatu un tikai atmeta ar roku. Tad pajautāja:

- Jūs, droši vien, no pētniekiem būsiet?

Pajautāja vairāk pieklājības pēc, lai tikai kaut ko pateiktu. Patiesībā uzreiz saprata: bēglis. Tomēr Ksenija nenobijās, cilvēkam bija patiešām labestīgas acis. Neskraidelējošas.

- No pētniekiem, no pētniekiem... - svešais nopūšoties piekrita. Viņš, protams, uzreiz saprata, ka Ksenija redz viņu cauri. - Nebaidies, sainmiec. Es pāri nenodarīšu. Labāk tev palīdzēšu, sapļaušu sienu,  tas tak nav sievietes darbs... Tikai... Vai es varētu sākt rītdien? Šodien esmu tāds kā saguris...

- Jūs, domājams, ēst gribat? Lūk, iedzeriet pienu... mana govs ir laba, ieslaukta... - Ksenija nožēlā drebēdama paskatījās uz vīrieša izdēdējušajiem vaigu kauliem, uz iegrimušajām acīm, izņēma no somas maizi, uzlika piena krūzei... un novērsās, lai viņš nepamanītu asaras. - Ēdiet uz veselību, - viņa turpināja, - veseļojieties... bet siens... tas jau ir tikai siens. Vasara ir laba, viena diena laiku neizmainīs... Tur, aiz strauta, ziemas nometne pamesta, varat pagulēt, paslēpties...

Svešinieku sauca Georgijs. Georgijs Ivanovičs Burovs. Ksenija veselu nedēļu viņu baroja, ārstēja ar pienu un medu, badanzāles uzlējumu un auzu novārījumu. Georgiju visu laiku mocīja slikta dūša, viņu pārņēma briesmīgs nespēks, iekšas atteicās pieņemt ēdienu. Bet viņš tomēr pamazām atlaba, redzams, ne tikai pēc izskata bija spēcīgs. Nostājās uz kājām un ķērās pie pļaujas, un bija patīkami redzēt, kā strādāja. Tikai platie pleci līgojās, un lietuviešu izkapts ar šņakstiem grieza smaržīgo, sulīgo zāli. Un kaudzes viņam izdevās akurātas, gluži kā rotaļlietas. Siens bija labs, smaržīgs, nemērcēts vasaras lietavās...

Georgijs izrādījās vīrietis ar rokām, obligāts un dusmīgs pie darba. Netērējot laiku, viņš ātri tika galā ar pļaušanu, izveicīgi sakrāva kaudzes, nopļāvis trīs lielas pļavas. Ksenija nesa ēdienu, izklāja tīru salveti, slepeni ar acs kaktiņu vēroja Georgiju... un pirmo reizi pēc Vaņas nāves galva sagriezās no nekautrīgām domām un pie sirds pieplūda silts vilnis.

Pa to laiku iepazinās tuvāk. Georgijs izrādījās ne jau šāds-tāds - viņš bija patstāvīgs cilvēks, ar izglītību, tehniķis-ģeologs. Un viss viņa dzīvē bija labi... bet tikai vienreiz pagriezās uz rokas briļļains vīrietis. Nekaunīgs, bļaurīgs, gabardīna uzvalkā. Uzmācās kārtīgai sievietei... Georgijs viņu izpeldināja Maskavas upē. Iemeta to ūdenī kā sūdu maisu. Viņš gandrīz noslīka - ar motorlaivu izvilka. Apvainotā sieviete, saprotams, aizbēga, neviens viņu vairs neredzēja. Briļļainais izrādījās partijas biedrs, pat no rajona komitejas sekretāriem. Tā ka tiesas procesā ko tik Georgijam nepiešuva. gan politiku, gan huligānismu, gan valdības amatpersonas slepkavības mēģinājumu... Piesprieda četrus. Iesēdināja zonā. Netālu no Čeļabinskas...

Trīs gadus nosēdēja kā smiltīs. Un desmit dienas pirms tikšanās ar Kseniju viņam radās iespēja smagi pastrādāt lauku darbā saimnieciskajā brigādē. Saimnieciskājā - tas ir no vārda "saimnieks": tā zonā sauca priekšnieku. Tajā dienā notika dīvainais... No Čeļabinskas puses pēkšņi uzplaiksnīja gaisma, it kā uzreiz būtu iedegušās tūkstoš saules. Džordža sejā iestaroja neredzama uguns, un nedaudz vēlāk atskanēja baismīga, ne ar ko nesalīdzināma dārdoņa, it kā būtu sašķēlusies pati zeme... Tad augsne pacēlās, gāja kā viļņos, un iesākās tāda vētra, ka guļbūves tika apgāztas kā rotaļlietas. Mūžsenos ciedrus izrāva ar saknēm, un upē esošais ūdens pacēlās kā siena, pacēlās debesīs virs jumtiem... Kliedzieni, vaidi, nogalinātie, ievainotie, šausmīga panika... Te nu Georgijs metās bēgt, izmantojot radušos jūkli. Taigā bijušais ģeologs badā nemira, pārtikas bija pietiekami daudz. Pagadījās pagājušā gada brūklenes un dzērvenes, ciedru čiekuri, uz mizgraužu kāpuriem ķēra zivis un ēda ar saberztu mizu biezeni, kā savulaik Sibīrijas pirmatklājēji. Un gulēja karaliski, uz ciedru un priežu zariem, virs izdegušas ugunskura vietas - maigi, silti un pat smaržīgi... Un ar utīm un citiem ieslodzīto ļaundariem Georgijs tika galā, vienreiz saliekot visas drēbes virs skudru pūžņa - labāku dezinfekciju neizgudrot...

Viens bija slikti. Viņam uzmācās vājums un slikta dūša, seju pārklāja kraupis un mitri izdalījumi. Bet viņš spītīgi klīda uz priekšu, spēcīgs un izturīgs bija kā gurāns, Aizbaikāla savvaļas āzis. Un lūk - atnāca...

Ksenija klausījās Georgijā, ieskatījās sejā, kas, neskatoties uz svaigajām rētām, šķita tik skaista un laipna ... un no laimes reiba galva, tik mīļi un labi viņai bija. Aizsapņojās, aizmācās... tik tikko laikus pamanīja atbraukušo priekšsēdētāju un izskrēja pretī. Lai nebāž savu netīro degunu kur nevajag.

- Labdien, Ābram Zinovjič! Vai ta kādā lietā?

- Tu, Berestova, neizlokies, es tev saku, neizlokies. Šeit jautājumus uzdodu es. - Varas pārstāvis izlīdzināja matus, izkāpa no ratiem un, pēkšņi ieraugot samestās kaudzes, no brīnumiem atvēra muti:

- Lūk par ko es tevi mīlu, Ksenija-lēkātāja, vai tu re, normu izpildīji! Par to saņemsi divas strīpiņas dienā. Tā... Vienu kaudzi mēs reģistrēsim kolhozam, citu mēs tev izmainīsim pret malku, trešā - tava personīgā. Rīt ienāksi valdē, lai saņemtu kvīti... - Un priekšsēdētājs viltīgi samiedza acis:

- Varbūt vēlāk pasēdēsim, iedzersim pašbrūvēto, iepazīsimies, pataustīsimies, vai ne? Nu kāpēc tu lauzies, Ksenija-lēkātāja? Pielūko, sadusmošos, ar asarām nomazgāsies. Es tev tādu normu uzlikšu...

No viņa nāca nemazgātu, tā kā piečurātu bikšu un vecu sviedru smaka.

- Pamēģini vien, uzliec! Ka tik es tavu precējamo tev neuzlieku! - Ne pa jokam sadusmojusies, Ksenija iespieda rokas sānos un apņēmīgi devās pie priekšsēdētāja. - Es tev te neesmu kurš katrs! Es esmu varonīga karavīra atraitne, nevis slampa-sekretāre no tava kantora! Pieliec tik roku, es aizrakstīšu pašam Hruščovam, rakstīt vēl neesmu aizmirsusi! Mēģinās te mani nobiedēt, suņtēviņš spalvainais! Es tev uzlikšu!

Taisni brīnums, cik laba tajā brīdī bija Ksenija.

- Tfu, kašķīgais sievišķis! Velns brunčos! Priekšsēdētājs sāniski uzlēca uz ratiem, jau satvēris grožus, ar ļaunumu atskatījās.

- Nu, tad velns ar tevi, nīksti viena pati. Tikai pārvaldē ienākt neaizmirsti, vajag parakstīties!

Uzšāva ar pātagu zirgam - un pazuda putekļu mākonī. Ja vien viņš zinātu, ka Ksenija netaisījās pazust viena. Tajā pašā dienā, izlēmusi, viņa apskāva Georgu - un beidzot atrada savu sievietes laimi. Viņi sāka dzīvot harmonijā, katru Dieva dienu slepeni satiekoties ziemas būdā. Bija arī cerība: Ksenijai Irkutskā bija radinieks, viņš strādāja par pavadoni gaļas fasēšanas rūpnīcā, dzina no Mongolijas jakus. Viņš bija pieredzējis cilvēks, viltīgs, gan izdomās, kā būt un ko darīt. Nepievils. Iesmērēs kam vajag, dabūs Georgijam dokumentus .. Skaties - apprecēsies, izrausies no kolhoza un pat aizbrauks uz Irkutsku... bet tur - meklē vēju pa lauku. Viņi vēl dzīvos laimīgi. Līdz draugam bērzam, kurš iestādīts kapa galā...

Tikai lūk nesanāca. Rudens beigās, kad nokalta zāle un gājputni pārcēlās uz dienvidiem, Georgija vairs nebija. Izdega priekš Ksenijas vairākās drausmīgās dienās, līdz redzes zudumam viņu izsmēla asiņaina vemšana un briesmīgas galvassāpes... Viņš nomira klusējot, nesūdzoties. Tikai šķiroties atvēra sakodītās lūpas:

- Saglabā bērnu. Būs zēns - par Gļebušku nosauc...

Ksenija viņu nomazgāja, visu ietērpa tīrā un, uzkrāvusi uz ragavām, pa pirmo sniegu aizvilka uz kapsētu... un slepeni apraka žoga malā. Dedzinošās asaras viņu smacēja, šķita, ka dzīve ir beigusies - ātrāk pie mātes, mitrās zemes, blakus Georgijam... Tomēr dzīve turpinājās. Pirmajās vasaras dienās Ksenijai piedzima zēns. Tik veselīgs, tik glīts. Nosauca saskaņā ar vēlējumu un ciema padomē pierakstīja ar tēva vārdu. Gļebs, tātad, Georgijevičs. Viņš bija neparasti liels bērns. Ar balsi. Jā, un ar Dieva zīmi: uz viņa kājām bija pa seši pirksti. Kā teica vietējais priesteris, tēvs Apraksijs, šī zīme bija svēta, eņģeļu, uz labu.

Neatbildētie jautājumi

Pēc Daņilova aiziešanas ekspedīcijas aktivitātes tika atsāktas tikai pēc tam, kad tautai tika uzrādīts dusmīgais un miegainais Grīnbergs. Tad visi beidzot ieturēja brokastis un sāka savus tiešos pienākumus. Virineja, Veņa un Alberts Zvjaginceva vadībā sāka izsaiņot un pārbaudīt trauslo zinātnisko aparatūru. Skudins, Gļebs un Boriss sāka sakārtot nometni. Kaut arī Knopiks bija sarijies perlovku cik lien (tā, izņemot viņu, izraisīja maz gastronomiskā entuziasma), no virtuves tālu neaizgāja - katls garšīgi smaržoja pēc liellopa cukurkauliem, kas peldēja verdošajā ūdenī. Ediks brokastis ignorēja un vispār neparādījās Dieva pasaulē. Tā turpinājās līdz pusdienlaikam, kad izziņoja pusstundu ilgu pīpējamo pārtraukumu.

- Iešu un palūkošu, kā tur mūsu puisis ... - Skudins nolika malā kuvaldu, ar piedurkni noslaucīja pieri... un tajā pašā brīdī kļuva skaidrs, ka ar puisi viss ir kārtībā. Ediks pats padeva balsi. Caur karaoke. Japānas elektronikas pilnajā jaudā.

Bez vīna, bez dūma - nav kultūras dzīves ...

Kāpēc tu mūs vāci, priekšniek? Atlaid ...

Skanīga atbalss uzķēra dziesmu, nesa to uz saviem spārniem un no ezera puses nāca atpakaļ:

Un tad mēs sākām ieliet rīklē

Politūru un odekolonu ...

Karaoke mūsdienās ir nācis lielā modē. Ikviens var ieslēgt mūzikas centru, ciešāk aizmiegt acis un iztēloties sevi pat par Filipu Kirkorovu, par Kristīnu Orbakaiti, pat par pašu Allu Borisovnu. "Tukšu", bez balss, dziesmu ieraksti dabūjami katrai gaumei. Tai skaitā tiem, kuriem šīs gaumes vispār nemaz nav. Ienāciet jebkurā svētdienā, jebkurā mūsu plašās Sanktpēterburgas parkā - paši dzirdēsiet...

Kā drīz vien kļuva skaidrs, balāde par iereibušajiem alkoholiķiem, kurus pa dzērumam savervēja uz Ferganu, iespējams, bija viskulturālākais skaņdarbs Edika mūzikas bibliotēkā. Pēc dažām dziesmām, kuras galvenokārt sastāvēja no neasprātīgi saritmotiem lamuvārdiem, nevainīgais "priekšniek, atlaid!" sāka šķist cildens un pacilājošs, gluži vai Bahs.

- Ak Kungs, vai šīs riebeklības kādreiz beigsies! - Zvjagincevs pacēla skatienu no seismogrāfa kalibrēšanas, aizkaitināts uzsita ar plaukstu pa ceļgalu.

Vecais Gerasims sēdēja

Un pi... ar smiltīm berzēja... -

Skanēja no vagoniņa.

- Asprātīgam gabalam var piedot nelielu frivolitāti, - Virineja pašūpoja galvu. Un atskatījās uz puišiem:

- Bet tas, ko viņš tur muld, Dieva vārds, nav asprātīgi!

Viņa bija tāla no liekulības. Un neizlikās, ka nezina tādus vārdus. Gluži pretēji: kad viņa grāmatu veikalā ieraudzīja krievu mātes vārdu vārdnīcu, to uzreiz nopirka, atnesa mājās un vecākiem par šausmām uzmanīgi izlasīja no vāka līdz vākam. Ja jau valodā ir šāda parādība, viņa uzskatīja, tad valodniekiem tā noteikti būtu jāizpēta. Bet vai lietot vai nē, un, ja lietot, tad kādos gadījumos, tas jau cits jautājums. Ikvienam zināms, kāda maģiska un dziedinoša ietekme dažreiz ir spēcīgam vārdam gan uz cilvēka psihi, gan šķietami nedzīvo tehniku, kas nevēlas sākt darboties. Bet, lai maģiskus lāstus padarītu par vienīgajiem ikdienas sarunvalodas izteiksmes līdzekļiem?..

Jelena nostājās vēzītī... - Virs ezera dārdēja.

- Tā, - sacīja Skudins. Un devās uz Edika vagoniņu. Durvis no iekšpuses bija aizkrampētas, bet Ivans viegli uzspieda ar plecu, un krampji, izlidojot no ligzdām, ar klaboņu nokrita uz grīdas. Visas vagoniņa sienas bija pārklātas ar neķītriem plakātiem. Šādas bildes reiz Kudejars bija redzējis kādā somu žurnālā, kas Sanktpēterburgā reklamēja prostitūtas. Nulle drēbju, pozas, kas paredzētas potenciālā klienta iepazīstināšanai ar visu iespējamo pakalpojumu klāstu...  Ivans atcerējās, ka viņu pārsteidza visu pavērtās mutes (meitenes acīmredzot uzskatīja, ka tas ir ļoti erotiski) un ļoti debīlā tukšo acu izteiksme. Tajā žurnālā katram fotoattēlam bija norādīti kontakta tālruņu numuri un interneta vietņu adreses. Nu, bet tā bija ļoti specializēta publikācija, palasīji un aizvēri. Bet piekārt to visu pie sienām un tad pastāvīgi lūkoties uz fotogrāfijām, kuras ieraugot pat vecs ginekoloģiskais krēsls no kauna nosarktu?..

Pēc Kudejara domām, šeit vairs nebija runa par jaunieša  hormonu sprādzienu, bet gan par zināmiem garīgiem un emocionāliem traucējumiem.

Un uzreiz saprata, ka nav maldījies.

Vagoniņa iekšpusē viļņos mutuļoja biezi dūmi. Bet ne tabaka. Šie dūmi bija salkani, oda it kā pēc tvaicētas vannas slotas, un problēma, kas neļāva gulēt ģenerālim Vladimiram Zenonovičam, kļuva acīmredzama. Kur jūs esat, dārgās nostalģiskās ciešanas - ak, ko darīt, zēns slepeni sācis smēķēt!.. Ja tik vien būtu to rūpju. Ģenerāļa dēls nepārprotami smēķēja ne jau nu "Rothmanu".

- Tik dziedi? - Mēģinot dziļi neelpot, Skudins ar plaukstu izkliedēja manāmi blīvo dūmu aizsegu, pastiepa roku uz mūzikas centru un izslēdza skaņu. - Un piecelties, kad ar tevi runā apakšpulkvedis!

Ediks dziedāšanai nodevās guļus, izlaidies uz gultas. Kopš vakardienas viņš acīmredzami nebija izģērbies - droši vien nebija laika, viņš, iespējams, baidījās, ka dziedamā mūza var aizlidot.

- Vācies tak prom, vecais... - Viņš nicinoši un tālu nospļāvās, gribēja atkal ieslēgt skaļumu, taču bija slinkums pakustināt roku un atlaist mikrofonu. - Papahenam pateikšu, - viņš kaprīzi apsolīja, - papahens tevi noraks zemāk par praporščiku. Dziesmu sabojāji, maita. Kas tu tāds esi valsts drošības mērogā? Tā - uts, infuzorija, amēba, drozofila..., - Vispār jau Ediks izrunāja "drozdofila" - bullis-pārnadzis. Papahens nopirdīsies, tevi aizpūtīs. Bet pasaules revolūcijas kontekstā arī viņš ir pilnīgs sūds...

Pasaules revolūcijas vietā viņš tikpat labi varēja pieminēt AIDS problēmu, dzīvību uz Marsa un itāļu operu. Sapīpējies, ģenerāļa dēls bija "uzsēdies uz gudrīša" [87] un gatavs pārsprāgt no savas ģenialitātes apziņas, taču Skudins filozofisko sarunu nenovērtēja.

- Tā. - Viņš stingri paņēma Ediku aiz apkakles, kā lelli izvilka no vagoniņa un, turēdams viņu gaisā, nelabi smīnēdams, pasniedza Glebam:

- Tikai galvu piesargā, tā viņam vājā vieta.

- Piesargāšu, - apsolīja Burovs.

Kudejars atgriezās vagoniņā, iznesa ģenerāļa dēla koferus un ar jezuītisku aizrautību sāka pārbaudīt to saturu.

- Kas tas? Bet tas?

- Maita!.. - Ediks auroja.

Uzrauts gaisā pusmetru no zemes (skumji smaidīgais Mutants viņu turēja bez acīmredzamas piepūles), cēlais jauneklis sākumā bija nikns, kaisījās briesmīgiem vārdiem, bet drīz kļuva domīgs, tad izlaida asaru un beidzot sāka runāt.

- Kas, kas... - viņš vēl pēc pāris minūtēm jau šņukstēja. - Tas ir "Kuzmičs", tas "trakās govs pieniņš" ... tas "macanka", tas "Ļusjka", tas "dabls", tas "krīts". Laid vaļā, onkul, uz vemšanu velk...

Viņš bija sagatavojies ekspedīcijai ar visu iespējamo pamatīgumu. Papildus parastajām kaņepēm viņam krājumā bija sviestā ceptas un pienā vārītas, kā arī plastmasai līdzīgi ziedputekšņi, kas iedarbojās daudz apdullinošāk. Plus LSD grupas narkotikas, mafiozo-aristokrātiskais kokaīns un dzīvespriecīgi-jauneklīgais ekstezī. Bet visādus tur  "pārsējus" [88], "melnumus" [89], "baltos ķīniešus" [90] ģenerāļa dēls necienīja. Iespējams, jau no mazotnes baidījās no injekcijām.

Nu ko, paldies Dievam arī par to.

- Tā, - Skudins sacīja trešo reizi. Viņš sakrāva visas mikstūras maisā, paņēma Ediku no Gļeba un maigi nolaida zemē. - Soļo uz priekšu. Pats. Kamēr vēl vari.

Viņš runāja klusā balsī, balss šķita neizteiksmīga, bet Ediks uzreiz paklausīja un skumji streipuļoja viņam blakus, gluži kā nepaklausīgs kucēns, kuru apmāca komandai “blakus”, atrāvuši no apburošās rakāšanās pa atkritumiem.

Aizgāja uz virtuvi. Tur biezi smaržoja pēc borša, kotletēm un žāvētu augļu kompota. Un uz vienas nots dūca nometnes krāsns, kurināma ar malku.

- Nāc nu šurp. - Skudins aizveda Ediku pie plīts. Pasniedza viņam maisu ar konfiscēto apdullinošo sastāvu un atvēru čuguna durtiņas. - Met iekšā.

Viņa sejā atspīdēja ugunīgas pārdomas, kas padarīja viņu līdzīgu indiāņu virsaitim, nežēlīgam, asinskāram, gatavojoties ienaidniekam noraut skalpu.

- Vecais, tu ko, vecais... - Ediks nodrebēja, sāka konvulsīvi raustīties Ivana rokās. - Gribi, es papahenam pateikšu, viņš tevi par polkanu uztaisīs? Labi, kuce būšu, par ģenerālmajoru... Pārvaldē gulēsi, ja? - Viņš skaļi šņukstēja, mēģināja ieskatīties Skudinam acīs, bet sastapa robota smago, vienaldzīgo skatienu. Uguns atspīdumi redzokļos sārti mirguļoja, padarot tos par nemirstīgā Terminatora fotoelementiem. - Vecais, vecais, tu ko, bet kā tad tagad es? Kumars[91] būs, noliekšos... Kur es šeit, mežā, dabūšu devu?..

- Labāk izdari pats, nesadusmo mani. - Skudins nelāgi samiedza acis un pēkšņi patiesi šaušalīgi pasmīnēja. - Par komunistu Lazo esi dzirdējis?

Viņš paņēma pagali, ar to izmērīja kurtuves garumu un, pielicis Edikam pie krūtīm, sarauca pieri.

- Velns ar ārā, neielīdīs... nu labi, sāksim ar kājām, bet kas nesadegs - pa gabaliem...

Izrādās, ka par komunistu Lazo ir dzirdējuši visi. Pat daži perestroikas vienaudži, kuri laimīgi izvairījās no padomju laika zombējošās propagandas. Pilsoņu kara mocekļa slava neizgaisa gadsimtiem ilgi - Ediks mežonīgi iekliedzās un iemeta mikstūras maisu atvērtajā krāsns mutē. Vis jau labāk, nekā tur pazust pašam!

Skudinam otro reizi šīs dienas laikā nācās izbaudīt skatuviskās pārliecināšanas brīnumus. Bet, ja Zvjagincevs un citi, no rīta, kaut nobijušies, bija izglītoti cilvēki un paturēja savu viedokli pie sevis, tad Ediks to pauda skaļi, ar jauneklīgu spontanitāti.

- Maita, sadists, satraps!!!

Un, Kudejara atbrīvots, metās prom. Viņa skumjo balsi iznēsāja ezera atbalss:

- Viss!!! Pizdetc jums visiem, pretekļi! Tagad brauksiet, mudaki, uz Čečeniju, bet jūsu slampu uz Turciju, uz bļadovņiku!!! Un kvekšķi - dīriķim!!! Esmu pateicis!

Eh, jaunība, jaunība. Visu karstumā, visu vienā rāvienā. Kāpēc viņam Knopiks nepatika, Dievs vien zina.

- Un ja nenoņemsi no sienām to maucību, izkastrēšu, - klusi, bet dzirdami, viņu pavadīja Skudins.

Pēc tam nometnē iestājās svētīga darba skaņu harmonija. Atkal sāka būkšķēt kuvalda, sāka darboties elektrostacijas dīzeļģenerators, un atskanēja Virinejas neapmierinātā balss:

- Šito koeficientu, Venečka, tu vari iebāzt sev kaut kur dziļāk...

Tuvāk pusdienu laikam sākās kustība arī Amerikas pusē. parādījās Šihmans: drūms, izspūris, vairāk nekā parasti līdzīgs buldogam. Pienāca pie Zvjaginceva, drūmi aizpīpēja.

- Neiebildīsi, Ļova, ja mēs jūsu tualeti izmantosim? Kā zīmi, tā teikt, krievu un amerikāņu draudzībai...

Dzīvojot prom no dzimtenes, viņš bija pilnīgi aizmirsis, kā jādzer.

- Kā mācīja lielais Konfūcijs - ja esi pusdienojis kopā ar draugu, visādā ziņā atstāj viņa dārzā kaudzīti... - Zvjagincevs pasmaidīja un viesmīlīgi pamāja ar roku uz glīto, smalki debeszilo mājiņu. "neaizaugs tautas ceļš  uz šejieni," teikts uzrakstā virs ieejas. - Un vēl viena lieta, my dear friend[92]. - Viņš ar jūtām uzlūkoja Šihmanu, pieskārās viņa rokai. - Kā es sapratu, jūs esat palikuši bez ēdamā... Vispār tiekat laipni aicināti.  Boršča un perlovkas pietiks visiem.

- O-o, Krievijai ir dāsna dvēsele un liela sirds... - izdzirdis par ēdienu piegāja arī Džozefs Brauns. "Reverends" bija zaļgans, cik vien var kļūt zaļš zili-šokolādīgs nēģeris. - Tās mums ir tādas pagaidu grūtības. Šodien pat sūtīšu brāli Bendžaminu medībās. Viņš ir izgājis īpašu izdzīvošanas kursu un šauj kā Bufalo Bils. Drīz mums būs tas gods uzaicināt visus uz brieža cepeti...

Brālis Bendžamins, kurš tikko bija ieņēmis stratēģisko pozīciju mazmājiņā, izdzirdēja savu vārdu un nopietni māja ar galvu.

- O, ja, ja...

Tiesa, šobrīd viņš bija nāvīgi bāls, nedaudz šūpojās un kopumā nemaz neatgādināja Vorošilova strēlnieku. Grūtības, ar kurām saskārās Amerikas puse, bija kaut arī īslaicīgas, bet acīmredzami nopietnas. Mis Airina bija pēdējā, kas izlīda no telts. Vieglprātīgā mežģīņu halātā, ar mīklainu smaidu uz lūpām un ar lielu pipifaksa rullīti rokā. Uz tualeti viņa negāja, bet burtiski aizpeldēja, ar basām pēdām tikko pieskaroties sūnām, mirdzošo acu aizplīvurotais skatiens klīda apkārt, kvēlojot lieliskā nekaunībā un lielā laimē. - Nu, Grīnbergs... - Skudins klusējot pavadīja amerikānieti ar skatienu. - Nu, Parhatijs... Nu, Pocs..."

Pēc pusdienām laiks paskrēja ātri - atpūsties, nav tas kas strādāt. Visvairāk noraizējies izskatījās kapteinis Grīns: viņš visur izrakņājās, mēģinot atrast sava ģenerāļa frenci.

No rīta viņš bija tādā stāvoklī, ka vienkārši neatcerējās, kā Skudins to savāca, bet tas, pateicoties sava rakstura iedzimtajam kaitniecīgumam, viņam neko nestāstīja. Izmisis Žeņa uzvilka salāpītu matroža kreklu un apsēdās, lai kaut ko aprēķinātu kalkulatorā. Mis Airina sauļojās pludmalē „bez augšdaļas”, tādējādi spilgti atgādinot Kudejaram par „Froilin Angeliku” no apakšējā balkona. Viltīgais Gļebs noslēdza derību ar brāli Hulio un viegli ieguva simts dolārus - viņš meta divsimtnieci naglu un no desmit soļiem izdūra caurumu uz kants noliktajā sērkociņu kastītē.

- Oh, those Russians!..[Ak, šie krievi!..] [93] - brālis Hulio sūdzējās pasaulei. Kastīti, noliktu "pretī", arī viņš (protams, ar Dieva palīdzību!) Būtu caursitis divās reizēs no trim, bet ar šauro pusi - tas jau bija no noslēpumainās krievu dvēseles zonas.

Ediks vairs nedziedāja. Lēnām parakņājies kotletē, viņš izdzēra puslitru kompota un tagad klusi izdzisa, sēžot krastā. Tomēr Ivans drīz pamanīja, kā viņš noskatās uz mis Airinu, un pie sevis konstatēja: "Šitas ir dzīvotājs ...".

Kad tranzistors nopīkstēja pulksten seši, viņš, sekojot Zvjagincevam, iegāja blakus vagoniņā:

- Ejam, Ļev Polikarpovič. Laiks. Ceļš pēc viņa standartiem bija īss, trīs kilometri. Bet tas pēc viņa standartiem.

- Varbūt aizņemties no amerikāņiem džipu? Viņš jautāja profesoram, kurš balstījās uz nūjas.

- Nē, - Zvjagincevs atcirta. - Pats aiziešu.

Ivans saprata: Ļevs Polikarpovičs gribēja  iziet ar savām kājām tur, kur kādreiz bija gājusi Marina. Skatīt, ko viņa reiz bija skatījusi...

Ivanam labi pazīstamais ceļš vispirms vijās gar ezera krastu, pēc tam pa purvainu mežiņu un visbeidzot caur nolaidenu, līdzīgu senajam pilskalnam sopku-varaku. Kādreiz tās nogāzes bija pārklātas ar varenām, pusotra apķēriena eglēm. Bet garām lidoja auka - un tur palika tikai milzīgi celmi, kas laika gaitā pārvērtās par izciļņiem, apauguši ar sulīgām sūnām un mellenēm. Visu ceļu gāja klusēdami. Skudins cītīgi apvaldīja soli, Zvjagincevs par to uz viņu dusmojās, un muļķīgas (kā viņš pats diezgan skaidri saprata) lepnības dēļ arvien paātrināja tempu. Ja viņš vēlējās sevi pilnībā izsmelt, viņam tas labi izdevās. Kad ieradās, sviedri no viņa izlija trīs plūsmās, un tas atkal dusmoja profesoru, taču bija par vēlu kaut ko darīt šajā jautājumā. "Kaut kā jau piedos invalīdam," nolēma Zvjagincevs. Un viņam, protams, bija taisnība.

Mājās viss bija kā bijis. Nesteidzīgs un sirsnīgs. Skudins vecākais bija mazvārdīgs un sirsnīgs, Darja Dmitrijevna bija sālsmaizīga un viesmīlīga, vecmāmiņa Grigorjevna bija noslēpumainas un vieglas indes pilna.

- Dēls! Bet nosirmojis gan ...

- Sveicināti tēt.

- Ar ierašanos, Ļev Polikarpovič.

- Visu cieņu, Darja Dmitrijevna. Ļoti priecājos…

- Vai nu tā ir labi, Ļev Polikarpovič, divus gadus, kopš mēs viens otru neesam redzējuši.

- Labvakar, Stepan Vasiļjevič. Jaunāki nekļūstam ...

- Kā ar veselību, vecmāmiņ? Ļauj apskaut... Viegliņa esi kļuvusi ...

- Bet uz debesīm gatavojos, Vaņečka. Jau drīz vien es. Kā parasti papildus savai ģimenei pie galda apsēdās sāms Stepans Daņilovs, jo viņš, tomēr, ir asins brālis, vairāk nekā īstais. Iedzēra un uzēda. Kudejars izpakoja līdzpaņemto mugursomu un pasniedza dāvanas. Vīriešiem - vīrišķīgas: patronas, baterijas, tabaka. Sievietēm smalki austas pūkainas šalles, īstas, no Orenburgas, var izvilkt cauri laulības gredzenam. Iedzēra atkal, atkal uzēda, bet sarunas nevedās, pie galda bija skumji, smagnēji. Marina bija apmeklējusi šo māju tikai vienu reizi, bet bez viņas ... Skudins vecākais, cenšoties neizrādīt skumjas, lēja glāzēs, jokoja, un pats skatījās uz Zvjagincevu, un viņa acis kļuva arvien drūmākas - skaties kā, pagājuši divi gadi, un kas noticis ar cilvēku. Nosirmojis kā stepju vanags, nedzīvs skatiens. Jā, un arī Vaļka ... drūms kļuvis, bīstams, kā lācis-klejonis. Oh, bēdas, bēdas. Nekas pie dzīves netur.

- Lūk, pamēģini. Svaigs! - Tēvs piebīdīja dēlam viegli sālītu lasi, noklikšķināja ar mēli. - Vai pulkvedi jau dabūji?

- Ko nu par to, - Skudins juniors vienaldzīgi paskatījās uz smalki rozā dārgo zivi, pieklājības pēc nogrieza gabalu. - Labi vēl, ka nepataisīja par majoru... Bet kāda gan tur starpība... Pirtī un aizsaulē uz uzplečiem neskatās.

Jā, pie galda nebija jautri, kā mirušo piemiņas dienā.

- Un ko ta tu ar savu ekspedīciju šeit meklē, akadēmiķi? - Daņilovs pagriezās pret Zvjagincevu. - Ko aizmirsi, tomēr?

Viņš pajautāja vairāk lai samierinātos, lai pilsētas cilvēks neturētu pie sirds rīta strīdu.

- Ģeopatogēnās zonas meklēju, - Zvjagincevs pacēla acis pret viņu, it kā pamostoties, un, nepamanījis sāma sejā nekādas izmaiņas, nez kāpēc ar pirkstu uz galda uzvilka apli. - Vietas ar nenormāliem parametriem... nu, tādas, kur viss ir savādāk. Gan laiks, gan telpa un saikne starp cēloņiem un sekām...

- Ā, ieeju zemākajā pasaulē, - Daņilovs saprotoši pamāja ar galvu, iebāzdams mutē lāča gaļas šķēli, sāka košļāt. - Velti centies, neatradīsi. Ir jāredz, tomēr jāprot kamlanēt[94] Tikai ļoti taisnīgs cilvēks var brīvprātīgi doties uz citu pasauli. Zini, mums ir pasaka par diviem medniekiem, kas nokļuvuši sniega vētrā. Pastāstīšu tev īsi... Viens bija ļoti labs cilvēks. Viņš apgāja ap klinti un uzreiz nonāca citā pasaulē, kur vairs nebija sniegavētras, un bezmākoņu debesīs spīdēja silta saule. Šeit Ir sāmu veži, un tajos dzīvo mirušo senču gari. Kamēr labais mednieks ar viņiem sarunājas, viņa ļaunais un skaudīgais pavadonis salst nost sniegavētrā, jo viņš neredz ceļu uz zemāko pasauli. Tikai taisnam cilvēkam tiek dota iekšēja.. redze, tas viss ir dvēselē. Zini, - Daņilovs nolika dakšiņu, ielēja sev un izdzēra vienā rāvienā, - mans tēvs man stāstīja, kad es vēl biju zēns. Ja vectēvam vajadzēja nokļūt zemākajā pasaulē, viņš piegāja pie sava akmens un aiznesa viņam upuri. Tabaku vai zivs galvu, vai no auduma izgatavotu  rotaslietu... Viņš parunāja ar seidu [95] un tas atvēra viņam ceļu pie gariem. Bet kas tagad? - Sāms atkal ielēja un atkal viens pats iedzēra. - Pagājušajā pavasarī pie Ačluaiva kalna bija gadījums; par to rakstīja pat avīzē "Tundras Proletārietis". Tātad sabraukuši tūristi. Sāk ar meitenēm degvīnu strēbt, sliktas dziesmas aurot, un pudeles pret akmeņiem dauzīt. Pēkšņi no kalna aizmugures parādījās vecs večuks, tāds neliels, bārdains, ar nūju rokās. Padraudēja ar savu nūju, pacēlās gaisā un izgaisa. Tūristi, protams, palika skaidrāki, un uz visām pusēm. Bet tas bija seids, tas, kurš dzīvo akmenī. Viņš aizgāja uz visiem laikiem, apkārtnē bija kļuvis pārāk skaļi. Tas tagad notiek visur, seidi kļūst tukši, pārvēršoties parastajos gurjos[96]. Kurš tagad pavērs ceļu pie gariem? bet pats neatradīsi, lai arī kā censtos. Jābūt ļoti spēcīgam noidam, ļoti spēcīgam.

Laikam vecais sāms tajā vakarā bija daudz izdzēris, viņš bija ļoti runīgs. Parasti viņš tāds nebija.

Pēc tējas ar pīrāgiem un īsas, izvilktas sarunas par neko, kad jau pienāca atvadīšanās laiks, Grigorjevna piecēlās, nozīmīgi palūkojās uz mazdēlu:

- Iziesim ārā, Vaņa, tev ko sacīšu.

Un, neatskatīdamies, kliboja lēnītēm uz savu istabu. Kājas pēdējā laikā kļuvušas pavisam neklausīgas, tā vien skaties - pievils...

Ivans piecēlās, paklausīgi sekoja. Viņa vecmāmiņa dzīvoja mazā istabiņā ar niecīgu lodziņu, kā ložmetēja spraugu. Gaiss bija tieši tāds, kādu Skudins atcerējās no agras bērnības. Nevis gaiss, bet gan viens vienīgs aromāts, blīvi sajaukts ar sveķu, visu veidu garšaugu un sakņu smaržu, kas bagātīgi žuva zem zemiem griestiem. Sarkanais stūris bija tukšs. Nevar teikt, ka Grigorjevna necienītu Kristu. Cienīja, protams. Tomēr Baznīcu un priesterus, kā saka, nevarēja ciest ne acu galā: "Viņos nav nekāda svētuma, tikai lepnība un izrādīšanās. Izkrāsoti zārki![97]"

- Sapņi nomocījuši, vecmāmiņ... - Ivans smagi pasūdzējās. - Ne jau bieži, tikai šķiet, ka nomirt būtu vieglāk. Es redzu Mašu ... Viņiem ir ugunsgrēks tur, laboratorijā ... Un tagad viņa ar kaut kādu lupatu no uguns atkaujas, mani sauc ... Un es ļoti vēlos viņai palīdzēt - un nevaru, atduros pret stikla sienu, un, kaut pārsprāgtu, es to nevaru sadauzīt ...

Tamāra Grigorjevna asi paskatījās uz mazdēlu. It kā viņš būtu izteicis apstiprinājumu kaut kam, par ko viņai pašai jau sen bija aizdomas, bet nebija pilnīgas pārliecības.

- Tu, Vaņa, lūk ko. - vecā burve apsēdās uz soliņa, viņas balsī atskanēja stingras notis. - Uzmanīgi klausies mani, nedomā, ka no prāta pie vecuma nogājusi. Es drīz miršu, tā ir taisnība, bet vēl zinu, par ko runāju. Tātad, Vaņa... tu man pielūko, nemēģini apprecēt citu bez Marjanas. Un pie dzīvas sievas pa citām bābām arī pārāk nevazājies...

- Pie dzīvas... KO???

- Nedari Marjanai pāri, viņa tev ir laba... tad Skudinu dzimta neies mazumā. Saprati? Tagad staigā tālāk. Un nejautā ne par ko, neatbildēšu, tas man nav atļauts. Pats sapratīsi, kad pienāks laiks.

Viņa valdonīgi un uzmanīgi ieskatījās Kudejara acīs, un apakšpulkvedis, kurš, neievērojot aizliegumu, jau bija atvēris muti, lai uzdotu vecmāmiņai simtiem jautājumu, klusēja. Un tad, it kā pret savu gribu, piecēlās, pagriezās "apkārt pa kreisi" un izgāja pa durvīm. Baba Toma zināja, kā no tālienes izsaukt un atvest savā mājā īsto cilvēku. Prata arī paklusām izvadīt ... Ivans jau arī necentās pretoties. Viņam reiba galva. Viņš ļoti labi pazina savu vecmāmiņu. Tamāra Grigorjevna netiecās pēc otrās Vangas slavas un ļoti nelabprāt prognozēja nākotni. Bet, ja viņa pravietoja, nekad nekļūdījās.

"Pie dzīvas sievas... Maša..."

"Izja, vai tu kaut ko saproti? .."

Nākamās dienas rītā brāļi Hulio un Bendžamins devās medībās. Nu, tie izskatījās gluži kā no bildes... tikai ne no baznīcas literatūras, bet drīzāk no "Fortune Soldier" [98] lappusēm. Kamuflāžas apģērbs, izgatavots no īpaša materiāla "gorteks", kas novirza ķermeņa iztvaikošanu uz ārpusi, īpaši ūdeni atgrūdoši zābaki ar apvada vārstiem, oriģinālas sistēmas, izgatavotas no īpašas plastmasas, kas ļauj ērti ievietot patronas, NZ, blašķes ar konjaku un īpašu dzērienu ar augstu kofeīna saturu... Brāļu sejas rotāja īpašas triecienizturīgas brilles ar bikarbonāta lēcām un ārējo keramikas pārklājumu bronzas krāsā - lai, nedod Dievs, acis neciestu no polārā ultravioletā starojuma. Uz muguras iekārts rāmis, ērti savietojams ar apjomīgām mugursomām medījuma novietošanai. Arī bruņojums tika pieskaņots apģērbam - divpadsmitā kalibra automātiskās pumpja šautenes ar McElvin lodēm, kas spēj caursist vidējas izturības bruņas. Plus milzīgi "Combat Smatchet" kaujas dūči, kas vienlīdz piemēroti galvu nociršanai un sviestmaižu pagatavošanai.

- Ko, lads[puiši?] [99] Šovakar ēdīsim ceptu brieža gaļu? - "Tēvs" Džozefs Brauns atzinīgi paklapēja abiem medniekiem pa pleciem. Tad pamanīja Skudinu iznākam no tualetes un nekavējoties dedzīgi pārkrustīja savu komandu, skaļi svētīdams:

- Visaugstākā vārdā, kurš baroja tos, kas velti grēkoja ...

- Un kas veda visus pazudušos uz taisnīgā ceļa, kā arī mierināja kā labs gans visus, kas sagrēkoja, - Ivans savukārt pārkrustījās ar tualetes papīra rulli. Viņš piegāja pie izlietnes un izšņauca degunu:

- Āmen.

- Aimm! [100] - nobļāva sagādnieki. Prasmīgi uzņēma azimutu un ar elastīgu specnaza soli devās pamežā. Ivans pavadīja viņus ar skatienu. Visi vakar redzēja mednieka Danilova taisnīgās dusmas, taču pareizus secinājumus neizdarīja. Puiši uzskatīja, ka viņi ieradušies pasaules malā, pilnīgos savvaļas un bezsaimnieku džungļos. Te nu viņi kļūdījās. Ļoti kļūdījās... Kudejars grasījās par to pastāstīt "reverendam" Braunam, taču uzreiz pārdomāja. Deviņzvaigžņu ģenerālis apsolīja dot amerikāņiem tik zaļu gaismu, ka zaļš paliks pat sniega cilvēks, ja tāds šeit dzīvo. Tāpēc lai viņš to arī izdara. Ja tiek galā ar tēvoci Stepanu...

Pēc brokastīm sākās jauna darba diena... Amerikāņi visi devās pēc reliktā hominoīda dvēseles, mūsējie, apkrāvušies ar aparatūru, līda augšā kalnā (kur, kā visiem zinām, gudrais nelīdīs). nometnē palika pavāre un Borja Kapustins (katram gadījumam, nekad nevar zināt, kas). Un Ediks. Šis pēdējais no rīta atkal izskatījās apdullis it kā būtu iesprūdis desā. Acīmredzot, lai arī cik veikls Kudejars būtu meklējumu ziņā, viņš neatrada visu - krāsns liesma nesadedzināja visas narkotikas. "Patiešām, laikam vecs kļūstu ..."

Bija jauks jūnija rīts. Debesīs ne mākonīša, gaisā ne vēsmiņas. Gar aizām, strauji kāpjot debesīs, izšķīda migla. Skudins, kurš pamatīgi pārzināja apkārtni, gāja pirmais. Kurš teica, ka komando ir varonis un cīnītājs? Nē, brāļi, pirmkārt, viņš ir darba zirgs... un varonis jau otrkārt. Neskatoties uz smago mugursomu, Kudejars gāja daudz lēnāk, nekā varēja. Tas tāpēc, lai Zvjagincevs un viņa kohorta pirms laika neizpumpētos. Tad staipi tos sev pār pleciem, izlutinātos intelektuāļus. Gājienu noslēdza Burovs - milzīgs, klusu staigājošs. Ir jauki un droši, kad aiz muguras ir Gļebs. Papildus kravai Mutants nesa impulsu kaujas lāzeru "Svetļačok" - pēdējo briesmīgajās raizēs mirstošās valsts aizsardzības nozares vaidu. Sevišķi slepeno ieroci gadījuma pēc iegādājās Grīnbergs no GRU[101] - varbūt noderēs! Gļebs un Kudejars gatavojās to pie reizes pārbaudīt. Nospļauties par kādiem pieciem liekajiem kilogramiem! Un nemaz nav tik lieki...

Patiesībā viņu ceļš bija uz Melno Tundru. Uz to pašu.

Nežēlīgās atmiņas šad tad aiznesa Ivanu uz pagājušās vasaras laiku, kad viņš lūk tā gāja pa atsperīgo sūnu, ieelpojot taibola dabisko smaržu, un Marina gāja viņam blakus. Vajadzēja tikai izstiept roku, lai sajustu viņas rokas spiedienu, pieskartos biezajiem, siltajiem, īsi apgrieztajiem gaišajiem matiem... "Un maigais ķermenis dzied zem vieglas kleitas ..." Labāk būtu, ja viņš pats būtu palicis uz saplaisājušajiem griestiem taukainajās melno sodrēju pārslās ...

... No pirmā acu uzmetiena Melnā Tundra izskatījās tieši tāda pati kā pirms diviem gadiem. Zemāk neizbrienamas koku lauzas, augšā pie virsotnes - nekūstošs sniegs. Ivans neatrada tikai aļņu ceļu, kas viņu un Mašu savulaik noveda pie skaistās pļaviņas ... Kur, visticamāk, viņi bija darījuši savu tā arī nedzimušo bērnu... Kudejars drūmi pie sevis nodomāja, ka taciņas pazušana bija gaidāma. Pagājušā ziema bija sniegota, lavīnas viena pēc otras ripoja lejup pa stāvajām nogāzēm, pārvietojot laukakmeņus, nolaužot simtgadīgus kokus ... un baltu pārslu mākoņi virpinājās un nosēdās kā negatīvā filmēti kvēpi ...

- Jūs dodat mums aptuvenu virzienu, un ar to pietiks, - solīja Zvjagincevs. - Mums ir diezgan jūtīga aparatūra, tāpēc nav svarīgi, no kurienes sākt. Tūlīt mēs izgaismosim šo sopku līdz pašai pamatnei, palūkosim, kas notiek iekšā ...

... Kaķim zem astes. Seismiskie viļņi varēja izgaismot kalnu ne vairāk kā desmit metru dziļumā, gravimetrs spēja nofiksēt tukšumu tikai nelielā attālumā no virsmas. Alberts (kurš, starp citu, bija pabeidzis īpašus rīkstnieku kursus) apbruņojās ar diviem L formas rāmjiem un sāka noskaņoties uz pazemes dobumiem. Tad viņš ilgi mērīja slīpumu ar kājām, saspringti saraucis pieri un skatoties uz rāmju kustīgajiem galiem. Smalko lauku spriegumi liecināja par paplašinātu ģeoaktīvo zonu. Bet tas jau tāpat bija redzams, bez visiem rāmjiem...

- Jūs vismaz saprotat, ko tas nozīmē? - Zvjagincevs sadrūma un paskatījās uz Skudinu, it kā pie visa būtu vainīgs apakšpulkvedis, - Tā taču ir "sarkanā josla"!

Zinātnieka balsi piepildīja vilšanās un dusmas no paša bezspēcības sajūtas.

- Kā lampass uz ģenerāļa biksēm? - Grīnbergs, kurš sēdēja uz nokrituša koka, ar interesi pajautāja. Protams, pajautāja ne jau profesoram, bet Virinejai. Viņš piegāja tuvāk meitenei un palaidnīgi pārvilka ar pirkstu pār viņas gurnu:

- Ģenerāļa lampass mēdz būt lū-uk tāda platuma...

- Kādas, pie velna, vēl bikses! - Zvjagincevs tomēr dzirdēja, pagriezās pret Grīnbergu, nāsis nikni uzpūtās. - Tā ģeoloģijā tiek sauktas vietas, kur planētas iekšpuse nav redzama ar modernām metodēm. Padomju Savienības teritorijā tika noteiktas tikai divas šādas zonas. Viens netālu no Tbilisi, otrs Pievolgas reģionā...

- Tātad mums paveicies, - Glebs pasmaidīja. - Esam atklājuši trešo.

- Vai prēmiju arī dos? - Grīnbergs uzņēmīgi jautāja. - Nobela?

- Viņa paša, - apsolīja Gļebs, - nosauks mūsu vārdos. Tiksim iemūžināti uz gadsimtiem.

- Nē, labāk skaidrā naudā, - Grīnbergs nepadevās. - Esmu dzirdējis, vismaz par baku sērgas atklāšanu...

- Tfu uz jums! - profesors palika nedaudz mīkstāks. - Labi, beidziet muldēt. Gatavojies, ejam tālāk.

- Lūk, šitā vienmēr, - Žeņa činkstēja. - Man stāstīja pazīstams dakteris no "ātrajiem". Izsauc šos pie pacienta, viņi paskatās un noelšas - kā ir bakas,  visi simptomi ir tieši kā no mācību grāmatas. Sanktpēterburgā, starp citu, nevis kaut kādā čuhņā... Paziņo uz kurieni vajag,  paši jau šuj kabatas pie halātiem, kur dolārus sabāzt... Bet pacients viņiem tiek atņemts - un viss. Un vairs ne skaņas. Tā lūk vienmēr notiek ar mūsu brāli...

- Ej tak tu, Dodikovič, pēdējo apetīti nositīsi. Nopūtusies Virineja piecēlās un pacēla no zemes mugursomu. Viņas gaišais krekls bija pilnībā pārklāts ar sviedriem. - Ivan Stepanovič, vai šeit vienmēr ir tik karsti? .. Aiz polārā loka - saucas!

Šķita, ka saule patiešām ir milzīga karsta pankūka bezmākoņu debesīs. Nekustīgais gaiss bija jūtami blīvs, smaržoja ar biezu meža garu, paaugstināta purva aromātiem un sakarsētu granītu. Bija grūti noticēt, ka tas notiek daudz tālāk uz ziemeļiem no vietas, kuru, kā teikts leģendā, pats Pēteris Pirmais skarbajā klimata dēļ nosauca par Kem - pēc pazīstamā krievu izteiciena pirmajiem burtiem.

Cik daudz ir atkarīgs no morālā stāvokļa. Ja Melnā Tundra kaut nedaudz iedvesmotu veiksmi, kājas pašas nestu zinātniekus uz priekšu. Bet tā ... Uzreiz uzradās nogurums, un spožās cerības, ar kurām viņi šeit ieradās no Sanktpēterburgas, sāka šķist nerealizējamas un naivas. Un visa ekspedīcija - likteņa ļauna ņirgāšanās.

"Negatīvs rezultāts ir arī rezultāts," Veņa Kračiks pie sevis atkārtoja. - Tikai nesaskābt! "

"Visiem gadās neveiksmes," - Alberts domās piebalsoja. - Tātad, nākamreiz paveiksies. Un vispār, tikko esam sākuši ..."

- "Šitāda platuma"! - Virineja dusmīgi mēdīja Grīnbergu. - Bet ja nu šī sasodītā sloksne pa trīsdesmit gadiem ņēma un izplūda?

Visbeidzot, nonāca sāmu svētā ezera Seidjavra krastā. Šeit sarīkoja pusstundas atpūtu.

- Ir nu gan Taškenta! - Alberts nometa mugursomu, bez spēka izstiepās smiltīs.

Ļevs Polikarpovičs apsēdās uz akmens pie paša ūdens, kaut ko domājot, novilka kedas, izmēģināja ūdeni ar kājām. Un palika sēžot uz siltā laukakmens, cenšoties neparādīt, cik ļoti ir noguris. Viņa veselā pēda bija gaiša kā vardei, kā jau visiem pilsētniekiem. Uz sāpošās kājas visa pamatne sastāvēja no raupjām plēstām rētām, kāja izskatījās piepampusi.

- Reiz es redzēju karikatūru, - sacīja Veņa. - Divi tūristi guļ meža klajumā, abi pieplacināti ar ģigantiskām mugursomām. Un viens otram saka: cik viegli elpot pie dabas ...

- Bet mēs jau arī esam tūristi. - Virineja apsēdās viņam blakus, paskatījās no rokas apakšas uz ūdens virsmu, kuru ierobežoja akmeņaini krasti. - Kāds skaistums tomēr...

- To tur kalnu sauc par Ninčurtu, - klusi piezagās Grīnbergs. - Kas tulkojumā nozīmē sievietes, kā to kulturāli pateikt, krūtis ... - Un palielījās:

- Pats to izlasīju ceļvedī. Saprati.

Viņu nogurums nenomāca nemaz. Tā, viegla iesildīšanās pirms nopietnas slodzes. Bet, ja viņš iedomājās, ka maskēšanās tērpā ļoti līdzinās neatvairāmam supermenim-pavedinātājam, tad viņš ļoti kļūdījās. Visvairāk viņš tomēr līdzinājās tam pašam nejaukajam marta kaķim.

- Un tu zini, - viņš zaglīgi piebilda, - Es paķēru līdzi uz šejieni simts dolārus ... Paskaties, viņi guļ man kabatā ...

Žeņas oficiālais raksturojums nemeloja. Viņš patiešām "bija kritis" uz slaidām zilacainām blondīnēm, vēlams, lai tās būtu garākas par pašu. Virineja nebija nedz slaida, nedz zilacaina, nedz blondīne, un viņa bija tikpat gara kā Jevgeņijs Dodikovičs. Neskatoties uz to, kad viņi pirmo reizi tikās, Hiperteha sienās, Žeņa sabruka pie viņas kājām burtiski no pirmā acu uzmetiena. Iespējams, nostrādāja izņēmums, kurš apstiprina likumu. Kapteinis Grīns bija izlēmīgas darbības cilvēks. Viņš piegāja pie Virinejas un bez nevajadzīgas mutes virināšanas un liekvārdības uzaicināja viņu dalīties ar viņu šai naktī, piepildot to ar jautrām blēņām. Atbildei bija izbrīnīts skatiens, tad ironiska ķiķināšana. Tad Grīnbergs izvilka simt dolāru banknoti ... par ko uzreiz samaksāja. Saniknotā Virineja saplēsa papīra gabalu smalkos gabaliņos, un kapteinim iedeva sejā pilnvērtīgu pļauku. Smieklīgākais bija tas, ka sitiens patiešām sasniedza Grīnberga seju un redzami un krāsaini iespiedās tajā: nabaga Žeņu meitenes nepiedienīgā uzvedība tik ļoti pārsteidza, ka viņu neizglāba pat fantastiskā reakcija. Pagāja laiks. Žeņa savā gultā nomainīja  Žanetu-Žoržetu-Mrietu, bet Virineja uz visiem laikiem kļuva par viņa sapņu varoni. Vairāk nekā divus gadus vēlāk viņš joprojām bija pie viņas kājām un ātri nobrieda līdz rokas un sirds piedāvājumam. Tas ir, ģimenes izveidošana joprojām palika ļoti nopietns jautājums, bet ģimenes joks jau bija. Par simts dolāriem.

- Salīmētos nepieņemam! Virineja ar skatienu Grīnbergu pārvērta pelnos. - Lasies pie savas amerikānietes. Visa nometne vakar visu vakaru atkal dzirdēja, kā tu viņai pārdevi stratēģiskos noslēpumus. Šī blondā šterva ar tevi uz visu dzīvi norēķināsies. Ar AIDS u ...

- Divi simti! - Grīnbergs pat nedomāja taisnoties. Padomājies, amerikāniete. Es iemācīšu tev senos sāmu noslēpumus. Vai tu zini, ka šamaņi mēdza šeit, ezera krastā atvest jauniešus? Viņiem bija maltīte un pēc tam pagānu spēles. Jauniešiem tika mācīta augstā un svētā mīlestības māksla...

- Kamasutras dzimtene ir Krievija. Virineja nožāvājās un aizdedzināja cigareti. - Atšujies, Dodikovič, apnicis.

Nācās atšūties. Žeņa pārvācās uz cita laukakmens un sāka vērot, kā Gļebs un Ivans, atvāzuši "Svetļačoku", pēc nelielas noņemšanās izvilka no tā tievu zaļganzilu staru. Spilgtajā saulē šis stars bija gandrīz neredzams, bet caurumu par mērķi izmantotā laukakmenī izkausēja bez jebkādām pūlēm. Žeņu tas neinteresēja. Viņš nedomāja mainīt savu "Vampīru" pret jaunizgudroto rotaļlietu. Blēņošanās. Pilna demaskēšanās...

Pusstunda aizlidoja ļoti ātri.

- Celties! - pavēlēja Skudins. Atkal bija jākāpj kalnā, un, saskaņā ar stervozuma likumu, šis jaunais kalns bija ievērojami stāvāks nekā Melnā Tundra. Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka, ja jūrā, pēc pazīmēm, sieviete nes neveiksmi, tad virs tās līmeņa situācija ir pilnīgi pretēja. Puskilometra augstumā uz kailas grēdas, kur pat priedes izmisumā nespēja pieķerties klintīm, Virineja atrada milzīgu dolmenu [Dolmen (no bretonu valodas tol "galds" men "akmens") - bronzas laikmeta un agrīnā dzelzs laikmeta apbedījumu konstrukcija no milzīgām akmens plāksnēm un blokiem, kas novietoti vertikāli vai uzlikti viens otram virsū, un no augšas pārklāti ar masīvu akmens plāksni]. Tas atgādināja putnu būri, kas izgatavots no rūpīgi apstrādātām akmens plāksnēm. Parasti tādi tiek uzstādīti pazemes straumju krustpunktos. Tātad, radās iespēja kalna dzīlēs atrast ejas!

- Strādājam! - Zvjagincevs, kurš palika zemāk, lai gaidītu rezultātus, acumirklī aizmirsa par invalīda kāju un pārsteidzoši ātri pievienojās jaunatnei. Alberts azartiski izvilka rāmjus, Veņa un Virineja ieslēdza aparatūru...

Diemžēl.

Viss atkārtojās tieši tāpat kā uz Melnās Tundras. Seismiskie viļņi bija bezspēcīgi. Gravimetrs parādīja tukšumu klātbūtni nelielā dziļumā: ņem lauzni un dauzi, varbūt kaut ko atradīsi. Alberta rāmji lika viņam apšaubīt savas ekstrasensa spējas. Pārējie mērījumi deva analogus rezultātus: nedaudz palielināta, salīdzinot ar magnētiskās enerģijas plūsmas fonu, radiācija un intensīvs magnētiskās enerģijas starojums. Un tā dēļ viņi rāpās kalnā, stiepjot uz sevis instrumentu centnerus? ..

Apstāšanās tika veikta aukstumā, netālu no liela, pat karstākajā vasarā, nekūstoša sniega lauka. No biezo, gandrīz balto ledus bruņu apakšas izrāvas vētrains strauts, kas, čalodams, spēlēdamies saulē, skrēja pa akmeņiem lejup līdz svētajam ezeram. Ūdens strautā bija auksts un dzidrs kā kalnu kristāls.

Uz "Šmeļa" uzvārīja tējkannu, pagatavoja trīs minūšu nūdeles, sasildīja konservu sautējumu..., tomēr ēda bez parastās dzīvespriecīgās pļāpāšanas, nebija pareizais noskaņojums. Levs Polikarpovičs gandrīz nemanīja ko košļā: viņš domāja, analizēja situāciju. Jaunie zinātnieki atklāti uztraucās, apsargi taktiski neizrādīja, ka viņiem faktiski vispār bija nospļauties. Kudejars, tā teikt, bija pilnīgi citā dimensijā. Jo, vakardienas saruna ar vecmāmiņu viņam nebija veltīga: šonakt viņam atkal rādījās šausmīgais un mokošais sapnis. Laboratorijas zāle, ko pārņem smacējošs karstums... Maša nez kāpēc uzkāpusi uz dzelzs skapja, apkaro uguni ar sarullētu darba halātu... Un stikla siena, kas neļauj Kudejaram tuvoties viņai... Ak Dievs, kāds ugunsgrēks, kāds darba halāts, ja mirkli pēc sprādziena tur vispār vairs nebija nekā, izņemot kvēpus uz griestiem?.. Ivans jau sen bija pieradis izsvērt savus sapņus uz slēptu zemapziņas signālu svariem un pēc tam tos izmest no galvas. Šis acīmredzami nebija tas gadījums. Un ausīs skanēja pareģes, babas Tomas, vārdi: "Pie dzīvas sievas... Skudinu dzimta nepārtrūks..." Ak, Maša...

- Nu? Divsimt divdesmit? - Grīnbergs pabeidza savu tēju un jautri uzsmaidīja Virinejai. Uzreiz visu saprata un aizgāja aiz firna[102] biezuma, atliet. Atpogājot bikses, Jevgeņijs Dodikovičs ciniski nodomāja, ka pēc pauzes vajadzēja pievienot: "... tūkstoši". Pasmīnēja un sāka urinēt uz neskarti baltā sniega. Dabiskās novērošanas spējas, noslīpētas ar īpašu apmācību, neatstāja viņu pat šīs sakrālās darbības laikā. Pabeidzis, viņš notupās, cieši ieskatījās... un, nometies četrrāpus, kā bez ziepēm, ieskrūvējās šaurā un, iespējams, bīstamā spraugā zem smagajām sasalušajām ledus bruņām. Ja šis kalns būtu tūristu apmeklēta vieta, plaisas tuvumā, iespējams, būtu aizlieguma zīme galvenajās Eiropas valodās. Tomēr kapteinis Grīns labi zināja, ko dara. Pēc brīža no sniega lauka dziļumiem atskanēja viņa gavilējošais sauciens:

- Nu, bļaha muha!!!

Saskrēja pārējie. Uzmanīgi paplašinājuši spraugu, ielīda iekšā un uzreiz sastinga. Ledus bruņas gulēja uz pussabrukušajām sienām, kuras veidoja skaidri mākslīgas izcelsmes telpu komplektu. Saules stari izlauzušies cauri caurspīdīgajām velvēm, ledus kristālos sadalījās visās varavīksnes krāsās. Īsta pasaku pils, kaut uzņem filmu par Sniega karalieni!

- "Laime ir! Nevar taču nebūt!" - priecīgi citēja Virineja. Jevgeņiju Dodikoviču, kurš bija pietuvojies kritiskajam attālumam, viņa nekavējoties nosūtīja, lai atnes aparatūru.

Ļoti drīz vienā no zālēm tika atrasta dziļa un sausa aka. Tās forma bija pilnīgi apaļa un diametrs pusotra metra. Likās, it kā kāds ar milzīgu, stingri vertikāli uzstādītu urbi, būtu izurbis akmeni.

- Aha! Ģeoaktīvā zona! - Turot rokās rāmjus, Alberts sāka pie akas aprakstīt lokus... un kādā brīdī ar izbrīnu sastinga uz vietas. - Neko sev lauks!

Rāmji neprātīgi griezās, mēģinot sev līdzi pavilkt rokas.

- Es palūgšu gravimetru! - Zvjagincevs izskatījās kā mednieks, kurš uz grauda paņēmis retu medījumu. - Ieslēdziet seismogrāfu!

...Un atkal bez rezultātiem. Nez kāpēc ortodoksālās metodes cieta pilnīgu fiasko, kalna dzīles stingri bloķēja acīmredzama velnišķība, kas akadēmiskajai zinātnei izrādījās ne pa zobam. Negribīgi viņi sāka rīkoties vecmodīgi, izmantojot vectēvu metodes.

- Kā teica mans oponents pie kandidāta disertācijas aizstāvības, - Ļevs Polikarpovičs nomurmināja, - nez kāpēc sabāzuši tehniku, kad disertāciju var aizstāvēt izmantojot tikai termometru...

Sākumā akā tika iemests akmens,  lai pēc kritiena ilguma aprēķinātu dziļumu. Neizdevās. Nekādu skaņu - akmens iekrita kā vatē. Paspīdināja ar laternu ... Šķita, ka stars iestrēgst necaurredzamā tumsā, nesasniedzot dibenu. Laterna, starp citu, bija patentēta, ar halogēna lampu un lielisku fokusēšanas objektīvu, kas apgaismoja ļoti tālu... Beidzās ar to, ka Grīnbergu piesēja virvē, rokās ielika videokameru un ar nelielu ātrumu nolaida uz leju, laiku pa laikam pajautājot:

- Žeņa, nu kā ir?

- Ar kaku uz augšu, - nomurmināja Jevgeņijs Dodikovičs, - ne šiša nevar redzēt.

Alberts kodīja lūpas, atceroties savu kalnu tūrista pagātni: viņš uzskatīja, ka lejā noslēpumainajā akā jāiet bija viņam, taču šitie pat neizskatīja viņa kandidatūru, un Alberts bija aizvainots.

Bet Grīnbergs, griežoties virvē, izmantoja laternu, lai apgaismotu nopulēto, spoguļgludo granītu. Likās, ka aka nav izurbta, bet izkausēta klints dzīlēs. Tad virve beidzās. Grīnbergu izvilka.

- Apmēram astoņdesmit metrus dziļāk ir kaut kas līdzīgs platformai... - nosalis kā suns, Jevgeņijs Dodikovičs šņaukājās... un paskatījās uz Skudinu ar ļoti īpašu skatienu, it kā reida laikā. - Komandier, - viņš teica, - TUR, APAKŠĀ, KAUT KAS IR. Es to jūtu ar muguras smadzenēm. Es nezinu, kas tieši, bet IR...

Ivans pēkšņi saprata: Grīnbergs bija nobijies. Un pats par to bija ļoti pārsteigts. Padomājis viņš vērsās pie Zvjaginceva:

- Ļev Polikarpovič, kādas domas?

Profesors paraustīja plecus.

- Ja Jevgeņijs Dodikovičs nemaldās un kaut kas zemāk ir, mums vajadzētu mēģināt šo kaut ko aplūkot tuvāk. Tāpēc jau šeit ieradāmies. Rīt paņemsim garāku trosi, jaudīgāku lukturīti... Nolaisīsim zondi uz gaismas vada kabeļa... Pagaidām visu šo skaistumu pēc iespējas labāk nofotografēsim!

Veņa paņēma no Grinberga videokameru un sāka filmēt ledus zaigojošo krāšņumu. Digitālais agregāts ļāva uzņemt arī nekustīgus attēlus, viņi nolēma to izmantot un šķiroties uz pussagruvušās sienas fona uzņēma visas grupas attēlu: "Šeit bija Vasja!"

Kad beidzot visi izlīda laukā, karstā "Taškentas" saule šķita kā Dieva svētība.

Amerikāņi atgriezās no saviem meklējumiem tieši uz vakariņu laiku. Atgriezās ļoti izsalkuši un skolas sacerējumu valodā izsakoties, noguruši, bet apmierināti. Viņi ar nepacietību gaidīja savu zinātnisko triumfu.

- Nāc, Ļova, es tev kaut ko parādīšu! - Šihmans aicināja Zvjagincevu. - Novērtēsi mūsu tehniskās domas jaunākos sasniegumus. Kolēģi Belling, vai jūs ar mums?

- Kas nav ar mums, tas ir pret mums, - Bubenčikovs atbildēja proletāriskā internacionālisma garā.

Šihmana teltī atradās milzīgs LCD monitors un papildus tam impozants elektronisko iekārtu tornis.

- Šis ir integrēts digitālais novērojumu komplekss "Super Eye[103]", - Ichoks-Haims Gerškovičs ar mīlestību noglāstīja plastmasas apvalku un sāka klikšķināt ar maziem slēdzīšiem. Miniatūro rokturu iekšpusē reaģējot mirgoja krāsainas lampiņas. - Sastāv no attālināti vadāmām videokamerām, kas darbojas redzamajā un infrasarkanajā diapazonā. Plus raidītāji, retranslators, uztvērējs un demonstrēšanas-ierakstīšanas sistēma. Visa šī saimniecība tiek aktivizēta tikai tad, ja redzes laukā parādās dzīva radība, kas sver vairāk nekā piecdesmit kilogramus. Šim nolūkam ir uzstādīti īpaši lauka sensori. Šodien mēs atradām taciņu, kas bija pilnīgi nokaisīts ar ekskrementiem - mūsuprāt, tā piekakāt varēja izdarīt tikai mūsu kopīgais draugs... - Māņticības dēļ Šihmans relikto hominoīdu vārdā nosaukt atturējās. - Uz tās uzlikām kameras trīs vietās un vēl arī ēsmu... Es tev pastāstīšu kaut ko tādu, kas tev liks pasmieties. Vai zini, no kā sastāv mūsu ēsma? Čipsi, krekeri un popkorns. Sākotnēji mēs plānojām pilnīgi citādas sastāvdaļas, bet acīmredzot tagad tās ēd jūsu celtniecības bataljoni...

Tikmēr uz ekrāna ekrāna, kas ar modernām digitālajām tehnoloģijām bija sadalīts trīs daļās, parādījās taibola vasaras krāsas, vecu laukakmeņu aizmugures, sūnu smaragda zamšs. Uz takas iznāca gigantisks alnis un, nenojaušot, ka uz viņu skatās cilvēka acs, sāka domīgi grauzt jaunos sulīgos dzinumus... Izja, apmierināti smaidīdams, pakustināja pirkstu, un kamera sniedza tuvplānu - ragi, milzīga, saprāta pilna acs, cieta āda visa pārklāta kukaiņiem... Superklase, pasaules standarti. Kur tagad dēsies reliktais hominoīds?

- Atgriezīsies celtniecības bataljoni un nospers, - atriebīgi solīja Zvjagincevs. Un aizsūtīja Veņu pēc kristāla pilī filmētās videokasetes:

- Lūk. Arī mēs šeit ne tikai ar dibenu mušas ķeram.

- Ak tā? - Šihmans dažus mirkļus vēlāk pārjautāja. - Ne tikai?

Nelielā kasete ienira uzņemšanas porta mutē, ieslēdzās demonstrācijas režīms un ekrānā parādījās haotiska sniegam līdzīga mirgošana, bet no stereo skaļruņiem izplūda monotona, bezjēdzīga šņākoņa.

- Velns zina, kas notiek! - sarūgtināti krekšķot, Zvjagincevs pasniedzās pie monitora un ieslēdza paātrināto režīmu:

- Iespējams, nav piemērojams jūsu aparatūrai. Nevarēja taču izrādīties, ka kasete ir bojāta?... Vai arī kamera sabojājās? Tas nu gan nelaikā...

Viņš nepabeidza, izbrīnā apklusa. Nospieda pogu kadru pa kadram.

- Izja, vai tu kaut ko saproti? Es ne! Acīmredzot gan kasete, gan videokamera bija ideālā kārtībā, un visa tehnika bija pilnībā saderīga. Ekrānā sastinga video portrets ledus interjerā: no aukstuma sarkans Grinberga šnobelis, oranžas krāsas auduma jakas, Kraičika indīgi zaļās treniņbikses. Un tas arī viss. Bez akmeņiem, bez sienām, bez ledus, bez varavīksnes atspīdumiem - nemaz nerunājot par aku. Visu pārējo fonu aizņēma haotiska sniegam līdzīga ņirbēšana. Drūmais Skudins, starojošā Virineja, pats profesors - viņi visi, šķiet, karājās puteņa centrā. Ne arkas virs galvas, ne atbalsta zem kājām ...

Trīs sešinieki

"Nez, kas es viņam vispār esmu? .. Saimniece-vadone? Vai vienkārši - pārtikas, pastaigu un citu prieku avots?.."

Aizvakar Čeizs, ejot pie pavadas, gandrīz nogāza Ritu no kājām. Redziet, viņam šķita, ka pavecākā sieviete, kas gāja viņam pretim, iepirkumu maisiņu atvēra ne jau citiem nolūkiem, bet tikai tāpēc, lai viņu pacienātu ar bulciņu. Rita ar lielām grūtībām aizvilka suņtēviņu prom no pārsteigtās vecenītes, un viņa suņu radinieku vidū nepalika neviena, kuru viņa nebūtu atcerējusies. Īpaši no mātes puses. Pēc pusstundas, kad kāds svešinieks pajautāja Ritai, cik ir pulkstenis, Čeižs uz viņu uzrēja. Tajā pašā laikā viņš aktīvi kāpās no vīrieša prom.

"Lūk tā. Aizstāvītis ... Kas būs ja man patiešām uzbruks? Ko tad tu darīsi? Varbūt tūlīt aizbēgsi? Pasaulē ir daudz dumju cilvēku - domājams, ātri atradīsi vēl kādu, kurš tevi mazgās, ķemmēs un pasniegs tev putras bļodu... Un uzklās mīkstu paklājiņu... "

Rita, protams, jau bija paspējusi iemūžināt Čeizu kārtējos savas romānu varones piedzīvojumos. Kā jau bija sagaidāms, jauniegūtais pavadonis sāka ar entuziasmu iesaistīt grāmatu Ritu visidiotiskākajās situācijās. Nē, viņš negrauza mēbeles, nevilka no galda cīsiņu krelles, neplēsa no pakaramā viesu dārgos kažokus. Viņš acīmredzot vispār nebija skatījies filmas, kurās skatītājus aicina pasmīnēt vai pasmieties par suņa izdarībām. Nu, galu galā dzīve parasti ir ļoti tāla no kino. Piemēram, kā jūs rīkotos, ja sasodītais suns, izēdis patiešām dāsnu bļodu ar mājās pagatavotu ēdienu, izietu pagalmā un alkatīgi paķertu no zemes kādu pretīgu kaulu? Un, mēģinot to atņemt, varat pārliecināties, ka liela suņa zobu sakodiena spēks patiešām sasniedz tonnu?.. Apmācību grāmata šādā gadījumā iesaka suni pacelt aiz spranda, nobloķējot tam skābekli. Paturiet, nepaklaušu, desmit līdz piecpadsmit sekundes šajā pozīcijā, un suņa žokļi paši atvērsies. Ļoti vienkārši. Bet kā lai viņu paceļ, ja tas sver varbūt vairāk nekā jūs?..

Ir vēl viens iemesls, kāpēc literatūra un kino nav līdzvērtīgi dzīvei. Dzīvē viss ir atkarīgs no tā, cik efektīvi mēs "tiekam galā" ar to vai citu situāciju. Darbs prasa nevis efektu, bet efektivitāti. Jā, lai varonis pieļauj kļūdas, lai viņš kaut nomirst šausmīgās mokās, ja tikai tas viss strādā autora mākslinieciskajiem nolūkiem. Un pats galvenais, lai tas būtu labi uzrakstīts.

Nu, bet ko var rakstīt par suni, kas savākts no ielas?..

Celiņš jau iestaigāts. Izglābtais suns palaidņojas kāmāk, radot savam glābējam daudz nepatikšanas un dzīves sarežģījumus. Bet vienā jaukā un it kā negaidītā brīdī saimniekam tiek uzbrukts, un tad četrkājainais parāda likumpārkāpējiem, kur vēži pārziemo, un vienlaikus saimniekam - dažreiz par savas dzīvības cenu - demonstrē patieso attieksmi. Asaras, puņķi. Aizkars.

Rita kategoriski negrasījās konstruēt šādu ainu. Turklāt vienlaikus vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, no pretrunīgām izjūtām. Tūkstošiem cilvēku par to rakstījuši, un arī viņa uz turieni? Fig jums. Otrkārt, kad viņa atklājusi, ka tam, kas tika izgudrots par grāmatu Ritu, piemīt spēja laist metastāzes realitātē, viņa gandrīz nopietni baidījās saķērkt. Galu galā viņa nemaz nebija pārliecināta, ka kritiskā situācijā viņas Čeizs, diezgan palaidnīgais balbess, situācijā būs vislabākais.

Un, treškārt, Rita vienkārši nekad nebija redzējusi, kā suns aizsargā saimnieku - vai tas rej uz bandītu, vai uzbrūk klusējot? Kā konkrēti sagrābj ļaundari? Un kas šajā mirklī notiek ar cilvēku - vai viņš krīt sāpju šokā, vai mēģina atvairīties? Visbeidzot, kā izskatās suņa kodums?..

Ir lietas, kuras var pilnībā izdomāt. Bet ir tādas, kas prasa zināmu autora izglītības paplašināšanu. Pretējā gadījumā pieredzējušais lasītājs plīsīs no smiekliem un nekad vairs nepirks rakstnieces Žannas Osokinas grāmatas, un neieteiks visiem draugiem.

Rita nolēma lūgt padomu īstiem speciālistiem. Viņa parakņājās tālruņu grāmatā un piezvanīja ne jau kaut kur, bet uz milicijas suņu audzētavu: "Es gribētu apmācīt suni... Vai vismaz vienkārši pārbaudiet, kā viņš mani no "vates cilvēka"... Ak, diemžēl. Mūsu vispārējās neuzmanības laiks netaupīja pat profesionālus kinologus. Tā vietā, lai ikdienā rosītos ar suņiem un pelnītu naudu, viņi... risināja grāmatvedības pārdales problēmas. Un šobrīd nevarēja palīdzēt.

Burkāni uz dārzeņu stenda nekavējoties piesaistīja Ritas trenēto uzmanību. Tādi sārti pirkstiņi, vidēji lieli, maigi un saldi pat pēc izskata. Rita acumirklī iedomājās, kā viņa izlaidīs pāris gabalus caur nesen iegādāto dārzeņu griezēju, aromatizēs to ar saulespuķu eļļu un iemaisīs Čeizu vakara putrā. Un kā viņš tīri izlaizījis bļodu pēc tam iegrūdīs viņai ar durstīgo purnu un pateicīgi vicinās astes strupuli. Rita tagad skatījās uz pārtikas letēm it kā "sava suņa vārdā": vai viņš to var? Vai šito viņam var nopirkt?.. Vai viņam šitas arī patiks?

Runā, ka arī jaunās mātes visu redz caur sava mazuļa interešu prizmu ...

Tikmēr tante-tirgotāja eļļas auduma priekšautā novērsusies no tirdzniecības, stāvēja ar muguru pret potenciālajam klientam, sarunājoties ar pinkainu pusaudzi, iespējams, dēlu. Tantes vietā pie svariem atradās vidusskolas meitene. Atradās. Tīri fiziskā plānā. Pēc miegainās fizionomijas bija ļoti grūti spriest, kur klejo viņas intelekts un dvēsele (pieņemot, ka tādi vispār bija).

Uz cenu zīmes bija uzraksts "karoteļ", kas pilnīgi patiesi atbilda īstenībai, un Rita palūdza:

- Man, lūdzu, karoteli. Divus kilogramus.

Viņām ar vecmāmiņu arī noderēs - gan zupas, gan salātu pagatavošanai.

Meitene pacēla acu stikla pogas pret Ritu un ar gausu kustību, it kā palēnināti, pastiepa roku pie zaļas kāpostgalvas:

- Vai jums kāpostus? ..

- Burkānus, - Rita paskaidroja, cenšoties neizrādīt neviļu aizkaitinājumu. - Divus kilogramus.

Galu galā arī viņa kādu laiku bija strādājusi par pārdevēju.

Vidusskolas meitene bezgalīgi pārkārtoja sārtos burkānus, uz svariem uzliekot maisu ar iepuvušiem āboliem, nevis to atsvaru, kas viņai bija jāuzliek. Un visbeidzot dzemdēja:

- Lūk ... puskilo...

- Meitenīt, jūs ausis mazgājat? - Rita neizturēja. - Vai jūs vispār klausāties, ko jums saka?

Miegainā skaistule paplivināja skropstas un neko neteica. Bet acumirklī reaģēja tante-tirgotāja, kas, iespējams, bija māte ne tikai pinkainājam pusaudzim, bet arī sabremzētajai pusaudzei.

- Kāpēc jūs ar viņu tā runājat? Viņa, pagriezusies, iebļāvās. - Kas jums atļāva, ko?

- Ejiet tak jūs..., - Rita atmeta ar roku un devās prom. Tante pat nenojauta, ka Rita negribēja lamāties. Pēc viņas loģikas klientam vajadzēja viņu "pasūtīt". Tā tas arī notika.

- Un arī jūs turpat! - Viņa auroja Ritai mugurā. Pusaudzis dēls neko nekliedza, tikai pavadīja jauno sievieti ar caurspīdīgām ļaunām acīm. Viņam mugurā bija maisveidīgi melni džinsi un melns T-krekls ar spilgti sarkaniem numuriem pa visām krūtīm: "666". Trīs sešiniekus varētu interpretēt kā sporta skaitli, ja ne kontūraina figūra ar plēvspārniem un garu asti, it kā puslīdz slēpās tumsā aiz liesmojošajiem numuriem. Šim skaitlim nebija nekāda sakara ar atlētisko Mefistofeli uz tonizējošā dzēriena etiķetes, kura vārdu krievu valodā var tulkot kā "Sarkanais velns". Nē, uz pusaudža T-krekla patiešām bija pats Tumsas valdnieks. pretīgs, brutāls un pilnīgi bez šarma.

Rita nopirka burkānus pie konkurējošā stenda aiz stūra un devās mājās, jūtoties visai neērti.

Sadursme ar pārdevēju atstāja nepatīkamu pēcgaršu. Nesenā Poganka, kurš, šķiet, pēc vārda kabatā nelīda, domās atkārtoja īso sarunu (ja to varēja nosaukt par sarunu) un centās saprast, kas viņu patiesībā sarūgtināja. Rupjība, protams, bet vai mums vajadzētu pie tās pierast? .. Daudz sliktāka bija pretīgā savas kļūdīšanās sajūta. Patiešām, viņa meitenei "uzbrauca". Ja nu viņa pavadījusi visu nakti pie mazās māsiņas un nebija izgulējusies, bet palīdzēt mātei galu galā vajadzēja? Vai arī viņa, nabadzīte, ir garā vāja? .. No otras puses, pircējai nevajadzētu rūpēties par pārdevēja personīgajām problēmām - ja reiz nostājies aiz letes, tad strādā un neaizmiedz ...

Sapinusies morāles kategorijās, Rita ar gribas rīkojumu nolēma izmest no galvas nelielo notikumu, piespieda sevi atgriezties pie romāna apdomāšanas... un, iegriezusies savas mājas pagalmā, dažu liktenīgu sekunžu laikā nolēma sarīkot savai varonei atklātas beigas.

Tātad! grāmatu Ritai uzbruks vēlu vakarā parkā, kur viņa staigās ar savu jaukteni. Turklāt viņi uzbruks tieši tajā brīdī, kad viņa pirmo reizi uzdrošināsies atlaist jaukteni no pavadas. Grāmatu Čeizs priecāsies par brīvību un tūlīt aizbēgs biezajos krūmos, un tad pie nabaga sievietes pienāks trīs nelieši. Viņi tā  lēnām, draudīgi un neizbēgami viņai nāks klāt, un viņa šausmās sauks: “Čeiz! Čeiz! .. ", un viņas balss atbalsosies starp kailo koku stumbriem ... Vai atskries vai nē? Vai izglābs vai nē?

Patiesībā Ritai līdz nāvei nepatika atvērtas beigas. Un kas tādas vispār mīl! Nu padomājiet paši. Izlasīt sešsimt lappušu grāmatu un visu šo laiku uztraukties par varoni - un tikai tādēļ lai seši simti pirmajā atstātu viņu puspakārtā stāvoklī? Liels paldies!

Tomēr nekļūdīgā autora sajūta viņai teica, ka šoreiz jādara tieši tā. Lai lasītāji nedaudz pamokās.

Līdz nākamajai grāmatai.

Viņa ir iecerējusi uzrakstīt ne vienu vien romānu par savu vārdamāsu ...

Lielais brauciens pa ezeru

Tad atnāca pirmdiena. Patiešām - atnāca. Visiem un katram uzkāpjot uz sāpošās varžacs.

Jau no paša rīta atklājās, ka Ediks ir iztvaikojis. Tad kļuva skaidrs, ka Klopiks ir pazudis kopā ar viņu. Un arī piepūšamā motorlaiva - un visas pieejamās tējas rezerves virtuvē. Specnazs, uzmodināts ar trauksmi, Edika mājoklī atrada ar sarkanu flomāsteru uz tualetes papīra rakstītu zīmīti: “Aizbraucām uzspēlēt Mu-mu. Uz pusdienām negaidiet."

- Es tev rādīšu Mu-mu! Oligofrēniķis!..

Uz parasti rezervēto profesoru Zvjagincevu bija bail skatīties. Ziemā televīzijā  demonstrēja ķīniešu filmu par sena imperatora jauno un beztiesisko blakussievu. Vienīgā tuvā radība, kas viņai bija, bija no mājām atvests pūkains balts kaķēns. Vienu nakti ļaunprātīga skaudēja dzīvnieciņu nogalināja - kā saka, zini savu vietu, necilā meitenīt!.. Bet viņa ļoti drīz ņēma un kļuva par vienīgo suverēno ķeizarieni. Un, kā jau tam vajadzētu būt šādos gadījumos, visiem visu atcerējās. Un tā bagātīgi tērptā galma dāma tiek aizvilkta pie vāroša eļļas katla: "Par ko, majestāt?.." - "par manu kaķīti!" Un skatītājiem, kas tikko nosodījuši nežēlīgās senās ķīniešu paražas, nemaz nav žēl katlā mirstošās skaistules...

- Izja! - Ļevs Polikarpovičs iebruka pie Šihmana. - Vai tavā saimniecībā ir laiva? Vai neaizdosi?

Šķiet, ja viņam tagad patrāpītos Ediks, ģenerālis būtu palicis bez bērniem. Bez mazbērniem - noteikti.

- Mums ir viss, tūlīt piepumpēsim, - Šihmans uzlika mierinošu roku uz pleca, paņēma "uoki toki" tālruni un uzmeta cigāru uz otru mutes stūri:

- Džozef! Lūdzu, aktivizējiet rezerves desanta laivu. Jā. Pilnu tvertni, ja var. Un Dieva dēļ pasteidzies. Runa ir par dzīvību un nāvi.

Viņam pašam bija draņķīgs garastāvoklis. Brāļi Bendžamins un Hulio joprojām nebija atgriezušies no medībām un pat kategoriski nesazinājās. Cepts briedis draudēja izlīst sāniski: ka tik reliktā hominīda vietā nebūtu jātiek galā ar saviem muļķa ēzeļiem...

- Paldies, Izenka. Tūlīt peldēšu, lai sameklētu to kuces dēlu... - Zvjagincevs pateicīgi pamāja un, jau pagriezies, caur sakostiem zobiem piebilda. - Nedomā, ka es te runāju par savu suni.

Šajā laikā nopīkstēja zummera skaņas signāls. Tūlīt atdzīvojies, iedegās monitora ekrāns, un Šihmans sajūsmā ķēra pēc rācijas:

- Hallo!!! Belling? Ir iedarbojusies novērošanas sistēma! Ātrāk, kolēģi! Izskatās, ka esam noķēruši hominoīdu aiz viņa matainās dirsas!

Dzīve Amerikā nebija viņam bijusi veltīga. Viss ikdienas humors viņiem ir "zem jostasvietas" - vai nu par seksu, vai par dibeniem.

Tikmēr kamera, kas atradās ne pārāk augstu virs zemes, patiešām sniedza tuvplānu... kaut kāda humanoīda radījuma dibenpusi. Radījums tupēja, dibens, apaudzis ar bieziem matiem, knapi iekļāvās ekrānā...

- o-o-o!

Zvjagincevs pat nodrebēja: attēla kvalitāte bija tāda, ka Ļevs Polikarpovičs uz brīdi nobijās, ka triumfējošais teltī ieskrējušā Bubenčikova kliedziens, aizbiedēs nezināmo radījumu. Andrejs Pavlovičs, nevienam nepievēršot uzmanību, pieliecās pie monitora, viņa balsī varēja dzirdēt sensāciju noķēruša zinātnieka laimi:

- Tas ir neticami! Kāds matu augšanas raksturs! Es nekad neko tādu neesmu redzējis! ..

Vairākas sekundes pagāja svinīgā klusumā: varbūt viņi bija pirmie cilvēki, kas skatīja kadrus, kam būs lemts apceļot visu pasauli.

- Ak, jā, tas izkārnās tāpat kā cilvēks! Dievs zina, ka tas ir saprātīgs! - Bubenčikovs atkal sajūsmā noelsās. Un pārgāja uz lūdzošu čukstu:

- Dodiet vispārēju plānu, kolēģi, es vēlos novērtēt viņa ķermeņa uzbūvi...

- Ar lielāko prieku. - Šihmans kaut ko pārslēdza... un pār telti pāršalca rūgtas vilšanās vaids. Radījuma ķermeņa uzbūve bija pilnīgā kārtībā. Bet savas kažokādas vai sliktākajā gadījumā dzīvnieku ādas vietā tas bija tērpies maskēšanās uniformā. Nokārtojis vajadzību, radījums atslaucījās ar lapu, aizpogāja bikses... un, palūkojies apkārt, skaļi iekliedzās brāļa Hulio balsī:

- Ei, Bendži! Airē šurp, te kaut kādi motherfuckers[104] sarīkojuši pikniku!

- Kā šie Russians šeit vispār dzīvo? Brālis Bendžamins ar drūmu seju, grauzdams kraukšķīgu krekeri, piegāja un nedaudz uzmundrinājās.

- Vai atceries, arī Arizonā mums sākumā šķita, ka neizturēsim ne dienu?

- Kā tad. - Brālis Hulio noņēma no zara čipsu paciņu, kuru naivie zinātnieki pakāra cerībā, ka košais celofāns piesaistīs ziņkārīgo hominīdu. - Tad izrādījās, ka te creeps with rattlers[105] un ka rattlers ir ļoti garšīgi...

Un abi "brāļi Kristū" sāka dedzīgi ēst ēsmu, kas bija sagatavota sniega cilvēkam.

- Gan smiekli, gan grēks, - Zvjagincevs nopūtās un, cītīgi novēršoties, lai ar smaidu neaizvainotu sērojošos kolēģus, devās gatavoties lielajam ezera braucienam.

Izbrauca trijatā. Profesors, kuru nekāda vara pasaulē nebūtu atturējusi no Knopika personīgajiem meklējumiem. Skudins, pieminēdams māti, vilka personiskās atbildības krustu par Ediju. Un Burovs - kā stūrmanis. Amerikāņu laiva, aprīkota ar "Merkuri" motoru, sagrieza ūdens virsmu kā bezdelīga, aiz ķīļa izplatījās viļņi. Zilās debesis atspoguļojās ezera spogulī... Bet šis spogulis bija melns, nekustīgs un necaurredzams, pilns ar slēptiem draudiem.

- Kaitniecisks puikiņš, ka viņa māti!.. - Skudins pacēla binokli pie acīm un, pamanījis pie horizonta dūmus, pavēlēja Glebam:

- Divdesmit pa kreisi. Uz salu.

Eh, nepieprasīja no Vladimira Zenonoviča ekskluzīvas tiesības attiecībā uz pēcnācēju! Līdz nāves sodam, ieskaitot! .. Pilnīgi muļķis kļuvis - pat parakstu nepaņēma, lai no viņa nebūtu prasījuma, ja pēkšņi kaut kas. Nu, kā ir - vecs muļķis... Bet Daņilova stāsti, ka Kaulu sala ir rezervāta vieta, zemes naba, un tur var iet tikai noidi, un arī tad ne visi, tikai tie kas "ļoti spēcīgi". Nedod Dievs, lai vienkāršs mirstīgais uzdrošinātos izkāpt svētajā krastā un vēl jo vairāk pieskarties, traucēt mūžseno upuru mieru - ragainos galvaskausus, kas te ilgi gulējuši un devuši salai vārdu. Dzīves gaita ir atkarīga no seniem kauliem, aizliegumu pārkāpējam tas var beigties ļoti slikti... Tam ir neskaitāmi piemēri. Un noslīkst un nomirst no zibens spērieniem un pēkšņā nāvē nezināmu iemeslu dēļ... Un lūk, velns aiznesis ģenerāļa dēlu paviesoties pie gariem...

Kaulu sala tuvojās kaut kā negaidīti, it kā milzīgs aviolaineris virzītos pa kursu pretī, maskējoties no svešām acīm kā mežs. Vai varbūt sāmu leģendas nemelo, un tā patiešām spēj peldēt pa ūdeņiem, valdnieces Saciēnas gribas vadīta?

- Gļeb, slāpē motoru, - kabeļtauvas[106] attālumā no salas Ivans pavēlēja un drūmi paņēma airus. Un, kad priekšgals iegrūdās smiltīs, pirmais, ko izdarīja, nometa krastā monētu. Dzeltenu, kā pienākas. Var jau būt, ka aizspriedums un māņticība, bet dvēselei kaut kā mierīgāk...

Kaulu sala virs ūdens izliecās akmeņainā grēdā. Ne velti sāmi saka, ka tā ir redzama no jebkura ezera punkta. Tāpēc jau Ediks pamanīja. Viļņi viegli sitas ap sūnainajiem akmeņiem, un nekas cits netraucē svēto klusumu - ne putnu balsis, ne vāveres cokāšana, ne aļņa māviens. Šķiet, ka pat vējš neielidoja salā. Un, ja arī kustināja koku zarus, tad pilnīgi bez trokšņa.

- Jautra vietiņa... kā zārkā. - Glebs neviļus pieklusināja balsi. Izvilcis laivu, viņš norādīja uz starp gļotainajiem akmeņiem tikko pamanāmām sliedēm:

- Paskaties, komandier! Svaigas.

Turpat netālu tika atrasta arī laiva, kuru bija nospēris Ediks. Maza, ar elektromotoru - peldēt tikai Pionieru dīķos...

- Ir nu gan klauns, - vēl vairāk sadrūmis Skudins pirmais kāpa pāri senajiem laukakmeņiem. - Pa pareizo ceļu ejam, biedri... Pie velna uz ragiem...

Patiešām, jo tālāk no krasta, jo vairāk ragu bija izkaisīts pa zemi. No pirmā acu uzmetiena tie likās salikti kopā bez jebkādas kārtības, un tikai pēc tam kļuva skaidrs, ka kārtība šeit ir ļoti vienmērīga, bet diezgan īpaša, saprotama tikai noidiem - no tiem, kuri joprojām upurē gariem un tādējādi regulē mūžīgo dzīves gaitu.

- Cik šeit ir nelāgi... - Zvjagincevs noraustīja plecus, nez kāpēc paskatījās apkārt, ar nūju ielika sūnās punktu. - Skaties tik, kā parādīsies būdiņa uz vistas kājas!

Arī viņš neviļus pieklusināja balsi līdz čukstam, kaut arī nebija no kautrīga desmita un turklāt ateists vairākās paaudzēs.

Ivans ar savu parasto žestu pieskārās "Gjurzas" makstij - Nenoturējās, paķēra to ceļā. Senajiem cilvēkiem bija taisnība: ja vēlaties mieru, gatavojieties karam. Stobrs, starp citu, bija nemarķēts, tīri "kreisais" - Grīnbergs, kā dažkārt parasts, to nopirka Klimovskas pilsētā[107]. Burovs neteica neko, nopūtās un dziļi sirdī nožēloja, ka nepaņēma līdzi "Svetļačoku". Viņu neatstāja sajūta, ka kāds neredzamais tēmē pakausī.

Drīz vien tikko pamanāmais ceļš uzvijās kalnā, mežs pēkšņi pašķīrās un pavēra skatu uz pilnīgi apaļu klajumiņu, kas blīvi nosēts ar laukakmeņiem un piramīdām-svētnīcām, prasmīgi būvētām no briežu ragiem. Gadsimtiem vecā, laika noārdītā seida centrā dega jautrs ugunskurs. Netālu sēdošais Ediks, nenovērsa blāvās acis no spaiņa, kas karājās virs uguns. Dūmu mēles laizīja lūgšanu akmeni, melns novārījums šļakstījās pāri malām, izplatot enerģisku, nepārprotami pazīstamu čifīra garu.

- Nu, dzīvīte... - Apdedzinādamies un pilinādams uz biksēm, Ediks noņēma trauku no uguns, pasmēla ar krūzīti, pūšot, tuvināja pie lūpām... un pēkšņi ieraudzījis Skudinu, viss nodrebēdams, izlēja tvaikojošo šķidrumu sev uz jakas.

Ivans, klusi niknojoties, paņēma viņu aiz apkakles. Pacēla gaisā. Sapurināja:

- Kur terjers?

- Es tev ko, Karacupa[108] pie tava kabsdoha? - Ediks izsmieklā sašķobīja seju, neatraujot blāvo skatienu no kūpošā spaiņa. - Tepat kaut kur sekso. Meklēšanās viņam. Un vispār, es esmu šeit pa savām biznesa darīšanām. Reģistrēšu uzņēmumu "Ragi un Nagi". Re, cik daudz labuma mētājas apkārt? Kā vienmēr, sēžam uz zelta, bet izmantot...

- Knopik! Pie manis! - Zvjagincevs izmisīgi iekliedzās. Viņš gaidīja, ka labākajā gadījumā kaut kur tālumā būs dzirdams vājš pīkstiens, bet, par laimi, kļūdījās. Suns pa galvu izlēca klajumiņā un uzreiz metās pie saimnieka, trakodams no prieka, ka beidzot tas parādījies. Viņš bija sabozies, izvārtījies pa dubļiem un ar asti starp kājām. Viņš atkal bija skaidri nobijies - un tas, neskatoties uz to, ka visi suņu ceļveži terjeriem piedēvē pārsteidzošu bezbailību!

- Kas attiecas uz nagiem, to tu pareizi atzīmēji. Drīz tu tos atstiepsi... - Skudins tāpat aiz apkakles pasniedza Ediku Burovam, šķiet, ka tas jau bija kļuvis pie viņiem par ieradumu. Kā arī sekojošā roku noslaucīšana gar biksēm. - Pilnībā atbildēsi par ekspedīcijas dienas izgāšanos. Ja izdzīvosi...

Viņš lēnām, zem ģenerālīša sirdi plosošā kliedziena, apdzēsa uguni ar čifīru. Drūmi aplūkoja nokvēpušo seidu, saķēzīto pļaviņu...  Nopūtās.

- Garu vietā, - viņš teica, - es nepiedotu. Burovs un Ļevs Polikarpovičs viņam klusi piekrita. Ātri, mēģinot mazāk atskatīties,  atgriezās krastā. Paņēma Edika laivu tauvā, devās atceļā…  Vienmērīgi sāka klabināt patentētais "Merkurs". Sala sāka pakāpeniski samazināties. No avionesēja tā pārvērtās par līnijkuģi, tad par kreiseri un visbeidzot par zemūdeni, kas sākusi lēnām nogrimt ...

"Varbūt tomēr paies secen, ar ko tik velns nejoko..." - Ivans uzmeta skatienu krasta malai, ar ilgošanos padomāja par smēķi, un šajā mirklī laiva nodrebēja, vienmērīgā "Merkura" skaņa pārtrūka. Klusums pat lika zvanīt ausīs.

- Uzrāvāmies uz kaut kā. Akmens, vai varbūt sakārnis... - Gļebs mēģināja iedarbināt motoru. Velti. Samiedzis acis, ātri uzmeta skatienu Skudinam:

- Bet vispār ... šādā dziļumā ... Ļoti dīvaini.

Ivans neatbildēja. Viņš pacēla acis uz debesīm, kur sāka notikt kaut kas nesaprotams. Pretēji visiem fizikālajiem un meteoroloģiskajiem likumiem virs Kaulu salas pēkšņi no nekurienes parādījās mākoņi. Filmās, kad nepieciešams attēlot viņpasaules spēku parādīšanos, tādi tiek radīti, izmantojot datoru īpašos efektus. Bet šeit viss notika tiešsaitē! Vāroties, kā elles katlā, mākoņi ātri izkliedējās pa visu horizonta līniju, piepildījās ar pērkona violeto smagmi un sāka ātri aizvilkt debesu zilgmi. Viņu ceļu iezīmēja mirgojoši zibeņi un blīva ceriņkrāsas lietus siena.

- Sākas jautrība! - Skudins satvēra airus, ar satricinošu vēzienu pāršķēla vēl mierīgo ezera virsmu. - Gļeb, griez buksiera galu! Motoru pār bortu!

- Klausos, komandier, - tas atsaucās. Viss liekais uzreiz kļuva par lapiešu ūdensgaru rotaļlietām,  taču tas elementāli nenomierināja un neapturēja. Tas pārvietojās ar kurjera vilciena ātrumu. Tad uzbrāza, pielēca - un sākās. Kurš teica, ka devītais vilnis ir tikai jūrā?

No salas “nokritusī” brāzma mirklī sacēla vilni - drudžaini biežu, ar baltiem jēriem uz cekuliem. Laivu grozīja, grieza, trieca un nesa kaut kur pilnīgi nezināmā virzienā - gan krasts, gan visi citi orientieri acumirklī pazuda no redzesloka. Un to visu pavadīja viesuļvētras rūkoņa, purpursarkana zibens spērieni un lielkalibra, nikni dauzoša lietusgāze.

Skudins airēja ar niknu spēku, vairs nedomājot drīzāk nokļūt krastā - vajag zināt, kur viņš atrodas, tas krasts - bet tikai tāpēc, lai neļautu viļņiem pilnībā pārpludināt laivu. Gļebs smēla laukā ūdeni un klusi lamājās. Viņš savā dzīvē bija pieredzējis daudz dažādu nebūšanu, tostarp visstulbāko nāvi, kas piemeklēja ļoti apmācītus cilvēkus burtiski no zila gaisa. Tāpēc jau kādu laiku stingri ticēja: nevar aizbēgt no likteņa, kas nozīmē, ka jebkuras briesmas ir jāpieņem cieņpilnā mierā un bez uztraukumiem. Edikam jūras slimība attīstījās visakūtākajā formā, un no viņa nebija gaidāma nekāda palīdzība, tikai jāseko, lai viņš nepārkristu pār bortu. Kudejars šķielēja uz viņu ar vienu aci. Viņš kaut kur bija lasījis, ka senos laikos šādus te Edikus līdzīgos apstākļos pārmeta pār bortu. Oh, pareizi rīkojās... Zvjagincevs, kurš bezspēcīgs un izmircis bija pazaudējis brilles, cieši spieda pie sevis Knopiku. "Lūk kas par Mu-mu..."

Drīz, nespējot izturēt Krievijas spiedienu, viens pēc otra pārlūza amerikāņu airi. Izmantojot mirkli, Skudins paskatījās uz plaukstas "Casio" displeju. Viņš vispār jau gaidīja, ka brāzma izsīks tikpat ātri, cik tā sākās, taču kļūdījās. Laiks jau skaitīja stundas...

"Biedri, gari," viņš domās sauca: "Nu, mūs ta par ko? Mēs taču savējie. Pat monētu jums nometām..."

Atlika tik padomāt - un pēkšņi, it kā uz burvja mājienu (bet kāpēc gan "it kā"?) vētra pārtapa parastā sliktā laikā: viļņi pierima, vējš vājinājās, debesīs bija tikai mākoņi un bieza garlaicīga lietus priekškars.

- Nu re, šķiet, izkūlāmies... - Zvjagincevs noglaudīja trīcošo, slapjo, nelaimīgo, baiļu un šūpošanās nomocīto Knopiku. - Kas labs, varbūt patiešām dzīvi paliksim.

- Nesaki "hop", Ļev Polikarpovič, - Skudins ieteica. Viņš kritiski aplūkoja kaut ko, kas neilgu laiku atpakaļ bija bijis airis, pasniedza to Glebam un pats paņēma otru, arī līdz galējībai nolietotu. Paskatījās uz atdzīvojušos kompasu:

- Aiziet, vai kā, mazu gaitu uz priekšu...

Airēt vajadzēja vēl divas stundas, ne mazāk. Lietus un Edika baigo vaidu pavadījumā, Zvjagincevam  aizsmakuši elšot un izsmeļot ūdeni: amerikāņu kuģis, kas it kā paredzēts gandrīz okeāna zvejai, radīja bīstamu ieplūdi. Visbeidzot, blāvajā plīvurā parādījās krasts un uz tā spožas signālugunis.

Viņus gaidīja.

- Kā Grīns būtu teicis, tomēr atairējās, - Skudins un Gļebs ar dubultu niknumu sāka darboties ar airu fragmentiem. - tieši uz vakariņām. Hei! Eduard Vladimirovič! Kā būtu ar glāzi aizborta ūdens? Tu tagad taču esi jūrnieks. Gandrīz vai zemūdenes...

- Papahenam ... visu pastāstīšu ... - Ģenerāļa dēlu tūkstoš otro reizi izgrieza uz āru vairs tikai ar žulti vien un viņš izskatījās diezgan nomocījies. - Papahens tevi...

- Zinām, esam dzirdējuši. Aizgrūdīs uz Čečeniju. Pataisīs par praporščiku, - ar vieglu kustību Skudins pārlēca pār bortu un līdz ceļiem ūdenī sāka vilkt laivu krastā. - Tikai vispirms es tevi pataisīšu par vīrieti.

"Vismaz pamēģināšu..."

Pie viņiem jau skrēja savējie. Grūda blašķes ar spirtu, lietusmēteļus, dvieļus, apsolīja vannu, pusdienas un sausu apakšveļu, jo nometne bija tikai akmens metiena attālumā. Borja Kapustins paskatījās uz Ediku kā Džeks Uzšķērdētājs uz Londonas prostitūtu. Nez kāpēc raudāja Virineja, Veņa tīstīja Knopiku palagā, viņa tuvredzīgās acis mirdzēja neviltotā maigumā.

- Traks var palikt! - Šihmans ilgi skatījās uz airu paliekām un, neko neprasījis, tikai pateica:

- Mums arī ir nepatikšanas. Tie stulbie mednieki pirms stundas atgriezās, un jums vajadzēja redzēt, Ļova, kādā skatā!

Amerikāņi ieradušies uz dejām

Bet notika ar brāļiem Bendžaminu un Hulio, lūk kas. Jaukā saulainā rītā, jautri, labā noskaņojumā viņi devās medīt briežus. Labi un pamatīgi apautās kājas klusām kāpa uz elastīgām sūnām, apkārt dziedāja putni, noskaņojums bija brīnišķīgs - aimm! - Nošaut priekš cepeša vietējo moose or deer[109] tādiem vīriem ir kā nospļauties. Darbs baidās meistara! Otrpus staignajam purvam mežainā kalnā brālis Bendžamins drīz pamanīja aļņu taku, bet brālis Hulio - kūpošas, tas ir, pilnīgi svaigas kakas, un abi mednieki, ļoti optimistiski cerot uz medījumu, devās pa pēdām uz priekšu. Tomēr gāja neilgi. "Skrejošās mammas kalpotāju" ceļā kā no zemes izlīda divi vīrieši zaļās jēgeru cepurēs ar kokardēm. Abi rokās turēja ieročus.

- Dokumentus!

Pārsteiguma sekas bija tādas, ka brāļi iekš Kristus uzreiz nespēja aptvert - ceļu pie medījuma bloķēja divi večuki.

Abi - bruņoti. Padomā tik - bruņoti. Padomā tik - divi večuki... Ne tādus vien esam redzējuši!

Nē, draugi.

Tādus jūs nebijāt redzējuši. Pat ne iztālēm ko tādu nebijāt redzējuši... Jo abi bija pavisam īpaši večuki. Amerikā tādus ļoti mīl rādīt filmās, bet no reālās dzīves tie praktiski ir pazuduši. Pie mums, paldies Dievam, vēl nav.

Viens no abiem bija krietni virs sešām pēdām garumā, un ar pleciem ne caur katrām durvīm. Smagās plaukstās, kā šūpulī, atpūtās "Vepr". Ja kādu interesē, "Vepr" nav nekāda berdanka, no kuras vectēvs-sargs drāž virsū sāli dārzā salīdušiem sīkajiem zaglēniem. Tā ir ļoti spēcīga vītņu karabīne. Kalašņikova vieglā ložmetēja modifikācija. Ja no tādas jums trāpīs, tad tas mazumiņš, kas no jums būs atlicis, aizlidos pretējā virzienā, kopā ar durvīm.

Otrais večuks, krunkains kā cepts ābols, neliels augumā un it kā krievu, vai ne visai krievu paskatā, noklikšķināja ar "Tīģera" aizslēgu. Kas ir "Tīģeris"? Nu tā pati Dragunova snaipera šautene, kas labi pazīstama ekspertiem visā pasaulē. Ko īsti snaipera šautene nodara cilvēkam, nav jāpaskaidro nevienam. Mazais večukiņš izturējās pret to kā pret organisku savu roku pagarinājumu.

- Tomēr ar labu lūdzam, esiet tik laipni! - Viņš draudīgi pateica.

Un abiem vectēviem bija asredzīgas, ļoti mierīgas, nežēlīgas acis.

Tas, starp citu, saucas - noķert lauku atejā ar nolaistām biksēm. Ah, nabaga brāļi Hulio un Bendžamins! Visaizvainojošāk bija tas, ka, attapušies no tūlītējā sastinguma, viņi ar lielu nokavēšanos identificēja abus. Mazo vienkārši pazina. Viņu redzēja ierašanās dienā: kad viņš gandrīz nošāva krievu ekspedition vadītāju, viņu ar lielām grūtībām nomierināja commander Skudin... Pēc tam pazina arī garo veci. Lai gan viņu nekad nebija redzējuši. Tomēr ģimenes līdzība starp viņu un iepriekš minēto commander neatstāja šaubām vietu.

Brāļi gandrīz vai nopriecājās, bet abu stobru vienlaicīga kustība noklusināja viņu prieku pašā pumpurā:

- Dokumentus!

Ak, diemžēl, brāļiem nebija medību biļešu, šaujamieroču atļauju un vēl jo mazāk licenžu nekā atšaušanai. Toties parādījās valodas barjera visā savā krāšņumā:

- Ekspedišen, - viņi stāstīja, šķielējot uz 7.62 milimetru kalibru, kas bija nelokāmi notēmēts pret viņiem. - Vodka vipivait... ruski blediš... Sojuz-Apollo, Laika, perestroika...

- Matka, jaiki, mleko, salo, - smīkņāja garais vecis. - Zinām, zinām. Daudzreiz esam dzirdējuši.

- Tātad ekspedišen? - Īsais nelabi samiedza jau tā šaurās, krunkainās acis un ar žestu aicināja pārkāpējus atbruņoties. - Nomest stobrus, saku!

Un, lai būtu saprotamāk, nemērķējot izšāva no gūžas no "Tīģera". Un lode izskrēja cauri nodrebošā Hulio matiem.

- Tomēr dzīvāk man!

- Dod, dod. - Viņa varenais partneris viegli pavirzījās pa kreisi, mierīgais skatiens joprojām bija uzmanīgs. - Citādi sanāks jums Pērlhārbora.

Brāļi Hulio un Bendžamins bija daudz pieredzējuši cilvēki. Viņi nekavējoties un precīzi novērtēja situāciju. Un, nolemdami neizrādīt veltīgu varonību, nolika zemē savas pumpja bises, atāķēja makstis ar kaujas dūčiem - un pēc "rūķīša" pavēles, kuru apstiprināja vēl viens tāls no tukša šāviens, nekavējoties atkāpās. .

Kur acis rāda.

Cik tik muskuļotās, trenētās kājas nesa.

Kad vairs nebija elpas, viņi pārgāja uz soļiem un sāka atskatīties, zīlēdami, kur nelabais viņus atvedis. Drīz kļuva skaidrs, ka nelabais viņus ievedis šaurā aizā, kuru no abām pusēm saspieda milzīgas klintis. Saule šeit nekad neiespīdēja, un apakšā bija sniegs. Starp laukakmeņiem bez trokšņa locījās izkusušās straumes. Te bija drūmi, krēslaini un klusi. Nedabiski klusi...

- What fucking hell might this be[111],” brālis Hulio salīgi sarāvās, neviļus pazeminot balsi, brālis Bendžamins piekrītoši pamāja ar galvu. Vēl daži soļi ... Un tad viņu acis ieraudzīja milzīgu kolonnu, kas bija izcirsta no dzelteni balta akmens un ļoti līdzīga milzu svecei. Netālu gulēja masīvs akmens gabals, acīmredzot altāris. Oh, those Russians!.. Šajā murgainajā valstī dzīvoja ne tikai veči ar snaipera šautenēm, šeit, acīmredzot, vareni plauka arī pagānisms. Ar asiņainām cilvēku upurēšanām...

Norūdītā psihe iedarbojās uzreiz: muskuļotās kājas atkal nesa brāļus pāri Kolas pussalas plašumiem. Līdz apstājās neliela kalnu ezera krastā. Tā bija neparasti nedzīva vieta, īsts miniatūrs Mēness cirks. Akmeņi, akmeņi, akmeņi, nekas cits kā akmeņi.

- Frankly speaking, brother, I'm a bit down[112], - brālis Bendžamins godīgi atzinās. Brālis Hulio piekrītoši pamāja ar galvu un stipri saberzēja īsi apgriezto galvas augšdaļu. Šis ieradums viņam parādījās pavisam nesen. Pēc tam, kad ceturtdaļcollu no galvaskausa aizsvilpa divas lodes.

Lai uzlabotu garastāvokli, brāļi iedzēra brendiju, uzkoda ar šokolādi no NZ un nolēma sazināties ar bāzi. Fucking hell! Nolādētās rācijas nedarbojās. Tas ir, darbojās, bet no tām skanēja tikai pīkstoņa un krakšķi. Ar skumjām brāļi samazināja blšķu saturu uz pusi un gatavojās atgriezties mājās. Bet atkal parādījās neparedzētas grūtības - kompass noteikti bija kļuvis traks, bulta, neapstājoties, griezās ap savu asi.

Satelītu navigācijas ierīci viņi līdzi nebija paņēmuši. Bet ļoti iespējams, ka arī tā šeit parādītu kaut kādas nejēdzības.

- Goddam[113], - brāļi devās tālāk, nolemdami paļauties uz intuīciju. Drīz tā noveda viņus pie milzīga piramīdas formas akmens, kas bija pilnībā pārklāts ar blīvu daudzkrāsainu ķērpju slāni.

- I'm absolutely fed up with all this fucking hunting[Man ir pilnīgi apnikušas visas šīs sasodītās medības][114], - sacīja brālis Hulio, un tika nolemts noorganizēt menhīra pakājē [Menhir (bretoņu val. men-akmens hir garš) - dažāda veida senie (3-2 tūkstoši gadu pirms mūsu ēras) pieminekļi, kas izgatavoti no milzīgiem akmeņiem, kas novietoti vertikāli. Sākotnēji tie kalpoja kā kapakmeņi un svētnīcas], lielu, un pamatīgu atpūtu. Viņi pabeidza alkoholu, pabeidza NZ... Un, saskaņā ar īpaši izstrādātu metodiku, iegrima miegā. Instrukcijas bija solīts - tūlītējā un bez sapņiem ...

... Ka tik ne tā. Nabaga brāļus uzreiz sāka mocīt briesmīgi murgi. Saredzēja ko tādu, ko nenovēlētu ienaidniekam. Lai gan tas jau personīgās garīgās attīstības ziņā.

- Oh no, no, no!..[115] - Pamodies pēc dažām minūtēm, brālis Hulio uzlēca augšā kā uzmests un sajuta acīmredzamu atvieglojumu, pārliecinoties, ka redzētais nav realitāte. Viņš manāmi drebēja. Kāda nu te atpūta!

- Oh no, have mercy, not this!..[116] Brālis Bendžamins pamodās raudot kā pirmklasnieks, kas atvests uz injekcijām.

Pēc elpas atgūšanas viņi sāka salīdzināt savu pieredzi. Abiem, kā izrādījās, bija līdzīgs murgs. Kaut kas šausmīgi perverss par kastrācijas tēmu.

Klusumā izdzēruši augstu kaloriju tonizējošu šķidrumu, drūmi devās tālāk. Kurp? Pajautājiet, ko vieglāku. Pat saule šeit bija kaut kāda nepareiza un nemaz negribēja brāļiem rādīt ceļu. Ļoti drīz izdzīvošana kļuva neiespējama. Ugunskurs spītīgi dzisa, un, ja tiešām iedegās, tad uz tā nevārījās ūdens, visur skanēja spocīgas balsis, un ar sānu redzi bija tādas lietas, kuras ar parastajām "šausmu filmām" ar saviem mazajiem baltajiem spociņiem nevarēja ne salīdzināt. Pūkaini filmu monstriņi. Labi, ka brālis Hulio savlaicīgi atcerējās savu katoļu izcelsmi, izteica ļoti sirsnīgu lūgšanu un Radītājs atbildēja. Notupies vajadzības spiests Hulio pamanīja kāda piknika paliekas. Gar taku gulēja pusapēsta barība un, turklāt, atkal jauni brīnumi! - sava, pazīstamā, amerikāņu. Iespējams, brāļa Hulio pateicības lūgšana vairs neizdevās tik karsta kā pirmā, jo gandrīz uzreiz pēc negaidītās maltītes debesis pārklāja mākoņi, uzpūta nikns vējš un sāka līt lietus, kas drīz pārvērtās izmisīgā lietusgāzē. Ar nolaistiem vēderiem izmērcēto situācija kļuva pilnīgi nožēlojama ... kad pēkšņi brālis Bendžamins caur lietus ūdens sienu ieraudzīja sarkanas gaismas zibšņus.

Ar pēdējiem spēkiem, klupdami, mednieki devās uz gaismu ... un lūk, ak, prieks! - pazīstamas sejas, dārgais ezera krasts ... un daudzkrāsainās amerikāņu teltis. Ņemiet vērā, sweet home![117] Drīzāk pierīties pie krievu griķu biezputru - un gulēt, gulēt, gulēt ... Tikai šoreiz bez jebkādām relaksējošām metodēm!!!

Tikmēr Zvjagincevs ar Knopiku un Skudins ar Gļebu Burovu arī pilnībā baudīja civilizācijas priekšrocības. Izžāvēti, sasiluši un labi paēduši, viņi atradās tajā svētlaimīgajā prāta stāvoklī, kad sirdī valdīja miers un garīgums, un piedzīvotie pārbaudījumi šķita niecīgi un viegli pārvarami. Kas attiecas uz Ediku, viņš negāja uz pirti, ignorēja ēdamistabu un, pārdzīvojot sava veida katarsi, gulēja gultā. Tāds kā bija - slapjš. Un balsī raudāja.

- Tēlo jukušu, nelietis, lai nesadod, - Borja Kapustins noteica viņa stāvokli. Un nokrikšķināja pirkstus, saliecot tos dūres. - Pienācis laiks viņu atstrutot ... Padarīt par cilvēku, pirms nav par vēlu.

- Ir jau par vēlu, dārgais, bērna raksturs veidojas līdz trim gadiem. - Grīnbergs ar izkarsētu adatu uz Skudina plaukstas atvēra asiņainu tulznu, pasmīnēja, apbrīnodams savu darbu.

- "Sāp manas brūces sānā," - Kudejars klusi dziedāja.

- "Viena sadziedējas, otra iekaist, bet trešā iestrēgusi dzilumā," jautri piebalsoja Grīnbergs. - Viss, komandier, pēdējā, pārējās tāpat pāries. Tagad mīz uz tām, kamēr iztukšosies. Un, ja pēkšņi pietrūks, mēs palīdzēsim ...

- Gan jau kaut kā tikšu pats galā, - Ivans iesmējās. Kaut kad ļoti sen Angolā Grīns vilka šo pašu dziesmiņu, aizšujot dziļi saplosīto augšstilbu. Pie rokas nebija ne sāpes mazinoša, ne antiseptiska līdzekļa. Iztika ar stipru diegu, parastu adatu ... un cilvēka urīnu, kam Āfrikas karstumā bija bieza sālījuma konsistence. Nekas - aizdzija kā sunim ...

Tajā pašā laikā Zvjaginceva vagoniņā notika neliela sanāksme, kas bija maskēta kā zinātnisks konsīlijs. Darba kārtībā bija virkne noslēpumainu notikumu, kas neapšaubāmi bija saistīti viens ar otru. Pirmā parādība - noslēpumains portrets alas interjerā. Tad brāļu mednieku nepatikšanas. Tagad vēl arī pēkšņā vētra uz ezera. Viss tas noteikti bija vienas ķēdes posmi, bet kādas? Profesori sarunājās lēnām, smēķēja un malkoja melnu kafiju ar konjaku. Nebija kur steigties - tik un tā diena pagājusi.

- Tātad, cienījamie kolēģi, mēs saskaramies ar vairākiem anomāliem faktiem. Zvjagincevs domīgi iemalkoja no krūzes, pašūpoja ar galvu un pielēja vēl konjaku. - Manuprāt, mums ir darīšana ar virkni iemeslu. Pirmkārt, ir īpašas ģeopatogēnās zonas, caur kurām iet kosmiskās enerģijas informācijas plūsmas. Otrkārt, unikālā zemes garozas struktūra. Proti, urānu saturošu un retzemju rūdu klātbūtne lielā apjomā. Zemes enerģētiskās informācijas plūsma brīvi izkļūst virspusē caur sacietējušu vulkānisko magmu, kas šeit kā nagla caururbj klinšu masas. Visu šo faktoru rezultāts noved pie nenormālām izpausmēm ... ko esam pieredzējuši. Vai ir kādi iebildumi?

Iebildumu nav, - nomurmināja Šihmans. - Tagad, ja mēs no šiem sākumpunktiem vēl izviksim loģiskus pavedienus līdz, hmm, pa sapņiem nogrieztajiem mūsu mednieku orgāniem...

Šeit jāatzīmē, ka nedaudz agrāk brāļi Hulio un Bendžamins, kurus zinātnieki paņēma stingri priekšā, pamazām nometa īpašo spēku kautrību un  par visu pastāstīja, neslēpjot detaļas.

- Nejaušība arī ir likums, kura nosaukums pagaidām nav zināms. Nopūšoties, Bubenčikovs izvilka greznu pīpi un sāka to piepildīt ar aromatizētu tabaku. - Mēs paši esam vienas vienīgas nejaušības. Viņš nočirkstināja sērkociņu, aizpīpēja, un gaisā biezi nosmaržoja pēc jasmīna. - Homo sapiens ir pilnīgi nepielāgots eksistencei uz mūsu planētas. Gravitācijas spēks priekš viņa ir aptuveni divas reizes lielāks, bioloģiskais pulkstenis darbojas citādā ritmā nekā jebkuram citam zemes radījumam, neparasti spēcīgais domāšanas aparāts tiek izmantots tikai par desmit procentiem. Turklāt tas tiek izmantots neadekvāti. Šitāds pašpārliecināts pusaudzis ar atomu rungu ...

- No kura skapji jātur aizslēgti, - Bubenčikovu pārtrauca Šihmans.

- Lūk, šķiet, ka tos arī slēdz ciet, - drūmi sacīja Zvjagincevs.

- Un kuru visu laiku jāpieskata, - Šihmans turpināja. - Labi pieredzējusi aukle. Ar siksnu ...

Viņu ļoti imponēja teorijas par citplanētiešu iejaukšanos zemes lietu vēsturiskajā norisē.

- Ēģiptes civilizācija, - Bubenčikovs nolika uz galda tukšo krūzi, - pastāvēja nemainīga vairāk nekā trīs tūkstošus gadu. Tas, neskatoties uz to, ka priesteri pārvaldīja ģenētiskās inženierijas, kodola sabrukšanas un noslēpumainās enerģijas "marmaš" noslēpumus. Tomēr - starp citu, par auklēm - neviens nesāka izgatavot atombumbu priekš kaimiņiem, nesāka klonēt un neuztaisīja Černobiļu kaut kur Abidosas reģionā. Tehniskā attīstība nedrīkstētu apsteigt garīgo un ētisko - lūk par kādu likumu uztraucās Ēģiptes priesteri. Bet toties pēc tam aizgāja, aizbrauca. Un lūk, esam atbraukuši...

Viņš skumji atmeta ar roku.

- Izskatās, ka kosmiskā aukle zaudējusi kvalifikāciju. Kopā ar siksnu, - Šihmans pasmīnēja, aizverot “konvulsijumu”. - Kā parasti, kolēģi, mēs zinām tikai to, ka neko nezinām ...

- Toties citi nezina pat to, - Zvjagincevs un Bubenčikovs-Belings korī nocitēja Sokrātu.

Virs Kolas pussalas plosījās pērkona negaiss, ko bija izraisījusi vietējo dievu neapmierinātība. Pārējā planēta dzīvoja saskaņā ar homo sapiens likumiem, kurš jau ilgu laiku nebija kārtīgi norāvies ar siksnu. Kaimiņš nokāva kaimiņu par nozagtu vistu, valdības sūtīja savas tautas karos par dažiem kvadrātkilometriem nevienam īsti nevajadzīgu smilšu vai purvu. Augsti domājoši gudri cilvēki slepenās laboratorijās strādāja pie jau pilnīgi nežēlīgiem iznīcināšanas līdzekļiem, un politiķi gudroja ieganstus, lai pārbaudītu šos līdzekļus, ja ne pie kaimiņiem, tad pie saviem iedzīvotājiem...

Kad Ļevs Poļikarpovičs Zvjagincevs beidzot nakts lietū izlīda no vagoniņa un pagrieza pret to seju, aukstie pilieni viņam šķita nevis sods, bet Dieva svētība.

Noslēpumi aiz septiņiem zīmogiem

Skudina vagoniņā gāja jautri. Grīns, - parādīdams krievu cilvēka dvēseles plašumu - no sava konteinera izvilka duci "Holstena" paku, saini labi nožāvētu plaužu, maisu sālītu pistāciju, muciņu melnu olīvu un marinētu ķiploku bļodu. Pievienojiet šim krāšņumam karstus vārītus kartupeļus un desu... Parasts luksusa restorāns stāv pie ratiem. Nekāds konsommē vai žuljens nevar izraisīt tādu gastronomisku prieku krievu cilvēkā. Pareizā amerikāņu cilvēkā, kā izrādījās, arī. Tas ir, kad ieradās Zvjagincevs, gāja vaļā starptautiskas dzīres.

Ļevs Polikarpovičs pieklājīgi atteicās no cienasta, tikai Skudinam paprasīja satelīta tālruni. Pēc atmiņas sastādīja numuru... Otrā galā atbildēja bez lielas kavēšanās.

- Allo? Volodja?

Jā, es... viss ir kārtībā, paldies...

- Kā tev, galvenais, kādi panākumi?

Dzirdamība bija izcila.

- Strādāju vaiga sviedros, - Grišins jautri atbildēja. Starp citu, viņš arī kaut ko košļāja. - Līdz šim esmu noskaidrojis sekojošo. Rokraksts uzrakstīts mākslīgi izveidotā valodā un pēc tam vēl nošifrēts. Kods ir ļoti sarežģīts, bet nav tādu cietokšņu... Nē, patiešām, man tas ļoti patīk.

- Sapratu, Volodja, paldies. - Zvjagincevs atdeva tālruni, atsaucoties uz savu nesatricināmo lojalitāti pašmāju "Bočkarevam", otro reizi  atteicās no "Holsten", uzlika kapuci un devās caur lietus sienu pie sevis. Viņa vagoniņā joprojām lidinājās jasmīnu smarža, smagas straumes bungoja pa jumtu, Knopiks tumsā raustījās, miegā rūcot. Ne dot, ne ņemt drosmīgi pārspēja nezināmo ienaidnieku, kurš viņu tik ļoti nobiedēja Kaulu salā. Sapnis bija nepārprotami aizraujošs - suns pat nedzirdēja saimnieka atgriešanos, kas viņam nebija raksturīgi parastajā dzīvē. Zvjagincevs ieslēdza automātisko tējkannu, apsēdās un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. Pilnīgi nebija ko darīt. Gulēt par agru, bet strādāt... Piecēlies, profesors no naktsgaldiņa paņēma Šihmana uzrakstīto brošūru. Pāršķīra glancētu veltījuma lapu ar pateicībām... Iska pateicās daudziem. Ieskaitot konditorejas firmu "Anadama Ovens":

"Autors, vēlas stundas sēdēdams pie rokraksta, apēda lielu daudzumu cepumu, un tāpēc..." Ļevs Polikarpovičs apskatīja satura rādītāju un uzšķīra zinātniskās detaļas. Viņa angļu valoda ļāva lasīt bez grūtībām.

"... Zemes garozas struktūra ir viena liela neatminama mīkla. Noslēpums aiz septiņiem zīmogiem. Uz sauszemes tās biezums ir apmēram divdesmit jūdzes, bet kalnu apgabalos šis skaitlis var būt pat divreiz lielāks. Un okeāna dzīlēs - tikai piecas jūdzes. Šo dīvaino parādību vēl vairāk pastiprina fakts, ka atsevišķi milzīgi zemes garozas bloki atrodas pat divsimt piecdesmit jūdžu dziļumā no virsmas. Turklāt, it kā ar nolūku visu saputrot , okeāna dzīlēs zemes garozas vecums ir ne vairāk kā divi simti miljoni gadu, savukārt kontinentālā garoza ir neizmērojami vecāka - līdz četriem miljardiem. Mūsdienu zinātne nespēj izskaidrot šo pretrunu jucekli, visas teorijas ir nepatiesas, naivas un it kā izsūktas no pirksta.

Tikmēr senais babiloniešu teksts "Enuma Eliš", kas datēts ar aptuveni divi tūkstoši gadu pirms mūsu ēras, stāsta par universālu katastrofu. Katastrofa notika divu debess ķermeņu sadursmē, no kuriem viens bija mūsu planēta. Ģeofizisko problēmu apsvēršana no šīs epopejas viedokļa visu nostāda savās vietās. Kontinentālā dreifa teorijas tiek koriģētas, tāpat kā dobās Zemes jēdziens. Starp citu, senie šumeri mūsu planētu sauca par KI, kas burtiski nozīmē "izveidot iekšēju dobumu".

Lai tas mums kalpo par vadmotīvu, kura gaismā šādi mūsu dienās nonākušie fakti un leģendas var kļūt kaut nedaudz saprotamāki. Pirmkārt, ir vērts parunāt par Agarti, pazemes valsti, kurā esot visaugstākās zināšanas. To apdzīvojot cilvēki ar atšķirīgu, augstāku attīstības pakāpi, apvienojot mūžīgu jaunību ar dziļu gudrību. Pēc senām leģendām ir skaidrs, ka pazemes valdnieks ir Lielais Pasaules Karalis, kā viņu sauc austrumos. Tiek apgalvots, ka Agarti, pamatojoties uz zelta laikmeta principiem, pastāv jau vairāk nekā sešdesmit tūkstošus gadu. Cilvēki tur nepazīst ļaunumu un neizdara noziegumus. Pazemes cilvēki, kuri sasnieguši neticamus zināšanu augstumus, nezina par slimībām un nebaidās no kataklizmām. Pasaules karalis valda ne tikai pār miljoniem savu pavalstnieku, bet arī - slepeni - pār visiem iedzīvotājiem uz planētas virsmas. Viņš zina visus slēptos Visuma avotus, aptver katra cilvēka dvēseli un lasa lielo likteņu grāmatu. Agarti karaļvalsts pazemē izplatās pa visu planētu. Ieskaitot zem okeāna. Kā stāsta Himalaju lamas, Agarti alās valda īpašs apgaismojums, kas ļauj audzēt pat dārzeņus un graudaugus. Pazemes darbnīcas ir pilnas ar nenogurstošu darbu. Tur kausē metālus un kaldina no tiem izstrādājumus. Neparastos pašpiedziņas ratos Agarti iedzīvotāji braukā pa dzīlēs izraktajiem tuneļiem... Viņu tehniskās attīstības līmenis pārsteidz visdrosmīgāko iztēli. Viņi spēj iztukšot jūras, appludināt zemi un starp tuksneša smiltīm izveidot kalnus, viņu spēks ir gandrīz neierobežots. Reiz labais princis Šakjamuni, Nākamais Budda, uzkāpa kalnos un atrada tur ar burtiem pārklātas akmens plāksnes. Viņš tās spēja atšifrēt tikai vecumdienās. Tad viņš saprata, kam pieder atrastās tabeles, un personīgi devās uz Agarti valstību. Tur viņš tikās ar pašu pasaules karali Brahitmu un saņēma no viņa svētās zināšanas, lai nodotu tās cilvēkiem.

Leģendas par humanoīdu, serpentoīdu, "nagu" pazemes civilizāciju, sasaucas ar leģendām par Agarti. Gudrie nagi ir Vēdu un Hindu panteonu personāži, pa pusei cilvēki, pa daļai čūskas, kuru čūskveidīgais ķermenis beidzas ar cilvēka galvu. Viņiem pieder pazemes valsts Patala. Viņi dzīvo pilīs, kuras mirdz no zelta un dārgakmeņiem, un viņiem pieder neizstāstāmi pazemes dārgumi. Viņi zina nemirstības eliksīra noslēpumu, ar tā palīdzību viņi spēj ne tikai neierobežoti pagarināt savu dzīvi un saglabāt mūžīgo jaunību, bet arī atdzīvināt mirušos. Saskaņā ar baumām, viens no senās čūsku valstības centriem atrodas Krievijā, Volgas apgabalā, tā sauktās Samaras-Lukas apgabalā.

Tā kā mēs sākām runāt par Krieviju, nevar neatcerēties tās nacionālo eposu, proti, leģendas par trim pazemes karaļvalstīm: vara, sudraba un zelta. Šīs pasakas popularitāte nav salīdzināma, ir zināmas vairāk nekā piecdesmit tikai publicētās versijas, lai gan galvenais kodols visās versijās paliek nemainīgs. Pirmkārt, nokļūt pazemē nav tik grūti - jānoveļ zināms akmens, un zemē atklāsies ala, pēc tam galvenais ir nepazust, nenobīties. Otrkārt, visās trijās karaļvalstīs ir gaišs kā dienā, tas ir, te jābūt gaismas avotam. Treškārt, tur ir laime un pārpilnība - dzīvo kā vēlies. Tādējādi mums tiek piedāvāta klasiska mitoloģija, kas sastāv no trim cilvēces sākotnējās attīstības posmiem: vara, sudraba un zelta laikmetiem.

Tagad, ignorējot labi zināmo - vecticībnieku leģendas par pazemes laimes atslēgu glabātājiem, Bažova Urālu pasakas, ziemeļu tautu leģendas par čudiem, rūķiem, nībelungiem un klurikoniem - ir vērts atgādināt dažus faktus no Trešā Reiha vēstures. 1938. gadā Vācija pēkšņi attīsta neizskaidrojamu interesi par Antarktīdu. Nepilna pusotra gada laikā tika veiktas divas Antarktikas ekspedīcijas. Trešā reiha lidmašīnas detalizēti nofotografēja iepriekš pilnībā neizpētītas teritorijas. Tajā pašā laikā uz mūžīgā ledus tika nomesti vairāki tūkstoši metāla vimpeļu ar svastikas zīmi. Pēc tam visu apsekoto teritoriju nosauca par "jauno Švābiju" un pasludināja par Trešā Reiha sastāvdaļu. Tūkstošiem kilometru lidojumi, simtiem tonnu sadedzinātas degvielas, daudzmiljonu dolāru izmaksas... Kāpēc Vācijai būtu vajadzīga šī nepieejamā, tālā, aukstā teritorija sešu simtu tūkstošu kvadrātkilometru platībā? 1943. gadā, kad šķita, ka jau tāpat ir papilnam nepatikšanu, grosadmirālis Karls Dēnics izmeta ļoti ievērojamu frāzi: "Vācijas zemūdeņu flote lepojas ar to, ka tā pasaules otrā galā ir radījusi fīreram Šangrillu - neieņemamu cietoksni." Pēc kara kļuva zināms, ka bija izveidota sevišķi slepena vācu zemūdeņu flote, kura saņēma nosaukumu "Fīrera konvojs", tajā ietilpa trīsdesmit piecas zemūdenes. 1945. gada pavasarī Ķīles ostā no tām tika noņemti visi ieroči, tās piekrāva ar piederumu un aparatūras konteineriem - un nosūtīja uz Antarktīdu, uz karalienes Modas zemi. Turpmākā informācija kļūst arvien neskaidrāka. Ir tikai zināms, ka 1947. gada janvārī ASV jūras karaflote, acīmredzot izspiedusi no sagūstītajiem vāciešiem kaut kādu informācijas daļu, nolēma veikt operāciju "Augstais lēciens". To vadīja admirālis Ričards Bjords, kurš, iespējams, agrāk bija atklājis, ka Aļaskas ziemeļos zemes garozā ir caurums, kas ved uz plašu pazemes teritoriju ar siltu klimatu. Tādējādi Bjords dziļi ticēja dobās zemes jēdzienam. Admirāļa rīcībā bija ļoti iespaidīgi spēki: avianesējs un vēl trīspadsmit karakuģu, kā arī divdesmit piecas lidmažīnas-iznīcinātāji un helikopteri, kas sastādīja avianesēja aviāciju. Operācijā piedalījās vairāk nekā četri tūkstoši cilvēku. Armāda virzījās uz Antarktīdas pusi un noenkurojās atkal netālu no karalienes Modas zemes. Un tad notika neizskaidrojamais. Nepilnu mēnesi vēlāk, 1947. gada februārī, operācija "Augstais lēciens" pēkšņi tika pārtraukta. Varenā jūras eskadra, kura bija nodrošinājusies ar pārtiku sešiem līdz astoņiem mēnešiem, pēkšņi atgriezās un visu, kas ar to saistījās, nekavējoties ieskāva blīvs kara noslēpumu plīvurs. Tomēr jebkurš noslēpums agri vai vēlu kļūst acīmredzams. Noplūda informācija, no kuras izrietēja, ka neveiksmīgās ekspedīcijas laikā radās zaudējumi: vismaz viens kuģis, četras lidmašīnas un vairāki desmiti cilvēku ... Kā pats Bjords vēlāk esot atzinis, pētījumu pārtraukšanu izraisījusi ienaidnieka lidmašīnu darbība. Tādējādi ir vismaz netieši pierādījumi tam, ka nacisti spēja atrast ieeju pazemes dobumā Antarktīdas reģionā un izveidot tur spēcīgi nocietinātu teritoriju. Bjorda ekspedīcija beidzās ar neveiksmi, jo ceļā nostājās pārliecinošs ienaidnieka pārspēks. Lai miers admirāļa pīšļiem, dažus gadus vēlāk viņš pilnīgi noslēpumainos apstākļos pēkšņi nomira. Acīmredzot zināšanas tiešām ir pārāk bīstama nasta...

Ejam tālāk. Apdomīgi atliksim malā Ēriha fon Denikena sensacionālo aprakstu par pazemes katakombām necaurejamajos Ekvadoras džungļos, noslēpumainā Lobsanga T. Rampas[118] epohālās atklāsmes, Muldaševa iegūtos sensacionālos rezultātus[119]. Atgriezīsimies Krievijas teritorijā, un pie tam atkal neskarsim labi zināmo - Kitežas pilsētu vai, piemēram, Mangazeju Zlatokipjaščuju[«златокипящая» Мангазея][120]. Parunāsim par pazemes karaļvalsti, kas atrodama pašā Krievijas centrā - Pievolgas apgabalā. Šī vieta ir dīvaini noslēpumaina. Kādreiz, vēl pat pirms Pirmā pasaules kara, virszemē iznāca tuneļi uz pazemes patversmēm. Tika baumots, ka jaunībā šeit esot staigājusi un meditējusi madam Blavatska, kas tajā laikā vēl nesa savu pirmslaulību uzvārdu Hāna. Daudz zināms par mutvārdu leģendām, kas stāsta par dziļi pazemē glabātajiem neskaitāmajiem dārgumiem, un par noslēpumainajiem sargiem, kas tos apsargā. Ir zināmi cilvēki, kuri redzējuši noslēpumainos pakāpienus, iespējams, pat paši nokāpuši pa tiem. Bet par to klusē, par to nerunā. Visu lietu, kā Krievijā parasts, sagandēja NKVD. 1942. gada jūlijā nacistu ofensīvas laikā Staļingradā, osobisti, baidoties no diversantiem (bet pazemes komunikācijas atradās bijušās Pievolgas vācu republikas teritorijā), uzspridzināja visas izejas. Pie tam, tik pamatīgi, ka tagad absolūti neiespējami attīrīt vecās ieejas. Atliek tikai ielauzties no jauna. Vairāku vasaras sezonu laikā entuziastu grupai, kuru vadīja pazīstamais pētnieks Černobrovs, izmantojot fizikālus instrumentus, izdevās noteikt pazemes tuneļus daudzu kilometru garumā, un sākt urbt un veikt izrakumus. Situāciju sarežģī fakts, ka šajā reģionā nezināmu iemeslu dēļ seismiskie viļņi tiek pilnībā bloķēti (tā sauktā sarkanā josla). Turklāt ar simtprocentīgu varbūtību tiek novērota dīvaina korelācija - automātiskās urbjmašīnas vienmēr sabojājas, bet parastās manuālās nespēj ieurbties dziļāk par piecdesmit centimetriem, uzduras kādam ļoti cietam šķērslim un griežas dīkstāvē. Tiklīdz sākas daudzsološi izrakumi, vai mēģinājumi attīrīt kādu no vecajām ieejām, uznāk nikna viesuļvētra, aizpūš teltis, apdzēš ugunskurus - un tā tālāk, un tā joprojām. Neskatoties uz to, ar gravimetru un biorāmju palīdzību tika konstatēts, ka tuneļi ir daudzus kilometrus gari, pilnīgi līdzenas pazemes konstrukcijas, kuru platums ir aptuveni septiņi metri. Salīdzinājumam: standarta metro tunelis, starp citu, ar mazāku diametru, nekad nebūs pilnīgi līdzens. Par noslēpumaino tuneļu izcelsmi ir izvirzītas vairākas hipotēzes, kuras visas pelnījušas uzmanību.

1. Tuneļi - slepena militārā bāze. (Maz ticams. Ir labi pierādīts, ka visā rajonā nav un nekad nav bijušas militārās bāzes.)

2. Tuneļi - zemes garozas lūzumi, tas ir, tiem ir dabiska izcelsme. (Maz ticams, zinātne nezina tik pilnīgi gludus lūzumus.)

3. Tuneļi - dzīvās zemes enerģētiskā struktūra. (Nav komentāru - nav informācijas.)

4. Tuneļi - senas civilizācijas mākslīga struktūra. (Nav izslēgts. Starp citu, mūsu civilizācija kaut ko tādu uzcelt nevar.)

5. Tuneļi - nezināmas pazemes civilizācijas biotops. (Pilnīgi iespējams, īpaši ņemot vērā noslēpumaino korelāciju klātbūtni un to, ka vietējie iedzīvotāji bieži redzējuši dīvainas būtnes neparastā apģērbā.)

6. Tuneļi - slēpts transporta tīkls, kuru slepeni uzbūvējuši ārpuszemes civilizāciju pārstāvji. (Ļoti iespējams, it īpaši tāpēc, ka ekstrasensi apgalvo, ka tīkls stiepjas no Volgas reģiona līdz pat Novaja Zemļa Ziemeļu Ledus okeānā.)

Īsāk sakot, jautājumu ir vairāk nekā atbilžu.

Tagad pāriesim no Volgas apgabala uz Jakutiju, uz Viļui upi. Te atrodas ne mazāk noslēpumaina anomāla zona ar noslēpumainām izejām no pazemes uz virsmu. Mēs runājam par slaveno "Nāves ieleju", kur nesaprotamas kupolveida virszemes konstrukcijas pārklāj ejas, kas ved uz nezināmos dziļumos. Slavenais pētnieks Viljuja R. Maaks par "Nāves ieleju" 19. gadsimtā rakstīja:

"Aiji-Timirnitj upes krastā, kas nozīmē "noslīkušais lielais pods", patiešām atrodas milzīgs, nepazīstama metāla pods. Tās lielums nav nosakāms, jo virs zemes ir redzama tikai mala, kurā aug vairāki koki. Ir kāda veca klejotāja liecības. Viņš, apmeklējis "Nāves ieleju", pastāstīja par "metāla caurumu, un tajā guļ ļoti izdēdējuši, caur un cauri salā sastinguši vienacaini cilvēki, dzelzs drēbēs". Cits liecinieks liecina, ka katlu izmērs ir no sešiem līdz deviņiem metriem diametrā, metālu, no kura tie izgatavoti, neņem pat asināts kalts, āmurs neatstāj iespiedumus. Šis metāls nav ne atšķeļams, ne kaļams. No virspuses tas pārklāts ar nezināma materiāla slāni, līdzīgu smirģelim, to arī nevarēja atšķelt vai ieskrāpēt. Senās jakutu leģendas apraksta diezgan dīvainus notikumus, kas tieši saistīti ar metāla priekšmetiem uz Viļui upes un mūžīgajā sasalumā paslēptajām ejām. Tur ir gan noslēpumaina uguns, kuru izspļauj ar pašatverošos vāku pārklāta dzelzs caurule, un atkal dzelzs gaiteņi, kas ved tālu zemes dzīlēs. Tur, pēc leģendām, dziļumos mitinās "slimību sējējs un uguns bumbu metējs" gigants Uot Usumu Tong Duurai, kas nozīmē: "noziedzīgs atnācējs, kurš caurdūris zemi un slēpies dziļumos, ar ugunīgu liesmu iznīcina visu apkārtējo". Ne vairāk, ne mazāk! Atzīstiet, par ko uzreiz iedomājāties? Pareizi, par slepenotu stratēģisko raķešu bāzi. Bet mēs taču runājam par ĻOTI SENU leģendu ... "

Lietus monotoni bungoja pa jumtu, pie debesīm savaldīgi dārdināja pērkons. Zvjagincevs pāršķirstīja lapas, domīgi glāstīdams zodu... Knopiks vairs nerūca. Ērti saritinājies, viņš miegā par kaut ko smaidīja.

Līdz kāzām sadzīs

Ediku tiesāja agri no rīta ciešā vīriešu lokā. Cilvēki, kuri zināja, kā dažu sekunžu laikā iekļūt aizslēgtā aviolainerī, atvēra trauslās (pēc viņu koncepcijām) vagoniņa durvis, neradot nevajadzīgus trokšņus. Spēcīgas rokas izrāva ģenerāļa pēcnācēju no segas apakšas, vienlaikus aizbāžot viņam muti. Tālākais tā garīgajā saturā atgādināja izcilo epizodi no filmas "Patiesie meli". Kailais Ediks tika aizvilkts seno sāmu ezera krastā un piesiets pie milzīgas zaļas egles raupjā stumbra.

Bet visapkārt izlija dāsnais polārās vasaras krāšņums. Lietus bija beidzies, nekad nenorietošā saule mīļi skatījās starp kokiem, rasas pilieni zālē dzirkstīja kā dārgakmeņi. Tā varētu izskatīties paradīze pirms grēkā krišanas. Bet tagad tā ir notikusi - un dusmīgie erceņģeļi pulcējās tiesai, bet paradīzes krāšņums pārvērties par bēdīgu izsmieklu.

- Nu, sāksim, ar Dieva svētību... - Skudins izvilka plēsonīgu, īpaši asinātu nazi - tauvu griezēju un sāka aizraujoši lēnām vilkt to turp un atpakaļ pa plaukstu. Vakardienas tulznas uz tās paspēja pārvērsties cietās garozās. Ediks skaidri dzirdēja, kā asinskārie naža zobi skrāpējas pa tām. - Kādi būs viedokļi, oficieru kungi?

Sasietais ģenerāļa dēls bija bāls, kalsnējs, stūrains un ārkārtīgi nepievilcīgs. Viņš gar egles stumbru saskrāpēja muguru un nosmērējās ar sveķiem, par viņu sāka aktīvi interesēties skudras.

- Kas te daudz ko domāt. - Grīnbergs izņēma no kabatas lielu, iepriekš sagatavotu "smaržīgā vazelīna" tūbiņu un sāka spiest plaukstā dzeltenīgu desu. - Pataisīsim viņu par lāgera pederastu, saimniecībā tiks vismaz kaut kāds ienākums. Iznomāsim amerikāņiem... par stingri konvertējamu valūtu... Elpo ar vēderu, mans saldais, - viņš ieteica Edikam un maigi noglāstīja viņam dibenpusi, atstājot uz ādas vazelīna pēdas. - Sāpīga ir tikai pirmā reize. Toties pēc tam tik patīkami...

Ediks paraustījās, taču nesekmīgi: viņu sasēja profesionāļi. Viņi nu gan zināja, kā sasiet gūstekni, lai tas nevarētu nožņaugties vai iegūt nekrozi no asinsvadu saspiešanas, un, protams, nekādā gadījumā nekļūtu brīvs. Ediks vajāti paskatījās apkārt. Cik viņš varēja redzēt, vieta bija pilnīgi nepazīstama, kas nozīmēja, ka viņu bija aizvilkuši pietiekami tālu un nekādu palīdzību nevarēja gaidīt. Un pats sliktākais bija tas, ka Edikam bija aizbāzta mute. Nekādas iespējas pabļaut, lūgt žēlastību... pat vienkārši izteikt savu viedokli ...

Viņš pēkšņi saprata, ka galvenās situācijas šausmas ir tieši šīs: pilnīgā neiespējamība parunāt. Cilvēki, kas viņu atvilka šeit kā lupatu lelli, gatavojās arī izturēties pret viņu kā pret lelli, kurai nav balsstiesību. Neviens viņu negrasījās klausīties. Nevienu neinteresēja, ko varētu pateikt pie egles piesietais kailais cilvēks.

Kaut kur tālu šņakstināja vāvere. Ar knābi  pa stumbru skaļi sita dzenis. Un atkal iestājās klusums - noslēpumains, manāmi viskozs, briesmīgs. Ņems un atstās šeit skudrām par barību...

- Iebilstu! Kategoriski. - sarauca pieri Borja Kapustins un izvilka no savas aizmugures kabatas sarūsējušas, milzīgas un neizsakāmi briesmīgas metāla šķēres, tās gaisā tukši nošņakstināja. - Vispirms kastrēsim! Par gaili - pēc tam. Grīnberg, vācies malā; atbrīvo darbības lauku!

Šķēres nošņakstēja atkal. Kapustins sāka tuvoties Edikam, nenolaižot vērtējošu skatienu no viņa vīrieša saimniecības.

Ediks drebēja un neskaidri mēkšķēja. Asaras, puņķi un urīns plūda pa zemi.

- Interesanti, interesanti... - it kā kaut ko atcerējies, uzmundrinājās Skudins, acis kļuva draiskulīgas:

- Labāk ņemsim un viņu noslīcināsim! Tā teikt, visi gali ūdenī. Apskatīsim, vai ģenerāltētiņš var izzvejot savu dēlu no ezera dibena... Kapteini Grīn! Kaut ko smagāku - un pasteidzies.

- Vai šitas derēs? - Dodikovičs jautri atvēla nelielu, puscentnera laukakmeni, to momentā sasēja ar virvi un uzlika žņaudzējcilpu Edikam uz kakla. - Nu re, viss ir vislabākajā līmenī. Nepaspēsi ne burbuļus palaist, garantēju. Vai atceries "Tēvs mūsu..."?

Viņš būtu tālu aizgājis, ja strādātu "svētajā" inkvizīcijā.

- Vai čurāji uz nakti, Dezdemona,[vārdu spēle молилась - мочилась] - Skudins uzbļāva.

- Iebilstu! Kategoriski! - Borja Kapustins joprojām nekādi nevarēja nomierināties, Grīnbergs viņu grūda nost, bet Kapustins bija izmanīgs un bezgalīgi šņakstināja milzīgās šķēres netālu no Edika dzimumorgāniem. - Interesantāk ir noslīcināt kastrētu!

Viņam bija maniaka izskats, kustības ātras un pārliecinātas - jezuītu ordeņa dibinātāja Ignāta Lojolas paspārnē arī viņš nebūtu palicis bez maizes gabala.

Ediks vairs neraudāja - viņš gaudoja, šķiezdams asaras. Likās, ka pirmais tiesas posms ir jābeidz, un bija pienācis laiks spēlēt labo un slikto izmeklētāju. Šī spēle Amerikas policistu asa sižeta filmās mums ir parādīta tūkstoš trīs simti astoņdesmit septiņas reizes, lai atjautīgais skatītājs jau no paša sākuma redzētu caur un cauri un būtu tikai galīgi pārsteigts, kā noziedznieks nopratināšanas telpā nepamana, ka detektīvi viņu vienkārši māna? Domājams, galīgs muļķis. Vai arī, tam tā jābūt saskaņā ar sižetu...

Par to, kā viņš pats izturētos, kad, no vienas puses trīs asinskāri ambāli ar nopietniem nodomiem, un, no otras puses, cilvēks, kurš, šķiet, ir simpātisks, atjautīgais skatītājs, ļoti reti aizdomājas ...

- Ē-ē, puiši, ko jūs tur darāt? Jūs ko? - No eglēm aiz muguras neuzkrītoši parādījās Burovs, ne citādi, kā veicot rīta rosmes skrējienu. Viņš viegli atbīdīja Kapustinu, atgrūda malā Grīnbergu un neiznīcināmi nostājās starp viņiem un Ediku:

- Nē, puiši, jūs te kaut ko nepareizu esat ieplānojuši. Kāpēc zēnu slīcināt?

Viņš viss bija tāds milzīgs un labsirdīgs, viņa plato vaigu kaulu seju neatstāja līdzjūtīga izteiksme. Viņš izvilka no Edika mutes aizbāzni. Neveiksmīgais lielais moceklis paņēma pilnas plaušas gaisa, gatavojoties runāt, runāt, runāt... bet varēja tikai nedzirdami kunkstēt.

- Labi, labi, dēliņ. Dzīvo tālāk. - Un Gļebs pārliecās pār ģenerāļa pēcnācēju ar visu savu vareno ķermeni un kļuva skaidrs, ka viņš varētu būt tikpat briesmīgs, cik tagad - labsirdīgs. - Tikai ņem vērā... otro reizi tevi pasargāt no šitiem te tipiem, es nespēšu. - un pamāja uz ar vazelīnu apbruņoto Grīnbergu un Kapustinu, kurš savukārt bija bruņojies ar šķērēm. - Viņi Angolā un Birmā darīja tādas lietas, ka tev nevienā šausmu filmā neredzēt. Viņiem cilvēku nosist - kā tev odu. Šitie gan par pideru uztaisīs, gan izkastrēs, gan noslīcinās. Ne tu pirmais, dēliņ...

Ar šiem vārdiem viņš viegli norāva virves, un Ediks, šņukstēdams un spīdinādams ar izdilušo sēžamvietu, drāzās prom. Patiesībā viņu no nometnes bija aizvilkuši ne pārāk tālu - jādomā, bez grūtībām atradīs ceļu uz savu vagoniņu.

- Jā... Tas tiešām ir taisnība: sišana nosaka apziņu...[vārdu spēle: бытие - битие] - Skudins ar domīgu skatienu pavadīja audzēkni, tad pievērsās saviem padotajiem:

- Ko, makarenki, paņemsim kādu apli? Vidējā tempā?.. Starp citu, kurš zina, kas mums šodien būs brokastīs?

***

Atgriešanās ledus pilī ilga gandrīz pusi dienas, galvenokārt tāpēc, ka visi bija apkrāvušies kā mūļi. Tikai profesoram nebija atļauts nest smago mugursomu; Ļevs Polikarpovičs uzmanīgi nesa somu ar videokameru, kas no ārēja starojuma bija pasargāta īpašā ekranējošā apvalkā. Pār šo apvalku lielāko daļu nakts bija locījusies Virineja. Tagad viņai bija sarkanas acis, un katrā apstāšanās brīdī viņa uzreiz aizmiga uz Grīnberga pleca.

Beidzot nonāca pie Ninčurta kalna. Uzkāpa pazīstamajā grēdā, kas karājās virs Čivruai aizas. Visbeidzot, firna ledus bruņas!

- "Vecā sieviete ilgi necieta baltijas pieredzējušajās rokās"... - Veņa Kraičiks bija pirmais, kurš dziedot ieslīdēja spraugā trīcot no pētniecības drudža. Tomēr dziedāšana uzreiz beidzās. Tā vietā pret zilajām debesīm cēlās primitīvu lamu mātesvārdu strūklaka, kādu neviens nekad nebija dzirdējis no inteliģentā Veņas.

Te nu beidzot noskaidrojās, ka etniski Veniamins Borisovičs Kraičiks bija pilnīgs un galīgs krievs; tomēr pilsoņi, kurus satrauc nacionālā problēma, diezgan "konkrētajai sugai raksturīgā" pilnā uzvārda dēļ ik pa brīdim viņu pierakstīja kā ebreju. Veņa neapvainojās, pamatoti uzskatot, ka pieskaitīšana kādai no zemes ciltīm nevar būt zaimošana, vai apvainojums un bija pat gods ja pieskaitīja pie tiem, kas cilvēcei sniedza Bībeli un daudz ko citu, tāpēc drīzāk būtu jāuzskata par komplimentu. Nolēmis atbilst imidžam, Veņa iemācījās vairākus ebreju valodas izteicienus, piemēram, "le haim" un "šlimazol", un lietoja tos pie katras izdevības - it īpaši, tagad puslīdz aizmirstās sabiedrības "Atmiņa" ārdīšanās gados...

... Tomēr šoreiz viņš, gandrīz raudādams, izmisīgi un nikni lādējās tīrā krievu valodā, un tieši uz tā pamata viņa draugi saprata, ka noticis kas nopietns.

- Kas tur ir?

- Veņka, kas tur?

- Iesprūdi? Vai nesadauzījies?

Pirmie talkā nāca Zvjagincevs un Alberts Golovkins, viņiem sekoja Skudins un Grinbergs, pēc tam Virineja.

Pēc sekundes neganti lādējās visi. Draudzīgi, korī, no sirds. Un bija par ko. Vakardienas lietusgāze izskaloja ledus sienas, un vairāku tonnu ledus lauka biezums sabruka iekšpusē. Aizberot, vai varbūt ar savu svaru saplacinot varavīkšņu pils interjeru. Un, protams, pilnībā nobloķējot piekļuvi noslēpumainajai akai.

Bija vērts stiept uz kupra kilometriem garu virvi un smago tehniku, nemaz nerunājot par trako cerību.

Šito virvi parazītam Edikam kur vajag sabāzt! ..

Lai kaut kā attaisnotu patērēto laiku un darbu, viņi izmēra lauka spriegumu, noteica radiācijas fonu un ģeoaktīvo zonu atrašanās vietu un nobeigumā uzfilmēja īsu, apmēram desmit minūšu videofilmu - kalnu ainavas, Kolas plašumus, atkal grupas portretu ... uz tā teikt, sagrauto cerību fona. Atpūtās, uzkoda - kaut arī atpūta un ēdieni izrādījās pilnīgi atšķirīgi no tiem, kas bija pēc smaga, bet veiksmīga darba. Piecēlās kājās. Vilkās atpakaļ uz bāzi...

Tikai tālu netika. Galu galā ir, kā: ja ir parādījusies melnā svītra, tad tā būs uz ilgu laiku. Jau lejā, uz vispar līdzenas vietas, Virineja pēkšņi paklupa, zaudēja līdzsvaru un ļoti neveikli nokrita, mugursomas saspiesta. Gribēja piecelties - un iekliedzās no negaidītām sāpēm.

- Nu, ko mēs šeit esam dabūjuši? Ārpusdzemdes, protams? Smaidīgais Grīnbergs, kā jau varēja gaidīt, pieskrēja pirmais, taču uzreiz pamanīja Virinejas pelēko seju un sāpēs sakniebtās lūpas. Grīns uzreiz pārstāja smaidīt, notupās un izveicīgi laida darbā rokas:

- Tā... tā…

- Dodikovič, nelieti, beidz mani grābstīt, - Virineja ar pēdējiem spēkiem atgrūda no sevis "medbrāli" sitot pa pirkstiem, meitenes acis bija pilnas ar sāpju asarām:

- Idiots! Man sāp ceļgals... nevis kājstarpe! ..

- Pacietību, Rinočka. - Žeņa vēlreiz, bez kādas muļķošanās, kārtīgi izlaida pirkstus gar Virinejas kāju, izņēma nazi, atārdīja bikšu staru un pateica diagnozi:

- Menisks!

Ar kuru noticis, tas neļaus melot: visdraņķīgākā lieta pasaulē. Un tiešām var notikt uz līdzenas vietas, no vismazākās slodzes, bet rezultāts!.. Kāju nevar saliekt, nevar iztaisnot un vēl mazāk uz tās atbalstīties, tā zvērīgi sāp un šķiet, ka labāk to nogriezt. Virinejai tika injicēts anestēzijas līdzeklis, tika uzlikts fiksējošs pārsējs, taču nekas būtiski nemainījās - lai arī cik varonīga viņa būtu, viņa nevarēja patstāvīgi pārvietoties.

- Vissvarīgākais tev tagad ir pilnīgs miers, - autoritatīvi sacīja Grīnbergs.

- Nu re... - Virineja pavisam saskāba. - Visiem tagad manis dēļ...

Tas gan bija pareizi. Līdz nometnei vēl bija jākāto un jākāto. Pa tikko pamanāmām taciņām. Ar smagām mugursomām.

- Darīsim lūk ko. - Skudins ātri novērtēja situāciju un pieņēma lēmumu. - Aiznesīsim pie manējiem, šeit, pa taisno, nav pārāk tālu, kilometri pieci. Gļebs un Žeņa ar mani, pārējie uz bāzi. Borja! Paķer viņas mugursomu arī. Tā lūk. Īsi un bez kavēšanās. Diezgan militārā stilā. Ļevs Polikarpovičs, klusi stāvēdams blakus, neviļus domāja, kā šajā situācijā viņš pats būtu komandējis. Rezultāts nebija viņa labā. Nē, no "gestapoviešiem" noteikti bija arī savs labums...

- Nuka, ņemam. - Netērējot laiku, Skudins un Burovs sakrustoja rokas "soliņā", Grīns pacēla Virineju uz improvizēta sēdekļa, un glābšanas komanda devās caur mežu.

- Viss, - Virinja vainīgi un drūmi sacīja. - Sēdīšos uz diētas! Nē, tiešām. Godīgi.

... Bet cik spēcīgi ir šie divi, Skudins un Burovs. Viņi soļo un soļo, vienmērīgi, kā uzvilkti... un bez nedaudz pilnīgās (bet ko nu tur!!! bezkaunīgi resnās!!!) meitenes uz rokām visiem uz muguras - arī mugursomas. "Izlemts. Nebrokastoju, nepusdienoju, nevakariņoju ... "

Apstājās tikai vienreiz - pusceļā. Ivans un Gļebs apgūlās uz muguras, atbalstīja kājas pret koku stumbriem, lai tās labāk atpūstos. Grīnbergs rosījās ap cietušo un skaļi stāstīja, kā viņu nesīs tālāk - uz rokām sajūtot maigās sēžamvietas elastību, ieelpojot matu aromātu un vilinošu meitenīgu sviedru smaržu... bet nekas neiznāca.

- Žeņa pietaupi spēkus, priekšā vēl visa nakts, - nedaudz divdomīgi pateica Skudins un Gļebs un, atkal sakrustojuši rokas krustā, uzsēdināja uz tām Virineju:

- Sēdieties, madame, kariete padota.

Pacēla, devās tālāk... Beidzot, aiz priežu stumbriem, pretī izlidoja suņi, lai sagaidītu ar riešanu, visi kā viens - tīri balti, pūkaini un smailām ausīm. Laikas pazina Ivanu, no prieka vicināja astes. Tad parādījās liela piecu sienu māja, celta "ciešā ķepā". No skursteņa vertikāli debesīs cēlās bālgani dūmi: Skudini bija raduši agri vakariņot.

Rept-Kedgi

Katrs jauno dienu sāka savādāk. Skudins un viņa padotie devās uz ikdienišķo rīta iesildīšanos, kas kādam citam šķistu ļoti nogurdinošs treniņš; Vakardienas kampaņu, kuru vainagoja "ievainotā biedra" pārnēsāšana, viņu organismi neuztvēra kā nozīmīgu slodzi. Veņa un Alberts, kuriem reizēm patika atcerēties savus iepriekšējos sporta panākumus, tikai pašlepnuma dēļ izrāpās ārā no vagoniņa - pēc vakardienas forsētās kāpšanas kalnos viņu kājas, it īpaši augšstilbu muskuļi, nesaudzīgi sāpēja: ne apsēsties, ne piecelties, ne arī lejā pa kāpnēm nokāpt!.. Ediks, kuru bija sasprindzinājuši tikai morāli, ar uz visu pasauli aizvainota cilvēka izskatu devās sēnēs. Viņu nepameta doma salasīt stipras mušmires: ar ko velns nejoko, šeit, šajā taibolā, viss nav kā pie cilvēkiem, tāpēc varbūt arī sēnes jau izaugušas?.. Tad gan viņš uzvārītu dzīvības eliksīru. Un dzers to lēnām, maziem malciņiem... lai galus neatdotu...

Šajā dienā Ļevs Polikarpovičs pārgājienā nepiedalījās, lai gan sākumā gribēja. Sakropļotā kāja sāka nopietni sāpēt, un jaunie darbinieki pārliecināja drosmīgo profesoru dienu pasēdēt nometnē. "Pārskatiet ierakstus, uzrakstiet atskaites ..." Turklāt ceļš nebija īss - līdz Mirušo kalnam. Pie kādreiz slavenā noidas Rīza kapa.

Pirms nāves šī noida pateica saviem tuviniekiem, ka uzkāps uz augstas klints un tur pārvērtīsies par akmeni. Un tā arī notika. Seidu nosauca par Rept-Kedgi. Kad cilvēki viņam palūdza labus laika apstākļus, šamaņa gars piepildīja viņu vēlmes. Bet, ja kāds devās pie kalna ar netīrām domām, piemēram, vēloties iznīcināt vai sabojāt akmeni, zaimotāju ceļā pārsteidza briesmīga vētra. Tāpēc arī, kā vēstīja dažas leģendas, kalns ieguva savu nosaukumu. "Mirušie" parādījās daudzskaitlī: jādomā, ka ne jau viena pārakmeņota noidas dēļ. Ja Rept-Kedgi sūtītajām vētrām bija vismaz puse no tā spēka, kuru nesen bija atraisījusi sava miera traucētājiem Kaulu sala, leģendas nemaz nebija tik neticamas... Skudins bija apmeklējis seidu vēl būdams zēns. Toreiz ar bērnišķīgu vienkāršību viņš lūdza veiksmi un spēku, un, acīmredzot, noidas Riza gars uzklausīja šo lūgumu. Vairāk gan attiecībā uz spēku. Kas attiecas uz veiksmi...

Iespējams, vienu ar otru nevarēja apvienot.

Lai purns nepārplīst.

Pārgājienā devās piecatā. Pats Ivans, Boriss ar Gļebu un Alberts ar Veņu. Grīnbergs no pārgājiena atteicās. Viņš pateica, ka došoties apciemot slimo Virineju, un šķiroties pamāja ar rociņu. Kudejars savu varu nesāka izmantot. Skudins vecākais kādreiz bija pareizi runājis par suni, kurš steidzās mīlas dēkās, ka suns izmanto "savas likumīgās tiesības"...

Lai arī runāja, ka Rīzs bija labais noida, bet lūk lai nomirtu, uzkāpa visnomaļākajā kalnā. (Ja padomā, starp citu, tieši tāpēc, iespējams, arī tādā uzkāpa.) Veņa un Alberts jau bija gatavi slēpt vīriešu lepnumu kabatā un sākt skaļi sūdzēties, kad beidzot starp diviem pinkainiem pakalniem pavērās drūmas, neviesmīlīgas ielejas mute. To sauca par Salto. Un tā noveda pie Mirušo kalna pakājes.

- Lai sarīkotu slazdu - labāku vietu neatrast, - Borja Kapustins pašūpoja galvu, viņa smaidīgā seja kļuva skarba un nopietna. - Gatavās lamatas!

Patiešām, akmens maiss. Drūma vieta, kas elpo ar seniem ticējumiem. Apkārt tikai klusējošas kalnu grēdas - un neticams klusums. Nenorietošās saules straumes lēnām lej gaismu. Debesis dūmakainas, un gaisma met neskaidras, neasas ēnas. Burvestīgais klusums atņem dzirdi, noskaņo uz mistiku. Zvanīgajā klusumā var dzirdēt kalnu balsis, kas glabā mūžsenus noslēpumus. Ielejā, stāvo klinšu pakājē, guļ tumši ezeri-spoguļi ar majestātiski peldošām ledus plāksnēm, kas izskatās kā gulbji... Vai varbūt nemelo lapiešu pasakas, un kaut kur pavisam netālu atrodas ieeja Mirušo Valstībā, kur, kā runā, cilvēki mēdza iet kājām?..

- Beidz, Borja, - Skudins pasmīnēja. - Kam mēs nafig vajadzīgi. - paraustīja plecus un pirmais devās gar ātra strauta gultni, kas apslāpēti čaloja starp akmeņiem. - Tev vēl arvien Sjerra-Leone rādās.

- O-o... - Kapustins atbildēja. Viņš uzreiz atcerējās neizbrienamo bušu un tajā noslēpušos tā sauktos nemierniekus - brīvības cīnītājus, kā viņus sauca daži cilvēktiesību aktīvisti. Tas ir saprotams, jo cilvēktiesību aizstāvji nekad nebija sastapuši dzīvus Sjerra-Leones kanibālus, kuri bija sapīpējušies vietējo hašiša šķirni un apbruņoti ar Kalašņikova automātiem, kam skaistumam nozāģētas laides... Īsāk sakot, Boriss uzreiz nomierinājās un paskatījās uz apkārtējo ainavu ar citām acīm.

- Vispār jau tā nekas, - viņš teica. - Tikai mazliet padrūmi. Kaut kā nevelk zivis ķert ...

- Bet es gan te ķēru, - sacīja Skudins, nepagriežoties. - Bērnībā. Muļķis biju, ne no kā nebaidījos.

Ne drīz, bet tomēr viņi nonāca Mirušo kalna pakājē, uzkāpa akmeņainā ar izturīgiem krūmiem aizaugušajā nogāzē. Akmens, par kuru pārvērtās noida Rīzs, bija milzīgs, ne mazāks kā lapiešu veža un, protams, svēra daudzas tonnas. Un veģetācija ap to bija pat ļoti dīvaina. Varētu domāt, ka te nav Ziemeļu Polārais Loks, bet Tālie Austrumi - kaut kādi milzīgi, gluži vai koki, dadžu krūmi, gaiši rozā sūna, augsta, stiebraina, pusotru līdz divus cilvēka augstumā, gluži kā bambuss, zāle... Ap zāli vijās ļoti gari vīnogulāji ar ērkšķiem.

Vēja nebija, un klusums biezokņos burtiski griezās ausīs. Pat odi pikēja uz atnācējiem klusītēm... Senā Samiedna[121] negatavojās atklāt savus noslēpumus kuram katram un tikai tāpat.

- Ja ticēt zinošiem cilvēkiem, seidi lido ... - Skudins, it kā sveicinoties ar labu paziņu, noglāstīja akmens raupjo sānu, tad nostājies uz pirkstgaliem  ar roku sataustīja gludu, it kā izkusušu mazu krāterīti:

- Runā, ka pērkona negaisa laikā katru reizi te iesper zibeņi. Tie piesātina šamaņa garu ar vēl nebijušu spēku ...

- Ivan Stepanovič, - nez kāpēc, pieklusinājis balsi, Alberts pagriezās pret Skudinu, - vai jūs pats ... tam ticat?

Kudejars paraustīja plecus:

- Kaut kur lasīju, ka tad, ja varavīksni uzskatīsim tikai par gaismas laušanu lietus lāsēs, dzīve kļūs pavisam garlaicīga ... Tāpēc, teiksim tā: ticu daļēji. Pēc principa - pasaka - meli, bet tajā - mājiens.

Ja viņam pajautātu, viņš varētu pastāstīt, kā dažādos laikos un dažādās valstīs, ne tikai Krievijā, viņš bija redzējis daudz ko tādu, kas, pēc ortodoksālās zinātnes principiem, nekādā ziņā nevarēja būt. Bet viņam neprasīja, bet viņš pats nebija no runīgajiem.

- Nezinu, kā klājas noidas garam, bet akmens izstaro un pieklājīgi! - Veņa Kraičiks izlika instrumentus, sāka klikšķināt ar tumbleriem. - Protams, ne Černobiļa ... bet radiācijas fons ir manāmi palielināts, tāpēc, iespējams, veģetācija mutē... - Viņš pamāja uz vareno, kokveidīgo, izplētušos dadzi, kuru rotāja divkrāsainas, kā taksometru dambrete, zīmes. - Re kas par skaistuli!

- Un ģeoanomālija arī ļoti spēcīga, - Alberts drīz paziņoja, rosīgi apstaigādams seidu ar rāmjiem rokās. - nepārtrauktas enerģijas plūsmas ar lielu lauka intensitāti! Viņš paņēma gravimetru, un viņa balsī bija pārsteigums, kas jaucās ar satraukumu. - Veņka, skaties! Neko jau sev! Akmentiņš ir vēl no tiem. Ap to acīmredzami tiek pārkāpti gravitācijas likumi. Ziemeļu pusē objekta svars samazinās, dienvidos, gluži pretēji, pieaug... Kārtējā velnišķība?

- Bet rīt, - ieminējās Veņa, - šis Rept-Kedgi nolems apvainoties uz mums un vispār pacelsies un aizlidos... - Viņš iztaisnojās un, atkārtodams Skudina kustību, ar cieņu noglāstīja akmeni. - Tu lūdzu nelido prom. Labi?

- Ēst kaut ko sagribējās, komandier... - Borja Kapustins, ātri noguris no aizņemto zinātnieku kompānijas, aizdedzināja cigareti un jautājoši paskatījās uz Skudinu:

- Varbūt uzkodīsim?

- Tu šito velna kūpināmo nodzēs un čināriku kabatā noslēp. - Skudins nemaz nejokoja, un Boriss nekavējoties paklausīja, sev atzīmējot, ka rīcības gatavības izteiksme nekad neatstāj Kudejara seju. - Un šeit uzkost nesāksim, Borja. Man ir sajūta, ka kāds mūs tur uz grauda. Metīsim mieru un tīsimies prom...

Viņš pagriezās pret izpētes transā nonākušajiem Veņu, un Albertu, pamāja ar roku:

- Ei, russo turisto! Cigeļ, cigeļ, aiļuļu pēc tam!

Šķiroties, nofotografēja vairākus uzņēmumus (ar digitālo fotokameru, lai neķēpātos ar uzņēmumu attīstīšanu-fiksēšanu-mazgāšanu-kopēšanu, bet uzreiz redzētu rezultātu datorā), pārmaiņus iemūžinājās uz milzīgā akmens, milzu dadžu un trīsmetrīgo grīšļu fona. Eksotika! Nav jābrauc ne uz kādu Šarmelšeihu...

Nometnē atgriezās tikai uz vakariņām - noguruši, bet šoreiz samērā apmierināti. Veņa un Alberts vairs nemēģināja tēlot nenokausējamos "mačo", vilkās līdzi kā miegainas mušas. Galā tomēr kaut kā nokļuva. Ceļotājus sagaidīja pirts, gardas vakariņas un kašķīgs profesors Zvjagincevs, tādējādi maskējot savu bezspēcību un neapmierinātību.

Svētlaime būtu bijusi gandrīz pilnīga... ja nebūtu Edika sirdi plosošās dziedāšanas, izmantojot uz taibolu aiznesto daudzvatu karaoke pavadījumu. Turklāt, izvēloties repertuāru, ģenerāļa dēls izrādīja apskaužamu pastāvību. No spēcīgajiem skaļruņiem skanēja tā pati neasprātīgā piedauzība ar tādām rīmēm kā "kooperatīvs - prezervatīvs". Skudins uzreiz atzīmēja, ka "sīkais sūdabrālis" dzied pārāk jautri. Ar aizdomīgu vieglprātību.

- Tā... - pabeidzis tēju, Ivans piecēlās un orientējoties pēc skaņas, devās uz ezera krastu. Ediks sēdēja zem krūma un, skatīdamies uz nekustīgo ūdens virsmu, auroja mikrofonā repa stilā:

Un lūk nāk padomju tiesa,

Sūdu nes uz koka mieta...

Viņa pietūkušās acis bija pieplūdušas asinīm, uz lipīgajām lūpām klīda nedabisks smaids, un bālā seja savilkta kā krampjos.

Skudins pienāca tuvāk un, sajutis raksturīgo dedzināta siena smaržu, bez liekiem vārdiem paņēma Ediku aiz apkakles.

- Kur dabūji?

Ja Ediks būtu normālā stāvoklī, viņš būtu nobijies līdz lāču slimībai. Bet viņa stāvoklis šobrīd bija ļoti tāls no normas.

- Bet tu uzmini ar trim reizēm! - Nelaimīgais čmo sāka smieties kā jucis, nepievēršot uzmanību nelāgajam faktam, ka viņa kājas vairs neskār zemi. - Kur kur!  Veikalā nopirku! Ko, maita, spīdzināsi? Ņem, sūda fašist, spīdzini! Ērglēn, mans ērglēn, lido virs saules...

Lūk tā. Pamatīgi piegāzies, "uzsists uz ha-ha"

Ediks tomēr neatzinās, nelauza zaru, uz kura bija uzsēdies. Lai gan nebija grūti saprast, no kurienes pūš vējš. Kur taibolā var dabūt anašu? Tikai pie draudzīgajiem kaimiņiem...

Skudins vienmērīgos soļos aiznesa Ediku ezera malā un iemeta viņu kā lupatu melnajā nekustīgajā ūdenī. Lidojuma trajektorija, skatoties no krasta, iznāca augstāka par zemu stāvošo sauli, tāpēc “ērglēna” vēlme piepildījās. Ezerā sekoja arī karaoke agregāts.

"Rīt noskaidrošu, KURŠ..."

Tikmēr zinātnieki atviegloti nopūtās, baudot brīnišķīgo klusumu, un ieslēdza datoru. Pieslēguši kabeli, viņi "lejupielādēja" attēlus no kameras, sāka tos apskatīt... Un kādā brīdī visiem trijiem nedabiski atkārās žokļi. Ducis spilgtu, ar izcilu izšķirtspēju digitālo fotogrāfiju iemūžināja gandrīz vienu un to pašu - milzīgo akmeni, sulīgo veģetāciju, četras cilvēku figūras... un blakus tām pāri zemei stiepās kaut kāda radījuma ēna. Milzīga, smailā kapucē...

Kas-kas, bet Skudina intuīcija līdz šim nekad nepievīla...

"Lūk, meit, ņem!"

- A-a-a! ..

Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs, sirdi satraucoši kliedzot, pamodās. Ar rāvienu apsēdās gultā un, smagi elpodams, sāka meklēt cigaretes.

- Nu bļin, nu bļin, nu bļin! Oh, kuce ... Viņš runāja vēl daudz vairāk, bet iepriekš minētie vārdi bija vienīgie, kurus panes papīrs. Kapteiņa Grīna aizsmakušā balss aizlūza, un pār viņa kailo muguru plūda nejauki auksti sviedri. Tie, kas labi pazina Žeņu, būtu apstiprinājuši, ka viņa novešana šādā stāvoklī nebija viegls uzdevums.

- Oh, Eugen ... - Blakus goļošā mis Airina ar gatavību atvēra pustumsā plēsonīgi gailošās acis,  un zem segas sniedzās pie Grīnberga:

- You awoke for the pleasure of taking me before the new day breaks? Oh come here, my stallion, my baby… [Pamodies, lai aizvestu mani pirms jaunās dienas pārtraukumiem? Ak, nāc šurp, mans ērzelis, mans bērniņ... ][122]

- Ne tagad, dārgā, ne tagad... - Drebēdams, "Judžins" ātri, kā pie trauksmes, saģērbās un izlēca no telts - nez kāpēc viņam zem tās jumta katastrofiski trūka gaisa.

Fakts bija tāds, ka jau labu laiku Jevgeņiju Dodikoviču sāka mocīt nakts murgi. Precīzāk sakot,no nakts uz nakti ar neatvairāmu neizbēgamību atkārtojas viens un tas pats murgs. Sapnī velns ieveda Grinbergu kalnu plaisā, ko ieskāva melni bazalta ieži (Žeņa būtu pārsteigts par tās līdzību ar Salto ieleju, ja viņš nebūtu savlaicīgi atteicies no gājiena uz turieni). Plaisa bija ieeja sāmu ellē, briesmīgā Roto-abimo, pazemes valsts valdnieka, dziļajā valstībā, kur ļaunos cilvēkus gaida neticamas mokas. - Šolom aleihem, ģenerāli, - elles valdnieks sveicināja Grīnbergu un, pamirkšķinot ar vienu asiņaini sarkanu aci, vadāja viņu ekskursijā pa saviem valdījumiem. Starp citu, diezgan plašiem.

Senie ebreji dzīvoja karstā tuksnesī. Tāpēc Bībeles ellē visur ir uguns un sērs, sērs un uguns, kā arī, iespējams, vārošs dabīgais asfalts. Sāmiem, auksto Ziemeļu iedzīvotājiem, ellē plosās ārkārtējs sals; Un, protams, tautas fantāzija, kas kaut kā iekļuvusi Grīnberga sapņos, nezināja nekādus iemeslus par soda ierobežošanu.

Plašās grotās vilkači plēsa grēcinieku ādas. Vampīri grauza kaulus ar dzelzs zobiem. Kāds lēnām slīka ezeru dziļumos un sastinga aukstajos ūdeņos, līdz sirds pārvērtās par trauslu ledus gabalu. Pēc tam to sasmalcināja akmens piestā. Kāds žēlabaini vaidēja, klints saspiests. Kādu, piesietu ar važām aiz visneaizsargātākā locekļa, vilka pa ledus vižņiem, [123]  - drausmīgi kliedzieni, asiņaina taka sniegā ... Tomēr visskaļāk kliedza gļēvuļi un nodevēji. Kaili, sazilējuši aukstumā, viņi apskāva ledus stabus, kuriem bija piesieti. Viņus ar dzelzs astēm sita un visos iespējamos veidos mocīja briesmīgie pazemes cilvēki - milzīgi, pinkaini, ar lieliem zarainiem, kā briežiem, ragiem...

Roto-abimo bija plaša saimniecība. Un visur, cik vien acs varēja redzēt, vens un tas pats - mokas, vaidi, asinis ...

"Nu, ģenerāl, kur mēs vēlamies tomēr?" Sāmu nešķīstenis sirsnīgi jautāja Jevgeņijam Dodikovičam. Un, negaidot atbildi, ar pērkonīgiem kā klinšu nobrukums smiekliem deva ar nagainu ķetnu zīmi:

- Alle! Op!

Tūlīt pie nabaga Grīnberga pieskrēja kaut kādi nedzīvekļi. Tie norāva viņa ģenerāļa formas tērpu, pēc tam apakšveļu ... Un vilka viņu kailu, neaizsargātu, bet nez kāpēc ar tetovējumu uz krūtīm, "kišen miren tohes", alā. Kas notiek alā Žeņa neredzēja, viņš no turienes tikai dzirdēja sirdi plosošus kliedzienus, kas maz bija līdzīgi cilvēciskiem...

Šajā vietā Grīnbergs parasti lēca uz augšu, kā mests. Un vairs nevarēja aizmigt. Paldies trenētajai psihei vismaz par to, ka tā viņu izrāva no sapņa, kad tas jau kļuva pilnīgi nepanesams ...

Tā pagāja nedēļa. Grīns zaudēja apetīti, noliesēja, sāka ar šausmām gaidīt nākamās nakts tuvošanos - un, protams, kļuva auksts pret amerikānieti. Kāda tur vairs mīlestība, ja katru nakti parādās velns (tieši tā, velns!) zina kas!

Mis Airina reaģēja nekavējoties. Sākumā viņa Dodikovičam uztaisīja greizsirdības scēnu, apsūdzot viņu par viņas, mīļotās, krāpšanu ar šo tauko sēpiju Virineju. Tad ezera krastā sagaidīja Borju Kapustinu, kurš mazgājās, un it kā nejauši, bet ļoti cieši pieglaudās viņam:

- Excuse me[124], vai jūs nesēdējāt ar tēvu Braunu vienā sūdu bedrē? Oh, what an adventure![Ak, kāds piedzīvojums!][125] Vai varat kādu vakaru pastāstīt man ko vairāk par to? Mana telts ir trešā, ja skaita no atejas...

Peldējās mis Airina, paši saprotat, "topless".

- Klausies, Žeņ, te tāda lieta, - Kapustins vakariņās sacīja Grīnbergam. - Dzi, tava amerikāniete pie manis līmējas. Tu viņai pa snuķi varēji iekrāmēt, kā pienākas. Lai zina, kā uzvesties pieklājīgā sabiedrībā. Šite jau nav nekāda Čikāga...

- Nekādā gadījumā! Var izcelties starptautisks skandāls, - Grīnbergs garlaikoti nokoda no zilcgaļas, populāri tautā dēvētas par “mataino”, norīstījās, uzdzēra tēju. Tuvojās nakts, kas nozīmēja vēl vienu tikšanos ar Roto-abimo. - Un tad... lai tak viņa iet pavisam bekot. Nogurdinājusi. Zin tik visu laiku Virineju ar sliktiem vārdiem pieminēt un pat vēl velk uz dzīvošanu Arkanzasā. "Braucam", saka "Judžin. Pretējā gadījumā pakāršos."

- Varbūt patiešām pakārsies? - Grīnbergs apklusa, atcerējās tēti, kurš bija pazudis Ilinoisas savvaļā, un sadrūma pavisam, galīgi nolicis malā karoti. - Starp citu, par Arkanzasu... No tās līdz Ilinoisai..

- Nu tad es iegriezīšos, - uzmundrinājās Kapustins. - Uzlabošu amerikāņiem sugu.

“Un arī tas ir pārejošs,” kā reiz teica gudrais ķēniņš Zālamans. Kapteinis Grīnbergs posteni nodeva, kapteinis Kapustins posteni pieņēma. Mis Airina nekavējoties nomierinājās, pārtrauca pērkoņu un zibeņu sūtīšanu pār Krievijas sāncenses galvu. Atkal atnāca miers un saticība... Ak vai - ne nabaga Grīnberga dvēselē. Viņš joprojām aizmiga bailēs un pamodās aukstos sviedros. Acīmredzot gariem viņa ģenerāļa formas tērps ļoti nepatika...

***

Tikmēr Virineja ātri sāka atveseļoties. Pēc pāris dienām, kad sāpes celī, pretēji visām medicīniskajām prognozēm, izzuda un kāja sāka locīties, meitene uztraucās un sataisījās mājās.

- Esmu aizciemojusies pie jums, laiks arī godu zināt. Paldies, vecmāmiņ Grigorjevna. Gandrīz vairs nemaz nesāp, tīrā maģija...

- Tu, meit, ne velna vēl nezini par maģiju, tāpēc labāk paklusē. - Grigorjevna, kaut ko maisot katlā, kas vārījās uz oglēm, sarauca uzacis, protestējot papurināja galvu. - Aiziesi ne ātrāk kā pēc nedēļas, un agrāk nemaz nedomā. Bet runājot maģiju ... neklausies, ko pļāpā tumši cilvēki, kas dzīvo pelēcībā un nabadzībā, ar aizsegiem uz acīm. Būtu labāk ja tos noņemtu, paskatītos apkārt, paklusētu ... - Tamāra Grigorjevna karotē pasmēla, paostīja brūvējumu un, klusi kaut ko čukstēdama, sāka bērt katlā smalki saberztas saknes. - daudz interesantu lietu ieraudzītu. Varbūt tad saprastu beidzot, ka viss apkārt ir dzīvs, - viņa turpināja. - Dzirdētu, par ko vējš runā ar koku galotnēm un ko zāle čukst kapu pieminekļiem ... kāda ir īstā zibens krāsa un kādu zāli ēd zebiekste, gatavojoties cīņai ar čūsku. Debesīs, uz zemes, ūdenī un visapkārt ir daudz vairāk, nekā tu, meit, vari iedomājies... - Grigorjevna atkal paostīja mikstūru, atzinīgi pamāja ar galvu, noņēma podu no oglēm un sāka smērēt Virinejas ceļgalu ar šķidro, ugunīgi karsto, burbuļojošo, bet nez kāpēc nesāpīgo novārījumu. - Esi pacietīga, meit, esi pacietīga! Dzemdēt pirmo reizi ir daudz sāpīgāk ... Un pat tad ne, ja ZINI...

Tas notika mazā, dūmu pirtiņā. To apgaismoja tikai sārti kvēlošās ogles, bet zem griestiem peldēja biezi, pēc kadiķiem smaržojoši dūmi. No šīs smaržas kairināja nāsis un saldi reiba galva, kā no šampanieša.

- Vecmāmiņ Toma, dārgā, mums tomēr ir ekspedīcija! - Virineja lūdzoši palūkojās uz Grigorjevnu. - Jūs saprotat, lauka eksperimenti, apstiprināts zinātniskais plāns! .. Puiši cītīgi strādā no rīta līdz vakaram ... Bet es sēžu šeit kā čukundra un ēdu pīrāgus ar zaķa cepeti.

(Patiesībā, ne tikai ar zaķi. Arī ar brūklenēm, zivīm, brieža gaļu, bebru,  un neko garšīgāku savā mūžā, Virineja nekad nebija ēdusi. Nu pie visiem velniem šo diētu, un kas gan izgudrojis sevi mērdēt badā!)

- Ēd uz veselību, atveseļojies. - Grigorjevna paplikšķināja meitenei kāju un sāka nosmērēto ceļgalu apsaitēt ar linu audeklu. Jaunmodīgos marles pārsējus vecā zāļu sieva neatzina. - Bet attiecībā uz jūsu ekspedīciju ... veltīgi cenšaties, lūk ko es jums teikšu. Tādā veidā jūs neatradīsiet ne šišu ar sviestu. Jums, pilsētniekiem, dabu nesaprast. Lieniet svešā klosterī ar saviem likumiem, neko klausīties nevēlaties. Un vispār... tagadējie cilvēki ir izvēlējušies nepareizo ceļu, viņi ir svešinieki uz šīs zemes. Vecā zāļu sieva ciešāk savilka mezglu, piecēlās no sena taisnstūraina akmens, kas kalpoja viņai kā sēdeklis, un pirmo reizi pa visu laiku pasmaidīja. - Bet lūk tu, meit, esi no citas zortes, kurlovskaja.[Smoļenskas apgabals no kurienes tika izsūtīta vecā zāļu sieva. tulk]. Tie vienmēr dzīvoja bez aizsegiem uz acīm. Tāpēc klausies un atceries, varbūt kaut kas paliks dvēselē. Tu esi dzimusī[šeit domāts, ka Virinejai piemīt iedzimtas ekstrasensa spējas. tulk.][126].

Daudz ko interesantu Grigorjevna pastāstīja Virinejai. Bet septītajā dienā nomazgājās pirtī, saģērbās visā tīrā un, apgūlusies uz sola, vienkārši pateica:

- Pienācis laiks mirt.

Skudins vecākais klusējot stāvēja pie mātes. Darja Dmitrijevna, kaut arī zināja, ka raudāt nedrīkst, cīnījās ar asarām. Virineja kodīja lūpas, notiekošā parastums viņu satrieca. Cik ilgi jau cilvēce cīnās izzināt nāves noslēpumu, cik daudz katrs no mums domā par neizbēgamo... Un cik vienkārši viss izrādās...

- Stepan, nazi! - Grigorjevna pati nolika sev zem galvas kaujas dunci, lai dvēsele vieglāk varētu pamest ķermeni, tikko manāmi pasmaidīja ar bālajām lūpām. - Kad nomiršu - nevelc garumā, sadedzini, - viņa novēlēja savam dēlam. - Bet tu, meit, panāc šurp pie manis! - Viņa pavēloši pacēla acis uz Virineju, viņas skatiens mirdzēja atvieglojumā kā cilvēkam, kurš pārspējis likteni. - Lūk, meit, ņem!

Pastiepa viņai savu sauso, krunkaino roku, cieši saspieda pirkstus... un, tikko manāmi noraustīdamās, izstiepās uz sola. Smaids tā arī neatstāja viņas seju, kas kļuva pilnīgi vaskaina.

Virinejas rokā ieskrēja it kā elektriskā izlāde, viņa pat sašūpojās, juzdama, kā noreibst galva. Virinejai vēl nekad nebija nācies pavadīt pēdējā gaitā tuviniekus, un tikai tagad viņa saprata, cik ļoti bija paspējusi pieķerties Grigorjevnai.

- Oi, vecmāmuļ, - viņa nočukstēja, - kam gan tu mūs atstāji...

Nez kāpēc mūsu valsts uzskata, ka tiesības rīkoties ar mirušo mirstīgajām atliekām pieder tai un tikai tai. Ja jūs nolemjat pats apglabāt savu mirušo radinieku, jūs apsūdzēs par patvaļu un gandrīz ņirgāšanos par ķermeni. Turklāt būs "liecinieki", kuri sāks apgalvot, ka jūs ... esat apglabājis dzīvu cilvēku. Protams, savtīgos nolūkos...

Bijusī trimdiniece to bija paredzējusi. Viņa atstāja dēlam ar savu roku parakstītu papīru, kur izteica savu pēdējo gribu. Tamāra Grigorjevna novēlēja sev ugunīgu apbedījumu. Un nevis kaut kur valsts krematorijā, bet pie savas mājas.

Nākamajā rītā viņas ķermeni noguldīja uz liela malkas sārta. Papildus tuviem radiniekiem piedalījās Virineja ar profesoru Zvjagincevu un, protams, sāms Danilovs - kluss, bet ar apgarotu seju. Vēl viena dvēsele bija atbrīvojusies no miesas važām, un gatavojās pacelties debesīs - uz mājām ...

- Atvados, māt. - Nopūties, Skudins vecākais aizdedzināja bērzu tāsis. Ne uzreiz sāka sprakšķēt resnās priežu šķilas, bet tad caurspīdīgais gaiss piepildījās ar dūmiem un sveķainu garu, ugunīgām mēlēm, cēlās augstu debesīs... Un pēkšņi, uz šī spokainā fona, Virineja ieraudzīja zeltainu mirdzumu, kas, svārstīgs un zaigojoši mirdzošs, lēnām pacēlās bezmākoņu zilgmē. Virinejas galvā uzplaiksnīja brīnumaina gaisma, viņa sašūpojās un, lai nenokristu, pieķērās Darijai Dmitrijevnai, kura stāvēja blakus. Tā klusējot atbalstīja viņu, skatīdamās uz majestātiski liesmojošo ugunskuru.

- Atvainojiet... - Virineja atņēma trīcošās rokas un cieši iekoda lūpā. Viņas acu priekšā vecā pazīstamā pasaule sabruka, mainīja krāsu un formu, pagriežot nezināmu pusi, kas nebija pieejama lielākajai daļai dzīvo. Meitene jutās kā bērnībā, kad uzzināja, ka lelles uz skatuves nedzīvo pašas, bet tiek kontrolētas ar diegu palīdzību. Tad lūk, pasaule patiešām atgādināja leļļu teātri. Visu apkārt caurauda neredzamas, bet ļoti stipras saites. Var pavilkt aiz pavediena, vai arī to pārraut... No slepenajām zināšanām, no pēkšņas pašas spēka apzināšanās, Virinejai izkalta rīkle, viņa konvulsīvi norīstījās...

Trokšņaini liesmoja sveķainie stumbri. Dūmi ar pelēku līķautu ietina mirušo, pasargājot no cilvēku acīm savu pēdējo noslēpumu. Lēnām debesīs aizpeldēja zeltaini zaigojošs mākonis... Augstu, augstu... Tur, kur citā realitātē pacēlās nepieejamie Ripeānu kalni, kur zem citas pasaules saules mirdzēja Balto Ūdeņu Zemes strauti un upes un Arktīdas lielie akmeņi glabāja savu svēto spēku...

Ateju katarse

Viss šajā dzīvē beidzas. Ieskaitot ēdamo. Ceļojumu uz reģionālo centru pēc pārtikas Grinbergs nolika uz sestdienu, bet veselības stavokļa dēļ pats nebrauca, nosūtīja uz "Hammera" Ivanu, Zvjagincevu un Burovu. Viņa autoritāte ekonomiskajos jautājumos bija neapstrīdama - amerikāņi klusējot izrullēja džipu, Skudins tikpat paklausīgi apsēdās pie stūres, Glebs un profesors apsēdās viņam blakus (ja kāds nezina, "Hammers" ir apmēram tikpat plats cik mūsu "Žigulis" garš), un zemais četrriteņu monstrs, tīršķirnīgi rēcot, ripoja pa tundru trases virzienā. Uzkare bija necaursitama, - bedre vai izcilnis, tam nebija nekādas nozīmes. Visu džipu džips, nevis kaut kāds spīdīgi metālisks "parketa apvidus auto" pilsētas izlēcējam...

Bija vēl diezgan agrs rīts. kad "Hammers" veica visas simt divdesmit verstis un izbrauca uz vienīgā un galvenā reģionālā centra laukuma. Lūk, viņa - šīs Lapu  Krievzemes daļas galvaspilsēta.. Nobružātas koka mājiņas, koka ietves, nīkulīgi koka žogi, aiz tām zaļojošas dārzeņu dobes... Un pa vidu - skaļš tirgus. Dienvidu pusē virs tā pacēlās ēka, izrotāta ar trikoloru. Otrajai, kas atradās tieši pretī, logi bija izdekorēti ar dzelzs restēm. Centrā atradās totēmiskā čuguna statuja. Kluss un drūms bija Vladimirs Iļjičs, kurš, šķiet, bija izkāpis no kādas asprātīgas Perestroikas laikmeta karikatūras... Tajā karikatūrā daudzi mazi līderīši, pulcējās pjedestāla pakājē, ar savām izstieptajām rokām pārliecinoši bakstot diametrāli pretējos virzienos ... un pār viņiem smagās pārdomās, nolaidis parasti norādošās rokas, sakumpis stāv Ļeņins...

Vietējā statuja ar skumjām raudzījās uz pie viņa kājām izkaisīto tirgus stihiju - veikaliem, kioskiem, caurbraucošo tirgotāju teltīm. Vai bija vērts paciest visdažādākās neērtības aizzīmogotā vagonā[127], lai pēc nepilniem simts gadiem sīkburžuāziskais nelietis atkal celtu galvu! - Sulaiņi, algotņi, politiskās prostitūtas! Arhinepatīkamākais konfuzs!..

- Ļev Polikarpovič, negarlaikojieties, - atstājot Zvjagincevu sargāt džipu (dārgs taču, ja nu pēkšņi šitie velni nozags), Skudins un Burovs paņēma mugursomas un bez steigas, atsaucot atmiņā Grinberga norādījumus, devās cauri tirgum. . Visur bija viens un tas pats. Zivis, brieža gaļa, aizjūras augļi un dārzeņi, it kā tautas amatniecība... un degvīns. Daudz degvīna. Milzums degvīna...

Uz laukumiņa, kur tirgojās no automašīnām, dominēja pazīstamais bruņutransportieris ar uzrakstu "komendantūras dežurants". Vasilijs Grizlovs, cienīgi, virs praporščika bruņām uzsējis baltu priekšautu, ar svarīgu izskatu lika uz bruņām preces, skaļā balsī saucot klientus:

- Bet kam svaigu gaļu, klasiska, garšo lieliski, derīga visiem cilvēkiem, ar to caureju nedabūsi!

Šeit viņš viegli aiz piedurknes pieturēja šaubošos klientu, viņa balsī ieskanēja samtainas notis:

- Nu nevajag viņu taustīt, tā nav meitene, bet gan mednis. Kur pazaudēja spalvas? Bet sprādziena laikā gaisa vilnis uzsita, tāpēc arī kails. Bet jums nevajadzēs plēst spalvas...

Ieraudzījis Skudinu, Grizlovs priecīgi atņirdzās, taču neaizmirsa par biznesu un ciešo saķeri ar klienta elkoni neatbrīvoja.

- Hei. Petro! Uz izeju! .. Veselību vēlu, biedri apakšpulkvedi. Vai iepērkaties? Droši vien biedrs ģenerālis atsūtīja pēc gaļas? Lūdzu, lūdzu. Ko tik sirds vēlas. Svaiga, tikko no poligona.

- No kura? - No bruņumašīnas dziļumiem izlīda Petro, ātri uzmeta medni uz svariem, pakustināja lūpas, uzreiz nosauca summu un tikpat acumirklī paslēpa naudu tālāk prom no necienīgām, ziņkārīgām acīm. Viņa darbībās bija jūtama prasme, reizināta ar milzīgu praksi. Skudinu un Burovu viņš nepamanīja principiāli. Oficieri. Padlas. Un vispār "mēs jau tāpat esam soda bataljonā, mēs nerakstīsim:

"Uzskatiet par komunistu""...

- Ko tik sirds vēlas, saki? - Ivans, saraucis uzacis, piegāja pie bruņumašīnas, pieskārās pārogļotam, gabalos sacirstam lāča līķim. - Ar ko viņu tā? Ar napalmu?

Kā izrādījās, viņš nedaudz kļūdījās, toptigins tika apcepts ar TOS-2 palīdzību - no smagās uguns sistēmas "Papa Karla".

- Lūk, rekomendēju. - Grizlovs sasprindzinājās, aiz kājas pavilka ceturtdaļu aļņa liemeņa. - Vakar vēl kūpēja, svaigs. No "Zanozas" nogāzām, ekoloģiski tīrs produkts. Tiesa, tikai sautējumam, viss kā siets. Soljankā labs, der ar kāpostiem...

Patiešām, aļņa gaļa bija pilna ar maziem caurumiņiem, līdzīgi tārpu ejām: Apstāklis ir tāds, ka, detonējot "Zanoza" kaujas galviņai, visapkārt tiek izsēti savīti tērauda bultu mākoņi.

- Un šie no kā, pat ieņaudēties nepaspēja? - Skudins vēl vairāk sarauca uzacis, viņam pēkšņi ļoti sagribējās iebraukt Grizlovam ar dūri purnā. - pa bēniņiem saķerstījāt?

Uz bruņām gulēja pusducis šausmīgi apdegušu, konvulsīvi izstiepušos dzīvnieku. Viņu izskats nemaz nerosināja apetīti. Gļebs drūmi klusēja aiz Skudina pleca.

- Pateiksiet arī, biedri apakšpulkvedi! - Grizlovs izlikdamies sapūtās, aizvainoti nošņaukājās. - Firma slotas nesien, firma taisa zārkus! Tas taču biotests! - Un paskaidroja:

- Truši, no tanka. Pārbaudījām "Lučinu", jauno granātmetēju. Pavisam labs, uzreiz gluži kā no cepeškrāsns ... - Viņš izvilka nazi, veikli pārgrieza dzīvniekam vēderu. - Tikai pasmaržojiet, biedri apakšpulkvedi, kā tas smaržo, kā vārīta cūkgaļa, tīri kā vārīta cūkgaļa. Es pats ēstu, bet vajag naudu! Starp citu, vai jūs nevēlētos kādas zivis? Tikko izzvejotas? Vakar mūsējie ar vakuumnieci kļūdaini trāpīja ezerā...

- Labi, praporščik, tirgojies, - Skudins pamāja un devās prom. Noskaņojums sabojājās pilnībā, Kudejars pieķēra sevi domās, ka viņam būtu vieglāk nogalināt divkājainu ienaidnieku vai kādu nelieti, nekā šādu nevainīgu radībiņu. "Novecoju, kļūstu sentimentāls ... Par kaķīšiem, par sunīšiem ..."

- Tā lūk kļūst par veģetārieti, - sacīja Burovs, un Kudejars saprata, ka, par laimi, viņš nebija vienīgais ar vēlmi sadot kādam pa purnu.

Ātri, nekur nekavējoties, viņi sapirka visu nepieciešamo, atgriezās pie džipā mierīgi snaudošā Zvjaginceva, un "Hammers" ar trulu motora rīboņu no galvaspilsētas devās atpakaļ uz perifēriju.

Tikai tālu netika. Tieši aiz pilsētas robežas šoseja bija nobloķēta. Turklāt pēc pilnas programmas - "skorpions" no grāvja līdz grāvim, gebedešņiki, menti, iekšējās karaspēka daļas komplekts ar mierīgu, pašpārliecinātu suni, kurš pieradis strādāt uz cilvēku. Ceļa malā policijas žiguļonoks mirgoja ar bākugunīm.

Tiklīdz Ivans nobremzēja, pie džipa pielēca leitnants un nekavējoties atrāvis durvis, uzbļāva:

- Izkāpt no mašīnas! Dokumentus! Ātrāk, te man, ātrāk! Dzīvāk! Stāvēt! Rokas uz kapota!

Ieraudzījis "Hammeru", viņš, acīmredzot, pilnīgi noteikti nolēma, ka tas ir "aģents 007", kurš, izpildījis uzdevumu, steidzās atpakaļ pāri kordonam. Tikai Skudinam bija nospļauties, par ko domāja perifērijas ments. Stervozais noskaņojums, meklēja izeju, un sāka lēnām pārtapt praktiskās darbībās.

- Tūlīt, leitnantiņ, būs tev dokumenti... - Viņš lēnām izkāpa no džipa un, parādījis sarkanvākoto apliecību ar labi pazīstamo trīs burtu saīsinājumu, īsi un priekšnieciski pamāja ar roku:

- Biedri kapteini! Pie manis! Vai tas ir jūsu padotais? Kā jūs domājat, vai virsnieka uzpleči viņam nav par smagiem? A?

Kad Ivanam ievajadzējās, viņš varēja atstāt uz apkārtējiem ļoti nepatīkamu iespaidu, un tagad bija tieši tāds brīdis.

- Mans, biedri apakšpulkvedi, mans... - Milicijas kapteinis, paskatoties uz Skudina ksivu, izstiepās un atdeva godu. - Jauns, karsts, neapvainojieties. Atvainojiet to zasrancu.

Konfliktēt ar Sanktpēterburgas FSB apakšpulkvedi bija pēdējā lieta pasaulē, ko viņš vēlējās.

- Labi, dēliņ, dzīvo. Nākamreiz nezaudē ožu... - Te sastingušais leitnants uzelpoja, bet Kudejars aizvācis dokumentu, atkal pagriezās pret kapteini:

- Skatos, cilvēkus meklējat? Kas noticis?

- Bēgšana. Grupā. Kapteinis iebāza mutē zāles stiebru. - No stingrā režīma izbēga... Hei, Semjon, kas tur orientācijā ir?

- Veselību vēlu! - gāzelējoties piegāja konvoja praporščiks, neizņēmis no mutes cigareti, pamāja ar roku:

- Ei, Serdjukov, pie manis! Izstāsti orientēšanu meklēšanai.

Viņam nepārprotami patika spēlēt priekšnieku. Svarīgu un skarbu.

- Biedri praporščik! Jefreitors Serdjukovs pēc jūsu pavēles ieradies! - Kareivis - "vevešņiks" izauga kā no zemes, acis dzīvespriecīgas, vasarraibais deguns mizojas. - Ziņoju: grupas bēgšana no stingra režīma zonas, deviņi cilvēki, trīs kalašņikova automāti, sešas aptveres. Visi - recidīvisti. Īpaši bīstami, pie aizturēšanas.

- Viss, brīvi, - praporščiks novērsās, noklikšķināja ar šķiltavu, aizdedzinot apdzisušo "Primu". - Uhari, vēl no tiem. Torņa "popku" paņēma ar elektrodu, izvadātāju un sardzes maiņu - pa tīro, ar duramajiem. Bēgšanas ceļu nokaisīja ar makhorku, suņi pēdas nepaņēma... Tā lūk, tādā griezumā.

- Viņiem trīs "Kalaši", bet jūs šeit nostājušies pārredzamā vietā, kā trīs papeles Pļuščihā? Nebaidāties, ka viņi no krūmiem nodos kārtu tiešā tēmējumā un ar sveicienu aizbrauks jūsu žiguļonkā? - Skudins izsmieklā pasmīnēja un lēnām, iekāpa džipā burkšķēdams:

- Ne slazds, bet balagāns uz asfalta.

Ceļā uz bāzi viņus bremzēja vēl divas reizes, tad, paldies Dievam, "Hammers" nogriezās uz zemes ceļa. Tālāk brauca bez šķēršļiem -  taigā prokurors ir lācis, un viņam nav darīšanu gar aizbēgušiem notiesātajiem.

Nometnē laiks tuvojās pusdienām.

- Ei, Dodikovič! Pieņem! - Skudins ātri nodeva naudu un produktus, atdeva "hammeru" ... un pēkšņi saprata, ka nometnē kaut kā trūkst. Kaut kā ļoti pazīstama, kaut arī pretīga... Viņš kļuva modrs un pēc sekundes saprata, kā tieši. Mūzikas skaņu. Un pats Ediks - nav redzams, nav dzirdams ...

"Varbūt es velti pārsteidzos, noslīcināt to velna karaoke ..." Iztēle pakalpīgi sniedza Skudinam redzējumu par ģenerāļa dēlu, kas karājas apsē. - Oh, sasodīts, cik gan tas būtu nelaikā..."

Tomēr, kā izrādījās, Edikam pat prātā neienāca ņemt ko galvā, nemaz nerunājot par pakāršanos. Viņš gulēja izstiepies savā vagoniņā uz nesaklātās gultas, un svētlaimīgi smaidīja pār visu seju, likās, ka viņš snauž ar atvērtajām acīm un redz aizraujošu nerealizējamu sapni par cildeno un skaisto. Reizēm viņš konvulsīvi noraustījās, kaut ko neredzamu nobīdot malā un neskaidri nočukstēja ar sausām lūpām, kas pārklātas ar dīvainu baltu pārklājumu. Viņa redzokļi bija nedabiski paplašināti. Viss, ko tik vēlies, tikai ne veselīgs jaunekļa miegs pirms vakariņām.

Iesākumam Skudins noliecās un uzmanīgi, neveicot pēkšņas kustības, apostīja guļošo. Viņš jau ilgu laiku necieta no pārmērīgas riebuma sajūtas. Nē, Ediks tiešām nebija ne piedzēries, ne sapīpējies. Un starp viņa lietām (šoreiz Kudejars meklēja ļoti uzmanīgi) nebija ne pēdas no narkotikām. Ivans klusi norēcās, aizvēra durvis un devās uz amerikāņu pusi. Edika simptomi viņam bija ļoti pazīstami. Noteikti kaut kas psihodēlisks. Sintētika, kaut kāda "purpura migla", "dzeltenā saules gaisma", "saules plīsums", "oranžais mirdzums" - kā tik narkomāni nenosauc LSD-25[128] ... trīsreiz viņa māti aiz kājas.

- Kurš no jums piepumpēja mūsu puisi ar narkotikām? - klusi un strupi Skudins pajautāja, "tēvam" Braunam, kurš gaidīdams vakariņu gongu, gatavojās mazgāt rokas. Un viņš ar smaidu, kurā nepiedalījās acis, piebilda:

- Izsūdziet grēkus, brāļi, kā pie bikts. Ar labu lūdzu. Tādu dievmāti.

Viņa izskats nevēstīja neko labu, taču "tēvs" Brauns neņēma vērā pārliecināšanu un atbildē vienaldzīgi pasmaidīja:

- Narkotikas, brāli, ir antikrista inde, velna kārdinājums, Dievam pretīgs elles izgudrojums, ar mūsu eņģeļu svētību - brāļi to nepieņem. Un tā ka, riebīgie darījumi neatrada patvērumu mūsu dvēselēs mums nav ko nopietni nožēlot, mēs tikai ceram uz mūsu Kunga gribu, uz Viņa dzīvību dāvājošo roku un uz mūsu nevainotās Ever-Virgin jaunavas svētību, visas zemes saudzētāja atpestīšanas ieņemšanas garā. krustā sistā par Viņa godību par ...

Viņš nepabeidza. Pretīgais noskaņojums, kas sāka valdīt pār Ivanu reģionālajā centrā, netālu no pārdošanai izlikto nevainīgi nogalinātu dzīvnieku līķiem, beidzot atrada izeju. - Lūk, tev "dzīvību dodošā roka"! Acumirklī "tēvs" Brauns dabūja taisnu sitienu uz žokli, sānu sitienu pa liesu un aperkotu pa aknām. Varenais melnādainais nožagojās, saliecās, satvēra vēderu un nokrita zemē. "Un šeit vēl nevainojamā svētība piedevām..." Brālis Hulio, kurš bāzās starpā, dabūja purnā un, kļuvis skumjš, zaudēja tempu. Tad lietai pievienojās pārējie brāļi, saskrējuši uz troksni. Tātad "Dievam pretīgs elles izgudrojums?" Iniciatīva sāka pāriet Amerikas pusē, taču ne uz ilgu laiku. Svētie kalpotāji Boriss un Gļebs jau lidoja uz Kudejara glābšanu, Grīnbergs bija pēdējais, kurš iesaistījās kaujā un ar drosmīgu saucienu metās cīņā:

- Azohenvei!!! Uz priekšu, slāvi!!!

Un sāka vārīties cēlā vīriešu darbība pilnā sparā. Jums tikai jāņem vērā, ka vīri visi bija ne jau vienkārši, bet apmācīti, citiem vārdiem sakot, profesionāļi. Uzreiz kļuva skaidrs, ka brālis Hulio dod priekšroku ortodoksālajam karatē, brālis Bendžamins ir vairāk tendēts uz džiu-džitsu, bet brālis Rodrigess un brālis Mario diezgan labi praktizē kempo. Pats "tēvs" Brauns, atguvies un pašūpojis galvu, sāka demonstrēt izcilu boksu, kā arī labi uztrenētu Savata tehniku, pelēkās acis meta niknus zibeņus. Ziņkārīgās vāveres acumirklī sabēga tuvumā esošajos kokos - aizjūras lamuvārdi jaucoties ar krievu mātesvārdiem, tricināja debesis.

Mūsējie kā parasti bija skaitliskā mazākumā. Bet ... Bet!

Cik mums Matrosovu bija kara laikā? Un cik viņiem? Runā, ka viens vienīgs. Tā lūk tas ir. Te ir tas punkts. Un noteikti ne daudzumā.

- Ļova, viņi tak viens otru apsitīs! - Šihmans pagrūda Zvjagincevam ar elkoni, sejā jaucās riebums un bailes. - Kāpēc tur, kur ir krievi vienmēr ir kautiņš un bardaks?

Un viņš norādīja uz Grīnbergu - kurš prasmīgi apstrādāja brāli Bendžaminu, kurš jau sāka liekties.

Ļevs Polikarpovičs, kurš sākumā arī bija ļoti satraukts, tikmēr pēkšņi saprata, ka patiesībā neviens šeit nevienu netaisīs nogalināt - visi ir profesionāļi, bet profesionāļi vienmēr kontrolē situāciju. To saprotot, cienījamais profesors sāka dedzīgi just līdzi savējiem.

- Senas tradīcijas, pagāniskas saknes, - viņš neskaidri paskaidroja Šihmanam. - Ko no tādiem ņemsi. Barbari...

Protams, barbari - vai tiešām kārtot lietas ar dūrēm ir civilizēti? Kā teica viens gudrs cilvēks, pati civilizācija sākās tajā brīdī, kad, atbildot uz apvainojumu, lidoja nevis akmens, bet tāds pats vārds. Bet ... Pat visīstākajiem intelektuāļiem ir kaut kas sirdī, kad viņi redz ejot sienu pret sienu, kad MŪSĒJIE sakarīgi un bez kompromisiem pārspēj NE MŪSĒJOS... Mēs taču ar aizrautību skatāmies filmas, kuru anotācijās  īsi un skaidri lasāms: "bojeviks" . Mēs skatāmies un priecājamies arī tāpēc, ka arī tur viss nav simtprocentīgi nopietni...

Tikmēr barbars Grīnbergs dabūja gar zemi barbaru Bendžaminu un gatavojās ņemt uz grauda pašu galveno barbaru "tēvu" Braunu, taču nokavēja. Gļebs pēkšņi izmeta roku, un ar šo kustību pielika punktu. "Reverendu" atkal salieca, nometa ar seju uz leju uz nomīdītajām sūnām. Viņš vairs nemēģināja piecelties, tikai noslaucīja asinis no sejas, pacēla uz Skudinu noraidošu skatienu un starptautiski nolamājās:

- You fucking bastard! Bezragainais āzi! Asshole! Rediska! Burkāns! Navuhodonosers! Hamburgas gailis! Ne velna mēs nedevām tavam preteklim, trīsreiz viņu izdrāzt ar mēmu ceļgalu! Un ne jau tā, un ne māti, ne kur citur, tas caur taviem četrdesmit sit caur septiņiem zārkiem! Piedod man, ak Kungs!

Patiešām, viņa bijušais akcents pilnīgi pazudis.

- Tātad, ne jau jūs piebāzāt to mūsu draņķi ar narkotikām? - Pārsteigts, Skudins noņēma tvērienu no brāļa Hulio rīkles un maigi, pat uzmanīgi nolika nedaudz aizžņaugto pretinieku zemē. Konstatēja:

- Tad iznāk, ka mēs veltīgi sakāvāmies. - Viņš piegāja pie "tēva" Brauna un, it kā nekas nebūtu noticis, pastiepa viņam roku. Melnādainais "priesteris" satvēra roku un viegli piecēlās, nopietnas traumas viņam nebija nodarītas, bet apdauzīts ģīmis - ak Kungs, kādi sīki negadījumi nenotiek starp īstiem vīriem. - Un tomēr, - klusi un draudīgi piebilda Kudejars, - kurš nelietis te pavedina to jaunieti? Uzzināšu - pakāršu viņu aiz taisnās zarnas!

Skudins nezināja, ka apmēram pirms nedēļas Dievs Edikam atsūtīja ... nē, ne siera gabalu, bet īstu mannu no debesīm. Ejot gulēt, ģenerāļa dēls zem spilvena atrada samta kasti un tajā visu - ko vien varētu vēlēties narkomāna dvēsele: pastmarku kolekciju, kam aizmugurē iesmērēta, nevis ar līmi bet ar “sintētiku”, simts miligramu. kapsulas ar “Ļusju”, tas ir, LSD grupas pārstāvi, kādas piecas gatavas šļirces, pāris "kuģīšu" [129] un divus desmitus ekstezī tablešu. Ak, debešķīgā svētlaime, ārpuszemes bauda, dvēseles atpūta!.. Ediks klusi, svaigā gaisā "iesmērējās" un, rūpīgi noslēpis savus dārgumus, devās uz savu vagoniņu "ceļot". H... tev, apakšpulkvedi kvazimodo! Kaķim zem astes, barankas caurums, sprāguša ēzeļa ausis! ..

Tikmēr kaujas laukā iestājās miers un labestība. Malači nomazgāja asinis, izšņauca puņķus un ar jokiem, jociņiem gar mazgājamo trauku devās uz virtuvi. Tomēr gāja ne pilnā sastāvā. Brālis Bendžamins vēl arvien nespēja košļāt, brālim Hulio nedaudz sāpēja iekšas, un brāļi Mario un Rodrigess ne pārāk labi turējās uz kājām un klusi devās uz telti. Krievijas pusē pie pusdienu galda nebija klāt Grinberga. Nē, ne jau kaujas dēļ, kauja viņu vienkārši izklaidēja un priecēja. Bet tad cīņas entuziasms pierima - un atkal galvā iezagās atmiņas par neizbēgamo murgu, kas viņu vakar vakarā apmeklēja un, protams, apmeklēs arī šonakt. Jevgeņijs Dodikovičs devās ezera krastā un apsēdās uzsmēķēt, taču arī tas nepalīdzēja, tāda melanholija pārņēma viņu, kaut lec uzreiz necaurredzamajās ezera dzīlēs. Ar lielu akmeni kaklā...

- Kas ir, Žeņečka? Slikti? - Aiz krūmiem klusi parādījās Virineja, apsēdās blakus, palūdza "Vinstonu", no dūmiem samiedza acis. Un pateica nedaudz apstulbušam Grīnbergam:

- Dusmīgi ir salas gari, viņi nepieņem ģenerāļa mundieri kā upuri. Uz tā ir pārāk daudz asiņu.

Viņa pateica visas šīs nejēdzības ar pilnīgi nopietnu seju, tieši ar tādu, ar kādu bija aizstāvējusi kandidāta disertāciju - un, domājams, drīz dosies aizstāvēt doktora.

"Klusi čabot ar šīferi, lēnām aizbrauc jumts..."

- Gari? Dusmīgi? Mundieris? .. - Grīnbergs kaut kā dīvaini paskatījās uz Virineju, viņa sadauzītās lūpas sašķiebās nelabā smaidā:

- Klausies, bez ceļgala tu neesi sasitusi arī galvu?  Pakauša daļā?

- Man, Žeņečka, saprotama tava skepse, - Virineja tikpat nopietni turpināja. - Bet ņem vērā: visur pastāv neredzami, ļoti spēcīgi sakari. Materiālā zinātne tos kļūdaini interpretē kā cēloņu un seku attiecības. - Viņa dziļi ievilka un, izlaižot dūmu strūkliņu, mīļi kā mazattīstītam bērnam uzsmaidīja Grīnbergam. - Vajag tik paraut aiz pareizā pavediena, un gari atstāsies, nevarēs raustīt stīgas tavā dvēselē. - Viņa pasmaidīja vēl platāk, acīs uzplaiksnīja nerātnas dzirkstis. - Nu, labi, tikai tāpēc, lai tu noticētu... Es tagad pavilkšu pavedienu, kas ved uz tavu vēderu. Tā te... ļoti lēnām un uzmanīgi... Kur tu skriesi, Dodikovič? Un divi simti dolāru? Nu, neatstāj mani! Paliec tak ar mani!

Viņa atklāti smējās.

Jevgeņijam Dodikovičam nebija laika domāt ne par viņu - un ne par visu pārējo pasauli. Steidzīgi uzņemot ātrumu, viņš metās uz tualeti, un viņa galvā riņķoja viena vienīga doma, kas nāca no gremošanas trakta: "Nenokavēt, tikai nenokavēt!!!"

Uf-f. 0-oh-oh ...

Viss kārtībā, paspēja. Ietekmēja treniņi, daudzu kilometru krosi un spetsnaza apmācība - vai nu velti tiek uzsvērts, ka nepieciešami gadiem ilgi treniņi, lai kādā mirklī varētu izglābties! Viņš paspēja laikā, turklāt garīgās relaksācijas vieta nebija aizņemta. Grīnbergs ielidoja iekšā kā viesulis, burtiski sabruka uz "sirds" formā izgrieztā cauruma... un lūk, ak, ilgotais svētlaimīgais brīdis, salīdzinājumā ar kuru orgasms ir tfu, neveikls krampis, nožēlojams aizstājējs atejas katarsei. Un ilgu laiku Jevgeņijs Dodikovičs bija vienatnē ar sevi, sasvīdis, satraukts, pretrunu plosīts. Viņa racionālais prāts atteicās ticēt brīnumiem, čukstēdams: “Nē ideālismam! Kants kļūdījās! " - "Nemaz nekļūdījās," protestēja sfinkteris, kuņģis un resnā zarna, "gars ir primārs, un pasaule ir ilūzija!"

Beidzot Grīnbergam viss kļuva skaidrs. Bāls, bet ar apgarotu seju viņš izgāja no tualetes, pienāca pie Virinejas un satraukts, smagi elpodams, paņēma viņas rokas savējās:

- Ticu tev. Piedod par visu, ja vari.

Virineja nebija atriebīga. Grīnbergam šajā naktī vairs nebija nekādu murgu. Viņš sapņoja par savu māti, vecāko bufetnieci Tautu draudzības pilī. Viņa zeltzobaini smaidīja un lēja "Padomju šampanietī" minerālūdeni...

Karavīra vēstule

Pastāv klišeja, ar kuru mīlēja mūs iepriecināt kinoļaudis, pirms piecpadsmit vai divdesmit gadiem filmējot "par karu" ... Tikai nepadomājiet neko nepatriotisku par šo rindu autoriem. Mēs šeit nerunājam ne par "Karavīra tēvu", ne "Skaidrajām debesīm", ne "Lido dzērves". Tie ir kinošedevri, un tie, kaut kā pārsteidzoši iztika bez klišejām. Nē, mēs runājam par citām kinolentām; vecākā paaudze apstiprinās, kādos apmēros šāda produkcija tika ražota. Un ko tā bija vērta.

Tad lūk. Jauno karavīru, kuru filmas veidotāji iecerējuši nogalināt patosa un mākslinieciskās patiesības labad, noteikti redzēsiet rakstot vēstuli savai mātei. Ne tēvocim, ne brālim, ne svainim, visbeidzot ne mīļotai meitenei, - vienīgi un tikai mātei. "Tūlīt iesim uzbrukumā," steidzīgās rindiņas apraujas, "pēc kaujas pabeigšu..."

Dabiski, ka vēstule paliek nepabeigta.

Ir arī vēl viena klišeja. Priekšējās līnijās parādās lielais Žukovs (Koņevs, Rokosovskis, Vatutins - nepieciešamo pasvītrot). Nez kāpēc komandieris pievērš uzmanību aizkustinošam, bezbārdainam leitnantam, jautā, no kuras puses viņš ir, kas ir radinieki, kādi ir plāni "pēc kara" ...

Pieredzējušais skatītājs jau zināja, ka nākamais kadrs parādīs kauju. Kurā nabaga biedrs neizbēgami tiks nogalināts. Un piedevām ar īpašu nežēlību. Vai kaut kā līdz pēdējam aizvainojoši. Lai zina...

Tomēr šai otrajai klišejai nav nekāda sakara ar mūsu stāstījumu. Ja godīgi, arī pirmajai. Jo vēstuli rakstīja nevis jauns karavīrs vai zēns-leitnants, bet gan rūdīts specnaza pārstāvis Gļebs Burovs. Un viņš tuvākajā laikā nemaz negrasījās doties durkļu uzbrukumā. Un noteikti ne jau tajā iet bojā.

Neskatoties uz to, Gļebs - par prieku nākamajiem kinematogrāfistiem - rakstīja vēstuli. Un pie tam tieši mammai. Pirksti,  tie paši, kuri spēja izšķaidīt mušu lidojuma laikā, pierasti skrēja pa datora taustiņiem.

“... un vēl šeit visu laiku redzu brīnišķīgus sapņus. Vakar man tētis  sapnī rādījās... Tas ir, es biju jau it kā pieaudzis, bet viņš - kā toreiz - ar tevi. Es šeit savā brīvajā laikā viņu esmu uzzīmējis. Uzraksti, vai sanācis līdzīgs, vai nē... "

Daži peles klikšķi un blakus tekstam parādījās attēls. Meistarīgi izpildīts tajā pašā datorā. no ekrāna lūkojās smaidīgs vīrietis. Viņa smaids un acis bija tieši tādi paši kā Glebam, bet uz vaigu kauliem, zoda un pieres gulēja purpursārtas ēnas. Kaut kas līdzīgs izārstētiem apdegumiem.

Štāba vagoniņā bija karsti. Gļebs sēdēja vienā kreklā un sporta šortos, turklāt basām kājām, lai ikviens interesents varētu saprast, kāpēc viņš tiek saukts par Mutantu. Tomēr pat bērnībā Gļebs iemācījās: ja vien nevienam īpaši neparādīja, ļoti maz kuri pamanīja viņa sešu pirkstu pēdas.

"Bet šodien vispār... Atceries dziesmiņu - "un kā aizmiegu, es ko tādu sapņos redzu!" Lūk, viss tieši tā. Vai tev stāstīju - mūsu amerikāņi šeit taisās noķert relikto hominīdu? Tas ir sniega cilvēku? Nu tad lūk, es jau nosapņoju, ka viņi ir noķēruši. Ievilka būrī, izlika nometnes vidū. Bet es skatos - galu galā tas nav vīrietis, bet gan meitene! Sarkanpelēka, pinkaina... Sēž, raud, ar ķepiņām aizsedzas. Un tā,  zini, man viņas žēl palika! Kas tā tāda, domāju, pie sevis,  par zinātni, lai meitenes tās dēļ iesprostotu būros! Sagaidīju nakti (tas viss, zini, sapnī, bet nāvīgi reāli). Piezagos, ātri sargus nekustīgus - un palaidu viņu vaļā. Viņa man uz vaiga - čmok! Un skriešus uz mežu, bet es pamodos..."

Glebs savu mājas datoru bija nopircis jau sen. Un, neklausīdams iebildumus un taisnošanos, iemācīja savu padzīvojušo māti to izmantot. Ksenijai Petrovnai pamazām iepatikās un tagad e-pastā viņa ar interesi  sazinājās ar jaunības draugiem, kuriem bija turīgi vai vismaz tehniski attīstīti bērni un mazbērni. Viņa teica, ka ir pilnīgi aizmirsusi, kā raksta parastās vēstules. Un pēdējā laikā neuzticējās "papīra" pastam.

"Un zini, mammu, meitene bija ļoti jauka. Tas nekas, ka pilnīgi spalvaina..."

Izlicis pēdējo punktu, Gļebs pasmaidīja, noklikšķināja uz peles pogas - un dators, kas savienots ar satelīta tālruni, iemeta karavīra vēstuli pasaules tīklā.

Pulksten divpadsmitos pa naktīm...

..Un tālāk, domājat, kas? “No kapa pieceļas Imperators”?[130] Nu, bet nekas tamlīdzīgs. Tas ir, varbūt agrāk mēdza celties, bet tagad... Divpadsmitos naktī no mājas iziet suņu mīļotājs. It īpaši tāds, kuram ar liels un briesmīgs (vismaz pēc izskata) suņtēviņš. Tas ir, tāds, kas spēj garāmgājēju nobiedēt līdz žagām. Vai arī saķerties cīņā ar tikpat lielu, draudīgu, ar hierarhiskajām problēmām mūžīgi aizņemtu suni.

Čeizs, labsirdīgais radījums, nekad neuzbruka cilvēkiem. Bet tālu nebija dumjš, lai pakautos ar sugasbrāļiem, lai gan pat šeit viņš pirmais nevienam neuzbruka. Varenais skausts, lielā galva, īsā un platā mute ar baismīgiem zobiem... Tas viss reizināts ar skarbo dzīves skolu. Cik Ritai bija zināms, viņam bija izdevies "nostādīt ierindā" visu klaidoņu baru, kas atradās Varšavas tirgū. Tā ka nopietns pretsitiens jebkuram četrkājainajam agresoram tika garantēts.

Tagad iedomāsimies situāciju...

Ir anekdote. Divi jaunie krievi satiekas, abi ar suņiem. Vienam - sīks taksis, otram - varens rotveilers. - Ko tu sev esi iegādājies? - smejas rotveilera īpašnieks. "Bet ņemsim un sarīdīsim," iesaka takša īpašnieks. Sarīdīja. Taksis metas virsū... Klac, klac! Rotveilers skaļi smilkst un bēg. “Es gribu tādu pašu!!! - apbrīno sakautā īpašnieks. - Cik tu par to samaksāji? - "Desmit tonnas baksu." - “Tu ko, no ozola nokriti? Kā suns var maksāt tik daudz?" - "Var. Pieci - par krokodilu, un vēl pieci - par plastisko operāciju!"

Pasmējāties? Bet tagad nebūs smieklīgi. Tagad iedomājieties sekojošo. Apstājas importa automašīna, no tās izlido kaut kas tikpat sugas, cik slikti audzināts, bez uzpurņa un pavadas, un metas uz Čeizu. Un tas viņu... nē, ne līdz nāvei, starp suņtēviņiem tas gadās ļoti reti. Viņš tikai sakož to kā riekstu: noplēš ausi vai izrauj ādas gabalu, liedzot izstādes skaistumu un karjeru. Sakostā čempiona īpašnieks tuvojas un liek Ritai atbildēt. Un viņam ir pilnīgi vienalga, ka pie visa vainīgs viņa suns, kura vērtība patiešām ir mērāma dolāru kaudzē...

Situācija? Situācija. Rita patiešām negribēja tādā iekļūt, bet grāmatu Ritai, viņas varonei, nenāktu par skādi. Viss kaut kas būs labs, ja no tā var pīt interesantu sižetu.

Virs pilsētas peldēja vasaras nakts, lai gan tā vairs nebija baltā, bet parastā, tumšā, taču Rita nebija no tām, kas dažus gadalaikus gaida, bet citus izdzīvo. Viņa mīlēja vasaru, ziemu, rudeni un pavasari. Un zilā, siltā Sanktpēterburgas nakts oranžo laternu apgaismojumā, viņai pilnībā gāja pie dvēseles.

Viņa izgāja pa ārdurvīm, turot Čeizu pie pavadas. Gāja garām pagalmiem un devās pa ielu Jubilejas dārza virzienā.

- Staigā!

Šo komandu, tāpat kā komandu "ēd", sunim nekad nevajadzēja atkārtot. Uzreiz iztina pavadu pilnā garumā un rosīgi skrēja pa priekšu, apošņādams pie kokiem un pie gandrīz katra paceldams pakaļējo kāju. Acīmredzot pareizi runā, ka suņu paradīze ir pilns urīnpūslis un bezgalīga koku aleja... kurā jau pabijuši citi suņi.

Čeizs nevarēja tikai saprast, kāpēc saimniece spītīgi neļāva viņam atzīmēt netālu no zāliena malas novietoto automašīnu riteņus. Bet nedrīkst - tātad nedrīkst. Šķiet, ka viņš pamazām sāka pierast pie disciplīnas.

Gandrīz vienlaikus ar Ritu no stūra parādījās vēl viens pusnakts suņa saimnieks. Viņa mīlulis bija melnu pūku kamoliņš, no kura, kā jautras oglītes, draiskulīgi mirdzēja acis. Lielums un puskucēna vecums ļāva Čari brīvi skraidelēt, neradot nekādas sūdzības. Viņa pazina Čeizu un, atšķirībā no vairuma pieaugušo suņu, no tā vispār nebaidījās.

Jums vajadzēja redzēt, kā viņa piesteidzās pie sava drauga, kā ripoja, kā melns rausītis, pa zālienu, kā ar pilnu ātrumu apgriezās ar kājām gaisā - un šajā pozīcijā iebrauca zem suņa priekškājām. Čeizs, kuram viņa varēja staigāt zem vēdera, nozīmīgi noliecās un sāka apostīt mazulīti, spēcīgi šņākuļojot caur uzpurni un burtiski spiežot viņu ar degunu pie zemes. Čari ar sajūsmu izvijās, ekstāzē bolīdama acis. Viņa zināja, ka briesmonis, kas pārkāries virs viņas, ir īsts džentlmenis, kurš organiski nav spējīgs aizskart mazo jaunkundzīti. - Labu nakti, Oļeg Vjačeslavovič! - Sveicināta, Rita. Jums sveicieni no Tatjanas Pavlovnas.

- Paldies. Savstarpēji. Kā viņas radikulīts? .. Viņi, ar saviem suņiem iespējams, no malas izskatījās smieklīgi. Garš, cienījams, izskatās pēc pensionēta admirāļa, pavecs vīrietis ar nekaitīgu, niecīgu "kucīti". Un slaida jauna sieviete ar milzi-suņtēviņu pavadā.

- Oļeg Vjačeslavovič, gribu jums ko pajautāt ... Jūsu Čari, kas viņa ir pēc šķirnes? Pūdelis vai bolonka?

- Kas to lai zina. Sieva to atrada metro, tas arī viss ciltsraksts.

- Metro? ..

- Iedomājieties metro. Viņa uz perona gaidīja vilcienu, skatoties, kā kāda alkoholiķe spārda kucēnu, mēģinot to nomest uz sliedēm.

- Ak, Kungs ... cilvēki ... - Rita nopūtās un mēģināja iedomāties, cik liela bija Čari kā kucēns, ja viņa arī tagad visa ietilptu vīrieša ziemas cepurē.

- Tātad mana Tatjana Pavlovna ... Bet jūs jau viņu zināt. Nevienam neteiks ne vārda pretī. Bet tad, - kā atvēzējas, kā iebrauc sejā tai vecenei! Bet kucēnu azotē - un uz mājām!

- Jā, - Rita atkārtoja. - Cilvēki ...

Kad viņa guva pirmos panākumus kā rakstniece, viņa pajautāja draugam, filoloģijas zinātņu kandidātam: "Saki, vai tas, ko es rakstu, ir LITERATŪRA?" Paziņa, kuram patika Ritas grāmatas, ilgi domāja un pēc tam pateica: "Parasti tiek uzskatīts, ka LITERATŪRA ir tā, par ko ir paredzēta Bukera balva...", Tā sanāca, ka Rita tās pašas dienas avīzē izlasīja par Bukera prēmijas (tai laikā ļoti plaši izreklamētas) saņēmušajiem: "No sešiem garlaicīgajiem romāniem, balvu ieguva visgarlaicīgākais..."

Starp citu, neviens no sešiem autoru vārdiem viņai neizteica neko. Viņa nekad nebija redzējusi viņu grāmatas kādam plauktos, nemaz nerunājot par grāmatveikaliem. Un, protams, nebija lasījusi nevienu. Tāpat kā lielākā daļa Krievijas pilsoņu - jo Bukera finālistu garlaicīgos romānus, daži filantropi no grāmatu izdevējiem, ciešot acīmredzamus zaudējumus, iespieda ar divu, trīs, vai varbūt piecu tūkstošu eksemplāru tirāžu. No kuriem tika pārdots, labi ja tūkstotis...

Un tad Rita sāka spriest; Kas tad īsti notiek? Kāpēc LITERATŪRA tiek rakstīta speciālistiem-filologiem, augstpierainiem novērotājiem, prēmiju komitejai... bet ne lasītājam? Kurš vēlāk tiks apsūdzēts par to, ka no tirgus, kā nesis "bulvāru milordu" tā turpina nest? ..

Bet ļautiņi, kuri sacenšas, kurš uzrakstīs garlaicīgāk, šņaukāsies par tautā iemīļotiem detektīviem un zinātniskās fantastikas rakstniekiem, bez izšķirības visus glancētos vākus pieskaitot lētajai bulvāru lasāmvielai?

Tajā dienā rakstniece Žanna Osokina nolēma atstāt snobismu snobiem un rīkoties pēc Nobela prēmijas laureāta Solžeņicina principa: “Tādā gadījumā es ar mums neesmu komunists! Es ar jums neesmu krievs! ”[131] Lai tak viņi kaut telefona grāmatu uzskata par pašu vērtīgāko literatūru. Viņa turpinās rakstīt savus detektīvstāstus. Bet gudrās domas, kuras vēlēsies nodot lasītājam kā šašļiku uz iesma,  saliks savas varones piedzīvojumu un pārdzīvojumu pamatā.

Varbūt arī šo literāro diskusiju kaut kur ievietos. Ja izdosies, starp citu...

Apostījis kārtējo zāliena pleķīti, Čeizs atrada garas zāles krūmu un ar plaši izplestām pakaļkājām noliecās pār to. Tajā pašā laikā viņš skatījās apkārt, ar acīm meklēdams saimnieci. Kā vienmēr šādās reizēs, viņa "purna" izteiksme bija izteikti kautrīga. Sak, augstsirdīgi atvainojiet - neko nevaru darīt pie vislabākās gribas. Dzīves nepieciešamība!

Rita pastūma no aizmugures mugursomu, kuru vienmēr paņēma līdzi pastaigās, un izvilka lielu liekšķeri, ievietotu caurspīdīgā maisiņā. Plastmasas liekšķere bija Baltkrievijas produkcija, kas saskaņā ar reljefu uzrakstu bija paredzēta "ēdiena" izstrādājumiem. Rita to vienmēr izvilka pašā procesa sākumā un turēja gatavu, lai nekavējoties savāktu suņa pūļu rezultātu. Jo galu galā mūsu cilvēki ir stingri, kāds noteikti pieāķēsies. Savairojuši, viņš teiks, te suņus, no kakām zemi neredz, bērniem nav kur spēlēties ...

Pēc Ritas pazemīgajiem dzīves novērojumiem gandrīz katrs no mums vismaz kaut ko prot izdarīt garšīgi. Tas ir tā, ka visiem pārējiem nekavējoties rodas vēlēšanās atteikties no citām lietām un sekot labajam piemēram.

Viņas ar vecmāmiņu komunālā dzīvokļa kaimiņš ēda jo īpaši ļoti garšīgi. Mihails Ardalionovičs faktiski dzīvoja no pensijas līdz pensijai, kioskos meklējot pašas lētākas desas. Bet, kad viņš tieši šo desu svinīgi sagrieza, nomizoja sīpolu, noņēma karsto kartupeļu podu no kopējās plīts, paņēma maizi un - ja tā bija sestdiena, atkorķēja pudeli alus - izteiksmīgi nokrekšķēja un savija pelēkās ūsas.. Patiešām, izsmalcinātākajā un dārgākajā restorānā, neviens nespēja pasniegt neko apetīti rosinošāku par šo nožēlojamo desu ar kartupeļiem un lēto alu!

Kas attiecas uz Ritas vecmāmiņu Andželīnu Matvejevnu, tad viņai bija paradums neparasti garšīgi pasnaust pēc vakariņām. Rita turpināja apsolīt no kādiem honorāriem atvest no komisijas veikala īstu ādas dīvānu, taču līdz šim viņai un viņas vecmāmiņai istabā bija visparastākais lupatu, turklāt vēl izsēdēts. Un uz šī bedrainā dīvāna vecmāmiņa iekārtojās tik svētlaimīgi ērti, sasedzoties ar veco rūtaino pledu, ka Rita ne reizi vien aizmirsa, kādam nolūkam viņa bija ieradusies istabā - un, apmulsusi, svētlaimīgi saritinājās vecmāmiņai blakus...

Tad lūk Čeizam jebkura veida izsmalcinātība bija pilnīgi sveša. Viņš neēda, bet rija, negulēja, bet dabiski nolūza (un pat krāca gluži kā zemnieks!), Bet toties... viņš, piedodiet, neparasti aizrautīgi kakāja. Bija patiess prieks vērot, kā pusmetrīgā zarnas daļa tika iztukšota spēcīgi un jautri, it kā iekšā darbotos neredzams virzulis. Kaut apsēdies tieši blakus un iedvesmojies līdzīgam varoņdarbam. Jā. Ja ne kaunīguma tradīcijas, kas pārāk dziļi iesakņojušās mūsu prātos ...

Rita jau bija savākusi Čeiza izstrādājumus "ēdiena" liekšķerē, izgrieza maisiņu ar iekšpusi uz āru un sasēja mezglā, ar acīm meklējot tuvāko urnu, kad no Maskavas prospekta parādījās veca tantiņa, drīzāk, pat ne tantiņa, bet vecenīte. Viņa aiz rokas veda tīri pirmsskolas vecuma zēnu. Kur šie divi vilkās tādā diennakts laikā, palika viņu noslēpums. Fakts bija tāds, ka, apejot Čeizu un Ritu, kas tikko meta urnā silto maisiņu, vecene uz viņu nedraudzīgi paskatījās un komentēja:

- Saaudzējuši suņus! Visur sūdi, kaut no mājas ar bērniem neej ārā...

Kur amerikāņi ņem, piemēram, sižetus bezgalīgajiem trilleriem, nemaz nerunājot par bojevikiem? Bet no tām pašām bailēm, kuras jebkurš normāls skatītājs no ielas viegli pazīs kā savējās, jho viņam, ielas cilvēkam, tās tik šausmīgi patīk. Lūk, "ātrā palīdzība" uz ielas uzņēma cilvēku, un kurp to aizveda? Ja nu tajā atradās ārsti-maniaki?.. Un filma gatava. Vai grāmata. Lūk, sākušās laikrakstu diskusijas par cilvēku klonēšanu. Visi saprot: ja šāda iespēja ir tehniski realizējama, tas nozīmē, ka agri vai vēlu tā tiks realizēta, vai būs aizliegumi, vai nebūs. Ja nu kādu dienu jūs atnākat no darba un tur sēž klons un apskauj jūsu sievu?.. Un mākslas produkcija gatava. Un visa pasaule ar aizturētu elpu lasa un skatās!

"Ja vien jūs zinātu, no kādas atkritumu kaudzes izaug dzejas, nepazīstot kaunu..."[132]

Runājot par bailēm, amerikāņi ar tām bagāti. Atcerieties teicienu "Kas krievam lieliski, tas vācietim nāve?" Tagad, starp citu, maz cilvēku zina, ka "vācieši" šeit apzīmē nevis konkrētus Vācijas iedzīvotājus, bet vispār ārzemniekus. Tāpēc ka "mēmais"[vārdu spēle ņemec-ņemoi.tulk] neprot "cilvēcīgi" runāt. Un gandrīz neviens nepadomā, ka šo pašu izteicienu var interpretēt arī otrādi. Ja Amerikā cilvēkam rodas problēmas, pie kā viņš nekavējoties skrien? Pie sava advokāta. Vai arī - ja problēma ir personiska rakstura - pie sava psihiatra. Un tas tiek uzskatīts par pareizu un normālu rīcību. Mūsu valstī cilvēks, kurš ieņēmis galvā aizstāvēt savas tiesības nevis “pēc poņatijām”, bet gan ar tiesas palīdzību, noteikti iegūs prāvotāja reputāciju. Bet tam, kurš uzdrošinājies vērsties pie ārsta - psihiatra... Vispār traips biogrāfijā uz visu mūžu!

Rita rīkojās vienkāršāk. Galu galā viņas varone nestrādāja ne milicijā, ne izmeklēšanas pārvaldē. Viņa vienkārši dzīvoja. Tagad. Šajā pilsētā. Šajā valstī. Viņa dzīvoja, nokļūstot, teiksim, mākslinieciskajā turpinājumā tām situācijām, ar kurām Rita saskārās realitātē.

Darbs pie jaunā romāna ritēja kā parasti. Līdz atklātajam finālam (Rita to vēl apdomāja), tas  tomēr bija tālu. Bet pie suņa vārdā Čeizs grāmatu-Rita jau  bija veiksmīgi tikusi. Un pašaik pārdonāja: "vai viņš mani aizsargās vai neaizsargās, JA PĒKŠŅI KAUT KAS? .."

Rita lika savai varonei laiku pa laikam par to padomāt, pamazām pielādējot ieroci. Kas karājas, karājas pie sienas, bet kulminācijā izšaus skaļi un dārdoši. Par prieku lasītājam.

Kamēr Rita grāmatā risināja viņas īpašo mūžīgo Hamleta jautājuma versiju, kas viņas gadījumā izklausījās "Vai aizsargās vai nē?", īstajais Čeizs paspēja kļūt par visa komunālā dzīvokļa mīluli. Pat kaķene Vasilisa gandrīz piedeva viņam nelūgto ielaušanos viņa dzīvē un pārcēlās no augšējā stāva - no skapjiem - uz vidējo, uz palodzēm un virtuves galdiem. Ja lietas tā turpināsies, drīz abi gulēs uz viena matrača. Kaimiņš Mihails Ardalionovičs sāka cienīt jaukteni pēc tam, kad tas sāka basa balsī riet pie ārdurvīm, atbaidot ubagotājus un negodīgus tirgotājus. Vecmāmiņa Andželina Matvejevna par jaunā ģimenes locekļa galveno pozitīvo ieguldījumu uzskatīja to, ka viņš divas reizes dienā bez aizķeršanās izveda mazmeitu pastaigā. Tādējādi neļaujot meitenei novīst veselībai kaitīgā datora priekšā. Vecmāmiņa uztraucās tikai par to, ka vakara pastaigas vienmēr notika ap pulksten divpadsmitiem naktī. Kad, kā zināms, kārtīgi cilvēki jau labu laiku sēž mājās, bet pa ielām klaiņo visādi huligāni.

- Vecmāmiņa, bet kas mani aiztiks? - Rita atbildot iesmējās. - Kas par to, ka nemācīts! Tu uz viņa fiziomordiju uzmanīgāk paskaties. Kurš man vispār tuvosies? ..

Vakar viņa vēlreiz piezvanīja milicijas suņu audzētavas priekšniekam Borisam Sergejevičam. Par "vates cilvēku" un visu to pārējo. Viņi jau pazina viens otru pēc balss. Boriss Sergejevičs jautri informēja, ka cenrādis vēl tiek sastādīts, un piedāvāja piezvanīt pēc nedēļas.

Kārtējo reizi.

Dārziņš Maskavas prospektā, ar lepnumu nosaukts par "Jubileinij", patiesībā ir diezgan neliels. Un pa vidu bija uzsākta kaut kāda bezgalīga telefona centrāles, restorāna vai spēļu automātu zāles celtniecība. Rita personīgajā hipotēzē pieņēma, ka noslēpumainā ķieģeļu-betona konstrukcija ir gan pirmā, gan otrā gan trešā - pēc kārtas; darbības gaitā būvlaukums vairākas reizes mainīja īpašniekus un līdz ar to arī mērķi. Kā jūs zināt, mūsu apgaismotajos laikos, ne tas vien notiek.

Tad lūk, pateicoties nebeidzamai ilgtermiņa būvniecībai nelielo izmēru dārziņā, vēl ir iespējams atrast stūrus, kuros var droši trenēties kopā ar suni. Un pat noņemt viņam uzpurni, nebaidoties no pēkšņas vēlu staigātāju parādīšanās.

Rita bija apguvusi suņu psiholoģiju un apmācības metodes no grāmatām. Ejot zem oranžajām laternām netālu no stūra ieejas mazajā parkā, viņa jau prātā apdomāja, kā viņa tagad mācīs Čeizam, aportēt...  tas ir kad suns atnes aizmestu priekšmetu pēc komandas "Aport!" - "Atnes!" (fr.) un tik ļoti sakoncentrējās uz to, ka  gandrīz nokļuva incidentā.

Jau uz pirmajā soliņa, biezajā krūmu ēnā, caur kuru nevarēja izlauzties laternu sarkanā gaisma, bija apmetusies kompānija. Trīs pieauguši puiši klusi par kaut ko sarunājās, turot baltas plastmasas glāzes, kas bija saredzamas pat tumsā. Bet pie viņu kājām gulēja suns. Un labi ja būtu tikai suns, bet nē. Tas bija milzīgs Gvinejas mastifs. Jaunas un Krievijai ļoti prestižas šķirnes pārstāvis, kas tiek reklamēts kā super sargs un super - kur nu te pitbulam[133]! - cīnītājs.

Pārņemta ar savām domām, Rita neapdomīgi veda Čeisu gar soliņu, un gvinejietis nekavējoties parādīja visas savas kaujas spējas. Viņš pielēca kājās un ar aizsmaku rēcienu metās uzbrukumā. Krūškurvja platumā viņš bija nedaudz zemāks par Čeizu, bet bija par desmit centimetriem garāks. Viņš nenolaidās līdz parastajiem suņu rituāliem, viņš pat nesāka apošņāties ar četrkājaino sugas biedru. Viņš tikai ierēcās un metās kaujā!

Čeizs reaģēja ar cilvēka acij neredzamu milisekunžu nokavēšanos. Ritu apgriezta ap savu asi, un atritinājusies pavada acumirklī aptinās ap plaukstu: jauktenis, kā ierasts klusējot, bet ar torpēdas ātrumu metās pārtvert. Viņš bija smagāks par Ritu un daudz stiprāks, viņai nebija ko cerēt apturēt tādu rāvienu. Tomēr saziņas mēnešos viņai izdevās izveidot zināmu reakciju. Un tāpēc, pēc sekundes, Čeiza ausīs iecirtās nikns uzkliedziens:

- Nositīšu, lops! Nedrīkst!!!

Jebkurš milicijas suņu audzētavas instruktors sirsnīgi pasmietos, paskaidrojot Ritai, ka nevienā programmā nav šādu komandu un tās izmantot ir smieklīgas dāmu muļķības. Profesionāļi zina labāk; laikam tā tiešām ir. Bet Čeiza ausīs ļoti skaidri atbalsojās: “TU APVAINOJI SAIMNIECI. APSTĀJIES! "

Un viņš apstājās, izslīdēdams ar visām ķepām pa granīta drupaču celiņu. Un tad atgriezās pie Ritas, vainīgi ieskatījies viņas acīs un vairs nereaģēja uz vīrieša stingrās rokas turētā  Gvinejas mastifa niknajām aizsmakušajām sēkšanām un visos virzienos lidojošajām siekalu šļakatām. Šajā pasaulē Čeizs galvenokārt baidījās no vienas lietas, proti: no tā, ka jaunā saimniece viņu varētu atstāt. Bailes viņu sadusmot, piespieda suni darīt daudz ko. Pat upurēt suņa lepnumu un atteikties no kautiņa...

- Un tu arī skaties, kur lien, - mastifa īpašnieks ieteica Ritai. - Tūlīt būtu tavējo saplosījis, viņš tāds ir! Cīņas čempions!..

Rita neatbildēja, viņa viegli trīcēja. Čeizs piekļāvās ceļgalam un uzticīgi pacēla skatienu.

- Vienreiz es tev sadošu, - mīļā saimniece viņam klusi, bet draudīgi apsolīja. Viņa atvēzējās ar salocītu pavadu, un milzīgais suns rezignēti piegūlās pie viņa kājas, mēģinot ieraut astes stumbeni.

- Ir gan gļēvulis, jo! - komentēja no soliņa.

- Blakus!!! - Rita nikni uzkliedza. Visvairāk viņai gribējās salauzt pret Čeizu tuvāko grābekli, bet vai ir iespējams sodīt, kad jums ar visiem līdzekļiem tiek parādīta paklausība un uzticība?.. Cīņu čempions turpināja šļakstīt putas un raustīt pavadu no saimnieka rokām. Rita parāva Čeiža aiz kaklasiksnas - un aizvilka viņu uz dārza tālāko stūri, kas jau iepriekš bija izvēlēts apmācībai. Ja viņš kaut reizi labi atnesīs kociņu, viņa varbūt piedos.

Izkļuvusi uz nomīdītā klajumiņa, Rita noņēma uzpurni un vispirms pārbaudīja paklausību:

- Blakus!

Čeiss nenovērsdams no viņas paklausīgu skatienu, ļoti cītīgi izpildīja visas apstāšanās, pagriezienus un apgriezienus. Ritai palika dzīvespriecīgāk un jautrāk, viņa pat kļuva mīkstāka: „Lūk ko nozīmē, laicīgi uzkliegt...” Pēc tam, kad suns vairākas reizes bija izpildījis lēcienu pāri salauztam solam, viņa saņēmās un izvilka no mugursomas plastmasas nūjiņu:.

- Aport! ..

Par lielu izbrīnu Čeizs bez papildu pierunāšanas aizsteidzās pēc nūjas. Viņš to satvēra un atnesa, un sastinga pie kreisās kājas, visu darot cītīgi un pareizi, gluži kā uz mācību videofaila.

- Dod!

Šausminošie ilkņi atvērās un nūja iekrita viņas plaukstā. Rita zem deguna iebāza sausās barības zirņus:

- Ai, gudrinieks! Ai, ģeniāls suns! Ai, malacis ... Mājdzīvnieka panākumi iedvesmoja Ritu izjust milzīgu eiforiju - un no prieka izlēma par iepriekš neiedomājamo: pēc cienasta došanas viņa pirmo reizi atāķēja pavadas karabīni no Čeiza kaklasiksnas. Un uzsita sunim pa muskuļoto plecu:

- Pastaigājies, mazais. Nopelnīji...

Četrpudīgais, galda lieluma "mazulis"  nelika sevi lūgties. Tūlīt viņš uzoda kaut kādu interesantu smaržu un strauji pazuda aiz krūmiem. Rita nesteidzīgi sekoja, nedaudz nervozi domādama, vai viņš tūlīt pieskries, kad viņa tagad pasauks - vai atkal vajadzēs pievilināt ar ēdienu? ..

Par kompāniju, kas sēdēja netālu no parka ieejas, viņa bija pavisam aizmirsusi.

Un, kā tagad izrādījās, veltīgi.

Tāpēc, ka nākamajā sekundē, atbrīvots no pavadas, viņai garām, kā smags gliseris, pilnā ātrumā, aizdrāzās gvinejas mastifs. Gaisa vilnis Ritu burtiski aizpūta malā, bet suns mērķtiecīgi metās tajos pašos krūmos, aiz kuriem tikko bija pazudis Čeizs. Šoreiz Rita nepaspēja neko pasākt. Vēl mirklis - un ausīs atskanēja zaru brīkšķi un saķērušos suņu zemā rēkoņa.

Šeit jāatzīmē, ka šāds kautiņš, ar visu savu rituālismu un sagaidāmo augstsirdību pret uzvarēto nav domāts cilvēkam ar vājiem nerviem. Un tas vienlīdz attiecas arī uz akustisko pavadījumu. Niknās dusmās apslāpētais baismīgais dzīvnieku rēciens liek iztēloties kaut ko desmitkārt sliktāku par to, kas tur patiesībā notiek.

- Dievs, - Rita noelsās. Un steidzās uz notikuma vietu, kaut arī pilnīgi nestādījās priekšā, ko tur darīs...

Bet tālu netika.

Nokrita zemē, notriekta ar prasmīgu kājas spērienu. Spēcīgas rokas satvēra viņu virs elkoņiem un ātri pierāva kājās, un savā priekšā viņa ieraudzīja otro vīrieti. Viņš bija paspējis izmest balto plastmasas glāzi, taču šeit bija gaišāks nekā ēnā zem akācijas krūmiem, un Rita varēja saskatīt tumšo T-kreklu ar spārnoto kontūru siluetu un liesmojošiem numuriem: 666. Viņa atcerējās ka līdzīgu redzējusi pavisam nesen, bet kur tieši?..

Trešais puisis satraukti paskrēja garām, dodoties uz krūmiem. Iespējams, viņš vēlējās personīgi kontrolēt, kā notiek kautiņš un ar kādu rezultātu viņa supercīnītājs uzvar jaukteni.

Pa to laiku Ritai tika aizspiesta mute, un viņas gaišais krekls, zem kura, siltā laika dēļ, viņa pat vakarā neko nevalkāja, tika intensīvi uzrauts līdz rīklei. Netīras rokas pārskrēja pār uzreiz nosvīdušo ķermeni, tad tajās parādījās no kabatas izņemts aerosola baloniņš. Tas sāka šņākt, spļaujot asi smaržojošu, fluorescējošu sarkanu straumi, un pirmais no trim sātana sešiniekiem sāka parādīties uz Ritas ādas.

Viņa izmisīgi kārpījās, mēģināja iesist ar galvu sejā vīrietim, kurš viņu turēja no aizmugures. Nekas neizdevās, un tad Rita sāka spert. Viņai bija tālu no Sintijas Rotrokas[134] viņa pilnīgi nepareizi un stulbi vicināja kājas, taču šoreiz viņai paveicās. Dažreiz tā gadās pat nemākuļiem. Pavisam nejauši, viņa sāpīgi kādam iespēra pa ceļgalu, saķere uz laiku atslāba, mute uz mirkli atbrīvojās un viņai izdevās izkliegt visā rīklē:

- Čeiz!!! Čeiz!!!

Par šo kliedzienu viņa dabūja ar dūri sejā, rupji un bez žēlastības iesita tā, ka puse sejas uzreiz kļuva nejūtīga un aizrāvās elpa. Joki bija beigušies: viņa dzirdēja lamas un ieraudzīja, kā acu priekšā nozib naža asmens.

- Čeiz!.. - viņai atkal izdevās iekliegties. Tad viņai atkal aizspieda muti.

No krūmiem atskanēja spalgs suņa kauciens. Tā, mēģinot izrauties no uzvarētāja zobiem, bļauj sakautais sīvajā kaujā. Smilksti apklusa, un Rita vēl ieraudzīja, kā uz nomīdītā laukumiņa parādījās trešais infernālās emblēmas nesējs, bet aiz viņa - lēcienā pacēlies - tālo laternu gaismā melns - varena suņa siluets. Ritai tas šķita neticami milzīgs. Vēl viens trieciens, un viņa neko vairāk neredzēja.

Virinejas Pavlovnas pirmais sapnis

Naktī Virineja redzēja dīvainu sapni. Dīvaini jau tāpēc, ka tas bija "sapnis sapnī". Bija tā, it kā viņa būtu iesnaudusies milzīga sūnaina laukakmens pakājē... un pārcēlusies atpakaļ uz tiem senajiem laikiem, kad slāviem vēl bija savi Dievi, slāvu Dievi, kad izvarotājs un slepkava Vladimirs vēl nebija apkaunojis sava vecvectēva godu...

Vēl viena un vēl lielāka dīvainība bija lūk kāda. Apmēram pirms desmit gadiem, kad atjaunotajā valstī pareizticība sāka atgūt spēku paralēli vispārējai kristietības modei (pareizāk sakot, nevis paralēli, bet gan perpendikulāri, saprotamas pretrunības dēļ), ienāca milzu milzums šausmīgi apgaismotu un apgarotu vadoņu, kuri vadīja visādas neopagānu grupas. Šī publika pārņēma senos slāvu pseidonīmus, piegrieza tērpus ar “mistiski slepeniem” izšuvumiem un, pats galvenais, aktīvi publicēja brošūras par savu ticību. Tikpat agresīvi uzstājīgi, kā caurstrāvoti nemirstīgajā komunistu "kas nav ar mums, tas ir pret mums", kā arī baznīcas publikācijās, ar kurām saskārās Virineja, tāpat kā pirms tam - komunistiskajās, kuras joprojām glabāja viņas vecāki.

Virineja bija gudra meitene, kuru ganāmpulka instinkts īpaši neapgrūtināja. Un tāpēc visas šīs pretenzijas uz “vienīgo patieso un pareizo” doktrīnu darīja viņu ļoti uzmanīgu. Turklāt jau tad viņa nopietni interesējās par zinātni, kas nozīmē, ka viņai nebija sliecības ticēt uz vārda šīm pašpasludinātajām, nesaprotami ar ko slavenajām autoritātēm. Nolēmusi tikt skaidrībā, viņa apsēdās bibliotēkas publiskajā telpā un sistemātiski pārlasīja visu, ko zinātne bija uzkrājusi par slāvu pagānismu. Rezultātā, lasot kārtējā "Velesa mazdēla" garīgās atklāsmes, viņa smējās līdz asarām. Jo uzreiz saprata, kuru no ar kļūdām pārpilnajām, populārzinātniskajām brošūriņām, izlasījis - bet ne visai labi sapratis - šis konkrētās reliģiskās sektas sludinātājs un skolotājs.

Tad nu lūk - sapnī, ko redzēja Virineja, viss absolūti nebija "saskaņā ar zinātni". Pēc tam viņa ilgi par to domāja. Un beidzot saprata, ka pretruna ir šķietama. Jo apbrīnojamais sapnis neradās no viņas zemapziņas-apziņas - tas viņai tika parādīts. Un tas nerādīja pagājušo gadsimtu realitāti.

Drīzāk to varētu nosaukt par Ticības Realitāti.

Virineja ieraudzīja svētos mežus, kuros dzīvoja skolotāji un mācekļi, rūpējoties par Dievu Tempļiem. Lai pats kļūtu par priesteri, nepietiek, lai pēctecis saņemtu skolotāja iniciāciju. Burvis tikai svētīja mācekli, lai viņš dotos uz Ziemeļiem pakaļ Spēkam. Tur, kur aukstajā okeānā atradās polārais kontinents, saukts par Balto Ūdeņu Zemi. Tā sauca šo zemi par daudzajām straumēm, upēm un ezeriem, kas matēti atspoguļoja mūžīgo gaisa mirdzumu. Šī spīduma avots nebija ne saule, ne zvaigznes - tas plūda no šeit visu caurstrāvojošajām, smalkajām, maģiskajām izpausmēm... Bībeles izteiksmē tā bija apsolītā zeme burvjiem. Vienīgi ceļš turp nebija viegls. Ceļš vijās cauri varenajiem Ripeānu kalniem, kas stiepās no rietumiem uz austrumiem. To nogāzes bija pārklātas ar mūzseniem mežiem, un dzīvnieki, kas tur kopš seniem laikiem dzīvoja biezokņos, tika uzskatīti par neredzētiem... Nezinot ceļu, šeit nekad nevarēja iziet cauri!

Bet nekādas grūtības neapturēja tos, kas devās pēc Spēka, un tiem, kas baidījās no ceļa bīstamības un grūtībām Balto Ūdeņu Zemē vienkārši nebija ko darīt. Pārgājuši pa skolotāju norādītajām slepenajām ejām Ripeānu kalnus, ceļnieki iegāja apsolītajā tīrības zemē - subpolārajā valstī Lukomorjē[135]. No turienes drosmīgā mācekļa ceļš veda uz vienu no divdesmit četrām senākajām svētnīcām uz Zemes. Kādas tur ēģiptiešu piramīdas, kāds tur Naskas tuksnesis! .. Te bija milzīgu, vertikāli novietotu akmeņu apļi, - tāli slavenās Stounhendžas senči. Tie stāvēja Ziemeļu Ledus okeāna krastā un salās, iezīmējot uz planētas virsmas vienu milzu apli. Tā ģeometriskais centrs bija Ziemeļpols.

Tā bija planētas varenā Spēka Josta. Pateicoties Spēkam, kas pastāvīgi plūda pa Jostu, iesvētītie varēja ceļot laikā un telpā. Pie lielajiem akmeņiem dzīvoja svētie volhvi, visaugstākās iniciācijas cilvēki, kuri pārzināja Visuma noslēpumus un lietu būtību. Kad māceklis ieradās, viņš mazgājās un gavēja. Iesvētība notika, kad viņa vai viņas garīgo acu priekšā telpiski parādījās divpadsmit spēku vārti, divpadsmit Dievi, bet virs akmeņu apļa - vienots atdzimšanas viesulis. Turpmāk līdz savas zemes dzīves beigām māceklis ieguva spējas saskatīt neredzamo. Pašiem apgaismotākajiem vohvi ļāva izvēlēties - atgriezties kā burvjiem dzimtenē, vai palikt Lukomorjē un galu galā iekļauties viņu rindās..

Brīvi un rāmi tajos gadsimtos plūda mūžīgais esības cikls - nāve, piedzimšana, ziema un pavasaris ... Un visa pamatā bija Divpadsmit Spēki, kas bija iekļauti atdzimšanas aplī. Gudrības pilna, brīnišķīga un vienkārša, varena, kā pati Daba, pilna noslēpumu un tik saprotama zemes dzīve...

Virinejas acu priekšā peldēja savādais sapnis, vēstures tūkstošgades, bet pagātnes notikumi šķita pārsteidzoši pazīstami. It kā viņa pati būtu ceļojusi aiz Ripeānu kalniem un dzirdējusi vēja šalkas starp svētajiem akmeņiem, sarunājusies ar gudrajiem, cienījamajiem volhviem... Senais okeāns dārdēja viņas ausīs ar svinīgu mūziku un viņa saprata, par ko sačukstas viļņi, viņas ķermenis trīcēja no maģiskām straumēm, kas plūda no apkārtējiem akmeņiem - galu galā šeit, tieši šeit kādreiz stāvēja Svētā Spēka Josta... Visbeidzot, Virineja - tā, no “sapņa sapnī”, saldi izstaipijās, atvēra acis un, piecēlusies no siltās kažokādu gultas, lēnām gāja pa tikko pamanāmu taciņu. Pa labi pacēlās stāva klints, priekšā bija redzams zaļš kalns. Starp akmeņainajiem varakiem tas šķita kā gabals no citas, sen aizgājušas pasaules, bet to vainagoja veca, neiespējami senatnīga egle. Tās stumbru bija pāršķēlis zibens, saknes izskalotas un šķita kā gigantiska briesmona taustekļi, kas saspringuši, gaidot laupījumu. Ja kaut mazliet aizkavēsies - saķers un ievilks pazemē, aukstajā tumsā, vēsajās dzīlēs, no kurienes nav izejas... Virineja piegāja pie šī  meža briesmoņa un, nebaidoties no taustekļu saknēm, maigi tās noglāstīja. Sajuta atbildes drebošo sveicienu - un sāka starp tām doties uz priekšu...

***

Kā vienmēr, nepiemērotā brīdī un, kā vienmēr, apdullinoši nozvanīja  modinātājs. Japāņu elektronika bija noregulēta tā, lai izveidotu tembru, kas bija maksimāli pretīgs cilvēka dzirdei: attiecīgi nebija vajadzīgs īpašs skaļums, lai "klients" spētu uzlēkt, kā no spaiņa apliets. Virineja acumirklī apsēdās gultā, ķēra modinātāju un to apklusināja, kārtējo reizi tikko valdīdamās, lai netriektu pret vagoniņa sienu. Tikai lops Grīnbergs varēja uzdāvināt ko tādu nevainīgai meitenei! Astotajā martā...  vaigu noskūpstīja, parazīts.

Virineja uzmeta halātu un, ar dvieli pār plecu, devās turp, kur pats cara tētiņš labprāt staigāja kājām. Neviens neizbēgs no tualetes un kapa ... Malā, netālu no pirtiņas, Skudina komanda veica rīta vingrošanu, iesildījās pirms skriešanas. Puiši lauzās, vicināja rokas, cilāja kājas. - "Hamadrili!" - kā parasti nodomāja Virineja, bet soli palēnināja un turpināja skatīties. Visi cīpslaini, muskuļaini, mataini... - Nu riktīgi hamadrili! Bet vispār ... kad, atceras, kā viņi bez atpūtas piecus kilometrus nesa viņu uz rokām... Un Grīnbergs, Grīnbergs. Starp citu, vakar viņš lieliski kāvās... Virineja uzsmaidīja, sveicinot pamāja vīriem un pazuda aiz dēļu, pamatīgi sanaglotajām, durvīm. Sapņa paliekas peldēja galvā, nevēloties apvienoties jēgpilnā attēlā, un, lai ar tiem tiktu galā, bija nepieciešama vientulība un miers.

***

Nākamajā ceļojumā devās tūlīt pēc brokastīm, neļāvuši ēdienam labi nogulties. Ceļš veda aiz Ohotničejas ezera līdz tā sauktajam sieviešu seidam, uz vietām, kurām bija grūti piekļūt un kuras bija maz pētītas. Reizēm tur parādījās tūristi, bet, nepakavējoties, devās tālāk. Nav daudz ko redzēt - kalni, klintis, pēc skata miruši akmeņi ... Nu, ko lai saka, Ohotničjes ezers nav pastkartes Geirangera fjords, uz kuru var nokļūt ar ērtu laineri, bet uz labākajiem skatu punktiem ved labi kopti ceļi... Tomēr šeit ir Krievija, viss pešedralom. Zinātniskais aprīkojums, kā parasti, cik spēj nest, taču, izņemot to, Skudins visiem lika labi un pamatīgi apbruņoties. Kad kaut kur netālu pa taibolu skraida ieslodzītie, ar kalašņikoviem, tā ir mierīgāk. Vai velti tautas gudrība saka: jo smagāk ir makstī, jo vieglāk dvēselē.

Ivans zināja ceļu. Jau ap pusdienlaikā viņš bez problēmām kalnu grēdu jūklī atrada akmens menhīru. Pietika vienreiz to apskatīt, lai saprastu, kāpēc tieši šeit nāca bezbērnu sievietes, lai lūgtu pēcnācējus. Turklāt lūdza, pieskaroties akmenim ar atbilstošo vietu ... Dažās vietās menhīrs bija noslīpēts gandrīz līdz spoguļa spīdumam. Te atkal bija  uzdarbojusies Padomju valdība. Kad sāka celt komunistu, šeit, tāpat kā citur, pirmā lieta bija “līdz pamatiem” iznīcināt nolādēto tradicionālo dzīvesveidu. Ezeros apslīcināja noidus - dziedniekus, "bet pēc tam" ... bet pēc tam - kā gribiet, tā dzemdējiet.

- Jā, nepārprotami falliskais [136] kults, - lietišķi komentēja Zvjagincevs. - Lielisks sengrieķu germu korelators ... [137]

Viņa garastāvoklis nebija nekāds labais. Trešo dienu viņš nespēja sazvanīt Volodju Grišinu. Uz tālruni mājās neviens neatbildēja, un arī  darbā bija īsi pīkstieni. Ne dot, ne ņemt, kāds  stingri iekāries, sapinies interneta tīmekļos. Starp citu, e-pasts arī neatbildēja ...

Izvērsa aparatūru - jau bez īpaši optimistiskām cerībām. Izmērīja visu, ko varēja izmērīt, noklikšķināja kameras, uzreiz apskatot kadrus uz neliela displeja - ja nu atkal no nekurienes uzrādīsies kāda ēna? Tad viņi iekurināja ugunskuru, uzsildīja sautējumu ... Debesīs nebija neviena mākoņa, bija tik patīkami gulēt uz siltajām draudzīgajām sūnām, ka Virineja, sasilusi saulē, gandrīz aizmiga pie milzīga sūnaina laukakmeņa ...

... Un pēkšņi pieķēra sevi pie domas, ka jau iepriekš ir redzējusi šo akmeni! Kur??? "Es uzzināju par tevi vakardienas dīvainajā sapnī ..." Viss pareizi, viss saderīgi! Lūk arī augstā, vēja nopulētā pārkaru klints... - Mammiņ mīļā! - Jūtot, kā sitas sirds, Virineja piecēlās, devās pa krūmiem klāta dobuma akmeņaino dibenu ... un ieraudzīja priekšā kalnu, kura augšpusē bija milzīgā reliktā egle. Gigantiskā koka galotne bija nogriezta - visticamāk, zibens ... "Vai tu re, draudzenīt, lūk kur ieradāmies! .."

- Ļev Polikarpovič, Ļev Polikarpovič! .. - Virineja pagriezās un, pilnībā aizmirsusi par savainoto ceļgalu, cik jaudas metās atpakaļ. - Atradu, atradu! Eurika!!!

Meitenes acīs mirdzēja iedvesmas un sajūsmas asaras. ne katru dienu šādi piepildās sapņi!

- Nu, kas tev tur ir? - Zvjagincevs nepacietīgi palūkojās uz Veņu, kurš būrās gar instrumentiem. Tad viņš nespēdams nociesties, pienāca tuvāk, paskatījās pats. - Velns zina, kas tas ir! Nu-ka, pamaini diapazonu!

Viņa balsī bija milzu pārsteigums.

- Arī aiziet ārpus skalas. - Veņa noklikšķināja uz sīka pārslēdzēja, noņēma aizsvīdušās brilles, atkal uzlika tās, pakasīja pakausi. - Šis te, es saprotu, ir lauks ...

- Un mums arī tas pats, - Alberts it kā ar lepnumu apstiprināja. Pamirkšķināja Virinejai ... un, atkal uzmetis aci ierīcei, nosvilpās. - Tomēr vairs nav ārpus skalas ... Ei, tehnika, ko muļķojies? Ak Kungs, vai tas ir saskābis? ..

- Mums arī atņirdzās, - svinīgi ziņoja Veņa.

Viņi apmetās uzkalniņā pie skujkoku retuma, kas, rūpīgāk to apskatot, izrādījās vēl lielāks nekā no tālienes. Īsts Aleksandrijas koloss. Aļiks ieteicās ka egle jau dzīvojusi paša cara Pētera laikā, savukārt Virineja ar noslēpumainu pārliecību paziņoja - kāds Pēteris, vai faraonus nevēlaties?.. Jebkurā gadījumā tas tiešām bija ārkārtīgs retums. Briesmīgo stumbru sadalīja zibens spēriens, saknes vienā pusē izskalotas un šķita kā plēsonīga aizvēsturiska briesmoņa taustekļi. Tieši starp tiem instrumenti reģistrēja dziļā pazemē vedošas ejas klātbūtni. Tad instrumentu bultiņas sāka draudzīgi iziet ārpus skalām, niķoties... un visbeidzot varonīgi izgāja no ierindas. Tikai tūkstošgadēs pārbaudītie ekstrasensorie rāmji turpināja darboties, un tie Alberta rokās griezās kā prātu zaudējuši.

- Nu, atliek paļauties uz organoleptiskajām īpašībām [No "organ lepticos" grieķu val. “spējīgs satvert, uztvert” - objektu īpašību identificēšana un novērtēšana tieši ar maņu palīdzību] ... - Zvjagincevs pasmīnēja un ar nepacietīgu mirdzumu acīs devās pie sakņu savijumiem. Virineja, Alberts un Veņa nekavējoties pievienojās savam priekšniekam. Kudejaram viņi ļoti atgādināja dzinējsuņus, kas paņēmuši pēdas. Pats Ivans bedrē pie saknēm nelīda, tikai pamāja padotajiem, lai viņi neatslābtu un nezaudētu modrību: elektronikas noslēpumainā atteikšanās viņam ļoti nepatika. Atlika tikai cerība, ka, tad, ja kaut kas notiks, salvenais "Svetļačoks" nepievils. Un citi ieroči arī...

- Šurp! - Kaut kas Virinejai pateica, kur tieši vajag rakt. Kopā ar Veņu un profesoru viņi izrakās cauri biezam satrūdējušo adatu un sūnu slānim... Zem tā atklājās dīvains akmens, kas visvairāk atgādināja mākslīgi uzstādītu plāksni. Un tūlīt visus trīs zinātniekus šokēja visaptveroša baiļu sajūta. Dzīvnieciskas, ne ar kādu loģiku neizskaidrojamas bailes. Šķita, ka pērkonīga balss kliedz pašās ausīs: Bēdz! Bēdz! BĒDZ!!!

- Jā, šeit kaut kā nav patīkami... - Ar grūtībām pārvarējis paniku, Zvjagincevs noslaucīja sviedrus no pieres un maigi, ar pirkstu galiem pieskārās akmenim:

- Bet ja nu mēs tevi ar dinamītu, ja nenomierināsies?! Tāpēc labāk atmet savus psihiskos jociņus!

Nekad mūžā viņam nebija tik bail. Šķiet, ka pat tajā tālajā dienā, kad tika arestēti vecāki un pazīstamā mājas pasaule uz visiem laikiem sabruka ...

Bet Virineja pēkšņi diezgan skaidri saskatīja platu eju, kas ved plašā alā. Meitene pārsteigta pamirkšķināja un vīzija pazuda.

- Lev Polikarpovič, akmenim ar to nav nekāda sakara. Aizliedzošā informācija nāk no apakšas, no iekšpuses ... - viņa teica. Kāds nevēlas, lai mēs turpinātu meklēt. Dod mums sarkano gaismu ...

Viņa gribēja piebilst: "Ar labu lūdz", bet aprāvās, neko nepateica. Zvjagincevs jau tāpat skatījās uz viņu ar slikti slēptu skepsi. Nu, protams, kā tad, zinātniskā intuīcija ir viena lieta, bet saziņa ar pazemes gariem pavisam kas cits. Nav mūsu stihija.

- Tātad, muita nevēlas dot atļauju? - Vēl joprojām drebēdams no pārdzīvotām izbailēm, Veņa ar piespiešanos smaidīja - padomju zinātniekus nevar tik viegli iebiedēt!

Un šajā mirklī Alberts pielēca kājās, it kā uz augšu pamests, vicinot rokas:

- Ļev Polikarpovič! Šef! Šef!!! Skatieties! Ierīcēs parādījās signāls! Lauka vektors dod reversu! Spriedze pieaug eksponenciāli! Tas tik ir kaut kas, līdz iepriekšējam maksimumam! Tas taču pulsē!

Kas ir "tas" - tā arī palika neskaidrs ...

- Albert, es lūdzu, nepalaid garām fluktuāciju virsotni! Neaizmirsti par gradientu, par gradientu! - Zvjagincevs arī pielēca, vispirms nometot nūju, pēc tam brilles, un sāka nikni žestikulēt, izskatījās, ka viņi abi ar Golovinu izbēguši no vienas trakomājas. - Galvenais - noteikt periodu! Ak cilvēki, iedodiet kāds papīra lapu!!!

Skudins, Grinbergs un Burovs pašķielēja uz zinātnisko satraukumu, vēroja un domāja par to, ka sargāt nometni Boriss Kapustins palika viens pats. Pēc radio ziņām, izbēgušie notiesātie rīkojās neticami pārdroši. Vēl kādu nodūruši, pamanījās ieņemt ieroču noliktavu vietējā milicijā un, pievīluši vajātājus, staigāja kur paši gribēja pa Kolas pussalas plašumiem. Viņiem acīmredzami nebija no kā baidīties. Zaudēt - arī.

- Ļev Polikarpovič, piedodiet, vai jūs drīz? - Skudins skatījās pulkstenī un centās būt pieklājīgs:

- Vai mums nebūtu pienācis laiks pavakariņot? Varbūt jūs to varētu pabeigt rītdien?

Viņš uzreiz saprata, ka ir kļūdījies. Zvjagincevs uzmeta acis, un, nevajadzēja būt telepātam, lai izlasītu saprotamo: "Pitekantrops!". veselas sarežģītu epitetu vītnes pavadībā. Ivans nedzirdami nopūtās. Ar Marinu arī tā reizēm saķērās. Bet viņa pat domās viņu nesauca par pitekantropu. Viņa mīlēja.

Tā arī neatbildējis, Zvjagincevs pacēla skatienu no formulām pārklātā papīra un nikni pamāja Veņam ar roku, kurš ar bažām vēroja, kā klēpjdators ieraksta instrumentu rādījumus:

- Mums jānosaka lauka pulsāciju biežums, bet tāpēc novērosim, cik ilgi tas būs nepieciešams!

- Vai jūs, āmurgalvas, nesaprotat? Mēs esam uz laikmeta atklājuma robežas! Spējīga apgriezt visu ortodoksālo zinātni ar kājām gaisā... "

Profesora acīs zibēja satracināts zinātniskā fanātisma mirdzums. Ar tādām pašām apgarotām sejām, nošķirtības un pārliecības pilniem skatieniem viduslaiku mocekļi reiz gāja uz autodafe. "Tomēr tā griežas!"

- Labi, labi ... - Skudins nopūtās, samierinoši pacēla rokas un pienāca tuvāk, lai izstrādātu koncensu. Viņš, paldies Dievam un Marinai, jau sen bija iegaumējis, ka zinātne - ortodoksāla vai savādāka - atzīst, ka jebkurai problēmai parasti ir atrisinājums. Un patiešām. Pēc iespaidīga, detalizēta stingrā režīma zonu pārskata, un tur ieslodzīto personu apraksta, Zvjagincevs beidzot pieņēma kompromisu un tika pieņemts Zālamana lēmums: maiņas metode. Burovs ar Knopiku, kā arī profesors un Veņa turpina kalpot zinātnei, bet no rīta viņus nomainīs cits kontingents: Virineja un Alberts, kuri saldi izgulējušies, kā arī spēka pilnais drosmīgais specnaza kapteinis Grīnbergs, personīgi.

Zinātnes ķīlnieki pievāca visu neapēsto pārtiku un palika kaujas postenī, bet tie, kas izrāvās no sīkstajām zinātnes ķetnām, atviegloti devās atpakaļ uz nometni.

Polundra!

Vakarā,  ēdot vakariņas, amerikāņi nepārtraukti pļāpāja un lielījās - šodien uz takas atrada relikta pēdas: vilnu, ekstremitātes nospiedumu un, pats galvenais, svaigākās, gandrīz kūpošās fekālijas.

- Tagad viss. Neaizies. Iekrita, dirsējs,  - visus centās pārliecināt profesors Bellings.

Ediks atkal bija nekāds, neko neēda, dumji un nemitīgi smējās, visu laiku mēģināja kaut ko pateikt un nevarēja, aizrijoties ar siekalām. Virineja demonstratīvi viņu neredzēja, Džozefs Brauns ar nosodījumu šķielēja, Skudins daudzsološi miedza acis, tikai mis Airina skatījās saprotoši, tikko manāmi smaidīdama ar pilnajām lūpām. Šķiet, ka Edika liktenis viņu no sirds uzjautrināja.

Vakariņas jau tuvojās beigām, kad pēkšņi atskanēja klusināts zummeris.

- Hip-hip-hip-hip urā! - Belings uzreiz nolika želejas krūzi, izvilka no kabatas peidžeri un svinīgi piecēlās. - Kungi, nostrādāja novērošanas sistēma.

Viss, noteikti tas ir VIŅŠ. Tātad, mēs esam uz sensācijas robežas! Es ielūdzu jūs skatīt mūsu triumfu savām acīm! - Viņš izteiksmīgi paskatījās uz Skudinu un izdarīja plašu aicinošu žestu. - Lūdzu lūdzu. Neapvainojiet vecīti.

Neko darīt, Krievijas-Amerikas draudzība prasa upurus. Ivans piecēlās, nepaēdis un lamādamies pie sevis, un devās piedalīties zinātniskajā triumfā. Sekoja mis Airina, viņas gurni izdarīja daudz nevajadzīgu un lieku kustību, kas bija pilnīgi nevajadzīgas staigāšanai. Likās, ka viņa ne tik daudz staigā, cik griež ap vidukli metāla stīpu, ko reiz dēvēja par hulahupu.

Šihmana apartamenti smaržoja pēc cigāriem un bija daļēji aptumšoti, telts iekšpusi apgaismoja tikai ieslēgtais monitors. Tūlīt atklājās, ka Belings ir pārsteidzies. Tas ir, uz ekrāna protams bija redzami hominīdi, bet ne reliktie, visparastākie.

- Homo turistus, - profesors pasmaidīja. Ak, jaunība! Kajaki, izvilkti smiltīs, nesteidzīgi celtas teltis, jau aizdedzinātā - pret odiem - ugunskura dūmi ... Puisis un meitene, izvairījušies no saimnieciskajiem pienākumiem, devās tieši pie nomaskētās kameras un, neaizdomājoties par krūmos paslēpto elektroniku, sāka skūpstīties.

- Ai nē, tikai ne tas ... - Šihmans sadrūma, sarauca uzacis un jau grasījās izslēgt tehniku, bet tad kadrā parādījās jauni personāži.

Un ... jaukā, viegli erotiskā filma no tūristu dzīves acumirklī pārvērtās briesmīgā bojevikā par krievu mafiju...

- Gulties! Purniem uz zemes!!!

Acīmredzot izbēgušajiem zekiem klājās labi. Papildus trim AK, tagad katram bija kaudze ar pistolēm, divas karabīnes un droša un nekaunīga izturēšanās. Viens no tūristiem paķēra vieglu cirvīti, otrs no kajaka nocēla airi, meitene skrēja pie ūdens...

Amerikas tehnoloģijas patiešām bija visaugstākās klases. Bez mazākajiem sagrozījumiem nodeva visas spektra nianses, visu skaņu daudzbalsību. Attēls uz monitora bija ārkārtīgi skaidrs un spilgts. Ezera ūdeņi, sarkanā krāsā no cilvēka asinīm ... Zonas "partaku" zilais nekaunīgums[138] ... apmierinātu tēviņu treknie smiekli, izzūdošs vaids... Briesmīgais zvērs, ko nepareizi bija nosaukuši par cilvēku, savā neaprakstāmajā dabiskumā...

- Ierakstu neizdzēsiet. Noderēs izmeklēšanai. - Skudins ar akmenscietu seju pagriezās pret Šihmanu. - Lai jūsu vīri apbruņojas. Es ceru, ka būs ar ko. Izlikt posteņus. No nometnes ne soli.

Par to, ka situācija ir kļuvusi nopietnāka kā jebkad, viņš pat neieminējās - tāpat skaidrs.

Ātri izgāja no telts, pamāja ar roku Grīnbergam.

- Žeņa, atver kastīti! Gatavība - četrdesmit piecas sekundes - ieroči - pilns kaujas komplekts!

- Skaidrs, komandier, - Grīnbergs jau skrienot pateica. - Plēšam dirsu simts citrona šķēlītēs...

Kudejara galvā maisījās viena-vienīga doma: no nelaimīgo laivinieku nometnes līdz reliktajam kokam, bija, bļin, pavisam netālu un, ja tie zvēri savā visatļautībā nolems turpināt plēst nagus uz dienvidiem (bet kurp gan vēl citur), tad ceļā noteikti gadīsies Gļebs... Pret deviņiem stobriem. Viens pats. Mācītie brāļi un mazais sētas sunītis nebūs viņam palīgi...

Tikmēr Grīnbergs izķidāja savu konteineru un nez kāpēc skatoties apkārt, izveicīgi izņēma visu nepieciešamo. Angļu bruņuvestes "Saikon", japāņu rācijas "Standart", kā arī krievu klusie stobri - pistoles PSS, P-9 "Gjurza", automāti "Val"... un sev personīgi - savu mīļāko, snaipera šauteni. Ar ļoti atbilstošu nosaukumu "Vampir". Viņi ātri uzvilka "ūdrus" [139], piekāra sev visu nepieciešamo un klusām metās prom ar ekonomisku, slīdošu soli. Borja Kapustins, dienu atpūties, nesa Grīnberga šauteni - reidā nebija laika sentimentalitātei, galvenais bija rezultāts. Pēc stundas, kad kājas viņiem sāka kļūt smagas, un acu priekšā parādījās sarkani apļi, Skudins atļāva piecas minūtes atpūsties.

- Maz esmu jūs dzenājis ... - Uzmetis skatienu padotajiem, Kudejars pašūpoja galvu un izvilka tabletes "polārā gaisma" - stimulantu, ko izmantoja specnazā:

- Rijiet, citādi atmetīsiet pakavus. Vohri, atvaļinātie ar berdankām, ka jūsu māti.

Viņš pats no dopinga lietošanas atturējās. Pēc desmit kilometriem pārgāja soļos, atvilka elpu, atpūšoties kustībā un atkal skrēja pa bezgalīgo tundru - kāju kājā, neko nedomājot, mēģinot kustēties vienā ritmā...

***

Tikmēr pētniecības process pie reliktās egles ritēja pilnā sparā.

- Priekšniek, priekšniek, tikai paskaties, - Veņa rādīja uz sensoru, kas spīdināja ar spilgtu aveņu krāsu. - Tā pat zem augstsprieguma līnijām nespīd. Nu-ka ... pārbaudīsim fluktuācijas pa areālu...

Turot ierīci rokā, viņš lēnām nokāpa no kalna, virzījās augšup gar klinšu sienu... un pēkšņi, strauji apgriezies, metās atpakaļ.

- Hei, fraer, stāt! - no aizmugures uzreiz atskanēja uzkliedziens. Veņa dzirdēja draudīgo aizslēga klakšķi, bet pat nedomāja apstāties. Viņš skrēja kā bulta. Un kliedza visā rīklē:

- Gļeb, Gļeb, polundra!

Viņš kliedza kā vētrā uz grimstoša kuģa klāja.

"Acīmredzot ne velti, uz švertbota braukājis ..." - Gļebs nesteidzīgi, kā mācībās, vilka no maksts triecienlāzeru. Paskatījās uz Veņu, uz skrienošajiem zekiem - līdz viņiem vēl bija krietni simts metri. Notēmēja, nospieda kaujas kontaktora piedziņu... un iekšēji nolamājās.

Uzsūknēšanās nebija.

“Nu tak, nu tak; dod...”- Glebs atkal aktivizēja kontaktoru, bet sasodītais lāzers bija bezcerīgi miris. To varēja izmantot tikai kā puspudu smagu metalizētas plastmasas rungu.

Nu ko, un arī izmantosim, ja vajadzēs. Protams, Glebam vēl bija uzticīgais "Stečkins", bet... tikai ar vienu, pret duci stobru? Bezjēdzīgi. Un nav kur slēpties, viss ir kā uz delnas. Nu, tas ir, ja viņš būtu atnācis vienatnē,  aizietu bez grūtībām... - H... jums. Ja jau tā, līdīsim pagrīdē!  - Burovs iebāza atpakaļ makstī nederīgo lāzeru, metās zem egles un, mobilizējot visus spēkus, tā, ka no spriedzes gandrīz trūka dzīslas, ar vienu spēka kustību pagrieza akmeni.

- Šurp, profesor! Ātrāk!

No atvērtās ejas vilka ledains aukstums, zemes gars, elle. Normāls cilvēks normālos apstākļos nekad negribētu tur līst.

- Ko jūs izdarījāt? Jūs esat izjaucis sistēmas dinamisko līdzsvaru! - Zvjagincevs sašuta, un Gļebs tikai tagad saprata, ka profesoram bija izdevies nepamanīt notiekošo, nedzirdēt Veņas spalgos kliedzienus, nesaredzēt tuvās briesmas. Viņš sāka kaut ko stāstīt par grozījumiem, ko tagad nāksies mainīt matricas koeficientam... Tomēr šajā mirklī sākās šaušana, pirmās lodes nosvilpa pār galvu, un Gļebs vienkārši sagrābis profesoru aiz rokas - iegrūda viņu alā. Pa pēdām drūmajā pazemē, ielidoja aiz skausta paķertais Knopiks... Burovs palūkojās apkārt: zinātņu kandidāts Kraičiks skrēja ātrāk nekā jebkurš sporta meistara kandidāts, taču, šķiet, vienalga nepaspēja. Glebs drūmi no "Stečkina" nogāza vienu no zekiem (pēdējais, jau krītot, deva garu kārtu tēmējot uz Veņu, bet, paldies Dievam, vairs netrāpīja), nopietni ievainoja otru... Elsojošais Kraičiks neskarts sekoja savam zinātniskajam vadītājam.

"Melo, nepaņemsi..." Gļebs, nelabi smīnēdams, ieņēma ērtāku pozīciju, izvēlējās piemērotu mērķi... bet "Stečkinam" skaidri nedeva mieru sasodītā "Svetļačoka" lauri. Izslavētais APS sāka tukši knakšķēt, patronas nesprāga un Gļebs, lamādamies, ielīda drūmajā, ar mitrumu smirdošajā alā.

- Nu-ka, kas mums te par pagrabu...

Burovs ieslēdza lukturīti... Kāda ala, kāds pagrabs! Pretstatā visiem fizikas likumiem, Gļebs jau stāvēja milzīgā grotā, bet ne kaut kur pieticīgi pie sienas, bet ne mazāk kā piecdesmit metru attālumā no ieejas. Skaidri bezdibenīgas, stāvas kraujas pašā malā. Viņam blakus stāvēja Zvjagincevs un Kraičiks. Abi, nespēdami novērsties, skatījās uz KAUT KO, kas lēnām pacēlās pie viņiem no neiedomājamā dziļuma. KAUT KAS ļoti vāji spīdēja un visvairāk atgādināja tikko pamanāmu gaisa trīcēšanu, kādu var novērot virs sakarsušiem akmeņiem Soču pludmalē. Bet nez kāpēc nebija ne mazākās vēlēšanās saskarties ar šo vietējo trīcekli. Skats aizrāva, hipnotizēja ... Tomēr Burovs nepadevās pazemes burvestībām. Viņa roka instinktīvi sataustīja maksti.

- Oi, puiši, - viņš teica, - kaut kā galīgi nepatīk man šeit... Varbūt labāk atgriezīsimies svaigā gaisā?

Viņam bija sajūta, ka viņš stāv serpentārijā un vēro apbrīnojami skaistu, bet nāvējošu čūsku. Satracinātie zeki, salīdzinot ar šo draņķi, sāka šķist pilnīgi mājīgi un nekaitīgi. Padomā tik, septiņi pret vienu. Kas nu tur, ir bijis sliktāk...

***

Tikmēr Skudins un viņa biedri, izdzirdējuši šāvienu skaņas, lidoja kā uz spārniem. Tuvojoties, viņi pārgāja soļos un beidzot apstājās, Grīnbergs ieskatījās "Vampīra" optikā.

- Ir, redzu mērķi. Zeki. Viens, atlikt, divi jau auksti... Šauj egles virzienā. Mūsējie nav redzami. Gāzt nost?

Viņš jau bija nomierinājis elpu, balss izklausījās ikdienišķi un neizteiksmīgi, it kā viņam nemaz nebūtu interesanti.

- Gāz, - Skudins pamāja. - Bet mēs pievirzīsimies tuvāk... - Un deva Borjam zīmi: "Man pakaļ."

“Mhmhm…” Grīnbergs iekārtojās ērtāk, ievilka elpu. un, noķerot mirkli starp sirdspukstiem, ar precīzu šāvienu nogāza kustīgo mērķi. Tūlīt pēc tam, otra lode caurdūra cita zeka galvu. Meistarklases snaiperis, pie tam ar šauteni, kas no simts metru attāluma bez skaņas spēj caursist sešu milimetru rūdīta tērauda loksni, - oi, mammiņ, bruņuveste ne bruņuveste, ķivere ne ķivere...  Neaizsargāto tūristu slepkavas, pat nesaprata, no kurienes atnāca nedzirdamā nāve. Viņiem nekļuva labāk, kad tuvāk pienāca Ivans un Boriss - un arī satvēra stobrus, nočukstot tikko sadzirdamo: "Beigas"...

***

Burovs un abi zinātnieki kāpās atpakaļ uz alas izeju. Bet trīceklis no bezdibeņa, sākumā gandrīz nemateriāls, virpuļoja un sabiezēja acu priekšā, iegūstot formu un krāsu. No bezkrāsaina tas kļuva zaļš, pēc tam sārts, neatvairāmi piepildoties ar baismām un draudiem. Likās, ka zemes dzīlēs nogatavojies gigantisks augonis.

- Šitā gan... dod sarkanu gaismu... - Cerībā galvenokārt uz brīnumu, Gļebs izvilka lāzeru, neskatīdamies ieslēdza to un, aizsegdams ar sevi atkāpjošos Zvjagincevu un Veņu, klusi nočukstēja:

- Puiši, ātrāk kustiet uz izeju. Ātrāk. Tūlīt tas...

Un tiešām, no virpuļojošās sarkanās sienas izšļācās ķieģeļbrūnas protuberances  - un draudīgi šāvās uz nelūgtajiem viesiem. Gļebs, pilnīgi refleksīvi, nospieda sprūdu... Un notika brīnums: atdzīvojies "Svetļačoks" izdeva skaistu tirkīza krāsas impulsa staru, ar šņākoņu pāršķeļot miglaino sarkano sienu. Tā acumirklī kļuva ogļu melna, un ievilka taustekļus, visus, izņemot vienu... bet šis atlikušais ar milzīgu spēku, iesita Glebam pļauku pāri vēderam. Trieciena spēks viņu izmeta ārpusē, un no dziļumiem pacēlās zema dārdoņa, it kā skaļi un šausmīgi vaidētu milzis. Smalki sadrebēja klintis, un reliktā egle nobrīkšķēja ar sašķelto stumbru, novaidēja ar pinkainajām ķepām, it kā paredzot savu nenovēršamo nāvi...

- Gļeb, Gļeb, - Zvjagincevs un Veņa piesteidzās pie nedzīvā ķermeņa, bet Skudins un Kapustins viņus atstūma malā. Pacēla un skriešus nesa Burovu no uzkalna un tālāk prom - zeme zem kājām viļņojās kā dzīva, ne dot, ne ņemt kā konvulsijās. Lūk, kaut kur dziļumā dobji nodārdēja...  nodrebēja apkārtējās klintis... un ar drausmīgu lēnu kliedzienu tūkstošiem gadu vecā egle nogāzās. Pakalns nosēdās, noviļņojās ar zemes viļņiem, ne no ieejas alā, ne no akmens, kas aizsprostoja eju, ne arī no pie ieejas uzstādītās aparatūras nepalika ne  pēdas. Tikai izgriezta augsne, sūnas, klinšu atlūzas un milzīgas saknes, nolemti paceltas pret debesīm...

Bet netālu mētājās ducis visparastāko līķu. Ar akurātām deviņu milimetru atverēm dzīvībai svarīgās vietās. Lai nu ko, bet specnaza karavīri nogalināt mācēja ļoti labi. Vēl viņi arī mācēja, sniegt pirmo palīdzību: arī dzemdības pieņemtu, ja pēkšņi rastos šāda vajadzība. Tomēr visi viņu mēģinājumi atgriezt Burovu pie samaņas piedzīvoja pilnīgu izgāšanos. Viņš gulēja nekustīgi un neatbildēja, kaut arī turpināja ļoti vāji elpot. Viņam uz vēdera bija briesmīgs, spirālē savīts apdegums. Uz rokām un kājām varēja redzēt "eglītes", kādas gadās, ja nejauši iegrābjas kilovoltos. Bet tas acīmredzami nebija parasts elektrošoks. Bet kas, ak Kungs, kas? ..

Izceļošana

- Halo, vai tas nejauši būtu tēvocis Zjama? .. - Grīnbergs spieda pie auss mobilo telefonu. - Tēvoci Zjama, tas esmu es, tavs mīļais brāļadēls Žeņa, Šolom... Jā, jūs mani pareizi sapratāt, es gribu piezvanīt tantei Haijai, lai viņa vēl ilgi dzīvo. Nekas, nekas, pabeidziet, ja jau reiz iesākāt, es pagaidīšu...

Pēc tam sakaros ienāca tante Haja, un Grīns temperamentīgi sāka tarkšķēt idišā, uzreiz kļūstot līdzīgs tirgotājai no Odesas tirgus dārzeņu rindām. Viņš bēra kā zirņus, neko nebija iespējams saprast, izņemot dažus īpašvārdus: rabīns Rozenblūms... Roma Abramovičs... Berezovskis... Madlēna Olbraita. Beidzot viņš atslēdzās un noslaucīja no pieres sviedrus.

- Kārtībā, - paziņoja Ivanam. - Tante Haja saka, ka borts būs pēc aptuveni astoņām stundām, pasūtīts Štopors". Sēdīsies uz amerikāņu radiobākas signāliem, bet katram gadījumam mums jāiekur ugunskuri. Vispār viņa pazvanīs vēlreiz ...

- Sapratu. - Skudins atkorķēja "polārās gaismas", visus dāsni apgādāja ar dopingu, šoreiz iedzēra arī pats. Paskatījās uz Zvjagincevu un Veņu. - Jūs. Nesīsiet ieročus. Un aparatūru. Gājuši. Laiks spiež.

Un pirmais, paņēma apmetņa-telts stūri, uz kura bezpalīdzīgi gulēja Burovs. Gribējās klusi pateikties sāmu gariem vismaz par to, ka viņi aprakuši zinātnisko aparatūru. Citādi, trakie zinātnieki būtu ķērušies stiept arī to...

Kapustins un Grinbergs satvēra apmetni-telti aiz stūriem...

Kad knapi dzīvi no noguruma, viņi sasniedza nometni, pulkstenis jau bija krietni pāri pusnaktij. Mūsējie uztraucās, negulēja. Pirmā no nometnes pretī izskrēja Virineja. Viņa iztika bez ahiem un ohiem - nekavējoties un lietišķi metās pie Burova. Bet ... apstājās dažu soļu attālumā, it kā ietriekusies sienā. Turklāt tā, it kā uz šīs sienas būtu skaidri uzrakstīts ar lieliem, sarkaniem burtiem: “Uzmanību! Mīnas! " Pārējiem, protams, gar Virineju nebija daļas. Apmetnis-telts peldēja viņai garām neapstājoties, un maz cilvēku pamanīja, kā meitene spītīgi sakož zobus un, it kā pārvarējusi kādu spēku, soļo aiz tā. Bet smalkajā būtības plaknē uzreiz uzsprāga neredzams lādiņš - Virineja atlēca, smagi apsēdās uz zemes un bezpalīdzīgi saguma, saķērusi ar rokām deniņus. Acu priekšā zibsnīja zvaigznītes, kuņģis pacēlās pie kakla, tad izgriezās uz āru... Tam, kuru nekad nav piemeklējusi visbriesmīgākā migrēnas lēkme, nesaprast.

Pārējie reaģēja piezemētāk. Pat Ediks pauda līdzjūtību. Pilnīgi dabiski apvienojis ar naidu pret Skudinu:

- Labāk, tevi tā būtu iedauzījuši, muļķa zvans. Vienīgais normālais vecis bija, un arī tas tagad ar atdauzītām smadzenītēm...

Acīmredzot atcerējās, ka, pateicoties Glebam, bija palicis vīrišķa dzimuma pārstāvis. Ko tādu, kā runā, līdz nāvei neaizmirst. Bet vispār jau kā kurš.

Patiesību sakot, Edika interese par to, kas noticis, ar to arī apdzisa.

Toties pamodās amerikāņi.

- Vai viņam viss o'kei? Vai jūs viņu zaudējat?

Brāļi iekš Kristus visu saprata no pusvārda, acumirklī ieslēdza radiobāku, metās palīdzēt ar malku. Ugunskuri tika izlikti četrstūrī, gluži kā neaizmirstamajos partizānu laikos. Jau uz rīta pusi Grīnbergs kabatā sadzirdēja skaņas signālu, izvilka uztvērēju, paklausījās, pamāja.

- Jā, es, tante Haja... Šolom, tante Haja. Paldies, tante Haja... Atvienojās un paziņoja Kudejaram.

- Borts pielido, pienācis laiks aizdedzināt.

Milzīgā četrstūra stūros iedegās ugunskuri, sprakšķēja iedegoties egļu sķilas, maigajās pasteļainās rīta debesīs kāpa biezi, no apakās liesmu apgaismoti  dūmu stabi. Bet no kosmosmiska augstuma jau bija dzirdama pieaugoša rūkoņa, un uz norādītā laukumiņa drīz nolaidās rūcošais briesmonis. Vēl viens Krievijas aviācijas tehnoloģijas brīnums, kas šķita ieradies no krāšņās patriotiskās anekdotes par sējmašīnām, vējmašīnām un vertikālās pacelšanās kombainiem[140]. Zāli bezvārda klajumiņā ar riteņiem uzmanīgi piespieda slepenā lidmašīna "Štopors", kas savu nosaukumu bija ieguvusi no viltīgi savērptās antenas uz priekšgala.

"O, mamma mia ..." - mis Airina satraucās, iepleta acis un pilnā ātrumā metās pie sevis: acīmredzot, tomēr dominēja spiegošanas kaislības. Džozefs Brauns ar apbrīna pilnu smaidu pacēla īkšķi. Ediks, kurš mierīgi snauduļoja saliekamajā atzveltnes krēslā pie vagoniņa, nodrebēja, atvēra plakstiņus un neizpratnē muļķīgi purināja galvu, it kā aizdzīdams rēgojošos murgu: “Suņa dzīve, nav man atpūtas. Visu kaifu, nelieši, aplauza..."

Tikmēr turbīnu rēkoņa apklusa, pilotu kabīnes laterna atvērās un no lidmašīnas spārna uz zemes nolēca kara lidotājs ar majora uzplečiem.

- Izsaucāt? Kurš te ir Jevgeņijs Dodikovičs? Lai uzdejo, viņam paka no tantes Hajas. Košers, maca un cimess.

- Košers?.. - Grīnbergs, no noguruma izsmelts, bezkrāsains, vienaldzīgi pieņēma smago saini un ar redzamu piepūli mēģināja pateikties. Tad atmeta ar roku:

- Pieņemiet ievainoto, major. Vai instruktāžu saņēmāt? Kurp jāved, ziniet?

- Protams. Galu galā tak samaksāts. - Kara lidotājs pamāja, kasīdams zem ķiveres sasvīdušo pakausi, pagriezās pret lidmašīnu un ikdienišķi uzkliedza:

- Seva! Taisi vaļā. Trīssimto iekrausim[141].

Iezumējās motori, lidojošā skaistuļa vēderā atvērās lūka. Gļebs uzmanīgi tika ievietots bruņotajās iekšās... Ivans, Žeņa un Boriss ar lielām grūtībām piespieda sevi atlaist rokas, nododot asinsbrāļa kopšanu svešiniekam un vispār vienaldzīgam cilvēkam, kuram viņu vienīgais Gļebs bija nekas cits, kā tikai kods uz papīra... Majors paskatījās viņu sejās un kaut ko saprata: klusēdams atdeva militāru godu, uzkāpa pilotu kabīnē un “Štopors” ar briesmīgu dārdoņu ātri pazuda debesīs..

Tā gadījās, ka aizlidošana trīs reizes tika nofiksēta fotogrāfijās. Mis Airina sēdēja krūmos un, saliekusies embrija pozā, nesavtīgi klikšķināja mazās kameras slēdzi. Skaistās acis, kurās visi jau bija pieraduši redzēt tikai samaitātu spozmi, šoreiz mirdzēja sajūsmā un trakā apbrīnā.

- Laimīgu ceļu, Glebka, - Kapustins nomurmināja.

Lidmašīna, kuru viņi tikko bija pavadījuši acīm, jau lidoja savā ierastajā satelīta augstumā. Skudins sakumpa, konvulsīvi nopūtās un lēnām vilkās uz ezera krastu. Niknā Kudejara acis dedzināja asaras. Virs nometnes atkal karājās pirmatnīgais klusums. Tik neskarts, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai ugunskuri turpināja sprēgāt. Tik līdzīgi bēru sārtiem.

Maša ... Marina-Marjana... Un ar viņu bērniņš, kuram viņi pat vārdu nepaspēja izdomāt. Kur viņi? Kādās debesīs?

Bet tagad... vienas vasaras laikā... Vecmāmiņa Toma, kas viņam šķita mūžīga... Un Gļebs...

“Mani dārgie, ko es šeit daru bez jums? Gribu pie jums…"

Nākamajā rītā laika apstākļi krasi izmainījās. Atlidoja brāzmains, negants vējš, un tūlīt kļuva auksti. No aiz kalniem nāca zemi mākoņi, iesprūda koku galotnēs un uz visiem laikiem iestrēga virs nometnes. Sāka gāzt nebeidzams un ļoti stiprs lietus. Tomēr tas netraucēja medniekam Danilovam atrast zeku līķus. Visi deviņi, glīti sacaurumoti ar lodēm. "Labi šauts tomēr ..." - smīnēdams, vecais sāms salasīja bēgļu nozagto automātu radziņos palikušās patronas. Kalibrs piemērots, noderēs "Saigai"... Pastāvēja, pasmēķēja, aizsedzoties no vēja, un devās iepriecināt milicijas priekšniekus. - Savāciet tomēr, kamēr vēl svaigs, citādi sāks pūt, Saimnieks[142] aprīs ...

Toptiginam paplašināt savu uzturu čekisti neļāva. Pēc dažām stundām pakaļ līķiem tika atdzīta vevešņiku[Vnutrennije voiska-iekšējais karaspēks, kas pārsvarā pilda apsargu funkcijas ieslodzījuma vietās] grupa. Tie ātri atcirta visiem deviņiem galvas un rokas, lai identificētu, bet pārējo, bez ceremonijām, sameta klinšu plaisā. Kā saka, paši neapēda, un citiem nedeva.

Bet lietus nepārstāja, lija kā no spaiņa. "ar kaķiem un suņiem" - saka briti. "dakšām rokturiem uz augšu" - atbalso no otra okeāna krasta. Kādas te ģeoaktīvās zonas, kāds te relikts hominīds! Ar mitru apakšveļu no patiesības meklējumiem nekas prātīgs nesanāk. Caurām dienām mūsējie un amerikāņi visu laiku sēdēja nometnē - lasīja, skatījās video, spēlēja intelektuālas un azartspēles.

- Pokers. - Kodīgi pasmaidot, Virineja atvēra kārtis un laipni uzlūkoja Grīnbergu. - Nu ko, varbūt mēs beidzot varam uzspēlēt uz izģērbšanos? Sagādāsim patīkamu pārsteigumu odiem? ..

Jevgeņijs Dodikovičs nenoteikti paraustīja plecus. Tieši atteikties viņš, skaidra lieta, nevarēja, taču arī piekrist bija ļoti bīstami. Kāds prieks spēlēt, ja jau iepriekš zināms, kam īsti būs jābaro odi. Virineja nekad iepriekš nebija pazīstama kā liela kāršu spēlētāja, taču pēdējā laikā spēle ar viņas līdzdalību drīzāk bija kā zīdaiņu dauzīšana. Viņa pastāvīgi uzvarēja. Viegli, vienkārši, bez redzama saspringuma un vēl jo vairāk absolūti bez krāpšanās. Šķiet, ka strīti, karē, flešrojāļi un pokeri paši gāja viņas rokās. Amerikāņi, kuri bija mēģinājuši atšķetināt apbrīnojamās parādības būtību, acumirklī pazaudēja visu savu pieejamo, skaidro naudu un tagad spēlēja vienīgi uz knipjiem - paši savā starpā.

- Būtu labāk, ja laika apstākļus būtu sakārtojusi, tu mūsu mākoņstūmēja, - Alberts burkšķēja.

Virineja mīklaini pasmaidīja. Viņa vēl nebija pilnībā izpētījusi savus jaunos spēkus, bet jau bija uzzinājusi, ka tiem ir robežas. Un nebija veselībai droši iziet ārpus šīm robežām.

- Šahs. - profesors Zvjagincevs piecēlās un ar triumfējošu izskatu pārvietoja laidni. - šahs un mats! Profesor Belling, jums beigas. Revanšu?

Faktiski Ļeva Polikarpoviča noskaņojums bija diezgan pieskaņots laika apstākļiem, tas ir, sliktāks vairs nevar būt. Papildus visām nelaimēm, joprojām nebija nekādu ziņu no Volodjas Grišina. Profesors katru vakaru sastādīja viņa numuru, bet otrā galā atskanēja tikai gari pīkstieni. Tas neskatoties uz to, ka Volodja vienmēr bija izmisīgs mājās sēdētājs. Varbūt atšifrēšana viņu tik ļoti aizrāvusi, ka izslēdzis kaitinošo ierīci, lai tā netraucētu? Vai varbūt kaut kas noticis ar telefona līniju? .. Ļevs Polikarpovičs atcerējās savu vizīti pie Volodjas un, šķiet, patiešām pie viņa mājas atcerējās grāvi un zemes rokamo mašīnu. Kā tur jaunieši saka, nepruha?

Bellings pamasēja pieri un sāka salikt figūras uz lauciņiem. Tad kabatā pamodās peidžeris, kas bija savienots ar relikta meklēšanas sistēmu, taču šoreiz Bubenčikovs, tā vietā, lai pa galvu pa kaklu skrietu pie monitoriem, noguruši atmeta ar roku un skaņas signālu izslēdza:

- Atkal viltus trauksme. Nospļauties, kolēģi... Pēc tam ierakstus apskatīšu.

Ekspedīcija tuvojās beigām... Neviens nevēlējās atzīt tās pilnīgo fiasko, un tika nolemts par svarīgāko, daudzsološāko rezultātu uzskatīt Krievijas un Amerikas sadarbību. Kas notika pienācīgā zinātniskā līmenī un bez jebkādiem starpgadījumiem. Izdauzītie purni, kurus ar dūrēm varonīgi un savstarpēji viens otram izdarīja apsardze, nepavisam nevilka uz incidenta nosaukumu. Padomā tik, viens vai divi zilumi, kas dabūtii draudzīgā sparringā. Te jau nav kosmosa stacijā "uzrīkotie" krāpnieciskie rēķini miljonāra tūrista dēļ!

Grīnbergs, kurš savulaik "izdzemdēja" ekspedīcijas tehniku un mājokļus, tagad to visu izpārdeva.

- Un kā ar sabuļādām? Vāji?… [144] - Rūpīgi saskaitījis dolārus, Jevgeņijs Dodikovičs tos salika portfelī, noklikšķināja uz koda slēdzenēm un pasniedza dīzeļģeneratora automašīnas atslēgas rosīgajam, apsviedīgajam sāmam. - Mašīna - zvērs, paldies teiksiet.

Viņa balsī bija dzirdams atvieglojums - Allah akbar, nokārtots pēdējais darījums.

- Nav sabuļa, prieksniek, tikai dolāri tomēr.

Rosīgais lapietis ielēca kabīnē, kravas automašīna uzrēca un lēnām lielā lokā aizripoja gar ezeru. Riepas atstāja uz zāles līkumotu sliedi.

Nometnes vietā palika tikai karoga masts ar nolaistiem krievu un amerikāņu vimpeļiem un vasaras tualete ar aizkustinošām sēdvietām. Visu pārējo Jevgeņijs Dodikovičs paspēja varonīgi realizēt.

Jā, viss beidzas. Pirmie aizbrauca amerikāņi, vēl trešajā dienā. Zaļi pēc atvadu ballītes viņi apsolīja mūžīgu draudzību, sakāpa  "Hammeros" un aizbrauca uz lidostu. Aizbrauca, atstājot teltis un pārējo aparatūru. Krievija nav Jeloustonas parks, kāpēc gan mums vajadzētu aiz sevis te ko sakopt?.. Galu galā, ja kāds piekasīsies, var uztaisīt lielas zilas acis un teikt: atstājām humāno palīdzību. Un noticēs, lūk kas smieklīgi.

Pieksīties neviens nesāka - rīkojoties pēc principa "kas no ratiem izkrita...", Jevgeņijs Dodikovičs uzreiz pārņēma atstāto un tikpat acumirklīgi realizēja vietējiem iedzīvotājiem.

Dienu pēc amerikāņiem devās prom Zvjagincevs ar savu kompāniju, un Skudins vilka atpakaļ uz Sanktpēterburgu savu krustu - Ediku, kurš bija pienarkojies līdz pilnīgi nelietojamai kondīcijai... Un tad pienāca trešā diena. Fināls. Pēdējie, gluži kā grimstoša drednauta kapteiņi, nometni atstāja kapteiņi Grīnbergs un Kapustins...

- Žeņa, liecies virsū, kamēr ir ko parīt! - Applaucējoties, Borja pārlauza profesionāli izceptu kartupeli, uzpūta tam, iemērca sālī. - Kas to lai zin, kad vēl dabūsi.

Laikam jau ne "Aeroflotē"...

Viņš zināja, par ko runāja. Viņiem vajadzēja lidot mājās ar militāru lidmašīnu.

Divas reizes Grīnbergu aicināt nevajadzēja. Viņš ar ērtībām iekārtojās pie ugunskura, no oglēm izvilka sakarsētu liellopa gaļas sautējuma konservu kārbu un ar burvja žestu no kaut kurienes - atvērtu konjaka pudeli.

- Labs ir, Borja. Lai mūsu bērniem būtu apsviedīgi vecāki...

Auksts vējš čabināja lapotni, sagrumboja ezera virsmu. Vecā vārna uz alkšņa, skaļi un atbalsojoši noķērcās, saboza spalvas, nikni nomirdzināja ļaunas acu krellītes - ko, piemēslojāt taibolā, un tagad ar galiem? Atradušies dabas valdnieki. Nu nekas - tālu netiksiet, Roto-abimo ir garas rokas...

Bet tuvumā spēcīgi ierēcās dīzeļdzinējs, un vecā karga norāvās no zara, uz atvadām noķērcoties:

- Kar-r-ramba!

Piebrauca Vasilijs Grizlovs. Ar lielu troksni un militāru precizitāti. Izlēcis no bruņumašīnas kā velns no kārbiņas, viņš pielika roku pie kokardes un izstiepās kā stīga Grīnberga priekšā:

- Veselību vēlu, biedri ģenerāli! Atļausiet sākt iekraušanu?

Zem rudajām ūsām mirdzēja pateicīgs smaids, un uz pleciem izspiedās pavisam jauni vienāda gaišuma uzpleči ar vientuļām zvaigznītēm. Grīzlovam acīmredzami patika labāk būt jaunākam leitnantam nekā vecākajam praporščikam. Paldies biedram ģenerālmajoram - par labu dienestu izveda oficieru korpusā...

- Atļauju. - Grīnbergs laipni pamāja ar roku un, neizlaižot dārgo keisu no sīkstajiem pirkstiem, sāka komandēt procesu. - Hei, gvarde! Apaļo nest, kvadrātveida ripināt!

Pēc dažām stundām gigantiskais transporta "Ruslans", pilns ar desantniekiem un militāristiem, uzņēma vēl divus kapteiņus, saspringti pacēlies gaisā, nedaudz paspoguļojās Samiednas jarvās un paņēma kursu uz Pēteri.

Bet vēlu vakarā, kad viss jau bija pilnībā nomierinājies, bijušās nometnes vietā piesardzīgi izlīda būtne, kas bija un nebija līdzīga lielam sarkanīgi pelēkam pērtiķim. Radījums tomēr staigāja tīri uz divām kājām un neizskatījās pēc cilvēka karikatūras. Bet kāpēc viņš? Katrs no pirmā acu uzmetiena saprastu, ka tā neapšaubāmi ir VIŅA. Ziņkārīga, spalvaina un gracioza. Meža meitene apstaigāja visu klajumu, izpētot saprāta brāļu atstātās pēdas. Viņa pakavējās tieši tajā vietā, kur nesen vagoniņā bija gulējis Burovs... Tad aizgāja uz "nosēšanās vietu", no kurienes Gļebu aiznesa lielais dzelzs putns. Pacēla seju pret debesīm... Jā, jā, tā bija seja, nevis purns. Viņa paskatījusies zemu peldošajos mākoņos, izdeva garu, žēlabu pilnu, raudošu skaņu...

TREŠĀ DAĻA. PIRMĀ PLAISA

.

Vecpuiša vakariņas

Kas nemainīgi pārsteidza Ļevu Polikarpoviču, atgriežoties no visāda veida kolektīviem braucieniem, neatkarīgi no tā, vai tie bija komandējumi vai tūrisma pasākumi, bija ātrums, ar kādu vēl nesen tik draudzīgā un cieši saistītā nometnes komanda izjuka jau dzelzceļa stacijā vai lidostā. Tiklīdz izzūd ārējie apstākļi, kuri liek vairākiem cilvēkiem turēties vienam pie otra, katrs izrādās tīri pats par sevi. Cilvēki, kuri vairākas nedēļas dalījušies ar visiem neizbēgamajiem ceļojuma stresiem un tajā pašā laikā, šķiet, ieguvuši draugus, šie paši cilvēki, neatskatoties, steidzas katrs savā virzienā - uz tuvo māju un pazīstamās ikdienas pievilcība izrādās par pakāpi stiprāka nekā nometnes kopiena. Nemaz nerunājot par nejaušajiem ceļabiedriem, kuri ceturtdaļstundu atpakaļ gandrīz grēkus sūdzēja viens otram... bet tagad skrien pa platformu, garām un prom, un, ja gadās atkal sadurties metro, cītīgi izliksies ka nepamanīja un nepazina. Vai varbūt patiešām nepamanīs un nepazīs ...

Zvjagincevs mājās no lidostas devās ar taksometru. Pirms izbraukšanas uz trases notika kaut kādi ceļa remontdarbi, automašīnām vajadzēja palaist pretimnākošās, un piebremzējušo taksometru panāca autobuss, ar kuru uz pilsētu brauca Virineja, Aļiks un Veņa. Autobuss brauca līdz metro stacijai; bija pieci ar minūtēm no rīta, un metro drīz vajadzēja atvērt. Varbūt apturēt un izvadāt visus - katru savā zarā ... Tad taksometrs pabrauca garām šaurajai vietai, un autobuss, šūpojoties aiz pakaļgala stikla, atpaliekot pazuda tālumā.

Īsais Maskavas prospekta posms, torņa smaile, pagrieziens uz Baseinuju ...

Norēķinājies ar vadītāju, profesors ierasti paskatījās augšup, uz saviem logiem. Tie bija tumši. Ļevs Polikarpovičs nopūtās un kaut kā īpaši akūti apzinājās, ka viņu mājās neviens negaida. vispār neviens.

Un tur, starp citu, nebija ne druskas ēdiena. Tukša bufete un atkausēts ledusskapis.

Knopiks, kurš laimīgi nebija pakļauts ne filozofēšanai, ne kompleksiem, jau apošņāja pazīstamo koku, domādams pie tā pacelt kāju: “Sveiki visiem! Es atgriezos! Esmu mājās!". Ļevs Polikarpovičs pasauca suņuku, paņēma viņu pie pavadas un, nedodoties mājās, devās uz tuvējo diennakts veikalu. Simpātiskā pagrabiņā, bez cilvēku barības, tika pārdots arī ēdamais dzīvniekiem. Atšķirībā no daudziem citiem tirdzniecības uzņēmumiem, šeit atļāva ienākt ar suņiem.

Pārdevēja, kura atcerējās Zvjagincevu pēc sejas, ar viņu laipni sasveicinājās. Veikala kaķis, rudā Maša, kura parasti Knopiku necieta, pārmaiņas pēc neuzpūtās un nešņāca - iespējams, tāpēc, ka agrās stundas dēļ nebija daudz skatītāju. Ļevs Polikarpovičs aplūkoja bagātīgos plauktus un saprata, ka nemaz negrib ēst. Patiesībā pēc Marinas nāves pat savus iecienītos gardumus zelēja kā putekļus, gandrīz nejūtot garšu. Uzpildīja sevi ar pārtiku, kā, automašīnu ar benzīnu. Kā tautā saka - uzēda.

- Lūdzu, divus kilogramus "Čappi", - viņš teica pārdevējai. - Un vēl "vecpuiša vakariņas".

Ja tūristi, pēc vietējās konservu ražošanas nozares domām, ietur tikai brokastis, tad vecpuiši, pēc tās pašas loģikas, ēd vienīgi vakariņas. Ikdienišķais produkts bija kaut kas bezveidīgi mīksts, ietīts īpašā folijā sildīšanai mikroviļņu krāsnī. Etiķete detalizēti un krāsaini informēja par satura uzturvērtību. Ļevs Polikarpovičs, neskatoties, ielika paku ceļojumu somā un devās uz izeju. Tas, ko viņš patiešām vēlējās darīt, bija nedaudz paātrināt laiku. Ātrāk būtu pagājušas vēl dažas stundas, un būtu iespējams, neriskējot tikt nosauktam par nepieklājīgu un uzmācīgu, atrisināt problēmu par savienojuma izveidi ar Volodju...

Pazīstamā kāpņu telpa šķita drūma un piesmēķēta, stūrī tumsnēja aizdomīga izskata peļķe. Domofons un konsjeržs pie ieejas palika nākotnes jautājums, bet trīsciparu koda atslēga, kā parādīja prakse, bija "priekš godīga cilvēka". No pastkastes līda laukā saburzītu avīžu "ausis" - lai arī cik daudz Zvjagincevs sarunāja pastā, kā vienmēr bija noorganizēts blīvs papīra korķis, drošs ceļvedis zagļiem. Toties tagad, attapušies, domājams, kādu mēnesi nepiegādās korespondenci ... Iztukšojis pastkasti un starp nederīgo reklāmu jūkli atradis ziņas no Jeila universitātes, Zvjagincevs uzkāpa savā dzīvoklī, atslēdza ārdurvis un ar telefona zvanu deva ziņu uz apsardzes paneli - tāds un tāds klients, savējie ... Tad noģērba virsdrēbes, iebēra sunim barību un, aizmirsis somā "vecpuišu vakariņas", noguris izstiepās uz dīvāna. Lai gan padzīvojušajam vecpuisim, turklāt vadot "pasaulīgu" dzīvesveidu, šķiet, būtu pienācis laiks vakariņām rītausmā...

Gulēja Ļevs Polikarpovičs neilgi un nemierīgi. Kad pārmēru agrā stunda pārvērtās parastā cilvēku rītā, viņš izlīda no durstīgā pleda apakšas un sāka rīkoties.

Nez kāpēc uztraucoties, sastādīja pazīstamo Grišina numuru. Pirmajā laikā ekspedīcijā viņam šim nolūkam bija vajadzīga piezīmju grāmatiņa, pēc tam iemācījās no galvas ... Nē, brīnums nenotika - atbildē skanēja gari signāli, vienaldzīgi vienmērīgi, izsaucot izmisumu dvēselē. Zvjagincevs nolika klausuli un, parakņājies pa telefona grāmatu, piezvanīja uz telefonu centrāli, kura atbildēja par Volodjas numuru. Tur palūdza uzgaidīt, tad apstiprināja, ka šis tālrunis nedarbojas.

- Tā. - Zvjagincevs sirdīgi nometa klausuli, paņēma spieķi un paklapēja pa muguru labi paēdušajam un miegainajam Knopikam - esi labs, sargā dzīvokli! - atkal izgāja no mājas.

Ārā bija sācis līt. Ļoti pīteriski, smidzinoši, garlaicīgi, it kā atgādinot, ka vasarai beigas. Pa logu Zvjagincevam šķita, ka ārā gaisā vienkārši karājas kaut kāda smidzinoša migla, bet tiešs kontakts lika nožēlot par lietussargu, ko viņš nebija paņēmis līdzi. Neskatoties uz to, Levs Polikarpovičs neatgriezās. Ne jau māņticības dēļ, vairāk aiz spītības. Uzmauca cepuri dziļāk, slīpi šķērsoja slapjo ielas joslu un parku, pa tukšo aleju devās uz metro staciju. Par laimi, nebija tālu.

Nobraucis lejā pa eskalatoru, profesors tikai tagad kā nākas saprata, cik ļoti, pa ekspedīcijas laiku, zaudējis paradumu izmantot metro.

Visparastākās realitātes izraisīja asociācijas tikko pamesto noslēpumaino sāmu purvu garā. Vilcieni no tuneļiem iznāca kā briesmoņi no alām. Plēsonīgi dzirkstīja ar prožektoriem un asinskāri ņurdēja, aprijot pasažierus... Zvjagincevs pazemīgi ļāva nākamajam briesmonim aprīt sevi, apsēdās malā, pie ieejas un domās sāka mudināt pazemes ekspresi. Blakus viņam vagonā brauca cilvēki, kuriem nebija ne mazāko darīšanu ne par noslēpumaini salauztajiem telefoniem, ne par šifrētajiem rokrakstiem, gandrīz no rokas rokā nodotiem no tēva dēlam pēc sešdesmit gadiem... Uz sēdekļa, kas atradās pretī Zvjagincevam, invalīdu vietā, bija nolicies agrīns dzērājiņš. Ik pēc dažām minūtēm viņš mēģināja apgulties uz vagona sēdekļa un pacelt uz tā netīrās kedās ieautās kājas. Blakus sēdoša veca sieviete, Dieva pienenīte, pat piecēlās, smaidīdama kā māte - paguli, sak, dēliņ, bet es pastāvēšu. Tomēr uz atbrīvotās vietas uzreiz apsēdās iemīlējies pāris, kurš nepārprotami nepieņēma vecmāmiņas sagrozītos mātišķos jēdzienus. Viņi droši vien brauca mājās no randiņa, kas vienmērīgi pārgājis no "vecpuiša vakariņām" līdz "tūristu brokastīm"... Viegli apģērbies puisis un meitene bija skaidri atdzisuši un tagad sildījās no iekšpuses, nododot viens otram tumši zaļu skārda bundžu. Skatoties uz viņiem, Ļevs Polikarpovičs, stingri nolēma, dodoties mājās, nopirkt tādu pašu džinu ar toniku, bet tad vecā sieviete, kurai tik bezkaunīgi tika liegta iespēja izrādīt kristīgo žēlastību, sašutusi sāka sist pret zemi ar nūju un lamāt jaunatni. Profesors novērsa acis un pārtrauca skatīties uz cilvēkiem.

Bet nedzīvie vagona interjera piederumi viņu pārāk neiepriecināja. Sienas, kuras kādreiz rotāja tikai uzvedības noteikumi ("Pasažierim ir pienākums ... pasažierim nav tiesību ...") un metro līniju shēmas, pašreizējā apgaismotajā laikmetā bija līdz pašiem griestiem pilnas ar spilgtām reklāmām. Izrādās, ka arī no šī ieraduma Levam Polikarpovičam izdevās atbrīvoties; aizsardzības reflekss, kas ļāva, nelasot un nepamanot, aplūkot reklāmu aicinājumus, bija ļoti skumji notrulinājies. Acis pašas no sevis slīdēja pa uzmācīgajām, poligrāfiski nevainojamajām reklāmām. Sieviešu veselības centrs bija apsolījis pārtraukt nevēlamu grūtniecību jebkurā nedēļā un bez kaitīgas ietekmes uz ķermeni. Kaimiņu uzlīme solīja visa veida medicīnisko palīdzību ilgi gaidītajam mazulim. Trešā slavēja vai debesīs jauno prezervatīvu zīmolu: "Vecākais brālis ieteica!" - lepojās zēns-skolnieks, kuram, pēc Ļeva Polikarpoviča domām, vajadzētu domāt nevis par meitenēm, bet par fiziku un algebru. Vēl viens reklāmas lipeklis uzstājīgā formā ieteica iegādāties jauno grāmatu “Atzītais detektīvžanra meistars”, kura vārds Zvjagincevam neko neizteica. Vai nu profesors bija bezcerīgi atpalicis no dzīves un literatūras, vai arī meistars bija pārspīlēts - Dievs zina ... Blakus, krāsotā burkā, peldēja krievu tautas dēles un universālais mazgāšanas līdzeklis "Losk" atmazgāja asiņu traipus ...

Klabēja riteņi,  šūpojās vagons, pieturvietās mainījās pasažieri, nebeidzamas tuneļa lampu rindas mirgoja tumsā. Zvjagincevs sēdēja pusaizvērtām acīm un izmisīgi cīnījās ar miegainību, kas negaidīti bija uznākusi tūlīt pēc "Elektrosilas". Cīņa bija nevienlīdzīga. Iespējams, gadi prasīja savu nodevu ...

Zvjagincevs pamodās, kad paziņoja par "Černuju rečku", steigšus uzlēca un metās uz vagona izeju. Kāds viņu pagrūda, kāds ieteica mazāk dzert... Ļevs Polikarpovičs tomēr paspēja izkārpīties ārā un devās uz eskalatoru. Spieķis ar nodilušo gumijas uzgali skaļi un vienmērīgi klabēja pa vestibila akmens grīdu. Savuškina ielā, tāpat kā Maskavas rajonā, lija lietus, vienmērīgs, drūms un nolemts, padarot šo rītu vairāk līdzīgu vēlam vakaram. Kāds zelta rudens, kāda sulīga novīšana? Pilsētas rudens Zvjagincevam visvairāk atgādināja vecišķu marasmu - ar cerību, ka tas kādreiz beigsies. Koki vējā skaloja dzeltenīgās lapotnes, to slapjie skeleti drūmajā krēslā izskatījās apdeguši. Ļevs Poļikarpovičs uzreiz saslapināja kājas un drūmi nodomāja, ka šādos laika apstākļos pat nemierīgā mazā Marina diez vai gribētu doties "pa ielu tālu, tālu prom". Šādos laika apstākļos jāsēž mājās. Pie kamīna. Ar krūzi silta piena, svaigas bulciņas gabalu un putu trauciņu no tikko pagatavotā ievārījuma...

Priekšā aiz mežģīņotajiem zariem jau bija redzama Volodijas Grišina māja. Profesors iegāja iekšpagalmā un nekavējoties, iekāpis kravas automašīnu izdauzītajā bedrē, atkal ar apaviem pasmēla ūdeni - tā vietā, lai skatītos zem kājām, viņš nekavējoties sāka ar acīm meklēt Volodjas logus. Sāpošo kāju, kas jau tāpat sala pie mazākā mitruma, pārpludināja ledains aukstums, bet Ļevam Polikarpovičam vairs nebija domas par to. Volodja virtuves logs bija vērsts uz to pašu pusi, kur viņa personīgā ieeja ... Un tajā nebija gaismas. Caur pagalmu varēja redzēt tikai nepazīstamu dzeltenīgu aizkaru. "Kas par velna būšanu?!!". Cik Zvjagincevs pazina savu bijušo znotu, viņš ne tikai nemainīja aizkarus, bet, šķiet, pat nenoņēma tos mazgāšanai. Profesoram radās pilnīgi mežonīga ideja par citplanētiešiem, kuri nolaupījuši Volodju un viņu dzīvoklī aizstājuši ar savu ielikteni, kurš sāks apgalvot, ka viņš šeit dzīvojis “vienmēr”. Patiešām - cik mežonīga doma... Bet tad Ļevs Polikarpovičs pienāca tuvāk, un realitāte, kā parasti, izrādījās vienkāršāka un vienlaikus briesmīgāka par visbriesmīgākajām fantāzijām.

Virtuves loga dzeltenīgais "aizkars" izrādījās nemaz nav aizkars, bet gan no iekšpuses, stikla vietā pienaglota mitra saplākšņa loksne.

"Sasodīts, sasodīts, sasodīts!.." Klūpot, izmisīgi klabinot ar nūju, Zvjagincevs burtiski apskrēja ap māju, par laimi, tā nebija liela. No otras puses, tur, kur izgāja Volodja pusotras istabas logi, viss bija vēl briesmīgāk. No iekšpuses izgaismoto stiklu vietā bija redzami tādi paši saplākšņa gabali. Un pat  ierāmēti ar kvēpu sēru traipiem. Augšup pa sienām, līdz jumta pārkarei, izstiepušies taukaini melni ziedi, kurus atstājušas izrāvušās liesmas, un jumta seguma loksnes, karstumā pamatīgi deformētas, burtiski stāvēja gaisā, klandzēja un grabēja vējā.

Ak Dievs, kā tas viss līdzinājās ugunsgrēkam "Hipertehā"... Sprādziens un ugunsgrēks, kas aiznesa Marinu...

Neatguvis elpu, profesors atgriezās pagalmā un paraustīja Grišina ieejas durvis. Protams, tās bija aizslēgtas.

Nē, kas tamlīdzīgs nekad nevarētu būt realitāte. Tie bija murgi, briesmīgas, absolūti murgainas nejēdzības... Kā tas bieži notiek pēc atgriešanās no gara ceļa, radās domāšanas inerce, un Ļevs Polikarpovičs domās vēl pa pusei bija sāmu taigā. Varbūt viņš vienkārši sapņoja par lidostu, taksometru un veikalu, un pēc tam par metro vilcienu... un visām pēdējo piecpadsmit minūšu šausmām?.. Tūlīt viņš pamodīsies, un murgs beigsies, un, apkrāvušies ar aparatūru, viņi Skudina vadībā dosies veikt mērījumus nākamajam apaugušajam varakam... Un Gļebs Burovs nopietni mās ar galvu, klausoties nevainīgajā "lielo sportistu" - Aļika un Veņas pļāpāšanā... Zvjagincevs aizvēra acis, pakratīja galvu un, kārtējo reizi paklupdams, sāpīgi pagrieza neuzticamo kāju. Nē, tas, kas viņam parādījās acīs, nebija sapnis. Vai arī mājīgs Holivudas šausmu stāsts par citplanētiešu intrigām...

Tā. Tā ... Dziļi nopūties profesors tika galā ar stingumu un piezvanīja pie nākamā dzīvokļa durvīm, pa labi. Kļuva dzirdama "Dievs, sargi caru" elektroniskā versija, pēc tam ierējās suns - spriežot pēc tembra, pamatīgs barboss. Un tikai pēc tam atskanēja miegaina vīrieša balss:

- Ko vajag?

Zvjagincevs, neiedziļinoties sīkumos, paskaidroja.

- Ā ... - Durvis ar blīkšķi atsprāga, un uz sliekšņa parādījās vīrietis jūrnieku kreklā. Viņš turēja pie rudibaltas apkakles Maskavas sargsuņu tēviņu. Apmācītais suns skatījās uz svešinieku pie durvīm, pēc tam uz saimnieku: plēst? .. neplēst? .. - Jā, papuci, viss pareizi, sadega jūsu Volodja. Jau sen. Ar spožu liesmu. Runā, ka gāze eksplodējusi. Es ta īsti nezinu, sēdēju uz sutkām. Jūs pie lejā esošā kaimiņa pajautājiet, varbūt viņš ir kursā. Skraidīja te visu laiku, jocīgais, kā ar verdošu ūdeni apliets, it kā par zaudējumu atgriešanu. It kā, ugunsdzēsēji, kad dzēsuši, viņam visu eiroremontu pie jedrjeņe feņas noskalojuši...

Suns slinki žāvājās, parādīdams visus četrdesmit divus zobus, un durvis atkal noblākšķēja, aizveroties. Nograbēja atslēgu šķērsstieņi, un kļuva dzirdams, kā blakus esošajā dzīvoklī pilnā rīklē dzenā Arkašu Severniju:

Oc-toc-pervertoc, vecmāmiņa vesela

Oc-toc-pervertoc, ēd kompotu

Oc-toc-pervertoc, un vēlreiz vēlas

Oc-toc-pervertoc, pārdzīvot uzbrukumu ...

Padomājies, kāds tur aiz sienas sadega ar spožām liesmām. Lai slavēts Allah,  ne jau mēs. Dzīve turpinās…

- Labi... - Zvjagincevs nomierināja elpu, aizgāja aiz stūra un piezvanīja Grišina zemākajam kaimiņam:

- Sveiki. Es sakarā ar tādu un tādu lietu ...

Šoreiz viņam atvēra akurāts, inteliģenta izskata jauneklīgs vīrietis "Adidas" treniņtērpā un plānās, acīmredzami dārgās brillēs.

- Priecājos. Ienāciet, ienāciet ... - Viņš atkāpās malā, ielaida Zvjagincevu gaitenī un noklikšķināja uz importētās slēdzenes pogas. Šajā, it kā viņa viesmīlībā bija kaut kas nepatīkams, un profesors, kurš sajūsminājās (“Vismaz ar šito varēs atrast kopīgu valodu, ..”), uzreiz kļuva piesardzīgs. Un pareizi. - Papriecājieties, - nekavējoties sāka saimnieks, - papriecājieties, ko, pateicoties jūsu draugam, esmu ieguvis. Iekūris, ziniet, pionieru ugunskuru, bet ugunsdzēsējiem, protams, putas patērējās. Viņi, saprotams, izlaupīja. Ūdeni pielēja, tas jau bez maksas. Bet vēl saka, ka iekaramie griesti aizturot mitrumu. Nih.. neaiztur! - Viņš skumji norādīja ar gludu, profesionāla manikīra apstrādātu roku, kaut kur dzīvokļa dziļumos. - Aparatūra, apģērbs, somu mēbeles ... Viss peldēja!!! Ūdeni ar spaiņiem smēlām. No spāņu parketa. Un kurš tagad atbildēs?

Viņš pēkšņi spēra asu soli pretim Zvjagincevam, tā ka tas ar grūtībām apturēja vēlmi atkāpties.

- Nu? Ko sakalti, veci? - "inteliģents" mainīja toni. - ja reiz atnāci, ar tevi arī norēķināsimies par tavu draudziņu. Ar labu prasu, dzirdi? Citādi ātri pasaukšu cilvēkus, viņi paprasīs ...

Zvjagincevs nelabi pasmaidīja un ērtāk satvēra spieķi:

- Lūdzu, pastāstiet, kas notika ar Volodju?

- Bet nav viņa. Izrakstījās - saimnieks nedaudz nervozi uzsita sev ar plaukstām pa augšstilbiem, liekot Levam Polikarpovičam domāt par šimpanzi "Adidasos" un ar brillēm. - Īsāk sakot, tu mums būsi malējais. Atbildi tūlīt, citādi pēc sešām sekundēm nokļūsi turpat. Tūlīt cilvēkiem...

Viņš nepaspēja atkārtot "piezvanīšu" - profesors invalīds pielika sarunai punktu. Neapstrīdamu un galīgu.

Ir tāda korejiešu izdomāta cīņas māksla, ko sauc par hapkido. Vispār ne no vārda "hapatj", ja pēkšņi tā padomājāt, bet nav svarīgi. Pareizi lietota, hapkido, tāpat kā jebkura cīņas māksla, ir neuzvarama un nāvējoša. Īpaši interesanti ir tas, ka tam ir vesela sadaļa, kuras nosaukums ir “Darbs ar nūju”. Ļevam Polikarpovičam, kuru interesēja pavisam citas problēmas, nebija ne jausmas par korejiešu cīņas mākslu, taču dzīve visam pielāgo savas korekcijas. Ja meistari no Rīta Svaiguma Zemes redzētu, ko viņš ar iedvesmu izdarīja nākamajā sekundē, viņi bez runas piešķirtu melno jostu un goda diplomu. Profesora nūjas āķis ātri uzplaiksnīja uz priekšu un uzreiz atpakaļ. "Inteliģents" saliecās uz pusēm un sāka ar muti ķert gaisu, neveiksmīgi ar plaukstām mēģinot atvairīt sāpīgo sprādzienu, kas bija noticis dzimumorgānos, bet Ļevs Polikarpovičs, uzreiz neticis galā ar atslēgu, izgāja uz ielas. Sapnis, sapnis, sapnis, no kuras viņš nekādi nevarēja pamosties. “Ak velns, Kungs! Tēva piezīmju burtnīcas!.."

"Meistaru un Margaritu" Zvjagincevs bija lasījis jau sen atpakaļ. Vēl pat laikos, kad šī romāna autoru nebija pieņemts skaļi saukt par klasiķi un ģeniālu rakstnieku. Jāatzīmē, ka grāmata viņam īsti nepatika, taču viena frāze tomēr piesaistīja uzmanību. Šāda īsa frāze: "Manuskripti nedeg".

Nedeg? ..

Levs Polikarpovičs iedomājās, ka Volodijas dzīvoklī plosās plašs uguns vilnis. un uzreiz dators pārvēršas par šļakatām, uz vienu pusi nokrīt un sagāžas rakstāmgalds ... kā ugunīgi ventilatori aizlido biezas, kārtīgi sasietas mapes, bez svara un mirklī uzliesmo kārtīgi saliktās lapas...

Vēl nekad metro vilciens nebija tik lēni rāpojis uz Uzvaras parku. Un kaut kur netālu no "Tehnoloģijas institūta" profesoru piemeklēja dīvaina un satraucoša doma. Gandrīz pirms diviem gadiem, kad viņiem šķita, ka daudzdimensionālās pasaules noslēpums tūlīt-tūlīt būs atklāts, tieši tāds pats sprādziens notika Hipertehā. Bet pirms tam Marina apmeklēja Kolas pussalu un atveda mājās spirālveida zariņu, sintopodu. Un tagad viņš, Marinas tēvs, dodas uz turieni. Pa tēva pēdām ... un paša meitas. Un atkal, kad jau bija iedomājies, ka risinājums ir tuvu, uzliesmoja! Tikai tas nesita pa Zvjagincevu, ko, šķiet, varēja gaidīt. Tas trāpīja Glebam tur, pazemē. Un pa Volodju. Vai varbūt  pat nemērķēja uz cilvēkiem - uz tēva rokrakstiem, kas, pretēji klasiķa apgalvojumam, ir ļoti neaizsargāti un lieliski sadeg ...

Starp citu, kas tieši eksplodēja Marinas eksperimenta laikā, vēl līdz šim laikam tā arī nav noskaidrots. Neskatoties uz visiem speciālistu centieniem. Un pie Volodjas? Gāze? .. Stāstiet manai vecmāmiņai ...

Ļevs Polikarpovičs bija stāvoklī, kad prāts pilnībā noraida ikdienišķo un vadās pēc no pirmā acu uzmetiena, dīvainas, gaišredzības loģikas.

... Ne gāze. Ne kļūda aprēķinos. Un vēl jo vairāk ne veca elektrotējkanna, kuru, iespējams, aizmirsis nepareizā vietā nu jau miris darbinieks. Šķita, ka kaut kas sargā dažus noslēpumus no zinātnieku ziņkārības, kuriem viņi bija neuzmanīgi pietuvojušies. Kaut kas ...

Vai arī - KĀDS? ..

Vai tad Skudins nepastāstīja par pilnīgi materiāliem, ar miesu un asinīm, bet ne īsti cilvēkiem, kuri mēģināja nogalināt Marinu? ..

... Bet rokraksti - profesora nemīlētajam klasiķim tomēr bija taisnība! - tiešām nedeg. Zvjagincevs būtu pēdējais idiots, ja viņš aiznestu Volodjam orģinālus, nepadomājis par kopijām. Lieliskas kopijas, kas noņemtas ar skeneri un iegremdētas datora bezgalīgajā atmiņā ...

Tā bija ļoti gara diena. Un ļoti smaga. Nekad agrāk pazemes vilciens nebija tik lēni rāpojies pa tuneli no "Elektrosilas" līdz "Uzvaras parkam". Bet visbeidzot, nopūzdamās, atvērās vagona bīdāmās durvis, Ļevs Polikarpovičs uzbrauca pa eskalatoru - un konstatēja, ka brauciens pie Volodjas, izrādās, aizņēmis lielāko dienas daļu, un virspusē vairs nav rīts, kas izskatās kā vakars, bet visdabiskākā vakara krēsla.

Kā miglā, cīnīdamies ar uzbrukušo nogurumu, Zvjagincevs sasniedza māju un, nepacietīgi atstūmis malā priecīgi lēkājošo Knopiku, devās tieši uz kabinetu.

- Good evening[145], - viņam pateica dators. Levs Polikarpovičs neatzina rusificētās programmas, uzskatot, ka ar datoru vajag sazināties tā dzimtajā valodā.

- Sveiki, sveiki, - profesors nevērīgi attrauca. Viņš noklikšķināja uz peles, atverot failu ar tēva piezīmju grāmatiņu skenētām kopijām - jo tiešām jāpārliecinās ar savām acīm ... Un pēkšņi, īsi iekliedzies, Levs Polikarpovičs izbrīnīts skatījās uz ekrānu un tad iekliedzās skaļi:

- Velns! Velns! Velns! ..

Patiešām, neviens cits kā tikai Nešķīstenis nevarēja būt notikušā "autors". Līnijas ar pretīgu skaņu sāka drupt uz ekrāna. Likās, ka mašīnas iekšienē kāds sistemātiski uz grīdas sadauza vakariņu servīzi piecdesmit cilvēkiem ...

- Stāt! - Profesors uzreiz nospieda taustiņu kombināciju, izraisot darba apturēšanu. Dators nereaģēja, turpinājās "vakara zvans". Zvjaginceva roka piesteidzās pie tīkla pogas ... Viņa mašīna bija viena no modernākajām pat uz vispārējā fona, ko sauc par "augsto tehnoloģiju". Normālā stāvoklī tas izslēdzās pats pēc programmas komandas. Ārkārtas situācijā strāvas poga bija jāpatur dažas sekundes nospiesta, lai elektroniskās smadzenes varētu pabeigt darbu "civilizēti". Zvjagincevs tieši to izdarīja ... Bez efekta. Jau pilnīgā izmisumā viņš izrāva no kontaktligzdas vadu un tajā pašā laikā visnežēlīgākajā veidā izrāva no mašīnas akumulatoru. Tikai tad viss apstājās.

Ļevs Polikarpovičs ilgi sēdēja pie galda, elsodams, it kā pēc ātra skrējiena, un tukši skatījās uz mirušo Ekrānu. Viņš negrasījās atkal ieslēgt mašīnu, lai paskatītos, kas tur saglabājies. Nu nē! Nebija šaubu, ka vīruss nekavējoties atsāks savu postošo darbību ... Vīruss. Kungs Dievs, bet no kurienes tāds te radās? Profesors Zvjagincevs nespēlēja spēlītes, kuras, kā visi zina, ļoti bieži kalpo kā "iznēsātāji". Un, ja kaut ko meklēja internetā, tad nodrošināja sevi ar visprogresīvākajiem antivīrusiem, kas viņa institūtā gan bija paši jaunākie. Bet no kurienes tad? .. No mitruma? No piektās dimensijas? ..

Un, kamēr viņš sēdēja, dziļi elpodams,  viņam pamazām atausa gaisma. Viņš saprata, ka patiesībā pirms minūtes bija vēl viens SPRĀDZIENS. Un tas, ka bija bez asinīm un kluss, nepadarīja viņu mazāk nāvējošu. Kāds PIEBEIDZA rokrakstus, kas uzrakstīti pirms vairāk nekā pusgadsimta un, domājams, nedeg. "Bet kāpēc" viņi "vienkārši neizdzēsa failus no atmiņas, liekot izskatīties, ka tie nekad nav bijuši? Vai arī nenoformatēja disku visbeidzot? Kāpēc bija vajadzīgs šis cirks ar troksni un nokrītošajām rindiņām? .. "

Atbilde nāca pati no sevis. Profesors atcerējās pazemes grotu zem reliktās egles un Virinejas vārdus: “Kāds nevēlas, lai mēs turpinātu meklēt. Dod mums sarkanu gaismu..."

Un šodien viņam, nesaprotošajam, vienkārši tika dots vēlviens mājiens. “NELIEN KUR NEVAJAG. CITĀDI ... "

Kā šādos gadījumos Holivudas grāvējos tiek jautāts - "Kas tad būs?" Viņiem ir labi tā jautāt, supermeniem ...

- Bet lūk kas!

Jau bez lielām cerībām, bet ar smagu izmisuma niknumu Zvjagincevs noliecās, atverot rakstāmgalda durvis. Neatkarīgi no tā, kā arhivējāt grafisko informāciju, diskešu kaste joprojām bija liela un smaga. Viņam uzreiz likās, it kā tā kaut kā nepareizi guļ rokā. Nē, saturs no tās nebija pazudis. Bet plauksta sajuta nevis plastikāta taisnstūrus, kas savilkti kopā ar gumijām, bet gan kaut ko pavisam citu.

Šis kaut kas visvairāk atgādināja pakusuša sviesta paciņu.

Vai karstā saulē atstātu šokolādes tāfelīšu kaudzīti ...

Ļevs Polikarpovičs lēnām, kā sliktā sapnī, pārgrieza kārtīgās caurspīdīgās lentes sloksnes un pacēla kartona vāku. Viņš vairs nebija pārāk pārsteigts par redzēto. Disketes - ar visām uzlīmēm, uzrakstiem un gumijas lentēm - bija uz vietas, bet tikai pēc izskata bija disketes. Tajā pusē, kur viņš ar roku satvēra kastīti, tās vienlaikus izlocījās, izplūstot un izplešoties pat no neliela spiediena. Tāpat, reiz bērnībā Marinai izplūda plastilīns, eksperimenta dēļ uzlikts uz apkures radiatora...

Lēnām, lēnām, lai neko netraumētu, profesors ieslīdināja pirkstus citā rakstāmgalda atvilktnē, kur viņam bija izdrukas. Atkal vairākos eksemplāros. Piepūtušās mapes, sašūtas un iesaiņotas atsevišķās kārbās ...

Ļeva Polikarpoviča roka iegrima smalkākajos papīra putekļos ...

Nez kāpēc, pamatīgi to noslaucījis, Zvjagincevs pievilka sev tuvāk telefonu. Pārliecinājās, ka vismaz tas vēl neizkūst vai nesabrūk rokās, bet strādā normāli. Nedaudz pavilcinājies, Ļevs Polikarpovičs sastādīja numuru, pēc kura viņam atkal bija jālien Marinas piezīmju grāmatiņā.

- Ivans Stepanovičs? - Viņš jautāja, kad klausule atsaucās Kudejara balsī. - Ivan Stepanovič, atvainojiet, es jūs tur neatrauju no vakariņām?..

Vai viņš vēl šorīt varēja padomāt, ka  klusais, parupjais "gepeušņiks" ļoti drīz kļūs par vienīgo cilvēku visā Pēterburgā, pie kura viņš gribēs un uzdrošinās griezties pēc palīdzības...

Pretējā Mēness puse

Tikmēr Kudejaram pietika ar savām rūpēm. Tiklīdz viņu lidmašīna nolaidās Pulkovo lidostā, tieši pie trapa ar mirgojošām bākugunīm piebrauca melns mersis. Pazīstamais čekists baltajās kedās un necaurredzamajās brillēs saņēma no Skudina ģenerāļa dēlu. No rokas rokā.

- Kaut kā skumjš paskats jums, apakšpulkvedi. Viss kaut kāds zaļgans ...

- Noguru no ceļa. - Ivans slēpa atvieglotu nopūtu un uzsita Edikam uz vaiga. - Bet citādi - la-aabs puisītis ... Un pie sevis piebilda: "Viss papucī ..."

- Aizgāja āzis uz lauku sētu ... - Ediks dungoja, amorfiski nolaižoties uz mersedesa sēdekļa. - Un kazai parādīja daiktu ...

Pie tā arī šķīrās. Mirdzošais "sešsimtais" gaudojot sirēnai aizdrāzās aiz horizonta, bet Skudins spērās uz pilsētu... kājām. Viņam gribējās pabūt vienatnē, un nebija kur steigties.

Vējš nesa no debesīm un meta sejā smalku smidzinošu lietu. Uzmetis mugursomu uz muguras, Ivans gāja pa slapjo šoseju. Viņu apciemoja drūmas domas ... Kāpēc tā? Kāpēc visi labākie, vēlamākie, uzticīgākie neatgriezeniski aiziet? Marina... vecmāmiņa... Burovs...

Domājot par Gļebu, Kudejars pat apstājās un dusmīgi uzsita kāju uz asfalta. Nepiesauc, nelieti, nepiesauc, neuzdrošinies! .. Lai Glebka tik vienkārši ļautu kaut kādiem tur ļaunajiem gariem sevi piebeigt?! Viņš taču pats ir Mutants, pats ir Vīruss, viņš pats vienmēr teicis, ka viņa infekcija ir spēcīgāka par jebkuru citu! .. Un Žeņa Grinbergs sabruks ar kauliem, bet ievietos viņu labākajā klīnikā, novilks ārstiem kaut ādas un pārdos savu pēdējo kreklu - bet Gļebam nodrošinās visu, ko vien var iedomāties un pat ko iedomāties nevar...

Tā sev sacīja Skudins, cītīgi neļaujot zvanīt likteņa zvanam, kurš blāvi zvanīja dvēseles tumsā, cītīgi soļoja gar šoseju pa velosipēdu un gājēju ceļu. Normālos laika apstākļos šeit varēja sastapt garu pastaigu un skriešanas mīļotājus, riteņbraucējus un nenogurstošus suņu mīļotājus. Tomēr vējš un aukstais lietus visiem lika kļūt par mājāssēdētājiem - līdz Uzvaras laukumam Ivans uz ceļa nesatika nevienu dzīvu dvēseli. Nolaižoties metro, viņš uzķēra dažus līdzjūtīgus skatienus un tikai tad sajuta, ka ir galīgi izmircis. Nu, un velns ar viņu. Desmit nostaigātie kilometri darīja savu. Ivans bija iesildījies, un, kā tādos gadījumos notiek, viņa domas izlauzās no nelaimīgā apļa, un pat nolemtības zvans sāka nedaudz pieklust. "Varbūt patiešām viss vēl nokārtosies ..."

Pustukšajā metro vagonā staigāja vēss caurvējš. Kudejaram pēkšņi sagribējās saaukstēties, saslimt un apgulties blakus Glebam, lai nomirtu. Šī doma izraisīja greizu smīnu. Viņš zināja, ka tā nenotiks. Sasniedzis Prospekt Prosveščenija, Skudins devās augšup un atkal kājām, ignorējot tramvaju, vilkās pie sevis uz Timurovskuju. Mīļās mājas viņu sagaidīja ar kāpņu telpas mīzalu smaku, izlauztām pastkastes durtiņām un lieliem burtiem uzķēpātu saukli: "Krievs, sit kaukāzieti!" Ja Ivanam būtu pagadījies šī saukļa autors, viņš būtu ķēpausim pastāstījis, ka vārds nav zvirbulis, un būtu ierosinājis, pirmkārt, piekaut piektā stāva dienesta kaukāza aitu suni. Un pēc tam - pilsētas džudo cīņas čempionu Česebijevu no ceturtā. Vai otrādi…

Dzīvoklis bija nedaudz putekļains, bet tomēr kārtība. Pat sudraba gibona galvaskausu neviens nebija nospēris. Ivans iemeta mugursomu stūrī, pārģērbās sausās drēbēs un vispirms devās pie zemāk esošās kaimiņienes, līdzjūtīgas tantiņas, kura bija piekritusi viņa prombūtnes laikā pieskatīt Žiriku.

- Ātrāk savāc viņu tētiņ, ātrāk, - kaimiņiene sacīja Skudinam un, nospļaudamās, trīs reizes pārkristījās:

- Vai tad tas tev ir Dieva putniņš? Kā ir, īsts Navuhodonosors ar knābi! Gan lamājas rupjiem mātes vārdiem, gan savus sūdus, tas ir, izkārnījumus, lidinoties, mētā kur pagadās. Mani nolamā, kaķi nolamā, vedekliņu apsaukā rupjiem vārdiem! Nu, mums ta kas, mēs kaut kā piecietīsim, bet galu galā, man mazmeitiņa, viņa vispār neskūpstīta meitenīte,  kā lai viņa ko tādu klausās ...

Te bija domāta tā pati "froilin Angelika", kas sauļojās uz balkona bez krūštura un kuras kaulainie atslēgas kauli aizvainoja Ivana vīrieša jūtas.

- Liels paldies, Darja Dmitrijevna. - Kudejars, samulsis, paņēma būri ar papagaili un sāka steidzīgu atkāpšanos. - Lūdzu, neturiet ļaunu prātu. Viņš ne no dusmām...

- Ne no dusmām, ne no dusmām! - Žiriks uz atvadām izkārnījās un paklāja un draudzīgi pamāja ar spārnu:

- Vecā rragana! Vecā rragana!

- Es tev, nelieti! - Skudins tā sakratīja būri, ka papagailis aiz bailēm aizrijās.

- Tā jau, tu, tētiņ, viņu par stostekli uztaisīsi, - vecā sieva uzreiz iestājās par īrnieka aizstāvību.

- Atvainojiet vēlreiz, Darja Dmitrijevna, - apakšpulkvedis pazemīgi nožēloja.

Žiriks aizvainoti uzmeta kūkumu un pārmaiņas pēc klusēja. Kāpjot pa kāpnēm līdz savam dzīvoklim, Kudejars ar sirdsapziņas pārmetumiem šķielēja uz spārnoto rupekli: "Varbūt es tiešām viņu...?" Viņš iztēlojās, kā dažādās literatūras pērles izsklausīsies stostoša papagaiļa izpildījumā, un viņam sanāca smiekli.

Nākamā vizīte bija pie kaimiņa no augšējā dzīvokļa, pensionēta jūras kapteiņa, kurš uzņēmās rūpējoties par dekoratīvo žurku Vaļku.

Šeit viņu gaidīja īsts pārsteigums. Dzīvnieks, kurš apsveicinoties sniedzās pret viņu no kastes, bez šaubām bija Vaļka. Bet, labais Dieviņ, kā izmainījusies! Pirmkārt, bijušais zemūdenes kapteinis viņu bija uzbarojis tā, ka viņa bija vismaz divreiz resnāka kā iepriekš. Otrkārt, kaut kāda noslēpumaina iemesla dēļ žurka bija noplukusi, pilnībā nomainījusi krāsu, un no elegantas dekoratīvās bija pārvērtusies par visklasiskāko holēras mēra melno. Un treškārt ... Vaļku ieskāva daudzi pēcnācēji, un žurkas gudro acu krellītes mirdzēja mātes laimē.

- Tu, Ivan Stepanič, nedusmojies, es nepamanīju. Un kur gan kavalieri atrada? ..

Zemūdenes kapteinis bija ar pliku galvu kā ceļgalu. Viņš dzīvoja vecpuisī, dalot dzīvokli ar pensionētu kuģa kaķi. No tās pašas atomzemūdenes un arī pliku. Pēc kapteiņa teiktā, kaķis bija no īpašas, bez apmatojuma, šķirnes - "Donas sfinkss", bet, kas attiecoties uz viņu, tad visi viņu ģimenes vīrieši agri esot palikuši bez matiem. Tā ka bēdīgi slavenajai radiācijai ar to nebija absolūti nekāda sakara. "Nu, kā tad, tā nu es tev, protams, ticu. Droši vien spīdi tumsā, tāpēc arī apstaroji manu Vaļku..."

- Ne citādi, jūsu kaķis kavalieri zobos atnesa. - Pilnīgi nopietni, jūtoties kā vectēvs, Ivans pateicās zemūdenes kapteinim un, beidzot ticis mājās, iegāja pamatīgā dušā - paldies Dievam, karstais ūdens nepulsēja un bija normāls, bez rūsas krāsas pārsvara. Kudejars ilgi un ar prieku mazgājās. Tad uzvārīja pelmeņus, paēda, izsaiņoja mantas, noslaucīja putekļus, iztīrīja Žirika būrīti... Cītīgi noslogoja rokas, lai mazāk būtu jadomā. Padevās slikti. Iedarbinājis veļas mazgājamo mašīnu Kudejars atgriezās virtuvē un ieslēdza televizoru. Vajag izklaidēties.

Pirmajā programmā tika pārraidītas ziņas: "Nogalināja ... uzspridzināja ... teroristu uzbrukums ... slaktiņš Maķedonijā ...". Ivans drūmi nospieda tālvadības pogu. Atskanēja “kazlēna” sieviešu ekvivalents: otrajā programmā bija filmu aktrises Sidorovas solo koncerts. Skudins, kurš parasti nemīlēja skatuves mūziku vai kino, īpaši un līdz nāvei nemīlēja Sidorovu, un nespēja saprast, kurš pirmais izdomāja; kā viņa ir lieliska aktrise. Nemaz nerunājot par dziedāšanas dotumiem.

Trešā programma viņu iepriecināja ar ziepju sēriju. - Tu zini, Rakel, tavu Alberto vakar redzēja restorānā ar ...

Un tā - visi četrpadsmit kanāli, kaut viņus parautu. Tikai vienā Ivanam patrāpījās sena, ļoti mīlīga padomju multenīte. Un tā arī pēc minūtes beidzās.

Jūtot, ka sāk niknoties, Ivans izslēdza skaņu un pastiepa roku pēc tālruņa. Bet vispār ... kam lai piezvana? Monohords ar Parhatiju parādīsies tikai rīt, bet Gļebs un Marina nesadzirdēs, lai arī cik ļoti spiedīsi tālruņa pogas ... Pa to laiku pirksti veikli sastādīja Ritas-Pogankas numuru, kas pats no sevis ienāca prātā. "Māsiņa ..."  Bet ko? Tūlīt ar viņu parunāsies, un pēc tam pasvilps uz ielas privātu taksi un aizbrauks ciemos, kā toreiz. Ar kūku un kafiju. Tikai ne uz Basseinajas pagalmiem, pie "Hiperteh" drausmīgās ēnas, bet gan uz plaukstošu Krasnoarmeiskuju ... Uzzināt, kas tad tur pēdējā reizē rēja tādā basā balsī... Pie reizes pārbaudītu, vai viņa atmetusi smēķēšanu, kā viņš pavēlēja ...

Pēc minūtes Kudejars nikni rauca uzacis un pats bija gatavs doties uz tuvāko kiosku pēc cigaretēm. Pie tālruņa neviens nepienāca. Ausī skanēja gari pīkstieni, auksti, vienaldzīgi. Kaut kur bija izgaisusi gan pati Rita, gan vecmāmiņa Angelina Matvejevna un pat nemierīgais vecais kaimiņš. Skudins nolika klausuli, mēģinot pretoties pēkšņai šausmu sajūtai. Kaut kas noticis. Tūlītēja un totāla epidēmija. Neitronu bumba uz visiem uzreiz, un pasaule izmirusi. Kkļuvusi tukša, tāpat kā pretējā Mēness puse ...

Un šajā laikā telefons iezvanījās pats. Aptuveni šādi zvani no citas pasaules tiek dzirdēti importētajās "šausmu filmās". Ivans pat sekundi pavilcinājās, pirms paņēma klausuli. Bet tomēr paņēma.

- Ivans Stepanovičs? - viņš izdzirdēja Marinas tēva balsi. - Ivan Stepanovič, atvainojiet, es jūs tur no vakariņām neatrauju? ..

Ak Kungs, cik ļoti Kudejars nopriecājās par šo zvanu. Pilsētu aiz loga atkal sāka apdzīvot cilvēki, kas lēnām izpeldēja no nebūtības.

"Bdu, bdu, bdu!"

- Nu, kaķīt, nāc. Vēl vienu reizi!

Veņa parādīja kaķim Divuāram gabalu gardas Krakovas desas, taču tas spītīgi ignorēja visus aicinājumus. Viņš novērsās un nogūlās ar laisku izskatu uz grīdas, tikai astes gals nervozi raustījās. Pietiek taču, trešais dublis! Cik var? Apnikuši! Kur piens, par kaitīgiem darba apstākļiem?.. Izdomājuši ar, ziniet, dumības - vesti ar trim pogām, ļoti ērtu no VIŅU viedokļa. Un labi, būtu tikai veste, bet tai vēl ir kabata, un kabatā ir dzelzs gabals! Ne mazāk kā pusotras mārciņas svarā. Un, lūk, viņam, kaķim Divuāram, jāskraidelē ar to turp un atpakaļ, kā vectēva Durova cirkā! Un pat vēl jāpagriežas uz komandu!.. Pa kreisi, pa labi!.. Nu, nē, to nav izdarījis, nedara un nedarīs neviens sevi cienošs kaķis. Pat pie Kuklačova, brīvo peļu ķērāju pieradinātāja, kuru kaķis Divuārs uzskatīja vispār par dīriķi...

Veņa Kraičiks nolika desu malā, paņēma kaķi aiz sāniem un kopā ar vesti un citām lietām pacēla to pie sejas.

- Ieskrāpēs... - Alberts brīdināja. Un sarauca uzacis tā, it kā rudais brīvības cienītājs jau būtu saskrāpējis, bet ne jau Veņu, bet viņu pašu.

Veņa tikai nepacietīgi papurināja galvu. - Viņš to nosauca par biomasu, - klusi un ļoti dvēseliski sacīja jaunais pētnieks, skatoties kaķim Divuaram tieši acīs. Starp citu, dzeltenās un ļoti gudrās. - Tu saproti, kaķīt? Viņš to nosauca par biomasu...

- Bioloģisko materiālu, - Alberts pusbalsī izlaboja.

- ... Bet tu tak esi, cēls zvērs, tev, atšķirībā no dažiem, jāatceras labais! Vai atceries, kā viņš toreiz bufetē nopirka tev skābo krējumu?!

- Ņau, - kaķis sacīja. Un novērsās. Protams, viņš atcerējās garšīgo skābo krējumu, ko Gļebs viņam kādreiz nopirka. Un ne tikai skābo krējumu. Bet vienalga - rāpot pa putekļainajiem ventilācijas kanāliem, izpildot komandas no niecīga skaļruņa, kas uzstādīts uz tās pašas vestes... Nē, viņa pateicība tik tālu nesniedzās. Sava āda ir tuvāk ķermenim!

- Ļaujiet pamēģināt man. - Virineja pagriezās pret viņiem kopā ar krēslu un, piemiegusi acis, klusi pasauca:

- Pūkainais radījums, ūsainais radījums! Stājies pret mani, kā lapa pret zāli! Bdu, bdu, bdu!

- Pikapu, trikapu, skoriki-moriki ... - mēdījās Alberts. Bet...

Bet!

Veņas atbrīvotais un jau uz grīdas guļošais kaķis uzreiz uzlēca augšā, kā atsperes mests! Sapūkoja asti un pieskrēja pie Virinejas! Dzeltenās acis dega ne tikai ar prātu, bet ar formētu saprātu. Un ar degsmi izpildīt jebkuru viņas komandu. Acīmredzot viņš vairs nedomāja par pienu darba kaitīguma dēļ.

Virineja uzlika kaķi uz vienas no linoleja rūtīm, kur bija ar krītu novilktas divas līnijas. Pati paņēma Alberta pasniegto ierīci, līdzīgu binokulārajam mikroskopam un klusi pavēlēja:

- Pa kreisi ...

Kaķis paklausīgi un maigi kustināja ķepas.

- vēl pa kreisi ...

Kaķis atkal pārvietojās.

- Vairāk pa kreisi ...

Kaķis paspēra nelielu pēdējo soli, un kabatiņas ass precīzi sakrita ar līniju, kas iezīmēta uz linoleja.

- Bravissimo! - Alberts jūsmoja. - Ver, vai tu beidzot paskaidrosi, kā tu to dari?

Virineja mīklaini pasmaidīja. Ja formu patiešām nosaka saturs, tad viņa tam bija skaidrs piemērs. Ekspedīcijas laikā nometusi lieko svaru, ēdot mājas ēdienu viņa vairs ne gramu nepieņēmās svarā. Pat maisveidīgais darba apģērbs ar kapuci nespēja noslēpt jauniegūto figūras slaidumu. Savukārt, mati, radikāli izbalējuši zem polārās saules, nesteidzās satumšoties un arvien skaidrāk ielija ar zeltaina rudens kaparu. Virinejas acīs parādījās noslēpumains zaļganums, un tika pamanīts, ka viņa aizdomīgi reti sākusi lietot brilles.

Vārdu sakot, meitene izskatījās tā kā skaidras krāsas fotogrāfija, kas uzņemta saulainā dienā, salīdzināta ar viņas iepriekšējo, pirmsekspedīcijas, - blāvs atspulgs ilgi nemazgātā glāzē.

Viņa ne bez izsmiekla pateica:

- Veņ, bet kāpēc tu vispār par kaķi ņirgājies? Varbūt labāk būtu Andrejam Saničam uzlaist kaut kādu jegiljetu[Ebreju mistikā sava veida lāsts, kurš atņem vīrieša spēju] [146]? Tā vienkārši, bet toties ar gaumi ... Bet citādi..., videokameru uz kaķa. Tehnokrāts tu nelaimīgais.

Alberts, noliecies pie kāda zīmējuma, pārsteigts pacēla galvu:

- Ver, tu, šķiet, esi senslāvu ragana, nevis ebreju? Vai kā? Jums tur... smalkajās pasaulēs... droši vien neskaitās? Visu valstu raganas, apvienojieties? Internacionāle? ..

Uz papīra viņa priekšā bija istaba. Pat ne istaba - kabinets. Vissvarīgākās detaļas, kuru atrašanās vieta bija ļoti precīzi norādīta, zīmējumā bija rakstāmgalds, uz kura gulēja "diplomāts" - un augstu pie sienas ventilācijas lodziņš.

Un Alberta kreisajā elkonī sakrājās vesela kaudze saritinātu trubiņās, stīvu no senatnes, zileņu [Zilenis - pirms datoru praktikas, rasējuma dublikāts, kas iegūts ar gaismas kopiju. Tā nosaukts tāpēc, ka saskaņā ar sākotnējo tehnoloģiju fons izrādījās zils, un burti un līnijas uz tā - balti. Pēc tam kopēšanas tehnoloģija mainījās, fons kļuva bēšs bet attēls - tumši brūns, tomēr nosaukums palika] [147]. Saprātīga acs tajās uzreiz pazītu ventilācijas kanālu shēmas institūta ēkas dažādos stāvos. Zileņi, protama lieta, bija ļoti slepeni, un tos varēja izņemt no seifa tikai ar lielu priekšnieku rakstisku atļauju...  uz kuriem braši uzšķaudīja neviens cits kā iedzimtais čekists Jevgeņijs Dodikovičs Grinbergs. Viņš arī dzirdēja, kā direktora vietnieks vispārējos jautājumos Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs nosauca Glebu Burovu par BIOMASU. Pēc tam, tiklīdz zinātnieki-sazvērnieki vērsās pie viņa pēc palīdzības, kapteinis Grīns tikai drūmi pajautāja, kā viņš varētu būt noderīgs kopējam mērķim.

- Jegiljet!!! - Veņa sašuta. - Nu, es ar prieku tam lopam visu Densaras pulsu uzlaistu [Visbriesmīgākais ebreju mistiskais lāsts. Runā, ka šādi tika nolādēts Izraēlas premjerministrs Ichaks Rabins, kurš vēlāk krita no terorista rokas.] [148]! .. - ievilka elpu un drūmi piebilda:

- Ja vien mācētu.

Kā jau minēts, gaišmatainais stādaiga Venjamins Borisovičs Kraičiks bija simtprocentīgi krievs, taču bieži sava vārda un uzvārda dēļ, pieņemts par ebreju, tāpēc nolēma sekot Dānijas karaļa piemēram[Vēsturisks fakts: Otrā pasaules kara laikā pēc Dānijas sagrābšanas nacisti visiem tur esošajiem ebrejiem pavēlēja nēsāt aproces ar sešstaru Dāvida zvaigzni. Tad lūk - pirmais, kurš demonstratīvi sāka nēsāt šādu saiti, bija pats viņa majestāte Dānijas karalis.] [149]. Iesākumā viņš kļuva prasmīgs ebreju lamu vārdos. Tad kaut kur sadabūja ļoti vecu un tāpēc vēl interesantāku grāmatu par jūdaismu un tieši ekspedīcijas laikā izlasīja to no vāka līdz vākam...

- Apvienosim tradīcijas ar progresu, - paziņoja Virineja. Viņa paskatījās pulkstenī, noklikšķināja ar pirkstiem un pievērsa stingru skatienu uz modrībā sastingušo kaķi Divuāru. Zaļums viņas acīs uz mirkli kļuva dzirkstoši smaragds:

- Astainais radījums, ūsainais radījums! Esi brīvs. Nostāsies man priekšā kā lapa pret zāli tieši pēc četrdesmit minūtēm. bdu bdu bdu!

Kaķis atbrīvojās no jūsmīgā stupora, nopurinājās un, kāds bija, dermantīna priekšautā un ar dzelzs gabalu kabatā netālu izstiepās uz grīdas. Nedod Dievs nokavēt!

- Nu ko? Pusdienas? - Ikdienišķi pajautāja meitene. Un, negaidot atbildi, ielīda laboratorijas ledusskapī pēc kopīgi nopirktā ēdiena.

Pētnieku kabatas nepavisam neplīsa no naudas čupām, un kopkatls nebija bagāts. Alberts izlika maizi, sāka sagriezt desu un sieru - visu pašu lētāko, ko vien varēja atrast kioskos. Sviesta vietā sviestmaižu margarīns, bet ne "Babuškas būdiņa" un ne bēdīgi slavenā "Rama", bet visnelaimīgākais "Rīts", kas draud sadalīties ķīmiskajos komponentos. Vietējās ražošanas siera desu, bez žēlastības drūpošu zem naža. Vārīto "Putnu" desu no Baltkrievijas... Apvējotās Krakovas gabals tika atstāta kā ārkārtas rezerve, lai apbalvotu kaķi Divuāru. Gadījumā, ja tas veiks uzticēto DARBU.

- Šķiņķīti gribētos, krabju rullīti... - Alberts paskatījās uz nožēlojamo tabldotu[Tabl'dot - kopīgs pusdienu galds viesu mājās, kūrorta ēdnīcās un dažu valstu restorānos] [150], sapņaini samiedza acis:

- Ver, ar ko jūs baro šabašā? Vai kaviāru dod?

- Kā tad! No baklažāniem, no aizjūras zemēm, - nošņaukājās Virineja. Un pēkšņi piedāvāja:

- Un ja netici lido uz slotas kopā ar mani, pats redzēsi. Vāji?

Alberts samulsa un atbildēja ar nesaprotamu murmuli.

Veņa devās uzpildīt tējkannu ar ūdeni. imidžs ne imidžs, bet līdz košruta[Košrut - stingra gaļas un piena produktu nošķiršana, pieņemta jūdaismā] ievērošanai vēl nebija nonācis [151].

Ļevam Polikarpovičam piedalīties maltītē iztraucēja nelaikā pamodies tālrunis.

- Nē, nē, Ivan Stepanovič, nav grūti, - paķēris klausuli, profesors atbildēja. - Tūlīt būšu.

Sataustīja nūju un nokāpa pirmajā stāvā, kur netālu no kadru daļas atradās Skudina īpašumi. Diezgan plaši īpašumi, bet bez pārmērībām - priekšnieka kabinets, sporta zāle, komandieru istaba, ieroču parks ... Pie ieejas stāvēja apsargs ar kalašņikovu, uzgaidāmajā telpā sēdēja jaunavīga staršina - Skudina saimniecība liela, bez sekretāres nekādi nevar iztikt. Te bija mājīgi un mazliet vecā režīma stilā. Uz seifa "Appassionātu" spēlēja trīs programmu uztvērējs. Uz sekretāres galda klusi švīkstēja dators. Aiz sienas skanēja sitieni pa mīkstu un skanēja par kaut ko ļoti neapmierinātā Monohorda balss:

- Ivanov, tavu māti, tev ir nevis vēdera prese, bet gan placenta! Alu par daudz brūķē, un piedevām vēl postenī! Kas ir, nekādi elpu neatvilkt? Vēlreiz noķeršu ar "Razinu" - uz tā arī uzsēdināšu!

Acīmredzot Kapustinam pašam ar elpošanu un vēdera presi viss bija pilnīgā kārtībā.

- Labdien, - profesors uzsmaidīja meitenei-staršinai.

Viņa noņēma no slēdzenes bloku un pamājot, klusi uzaicināja ar kaut kādu neuzspēlētu staltu cieņu:

- Ienāciet, Ļev Polikarpovič, ko tur daudz. Spriežot pēc izrunas un stājas, viņa bija no varenās Volgas krastiem. Un viņai pat bija tāds pats vārds kā nemirstīgās komēdijfilmas varonei - Frosja.

- Paldies.

Profesors atvēra ciešas durvis, aiz tām citas - un gandrīz pirmo reizi atradās Skudina kabinetā. Nelielais kabinets bija iekārtots ar militāru stingrību un pamatīgumu. Spartāniska vienkāršība, nekas vairāk. Nekādas "eiropeiskas" izsmalcinātības, ko režīma direktora vietnieks, šķiet, varētu atļauties. Galds, seifs, ādas dīvāns, nolietots plīša krēsls... Vienīgā detaļa: Dzeržinska vai prezidenta totēmisko tēlu vietā pie sienas bija Marinas fotogrāfija. Ļoti laba fotogrāfija... Basām kājām Marina sēdēja uz laukakmens, apskāvusi viņai piekļāvušos pūkainu baltu laiku. Sirsnīgais suns centās nolaizīt viņai vaigu, Marina smējās, novēršot seju. Aiz viņas varēja redzēt ezera līcīti ar zemiem zilganiem kokiem, un tālāk - pār visu dominēja sāmu kalni un Melnā tundra ar pinkainu zemā mākoņa puduri, kas rāpās ārā no virsotnes. Mākonis kaisīja lietu, bet caur šo lietu, cauri blīvam pelēkam plīvuram, bija redzamas citu mākoņu saules apmirdzētās virsotnes - vēl augstākas, vēl nepieejamākas...

- Lūdzu, Ļev Polikarpovič. - kabineta īpašnieks piecēlās, lai tiktos ar profesoru, norādīja uz krēslu un pavēlēja selektoram:

- Jefrosiņja Dronovna! Tēju.

Kudejara bargā seja bija drūmāka nekā parasti, un no virsdegunes pāri pierei sniedzās divas vertikālas grumbas. Viņš tikko bija atgriezies no prokuratūras un bija pretīgā noskaņojumā. Saruna ar izmeklētāju, kurš bija atbildīgs par ugunsgrēku Grišina dzīvoklī, neko neizskaidroja, gluži pretēji, tā tikai sabiezināja miglu. Gāzes eksplozijas versija, ar ko pabaroja saskrējušās televīzijas raidorganizācijas, nopietni apsverot, neizturēja kritiku. Nevis lieta, bet tīrie pārpratumi. Plīts degļi izslēgti un vannas istabas krāns aizgriezts - jautājums, no kurienes radās noplūde?.. Bet temperatūra tāda, ka viss datora pildījums izkusis... Nemaz nerunājot par to, ka neviens nebija dzirdējis dārdoņu un visas dzīvokļa iekšējās durvis palika droši aizvērtas. Un tas pie gāzes eksplozijas!.. "Kopumā "gluhars", godīgi rezumēja prokuratūras izmeklētājs, un Skudins, atstāstot sarunu Zvjagincevam, beidza tādā pašā garā:

- Ne vella nevar saprast.

Profesors klusi pamāja.

- Atļausiet? - Staršina Frosja iepeldēja kā gulbis, nekāda Ornella Muti[Slavena kinoaktrise, itāliete. Kādu laiku tika uzskatīta par sievietes grācijas un skaistuma etalonu] [152] nekad nespēs kaut ko tādu, kaut plācenī saplaktu. Meitene ienesa milzīgu paplāti: tēju, barankas, cukuru, uz atsevišķas šķīvja - smaržīgus mājas pīrādziņus. Viņa nolika to uz galda palocījās un pasmaidīja:

- Uzēdiet kārtīgi. Labu apetīti jums.

Zaļais formas tērps uz tās gulēja ar visu veclaicīga krievu svētku krekla krāšņumu. Cita starpā saukta par ubivaļnicu.

- Paldies, staršina. - Skudins pagaidīja, kamēr Frosja izgāja, un ar žestu uzaicināja profesoru uz maltīti. Viņš pats nemaz negribēja ēst, galvu aizņēma citas domas. Viņš bija praktisks profesionālis. Ir fakti, kas tā vai citādi aizņēma vietu. Tas nozīmē, ka jābūt iespējai tos sasaistīt vienu ar otru, noķert likumsakarību un paredzēt, kas notiks tālāk. Viņš to bija darījis vairāk nekā divdesmit gadus, un līdz šim kā šķita diezgan labi. Pietiekami labi, lai atkal un atkal paliktu dzīvs un nepazaudētu puišus ... Bet šeit? Grāfa Montekristo dārgumi un nekāda mājiena, kas, ko, no kā grib. Kaut kādas piezīmju grāmatiņas, kur burtu vietā ir krakozjabri. Velns zina, kā sadrgāts akvārijs reizināts ar pārsprāgušu apkures radiatoru. Vajātāji,automobilī, kas skaidri nozagts no Betmena filmu rekvizītiem. Tagad vēl arī zinātņu kandidāts Grišins, kurš guļ apdegumu centrā un, kas ir daudz sliktāk, būtībā pārvērties par augu. Ar izdegušu dzīvokli un izkausētu datoru ... Gāzes eksplozija, ha! Napalms, ja ne baltais fosfors. Tādu lietu nevar nopirkt aptiekas kioskā un diez vai var atrast pat poligonā ... Vispār uzraksti kaut romānu, lai Ņezņanskis un Marinina no skaudības pakaras.

- Ļev Polikarpovič! Tēja, pīrādziņi... - Skudins norādīja profesoram uz paplāti ar ēdienu. - Pretējā gadījumā mēs aizvainosim Froseņku.

- Nu, ja Froseņku... - Ļevs Polikarpovičs izklaidīgi pasmaidīja un pievilka glāzi. Viss institūts zināja, ka staršinai Jefrosinjai Dronovnai ir tendence neizbēgami iemīlēties priekšniekos, ar kuriem kopā viņai nācās dienēt... O, nē! Vispār ne tas, par ko jūs, iespējams, uzreiz iedomājāties. Nekādu Argentīnas un Meksikas kaislību, intrigu un skandalozu šķiršanās procesu. Nekādu asaru telefona klausulē un "nejaušas" tikšanās pie ieejas. Froseņka (kuru pats Grinbergs ļoti cienīja tuvcīņas prasmes dēļ) iemīlējās ļoti krieviski - klusi, gādīgi un nesavtīgi. "Žēloja", kā agrāk ļaudis mēdza teikt. Šajā sakarā viņai ļoti paveicās ar pašreizējo komandieri. Pats apakšpulkvedis Skudins šādu mīlestību nevarēja nodot vai pievilt un nevienam to neļautu.

- Ziniet, Ivan Stepanovič, - sacīja Zvjagincevs, - mēs beidzot esam kļūdu meklēšanas programmu izstrādājuši līdz galam... šo to pārdomājuši... nu, Marinas eksperimenta izpratnē...

- Tā, - ļoti klusi pateica Kudejars.

- Un tagad es ar gandrīz simtprocentīgu varbūtību varu paziņot... - profesors, uztraucoties, izbrauca ar roku caur matiem, ar pārtraukumiem nopūtās, - ka... Marinas nāvē... nav vainojama kaut kāda viņas teorētiskā vai praktiskā kļūda... Viss bija pareizi, viņa nekur nekļūdījās... Vispār... Mums ir pamats uzskatīt, ka pastāvēja ārēja iedarbība. Viļņveida, visticamāk. Saprotiet, sagraut hronolauka stabilitāti nemaz nav grūti, ja to vēlas...

- Ja vēlas? - Kudejars nepacēla balsi un, šķiet, nemainīja pat sejas izteiksmi, bet skatīties uz viņu uzreiz kļuva baisi. - Tātad... kāds gribēja?

- Tātad gribēja, - Levs Polikarpovičs nopūtās. - Tikai kā tagad vairs uzzināt...

Abiem atausa atmiņā cauri izdegušais vecā "Hiperteh" tornis, kas divus gadus netraucēti lija lietū, pārklājās ar sniegu un... ap kuru plašā lokā lidoja vārnas. "Ko tur tagad vairs var atrast," profesors skumji nodomāja. Un Skudins pēkšņi ļoti spilgti atcerējās cilvēkus, ne cilvēkus, ar kaķa redzokļiem, no kuriem viņam nācās aizstāvēt Mašu gandrīz nākamajā dienā pēc krastā uzņemtā attēla. Un tad viņam pēkšņi atausa gaisma. Nē, fakti nesteidzās paklausīgi sarindoties loģiskā ķēdē, taču sāka skanēt noteikts vadmotīvs. Acīmredzami dīvaino mednieku pēc savērptā zara uzbrukums nepārprotami sasaucās ar dubulto plūdu neizskaidrojamību "Pogankas palātās" - kur, kā izrādījās, čemodānā gulēja Zvjaginceva-vecākā rokraksti. Veltīti tām pašām Visuma mistērijām, kuras mēģināja pusgadsimtu vēlāk uzminēt viņa mazmeita un dēls. Bandītu reids, kas vērsts uz to pašu noplukušo saplākšņa kastīti... Betmenmobiļa[153] dīvainība, kas pa naksnīgo Pīteri  vajājot Skudinu, kurš veda prom šo čemodānu, zili mirdzēja, it kā no elles izbraucis. - un nepārprotami rupja, bet tāpēc ne mazāk grūti atšifrējama nezināmo pilsoņu "darbība", kuri uzbruka Volodjam un... beidzot iznīcināja rokrakstu. Un visam vainags - sprādziens un ugunsgrēks Mašas laboratorijā. Sprādziens un ugunsgrēks, kas, kā izrādījās tagad, bija saistīts ar kāda GRIBU... Atkal atmiņā uzplaiksnīja kaķiskais ģīmis ar acu zīlītēm-spraugām, un Kudejara pirkstos zem galda nokrakšķot pārlūza lodīšu pildspalva: "Nu nelieši, ja arī jūs tur pabijāt..."

Zvjaginceva balss pārtrauca viņa pārdomas,

- Ivan Stepanovič, kā klājas Glebam?

Visi iesaistītie zināja, ka ar tēvoča Zjamas, tantes Hajas un citu Grīnberga radinieku centieniem Gļebs Burovs tika ievietots slepenajā FSB medicīnas centrā "Septiņi". Un ka šis centrs - pasaule tomēr šaura - atradās tepat, netālu no Gatčinas. Burtiski pāri žogam aiz "Hiperteh" jaunajām ēkām. Bijušā viesnīcu kompleksa otrajā pusē.

- Bet nekā. - Skudins noraustījās, slepus iebāza salauztās pildspalvas fragmentus atkritumu tvertnē. -. Guļ ... ne dzīvs, ne miris. Mamma pie viņa...

Viņš paņēma no paplātes Frosjas pīrādziņu un sāka košļāt, domās saprotot, ka pīrādziņš ir ļoti  garšīgs. Tomēr ar tādiem pašiem panākumiem staršina Jefrosinja Dronovna varēja sacept mīklā iejauktas zāģu skaidas. Skatoties uz Kudejaru, Ļevs Polikarpovičs ilgi malkoja atdzisušo tēju un arī paņēma pīrādziņu. Nekad agrāk zinātnieks un specnaza karavīrs nebija tik skaidri lasījuši viens otra domas. Abi domāja to pašu. Par to, kā Glebka aizsedza ar sevi Zvjagincevu un Veņu, mērķējot kaujas lāzeru uz KAUT KO; izlienošu no pazemes aizas. Un par to, kā aizvakar, institūta bufetē Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs (lūdzu, ar akcentu uz pirmo zilbi!) sarunā ar kādu, nejauši izspļāva: “...bet kas ir šis Burovs? Biomasa. Bioloģiskais materiāls. Lai tagad eksperimentē uz viņu, vismaz kaut kam būs derīgs..."

Gan Skudins, gan Zvjagincevs par to zināja. Viņi zināja (nav taču akli!) arī par savu padoto pilnīgi huligāniskajiem sagatavošanās darbiem. Bet par to nerunāja un vispār izlikās, ka neko nemana. Lai gan abi gatavojās uzņemties vainu uz sevi, ja kaut kas noies greizi.

Direktora vietnieks vispārējās lietās Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs uz darbu devās ar sudrabainu keisu, kas bija šausmīgi autoritatīvs, nu pēc skata, absolūti slepens. Ar piecciparu digitālo slēdzeni. Saskaņā ar nepārbaudītām baumām, Šveices produkcijas. Pastāsti kādam: "atomčemodāns" - noticēs. Ko viņš tajā nēsāja tik stratēģiski svarīgu, nezināja neviens. Slotu un švabru sarakstus? Dokumentāciju par tualetes podiem?..

Tieši sešpadsmitos četrdesmit piecās kalsnējais Veņa Kraičiks paņēma kaķi Divuāru uz rokām un ielika ventilācijas atverē, kas iepriekš tika atbrīvota no restēm. Kaķis uztvēra savu uzdevumu kā pašsaprotamu un lietišķi metās uz priekšu.

- Bdu, bdu, bdu! - pamudināja viņu Virineja. Viņas galva sarkanīgu matu oreolā jau bija noliekusies pār okulāriem, kuros raustījās un šūpojās nelielas "zivju acs" videokameras attēls. Alberts klusi diktēja maršrutu, stāvot blakus ar papīra lapu un - drošumam - ar zileņu kaudzi. Kaķis Divuārs galopā skrēja pa ventilācijas cauruli. Viņa mērķis bija direktora vietnieka kabinets. Kaķis to zināja pat bez zaļacainās Dievietes priekšā teikšanas, kuras balss skanēja no niecīga skaļruņa pie auss.

Virineju interesēja tikai viens. Vai pieci skaitļi, kurus galu galā izdos paklausīgā tehnika, sakritīs ar tiem, kurus viņa, tā sakot, izzvejoja tieši no Kadleca galvas šodien no rīta kontrolpunktā? Vai arī nesakritīs? ..

Pikniks ceļmalā

Tiklīdz "Volga", pametusi Maskavu, nobrauca pusi kvartāla, dzinējs sāka strādāt ar trim svecēm, pēc tam raustīties... un beidzot apstājās. Visnepiemērotākajā un izšķirošākajā veidā.

- Paskatieties, Ivan Stepanovič! Pat līdz krustojumam neaizbraucām... - Nesatricināmais Fedja ieslēdza pagrieziena signālu un, izmantojot smagās automašīnas inerci, sāka spiesties pie apmales. - Bet agrāk šeit tikai ārzemju automašīnas noslāpa, atceraties?

Skudins klusējot pamāja.

"Volga" pārvarēja vēl piecdesmit metrus un apstājās ...

Ir anekdote. Cilvēks, kurš cieš no depresijas, atnāk pie sava psihiatra. "Dakter! - viņš priecīgi saka. - Vai varat iedomāties, šodien nometu sviestmaizi, un tā nokrita uz paklāja... ar sviestu uz augšu!!!" "Ē-ē, nē draudziņ," ārsts skumji saka, "jūs to nosmērējāt no nepareizās puses..." Nu, tagad bēdīgi slavenais sviestmaizes likums atklājās visā krāšņumā. Izsmēlusi inerces impulsu, "Volga" sastinga peļķes vidū. Un kādas peļķes! Gar ietvi plūda kūpošs šķidrums, gaisā skaidri smirdēja pēc tualetes. Kaut kur netālu pārsprāgusi maģistrāle...

- Nu, ka tavu māti! - Fedja pagrieza aizdedzes atslēgu, cerot izbraukt "uz startera" ... viss veltīgi. Starteris, tāpat kā motors, bija nedzīvs. Kopā ar tiem acīmredzot pārstāja darboties viss elektromagnētiskās indukcijas likums.

- Labi. Es neilgi... - Turēdamies ar roku, Skudins uzkārās uz automašīnas sliekšņa, pēc tam atgrūdās tā, ka "Volga" piesēda un sašūpojās. Viņš izlēca uz sausas zemes un, neapgriezies, devās bijušā ugunsgrēka virzienā.

Raudzīdamies viņam pakaļ, Fjodors nolemti nopūtās un, ar degunu ievilcis gaisu, izspļāva pa logu. Pēc tam pacēla stiklu. Uztvērējā, kā varēja sagaidīt, radiostaciju vietā nemūzikāli blarkšķēja traucējumi. Un priekšā pastāvēja iespēja stumt automašīnu no sūdainās noplūdes ... "Nu, lai aizaug tas visu ar dadžiem." Fedja iekārtojās uz sēdekļa ērtāk, ievilka rokas piedurknēs, jo Volga neizskaidrojami ātri atdzisa un sāka gaidīt. Ivana Stepanoviča labā viņš bija gatavs uz visu.

BEt Ivans soļoja pa pamestu, kā izmirušu ielu, un jutās nelāgi. Gluži kā uz snaipera tēmekļa. Ne garāmgājēju, ne automašīnu, ne ar mantām mirdzošu kiosku. Tikai atkritumi uz asfalta, nedzīva apstādījumu zāle un saraustīti elektrolīnijas vadi, kas dažviet nokarājas līdz zemei. Viss kaut kāds izbalējis, bez prieka ... Un ar rudeni te nebija nekāda sakara.

Toties betona žogs ap nodegušo institūtu raiboja ar visām varavīksnes krāsām. Lozungi, aicinājumi, politiskas nejēdzības ... nepiepildītu vēlmju liecības ... Skudins tos asīt nesāka. Attinis celofānu, viņš izvilka maigo laša rozi un uzmanīgi nolaida ziedu spraugā starp žoga akmens sekcijām. Viņa acis neviļus atrada logu, melnu, nedzīvu atveri fasādes nokvēpušajā skeletā. Logs, pa kuru kādreiz skatījās Marina ...

- Guli, dārgā ... gaidi mani. - Ivans nopūtās, domādams atgriezties pie automašīnas ... un tad viņam pēkšņi šķita, ka ēkas aprises sāka aizmigloties, zaudēt nesatricināmo dzelzsbetona skaidrību. Tā notiek, kad acīs ir asaras, bet viņš taču nedomāja notraukt asaru! "Kas par velnu?!" Skudins, lamādamies, pamirkšķināja, un tornis nekavējoties kļuva pazīstams, atkal pārvēršoties stūrainā piecpadsmit stāvu nodegulī. Skelets, izgatavots no īpaši stipra betona un bruņu stikla un tāpēc daļēji izturēja uguni ... "Vai jau sāk rēgoties?" Ivans pieskārās mitrajai plāksnei, sajuta betona raupjumu, atviegloti nopūtās ... un pēkšņi sadzirdēja cilvēka balsi.

- Hei, un kurš tur savu vajadzību sabiedriskā vietā nokārto? Tūlīt es tevi par sīko huligānismu!!! [154]

Bļāva no ielas pretējās puses. Aizsmakuši, priekšnieciski. Ar nelielu ironijas pieskaņu. Balss tembrs, artikulācija un intonācija Skudinam šķita pazīstams. Smīnot, viņš lēnām pagriezās... jau precīzi zinot, ko ieraudzīs. Un tiešām. Rajona pilnvarotais majors Sobakins vēl kopš vakardienas bija piedzēries, taču smaidīja un ar rokas mājienu izteica Skudinam apsveikumu. Uz viņa pleciem bija pavisam jauni kapteiņa uzpleči. - Kapteiņa? ..

- Bet es tevi uzreiz pazinu pat no aizmugures. - Milicis šķērsoja ielu un izstiepa Skudinam izturīgu īspirkstainu plaukstu:

- Nu, dod krabi, tu, ložņājošais rāpuli, visas manas dzīves nelaime.

Tas tika pateikts tik dabiski un tieši, ka Kudejars, kurš, šķiet, jau sen zaudējis paradumu brīnīties par jebkādām cilvēku izpausmēm, nenoturējās:

- Kāpēc ta tu mani par rāpuli uzskati?

- Es "neuzskatu", tu jau  tāds arī esi ložņājošs rāpulis, - Sobakins draudzīgi smaidīdams izaicinoši atņirdza zobus un sāka pamatot savu viedokli. - Tu man tos divus klientus uzgrūdi? Vēl pateiksi ka ne? Teici, ka piešķirs apakšpulkvedi un iecels par nodaļas vadītāju? Teici! Bet viņi, utis, izrādījās deputāta palīgi. Varbūt esi dzirdējis, tāds Homjakovs ir? Vis par zinātni it kā rūpējoties?.. Un tāpēc viņš man par šitiem nevis apakšpulkvedi, bet gan zvaigznīti. Re, pataisīja par kapteini... Labi, ka ne par pederastu. Klavdijai Kijevai caur šito lietu, neuzdrošinos tagad acīs rādīties, baidos, ka tagad noniecinās... Nu, vai tu neesi rāpulis, ko?

- Nelāgi sanāca, - Ivans no sirds juta līdzi, tomēr pie sevis piebilstot: "Lai tā tev būtu tavas dzīves lielākā nelaime... kapteini." Un viņš uzsita rajona pilnvarotajam uz pleca:

- Sadzīs. Galvenais ir ka par pederastu nepataisīja. - Kaut arī ja vienreiz - vēl nav pederasts. Attiecībā uz deputāta palīgiem - lūk to, iespējams, pat varēja paredzēt. Kā saka, šodien tautas izredzēto bez "jumtiem" nemēdz būt. Viņiem, izredzētajiem, ir nepieciešams risināt delikātas problēmas. Un kā tad citādi.

- Tātad savu kļūdu atzīsti? - No jūtu pilnības rajona pilnvarotais izpūta degunu uz žoga tieši uz bezcerīgi novecojuša uzraksta "Boris - cīnies!" - Tad dzīvo. Es tevi kā ieraudzīju, šausmīgi nopriecājos, nu, domāju, tūlīt tevi maitu, arī nošaušu. Bet tu, izrādās, tomēr esi cilvēks.

Īsi sakot, dzīvo.

- Lielais paldies, - Ivans nomurmināja. Notiekošais sāka viņam apnikt.

- Ar paldiesu vaļā netiksi. Šitam gadījumam par godu mums ir jāiedzer! - Starojot, Androns Kuzmičs aicinoši pamāja  publiskās tualetes virzienā, kuras virszemes daļu varēja redzēt aiz tuvākā stūra. No perspektīvas dzert alkoholu kopā ar Sobakinu šādā iestādē (no kurienes jābrīnās, radās smirdošā upe uz asfalta? ..) Kudejars, kurš acumirklī atcerējās tālos džungļus un bedri ar sūdiem, iekšēji nodrebēja, bet tomēr nekādā veidā neizrādīja savu riebumu. - Ejam, - Sobakins turpināja, - iepļausim pa simtiņan  uz izlīgumu. Petuhovs ar Jevtjuhovu vienmēr priecīgi mani redzēt... Īpaši jau tā paagrāk...

Jā, pazemināšana dienesta pakāpē viņu ļoti nomākusi. Ja sekot uzvārda loģikai, tad viņš agrāk izskatījās kā pašpārliecināts, labi barots mājas suns. Bet tagad sāka izskatīties pēc ielas kranča, ko tautā dēvē par kabsdohu...

- Jevtjuhovs? - Skudins uzreiz atcerējās prasmīgo santehniķi. Un nolēma, ka negaidītā tikšanās varētu nebūt tik bezjēdzīga. - Nu, ko, ja jau tāda lieta... ejam. Varbūt viņam arī gumijas zābaki ir?

Izstumt Volgu no plūstošajiem sūdiem kurpēs, viņam kaut kā nesmaidīja.

- Viņam kā Grieķijā: viss ir! - Sobakins autoritatīvi apliecināja un pirmais spēra uz tā, kas savas dzīves laikā saucās par asfaltētu ietvi. Caur platām plaisām blīvos čemuros izspiedusies nedzīvā zāle. - Un ar kādu vēju tevi šeit atpūta? Atkal laikam uz piecdesmit astoto, pie Pogankas? Tikai tu nokavēji, tagad tur tāda čuvirlo dzīvo, nedod Dievs ...

Ateja - dabiski, nevis tur, kur atradās podi, bet gan personāla istaba - tā bija stipri piesmēķēta, karsta un savā ziņā mājīga. Krāsniņā-buržuikā sprēgāja malka, uz sienām jautri spēlējās uguns atspīdumi, un gaisā bija... revolūcijas aromāts. Svētki mēra laikā, ja vēlaties. Papildus ēdienam smaržoja pēc pārkarsēta metāla, sadedzināta parketa un - tik tikko pamanāmi - pēc sūdiem.

- Sveicināti, saimnieki, - Skudins kārtīgi noslaucīja kājas uz paklāja. - Miers šai mājai.

Neskatoties uz krēslu, viņš nekavējoties sāka pazīt iekārtojumu. Lūk mīkstais dīvāns no akadēmiķa Peresvetova kabineta, izgatavots pēc pasūtījuma Zviedrijā. Eiropas dizains, Karēlijas bērzs, īpaša, ļoti mīksta āda... Un tā tālāk un tā tālāk. Kopumā tualete bija iekārtota pamatīgi un pat nedaudz izaicinoši. Bija sajūtams vēriens, tieksme pēc barbariskas greznības un neveselīga vēlme pēc postmodernisma krāsu gammas.

- Kādi ļaudis! - Ieraugot Sobakinu un viņa viesi, Jevtjuhovs ar cieņu pameta krēslu (datora, uz ritentiņiem), sarokojās ar jaunpienācējiem un pagriezās pret mazu, sīku vīrieti dārgā, īstā adidas treniņtērpā. - Vai atceries, Fiļa? Nu, es tev stāstīju? Vīrietis ieradās pie sievietes, lai nodrāztos, ar kagoru atnāca?.. Tu vēl neticēji? Lūk, viņš tev, šis vīrietis, pats personīgi. Pajautā viņam pašam.

- Tualetes Petuhovs. Filistrats Stepaničs. Mazais cilvēciņš pasmaidīja, izstiepa kaulainu ķepiņu un ar atklātu interesi paskatījās uz Ivanu:

- Tad, lūk kāds jūs esat! Nu ko, nāciet, brāļi, pie galda! Ar ko bagāti, ar to laimīgi. Slava Tev, ak Kungs, mēs kagoru nedzeram!

Tā gan, ne kagoru. Šņabīti. Toties Zviedrijas, upeņu. Markas "Absolut". No parādes servīzes kristāla glāzēm, kas kādreiz piederēja tam pašam akadēmiķim Peresvetovam. Sakrauts dārgos traukos sagriezts šķēlītēs speķis, smaržoja desu šķēles, ar dzeltenu asaru - holandiešu siers. Čeremša un ķiploki peldēja sālījumā, glīti sadalīti auksti kūpināti asari gulēja uz fajansa, gurķi, korejiešu kāposti un burkāni gulēja kaudzē. Uz plīts vārījās zilā tējkanna no kolekcijas, uz tās sāniem spēlējās spocīgas nokrāsas, plānas kā ziedlapiņas.

Lūk, kas par tualeti.

- Jā, jūs, puiši, protat dzīvot, - Skudins uzslavēja. Viņš apsēdās pie galda un nekavējoties apgrieza glāzi otrādi. - Čur, bez aizvainojuma, drīz jāvada automašīnu. Bet lūk tējiņa būtu pašā laikā, kaut kur apaukstējos, drebina.

Neviens neapvainojās. Petuhovs salēja degvīnu un atskanēja tradicionāls tosts:

- Lai mūsu bērniem būtu bagāti vecāki! Iedzēra. Uzkoda.Parunājās par sievietēm. Sobakins atcerējās Klaudiju Kijevu, un Kudejars viņam piekrita. Sieviete bija patiesi neaizmirstama. Petuhovs no jauna uzpildīja glāzes:

- Nu, brāļi, būsim bagāti vecāki mūsu mazbērniem.

Izskatījās, ka viņš netaisās apstāties līdz pat devītajai paaudzei.

Attkal iedzēra, atkal nokrekšķēja, atkal uzkoda, un Ivans paripināja testa balonu.

- Jā, ar jums, puiši, ir labi. Tūlīt jūtams, ka saimnieki. Protiet dzīvot.

Patiešām: vajag tak padomāt, lai tik daudz mantu iznestu, šķietami, no līdz nāvei noslēgtās ēkais Un vēl, pār trīsmetrīgu betona žogu! .. Tērauda ārdurvis, ja atmiņa neviļ, tika aizmetinātas gar visu perimetru, dubultstiklojuma logi līdz septītajam stāvam ir bruņoti, sienas tādas, ka pat ar plastīdu nepaņemsi [155] ... Speciālisti!

- Dzīvot ir labi, bet labi dzīvot, ir vēl labāk, - Petuhovs atcerējās tautas iemīļoto filmu. Izvilka no skapja vēl vienu pudeli un sāka atskrūvēt korķi. - Galvenais ir nevis gaidīt no dabas labvēlības dāvanas, bet gan ņemt visu pašam. Tāpēc mēs arī negaidām. Tur, - viņš pagrūda roku torņa virzienā, - mūsu laikam labumu pietiks...

Tā runājot, viņš ātri un filigrāni precīzi salēja degvīnu. Uzreiz bija jūtama ilgā praksē pieslīpēta prasme. Ilgstošā un nemainīgā.

- Vēl bērniem atliks. - Ar majestātisku mājienu Jevtjuhovs apgāza glāzīti rīklē, izelpoja un iebāza mutē ķiploka daiviņu. - Tagad ir kā? Ja nezodz, tātad stulbenis. Neesi sapratis reformu būtību. Tad, mēs ko, ar pirkstu taisīti?

- Jūs, puiši, būtu kaut manis apkaunējušies. - Sobakins vienā rāvienā izmeta degvīnu, kļuva bargs, saraucis uzacis un drūmi, skatoties caur pieri, sāka košļot speķi. "Galu galā esmu dienesta izpildē. Ar formu, citādi atkal ņemot.

- Bet ko tad nu tu, Andron Kuzmič, nolēmi mums muti aizbāzt? Svešu cilvēku priekšā? - Petuhovs pat apraudājās no aizvainojuma, elsoja un sāka atgādināt sesku, kas gatavojas ieķerties rīklē. - Vai par kaut ko aizskarts? Vai arī atmiņa pazudusi? Kas tev pietrūkst? Ārzemju mēbeles - lūdzu! Televizors ar video - nav problēmu! Jebkurš dators, pēc izvēles - tak, lūdzu, kaut skujies! Un kā ar naudas daļu no pārdošanas barigam? Kā ta te ir, ko? Oh, mans vecais man pareizi teica: "Atceries, Trat, milicis vislabāk izskatās ar nazi mugurā..."

- Un kādam velnam viņš man vajadzīgs, tas jūsu "kamputers"! Vienalga nav gaismas... - Sobakins sadrūma vēl vairāk, bet uz attiecību saasināšanu neizgāja. - Paskaties vien, cik maigi palikuši, nesaki viņiem ne vārda. Starp citu, vai aizmirsi, kurš jums šito visu ekskluzīvu piešķīra? Kurš vietējo španu ar netīru slotu? Pa dirsu un purnā? Ne gulējis, ne ēdis... Es tās mēbeles atstrādāju ar šīm te rokām, šīm kājām...

Tas vienmēr tā ar mūsu cilvēku, ja viņš iedzer. Kas prātā, tas uz mēles. Pat ja trīs reizes būtu milicis. Un lai viņi tur savās Eiropās runā cik vēlas par noslēpumaino krievu dvēseli.

- Ekskluzīvs, ekskluzīvs, kas tas tāds par ekskluzīvu! - Petuhovs izplūda smieklos, kā labam paziņam, uzsita Skudinam uz piedurknes. - Nē, paskatieties tikai uz šito dīvainīti. Viņš izdzenājis španu! .. Zini, pēc tam, kad Frols, Gnuss un Rudais tornī atstiepa kājas, neviens vairs mūsu žogam netuvojās! Duraku ta nav! .. - Padomāja un izlaboja:

- Bet tie gudrinieki ar brillēm, kas iepriekšējā nedēļā tur vazājās apkārt... viņi  kā Dievs svēti bija galīgi stulbi. Zonu, redz, anomālo pētīšot. Vai kāds viņus pašus vēlāk redzēja? Varbūt tu? - Viņš paskatījās uz Sobakinu un nicinoši izstiepa apakšlūpu. - Ekskluzīvs, jedrena māti. Pat bomži, pat tie ziemā pār žogu nekāps! Jo slazds tur! Jo viņi to jūt ar muguras smadzeņu šķidrumiem! Sveši tur neielīdīs! Tikai es un Vasils Dormidontičs, mans zemākais paklanījums un cieņa pret viņu... - Viņš saskandināja glāzes ar Jevtjuhovu un pat nobirdināja asaru:

- Talantīgais tu mūsējais! Dieva dāvana! Virtuozs! Akmens ... kā viņu tur ... cilvēks. Pieredzējis. Lūk.

- Es nekad tev, Trat, to neaizmirsīšu, - nomurmināja milicis. Uzdūra gurķi uz dakšas un, nevēlēdamies nostāties opozīcijā, pasludināja tostu:

- Es dzeru par santehniķa Jevtjuhova, mana labākā drauga, varoņa-pirmatklājēja, veselību!

"Pirmā zaglēna..." - domās izlaboja Ivans. ieķēra, uzēda, pakratīja galvas, ieklausoties sajūtās. Aizgāja labi.

- Es te kaut ko nesaprotu, puiši, - Skudins ar pieklājīgu interesi pajautāja. Traucēja atdzisusī tēja. Iedzēra malku. - Tātad, izrādās, piemēram man aiz žoga pat aiziet nav vēlams? bet ja nu  pēkšņa vajadzība? ..

- Tu vari, jo tu esi cilvēks, - Jevtjuhovs viņu mierināja. - Kaut arī kagoru dzer - Un, mierinoši smaidīdams, piemiedza ar aci:

- Gribi?? Aizvedīšu tevi aiz žoga ar lielāko prieku ... ja gribi vienu pašu, ja gribi kompānijā ... Simts dolāru no deguna. Plus kastīte ar portvīnu. Trīsdesmit trešo ... nenokļūdīsies, iespaidu pietiks uz visu mūžu. Nesaputro tikai, portvīnu... trīsdesmit trešo... Anapas kagors nav vajadzīgs...

- Sapratu, Vasilij Dormidontovič. - Skudins pamāja, uzmeta skatienu pulkstenim un piecēlās. - Nu, paldies par kompāniju, par maizi, par sāli. Starp citu, vai jūs varētu palīdzēt izstumt autiņu? No peļķes, tāpat, aiz cieņas. Kaut kur caurule pārsprāgusi, bet motors noslāpa.

Lai objekta apsardzes vadītājam būtu jāmaksā par nokļūšanu līdz šim objektam! Ak Kungs. līdz kam tikai mūsu laikos nedzīvosi...

- Noslāpa, saki? - Jevtjuhovs iebāza mutē marinētu plūmi un izvilka zelta kabatas pulksteni laba sīpola lielumā. - Neuztraucies, draugs. Tūlīt sāks atkal darboties.

Viņa seja bija noslēpumaina un necaurredzama, gluži kā delfu pitijām. Kudejars bija audzināts pēc sociālistiskā reālisma principiem - viņš neuzticējās orākuliem. Viņš ar skumjām paskatījās uz savām pulētajām, spīdīgajām kurpēm:

- Nu, vismaz jums gumijas zābaki ir? Ar atgriešanu...

- Nē, jūs paskatieties, biedrs nesaprot, - Jevtjuhovs samiedza acis ar sarkastisku smīnu un klusi, ļoti laipni, kā neattīstītam bērnam, paskaidroja. - Ja es saku - motors sāks darboties, tad tas darbosies. Pēc nakts Viņa kļūst laipnāka...

Viņš arī jau bija labs, mēle vairs ne pārāk labi klausīja.

- Kas "Viņa"? - jautāja Skudins. Diemžēl - burvju mākslinieks Jevtjuhovs jau bija pārvērties parastā santehniķī, kurš sadzēries "Absolūtu".

- Es pamodos pulksten piecos,  apakšbiksītēm pārtrūkusi gumija ...

- Laimīgu palikšanu. - Ivans pagrūda stingrās durvis, ar prieku ieelpoja vēso gaisu un... sastinga. "Volga", kuru viņš,  kā Repina burlaki, grasījās vilkt pret straumi, jau stāvēja sausā vietā. Forsētais motors apmierināti dūca, radio jautri dungoja, samiegojies Fjodors sēdēja siltumā un baudīja dīkstāvi un cigareti.

"Klusi čaukstot šīferim, aizbrauc lēnām jumts..." Šajā mirklī viņš pilnīgi un neatgriezeniski nolēma doties kopā ar Jevtjuhovu. Pašā tuvākajā nākotnē. Un velns ar viņiem, ar dolāriem. Galu galā kopējā lietā iesaistīsim Grīnbergu. Nav jau pirmo reizi...

Kā šodien tiek finansēta zinātne

Darba dienas pašās beigās likās, ka kapteinim Grīnbergam uz spārniem pielidojusi laime. viņam pazvanīja Virineja.

- Žeņa, tu mani mīli?

Kas par muļķīgu jautājumu! Nabaga Jevgeņijs Dodikovičs taču to vien dara! Nenogurstoši, ik dienu un ik stundu!

- Tu vēl jautā, - Grīnbergs uzreiz nosvīda un sāka nevienmērīgi elpot klausulē. - Ar visām dvēseles šķiedrām ... Līdz vaidēšanai un murmināšanai ...

Bagāta iztēle viņam jau zīmēja attēlus, viens otru aizkustinošāku. Kur nu tur Kama-sutrai! Kas mums ir Kama-sutra? Tā, amatierisms. Viņi tur, Senajā Indijā, nezināja, uz ko spējīgs īsts profesionālis ...

- Tad, pēc pusstundas tiksimies pie arodbiedrības komitejas, - Virineja daudzsološi nomurrāja. Un uztvērējā atskanēja īsi pīkstieni - ku-ku, ku-ku, ku-ku ...

Kapteinis Grīns uzlēca no krēsla un sāka skraidelēt pa istabu. Objektīvs novērotājs, iespējams, teiktu, ka pēkšņā ugunsgrēkā vai plūdos nokļuvuši cilvēki izturas saprātīgāk. Saprotot to (īpašā apmācība joprojām ietekmēja), Žeņa centās koncentrēties uz pamatiem. Tas nozīmē, ka viņš uzvilka parādes apakšbikses, kuras priekšā rotāja pilnīgi sirdi plosoša īpaša emblēma. Apskaidrojies ar izcilu ideju, uztina nelietotus batista kājautus. Šo karalisko krāšņumu pabeidza puse flakona “Bogart”, kas izšļakstīta visur, bez īpašas sistēmas. Visbeidzot, Grīnbergs ar bažām iebāza krūšu kabatā daudzkrāsainu aromatizētu prezervatīvu paku, kas bija aprīkoti ar vītņveida bārkstīm pilnīgai sajūtu izbaudīšanai. "Pie manis, dārgie, negulēsiet pārāk ilgi ..."

Tieši pēc divdesmit deviņām minūtēm - minūti pirms termiņa - viņš parādījās pie arodbiedrības komitejas un, ieraugot Virineju, izplūda tikpat glupjā smaidā, cik tas bija nepacietīgs un plēsonīgs.

- Nu, un kur mēs paslēpsimies? - Satraucoties kā puikiņš, kurš gaida pirmo skūpstu, Žeņa ar visu maigumu pavēra Virnejai apskāvienus. - Varbūt uz aktu zāli? Es tur zinu vienu mājīgu vietiņu...

No viņa izplūstošā "Bogarta" smarža varēja no attāluma iedzīt pāris kursantus gāzmaskās un zārkā.

- Oh, Dodikovič, nu atkal tu pie savējā. Virineja veikli parāvās nost un ar aizvainotu tikumību uzlūkoja uzmācēju. - Nu, nelabojami cilvēki jūs esat, vīrieši.

- Ja mēs labotos, cilvēku rase iznīktu ... - Žeņa vēl smaidīja, bet viņa dvēselē iezagās briesmīgas šaubas. Ko darīt, ja Virineja patiešām nemaz nedomāja par "to"? ..

Pēc sekundes viņa sliktākās aizdomas, diemžēl, apstiprinājās.

- Aizdod man piecsimt bakšus. Rīt atdošu.

- Baksus? .. - Grīnbergs negribīgi atcerējās pats savu veco un plakano joku. Viņā pat modās nenormāla cerība: ja nu viņa tikai ķircinās, iesakot, kādās kategorijās jādomā? - Klausies, - viņš iesāka svelpjošā čukstā, - nav vajadzīgi pieci simti ar atdošanu. Paņem labāk divus simtus... ar ATDEVI. Nu... trīs simti...

Viņš izskatījās kā izlutināts bērns, kuram apsolīta dārga rotaļlieta, bet kaut kā neizdevās. Blēņas ne blēņas, bet tomēr žēl bērniņa. Galu galā viņš cerēja ... gaidīja, sapņoja ... domās jau redzēja šo rotaļlietu savās rokās ...

- Žeņa, Žeņa. - Virineja ar sirsnīgu nosodījumu pašūpoja galvu. - Es lūdzu tevi kā vecu labu draugu: aizdod man naudu. Uz kredīta. Atspēlēšu ruletē, atdošu.

Pēc vārda "spēle" Jevgeņijs Dodikovičs atsauca atmiņā ne tik senās cīņas pokerā, un tad līdz viņam beidzot atmāca! No senčiem mantotā komerciālā dzīsla pat caur mīlestības neprātu izskanēja kā zelta kamertons. Sapņainais Romeo acumirklī pazuda, dodot ceļu pilsonim Koreiko, kurš ar Ostapa Bendera intonācijām un sajūsmu konstatēja:

- Konģeniāli. Piekrītu piedalīties koncesijā. Par divdesmit pieciem procentiem. Nodrošināšu apsardzi, finansiālu un morālu atbalstu. Norunāts.

Virineja pamāja ar galvu. Vienprātība bija panākta.

Rulete tika izgudrota Parīzē un ieviesta Živra un Suasona viesnīcu salonos, kas kļuva slaveni ar šausmīgo spēli, kas tur notika. Pēc tam brāļi Perrēni to uzlaboja. Sākumā viņiem bija tikai skaitļi, - trīsdesmit seši skaitļi, un divas krāsas - melna un sarkana. Perrins pievienoja nepāra un pāra “manke” un “pass”, pirmo, otro, trešo duci, trīs kolonnas un, pats galvenais, divas zero, tas ir, divas “pli'e” vai divas “taksas”, pie kurām visi zaudēja . Rulete ir visazartākā no azartspēlēm ...

M. I. Piļajevs. "Vecā dzīve"

Nespēlējiet azartspēles: ja esat nomākts(depresija), ja esat atkarīgs no alkohola, ja jūties vientuļš, ja spēlei domāto naudu esat aizņēmies.

Padomi iesācējiem

Ne jau par to tēvs dēlu sita, ka tas spēlēja, bet par to, ka atspēlējās.

Tautas gudrība

Uz vakara pusi laiks noskaidrojās. Lietus izsīka, debesīs parādījās Mēness, bāls, nepilnīgs, bieži izbārstītu zvaigžņu izkliedē. Gaiss kļuva caurspīdīgs un auksts, uz zāles nokrita balts plīvurs, un zem mašīnu riteņiem sprakšķēja kraukšķīgs ledus, kas pēkšņi sakala peļķes. Ziema bija tepat aiz stūra.

Tieši rādīja programmu "Vremja", kad pie kazino "Monplezir" monumentālajām durvīm piebrauca pavisam jauns perlamutra mersedess. Durvis klusi atvērās, un iedegušās neona gaismas apgaismoja - kā mūsdienās pieņemts teikt - cilvēku, kurš izskatījās pēc Jevgeņija Dodikoviča Grinberga. Baltā smokingā. Un - roku rokā ar viņu - krāšņa dāma, kas attālināti atgādināja Virineju. Pēdējā valkāja diezgan atklātu izīrētu kleitu.

- Atšujies, - Jevgeņijs Dodikovičs ieteica jauneklim, kurš pielēca no reģistratūras. Ar ņaudienu viņš iedarbināja automašīnas signalizāciju un, atkal pārvērties par galantu kungu, mīļi uzsmaidīja savai dāmai:

- Iesim nu, mans prieks, taure aicina.

Iekšēji Virineja smējās līdz asarām, pa pusei izjūtot riebumu. Neskatoties uz to, viņa atrada sevī spēku nodūdināt pēc iespējas maigāk:

- Jā, ved mani, dārgais, ved ...

Un viņi gāja... Nē, ne īsti tā. Pat nemaz ne tā!

Viņi!

Ienāca!!

Iepeldēja!!!

Iedefilēja...

Nesteidzīgi, sadevušies rokās, garām uzpumpētajiem milžiem, kas personificēja sekjuriti. Netikuma, greznības un baudas ligzda dzīvoja pati savu dzīvi, azartisku, plūstošu pār malām un no pirmā acu uzmetiena šķietami diezgan haotisku. Bet tikai no pirmā acu uzmetiena. Patiesībā viss tika kontrolēts. Krupjē vēroja spēli,  galdu pārraugi novēroja krupjē [156], maiņu vadītāji pieskatīja pārraugus, ģenerālmenedžeris - parastos menedžerus un, visbeidzot, ģenerālmenedžeri kontrolēja pats direktors. Vectēvs pie rāceņa ... (Kā saka populārais turpinājums: mazmeita pie kuces.) velk-velk un velk... kāpostus no klientu kabatām....

Klusi švirkstēja kārtis. klangāja "Vienrokas bandīti" [157]. nedzirdami skraidelēja viesmīļi... Nešķīstas skaistules sajūsminātu vīriešu kliedzienu pavadībā, tēloja dedzīgu kaisli, veicot striptīzu "total nude" [158]. Slienas, iekāres pilni skatieni, virtuāls prieks.. Kam ar to nepietika - bārā, dzerot brjutu [159], savu stundu gaidīja prostitūtas...

- Bet ko, manuprāt, šeit nav slikti! - Aizpīpējis resnu cigāru, Grīnbergs paskatījās uz sievietēm. Tad pavērsa skatienu uz Virineju.

- Es ceru, dārgā, tu mani šodien nepievilsi!

Ir anekdote. Vīrs un sieva apsver skaistas, jaunas daiļslidotājas sniegumu. "Es vēlētos," vīrs sapņaini saka, "izslidot ar viņu patvaļīgu programmu..." Sieva draudīgi pagriežas pret viņu: "Paskatīšos, kā tu šodien izslidosi obligāto!"

- Es pacentīšos, dārgais, es pacentīšos ... - Virinejas iskatienu apskaustu saldētava. Ne velti vārds "dārgais" bieži tiek lietots, kad runa ir par ne visai saulainām attiecībām. Tomēr Virineja maigi satvēra Grīna roku, un pāris devās uz ļoti svarīgo personu zāli. Šeit spēlēja uz lielām likmēm.

Lustru gaismā dega acis un karāti, virpuļoja ruletes mānīgie apļi, apburdami acis, gaiss smaržoja pēc smaržām un tabakas, bet pats galvenais, tas bija piesātināts ar alkatību, azartu un trakām veiksmes slāpēm.  Pie velna ar apdomību un veselo saprātu! Qui ne risque rien - n'a rien! [160]

- Nabadziņš, neviens negrib ar viņu spēlēt ... - Virineja palūkojās apkārt un pievilka Grīnbergu pie galda, pie kura vienatnē slējās krupjē.

Viņa nezināja, ka kazino pastāv nerakstīts likums - nesēsties pie galda, kura dīleris neizraisa simpātijas. Bet kādas sajūtas varētu atmodināties, skatoties uz šo kausli ar salauzto degunu, pleciem durvju platumā un ar gredzena tetovējumu "atsēdēju līdz, zvanam"? Spēlēt ar viņu uz interesi,kaut kā nebija vēlēšanās. Uz viņu jau nelabi skatījās pit-boss: “dzīt pie velna vecāsmātes. Pieņēmuši darbā pretekļus... "Jā gan. Šis krupjē bija tāls no smalka skaistuļa no filmas "Par skaistu dzīvi".

- Lūdzu dārgā. - Grīnbergs piestūma Virinejai krēslu, nopietni apsēdās pats. Izvilka neatvērtu dolāru paciņu. Uz aci sadalīja to ar dāmu. “Hei, krupjē nekādu krāsu! [161] Spēlējam uz naudu. Tātad ar svētību sāksim...

Šeit ir jāatgādina, ka Jevgeņija Dodikoviča izskats bija visai provinciāls. Tāpēc šie vārdi viņa lūpās izklausījās nedaudz dīvaini.

- Medam, mesjē, izdariet savas likmes... - krupjē-milzenis uzmeta pazinēja skatienu Jevgeņija Dodikoviča pulkstenim - platīna "Rolekss" ar briljantiem. "gadītos tu man, nelieti parhatijs, kaut kur alejā..." Kur nu viņš varēja zināt, ka pēc šādas tikšanās viņa deguns, visticamāk, būtu pagriezies uz pretējo pusi. Un vēl ieņemtu arī godpilno pirmo vietu iegūto traumu sarakstā...

Tikmēr kundze un kungs uzlika uz trīspadsmit. [162] Laimes lodīte metās skrējienā pa apli, žilbinot acīs no likteņa spokainās virpuļošanas. Beidzot laimes ritenis apstājās ... un krupjē no naida pat saguma - trīspadsmit!!! Veicas visādiem fraeriem un viņu "soskām". Dekoltētajām!!!

- Lūdzu, kungi ... - Ar lakotu lāpstiņu viņš ļoti negribīgi piebīdīja laimestu un, uzmetis skatienu Virinejas kleitas dekoltē, atkal pagrieza ruleti. Šoreiz pretējā virzienā. - Medam, mesjē ... izdariet likmes ...

Likmes uzreiz tika dubultotas. Un atkal orientējās uz trīspadsmit. Laimes rats griezās un griezās ...

- Garson! - Grīnbergs ar pirkstu, nedomājot apgriezties, paaicināja viesmīli un klusi pavēlēja, pat ne pār lūpu, bet pār plecu:

- Tomātu sula ar krustnagliņām divas reizes. Izspiest no zemes augļiem, mēreni sakratīt un atdzesēt. Un labāk tu nebūtu dzimis, ja izrādīsies no pakas.

- Klausos.

Ja tā būtu viņa griba, arī viesmīlis Grīnu apēstu dzīvu. Bet neko darīt: spēlētājs ir svarīga persona, kuram pienākas bezmaksas ēdiens. Un puisis devās izpildīt pasūtījumu, dvēselē lādot ebreju tautas, sākot ar caru Solomonu un beidzot ar visiem Berezovskiem-Gusinskiem-Abramovičiem. Macas sajauktas ar kristīgo mazuļu asinīm viņiem nepietiek!!! Tagad vēl izspiediet viņiem tomātus!!!

Tikmēr rulete apstājās ...

Atkal trīspadsmit.

- Šķiet, dārgā, mums šodien ir velnišķīgi paveicies! - Grīnbergs labvēlīgi paskatījās uz krupjē. tas, galīgi drūms, piestūma vinnestu. Žeņa noklikšķināja ar pirkstiem, cenšoties pareizi nomirdzināt pulksteņa dimantus:

- Nē tiešām! Beigsim kaķi aiz olām valkāt! Mums beidzot jānoriskē.

- Kā teiksi, dārgais ... - Virineja, smaidīdama, uztaisīja skaistas acis krupjē un, acīmredzot, vēlēdamās reabilitēt nevainīgo cīparu, par kaut ko nosauktu par velna duci, maksimāli palielināja likmi. Risks ir cēla lieta!

Bet patiesībā nebija nekāda riska, nebija ne pēdas no riska. Virineja rīkojās ar pārliecību.

Grīnbergs nekavējoties sekoja viņas piemēram ... nevis attiecībā uz acīm, bet, protams, attiecībā uz likmēm. Krupjē koncentrēti nošņāca caur degunu, rulete sāka griezties, publika, kurai bija sapulcējusies pie galda, aizturēja elpu ... lodīte ripoja, ripoja un ... sastinga, iekrītot lodziņā ar numuru 13. Izskatās, ka viņai tur iesmērēts ar medu.

- Izliets, sakratīts un sasaldēts. - Viesmīlis, neganti niknojoties uz ebrejiem, pasniedza tomātu sulu. Krupjē, saplacis kā pārdurts prezervatīvs, stūma laimēto naudu. Grīnbergs iemalkoja sulu un sataisīja skābu seju:

- Sūds. Siltumnīcas tomāti ... Atnesiet sāli. Tikmēr tie, kas vēlējās satvert zilo laimes putnu aiz astes, drūzmējās pie galda. Kāpēc gan nenoķert, ja krupjē tā neveicas. Un rulete griezās, un lodīte skrēja pa apli, un acu priekšā zibēja Stendāla cildinātās krāsas ... Pit-boss noraustījās. Ātri nomainīja krupjē: "Es zināju, es zināju, ka ar to beigsies ..."

Nelīdzēja ...

Pusvienos naktī Grīnbergs izvilka lielu, īpaši stipru šķiet iepriekš sagatavotu plastmasas maisiņu, sarausa laimēto naudu un, novērtējis svaru, daudznozīmīgi paskatījās uz Virineju:

- Vai neesi nogurusi, mans prieks? Sirdī viņš nosodīja sevi par to, ka nebija paņēmis otru maisu.

- Ir mazliet, dārgais. Kaut kā galva sasāpējās ... Piepīpējuši šite ... - Virineja piecēlās un, iejūtoties tēlā, pameta krupjē pussimtu dolāru tējai. Grīnbergs satvēra viņu aiz elkoņa un viņi peldēja uz izeju. Tieši peldēja - skaisti, bez steigas.

Publika viņus pavadīja ar dedzinošu skaudību. Šņāca ar visdažādākajiem akcentiem un bez tiem. Pārdzīvoja. Tikai biznesmenis, kurš bija nospēlējis visu līdz kreklam, piedzēries no bēdām, saburzītā žaketē un aizsvīdušās brillēs, bēdīgi sūca sausu "Pui" un klusi atkārtoja, kā Galileo inkvizīcijas tiesas priekšā:

"Un tomēr tas darbojas, tas sasodītais "martingeils". [163] ... tas tomēr darbojas ...

Izrādījās, ka vieglāk naudu ir laimēt, nekā to aiznest mājās. Jau pie izejas pie Grīnberga pienāca divi, un abi acīmredzami ne jau vēlot labu. Ērglēni nebija formastērpos un viņiem it kā nebija nekāda sakara ar "Monplezīru", bet ... mēs esam pieauguši, visu saprotam.

Viens, kaulains, ar nekaunīgām acīm, atņirdza savus retos nopīpētos zobus:

- Tev pamatīgs maiss, tētiņ. Smags... Nebaidies, ka atņems? Mēs varētu nodrošināt aizsardzību...

Spīļainās rokas, viņam liecās dūrēs, visu laiku izveicīgi, nemitīgi kustējās, uz kreisās zilēja tetovējums "BARSS", kuru izsmalcinātiem cilvēkiem nav nepieciešams atšifrēt. "sit aktīvu, griez zaru" ...

Grīnbergs apstājās. Grīnbergs pasmaidīja. Tā sirsnīgi pasmaidīja. Mums patiešām trūkst krāsu, kas varētu precīzi un pilnībā nodot visu semantisko nokrāsu bagātību, ko šis smaids nosūtīja izspiedējiem. Ļoti bāls un aptuvens tulkojums varētu izskatīties šādi: “JŪS? MAN? .. Nodrošināt? .. oi, mammiņ, - aizsardzību? .. "

- Es dēliņ, savā dzīvē baidos tikai no vienas lietas, - viņš teica bandītiem, un baltzobains smaids pēkšņi uzplaiksnīja ar īsta leoparda cienīgu atņirgumu. Īsta, un nevis zonas tetovējuma izcelsmes. - Bābas mantas ar zobiem.

Tajā pašā laikā mēs atkārtosimies, bet teiksim tā: Jevgeņija Dodikoviča izskats (savā ziņā bez smokinga, pulksteņa un cigāra), no pirmā acu uzmetiena, pilnībā atbilda jaunam muzikāli šaha matemātiskam ebrejam no kārtīgas klusas ģimenes. Kad šāds jenots pēkšņi pārvēršas par augstdzimušu plēsoņu, tas izsauc zināmas pārdomas.

- Bet tev un tavam druganam, - turpināja Žeņa, - es varu sagādāt parašu. Tā uz gadiņiem desmit. Kaut kur stingrajā režīmā. Iesūci? Vai sakošļāt?

Tas bija stipri pateikts. Brāļi noticēja uzreiz.

- Nu, ko tu, koriš, ko sažurkojies, - nomurmināja otrais, plikgalvainais, resns kļūstošais, spēcīgais vīrietis. - Nav bazāra, ejam prom. Tikai, varbūt, varētu pagrūzt nelielu daļu, tāpat, aiz cieņas, ko? Pa draugam?

Viņa balsī bija jūtama cieņa un cerība.

- Ak aiz cieņas? - Jevgeņijs Dodikovičs klusi pavaicāja. Viņš nolieca cirtaino galvu un padomāja:

- Bet kāda šodien ir nedēļas diena, puiši?

Smieklīgi, bet taisnība: nedēļas dienu izdevās uzzināt tikai tad, kad kāds paskatījās rokas pulkstenī, protams, importa, elektroniskā, ūdensnecaurlaidīgā un nesadragājamā. Vienā no digitālā displeja laukiem bija redzami divi burti angļu valodā: "TH". Saspringts garīgais darbs, skolā nemācīto angļu valodas atlieku mobilizēšana - un tad rezultāts:

- Bet ceturtdiena, tā viņu un šitā!

- Tad lūk. pa ceturtdienām, es bērniņi, neziedoju. Izejamā diena! - Un Jevgeņijs Dodikovičs uzvaroši aizvilka Virineju garām bandītiem:

- Nāc, mans prieks, tu esi tik nogurusi...

Viņš lēnām veda savu dāmu uz durvīm, vairs nepievēršot ne mazāko uzmanību noziedzīgajam elementam. Jau pie izejas Virineja nespēja pretoties, un palaidņojoties pavilka sviru pašam pēdējam "vienrokas bandītam", kurš gadījās pa ceļam:

- Nu, neguli tak, sastingsi... Labāk izdari meitenei ko jauku ...

Elektroniskais bandjuga nekavējoties atdzīvojās, sāka pārgriezt acis-iedaļas un, visbeidzot, pārstājis manierēt, izšķīlās pasaulē ar trim banāniem. apdullinoši ierēcās sirēna, paziņojot visiem, kurus varētu interesēt lielais laimests, un žetoni bira kā ūdenskritums. Fakts ir tāds, ka Virinejai šausmīgi patika patiesi brīnišķīgā filma "Deribasovskajā labs laiks...", kurā Haratjans bija KGB specaģents-supermens. Un frāze no šīs filmas, kad mūsu varonīgais aģents nejauši uzvarēja visus, ko vien varēja, līdzīgā iestādē: "Tātad, kur jūs pavēlēsiet pārskaitīt ieņēmumus no JŪSU kazino? .."

Bet supermenim paveicās vienkārši tāpēc, ka viņš bija supermens, bet Virinejai... Nu, iespējams, lasītājs jau visu uzminēja bez priekšā teikšanas.

Nāk atmiņā, ka pretīgais mafiozo, kazino īpašnieks no filmas, uzreiz sajuka prātā un nošāvās. Šajās lappusēs aprakstītā "Monplezīra" īpašnieks diemžēl nošauties pat nedomāja, viņu vienkārši pārņēma šausmīgs naids. Bet sauca viņu Semjons Petrovičs Homjakovs. Autori pazemīgi cer, ka šis uzvārds lasītājam vēl kaut ko izsaka.

Liels tēvišķīgs paldies

“Saskaņā ar nepārbaudītiem netiešiem datiem krieviem izdevies izveidot jaunākās paaudzes torsionu izstarotāju ar absolūti pārsteidzošām taktiskām un tehniskām īpašībām. Tas ir paredzēts tikai FSB komandējošajam personālam, un tā kodētais nosaukums -  "IRA" - Impulsu rezonanses aktivators. Neskatoties uz visiem centieniem, iegūt sīkāku informāciju neizdevās ... "

No spiega ziņojuma

Kamēr Grīnbergs un Virineja piratizēja pa kazino, Skudins sēdēja mājās pilnīgi kails un pumpēja muskuļus pēc Millera sistēmas. Sistēma, atklāti sakot, bija briesmīga. Bet, atšķirībā no bēdīgi slavenā "martingeila", tā darbojās. Un kā vēl darbojās! Tūkstoš atspiešanās uz dūrēm, divi tūkstoši pietupienu ar svaru, trīs tūkstoši kāju metienu virs galvas. Grīdas dēļi nožēlojami čīkstēja, straumēm lija sviedri ... Nekā neizdevās tikai viena svarīga sastāvdaļa. Pilnīga koncentrēšanās uz to, ko dari. "Jūs saprotat, sagraut hronolauka stabilitāti pie vēlēšanās nav grūti..."Pie vēlēšanās", tātad. Ja izdotos sastapties ar šo gribētāju...

Izteiciens “labāk būtu, ja viņš nebūtu dzimis”, ar kuru  piebāzti amerikāņu bojeviki, šajā gadījumā nebūt nebija tukša frāze.

Visbeidzot, izlēkājies pāri auklai, viņš palīda zem dušas, ilgi mirka zem blīvām, pamatīgi aukstām strūklām - līdz āda kļuva zila un dvēsele nomierinājās. Tad viņš līdz sārtumam noberzās, ietinās palagā un, atstājot mitras pēdas uz linoleja, basām kājām devās pie tālruņa, lai no gultas, ne rīts, ne ausma, uzceltu Kapustinu.

- Sveiks, Jaunākais. Klau... es šeit vis domāju... pēc sprādziena tie Maskavas klauni videonovērošanas kasetes paņēma?

Mirkli tālrunis klusēja. Tad Borja konvulsīvi nožāvājās, noklepojās un aizsmakuši, bet diezgan saklausāmi atbildēja:

- Ej tak tu, komandier. Aizmirsi, cik šnapsa Grīnbergs kopā ar viņiem izlaka? Neko viņi nepaņēma. Ne no ārējā perimetra, ne no iekšējā. Pat nepaskatījās. Viņiem galviņas bo-bo... - Monohorda balss bija pat nedaudz aizvainota. Pēc tam tajā ieskanējās trauksme:

- Bet kas, ieplānots kāds šuhers?

Un atkal nožāvājās - nekontrolējami, izmisīgi, tā ka zobi nošņakstēja.

- Nē, pagaidām Bagdādē viss mierīgi. Atvaino, ka pamodināju.

Kudejars nolika klausuli, jau apdomājot turpmāko taktiku un stratēģiju. Bet tiklīdz viņš pagrieza muguru telefonam, tas izšāva virkni plarkšķošu zvanu.

"Kurš nevar gulēt tumšā naktī?" Zināms, kurš. Ivans negribīgi pacēla klausuli.

- Skudins klausās!

Un burtiski nākošajā sekundē:

- Skudins izpilda...

Piezvanīja no deviņzvaigžņotā ģenerāļa pieņemamās istabas. Kudejaru nekavējoties pieprasīja uz paklāja. Bija paredzēts, ka pēc pusstundas ieradīsies automašīna.

Naksnīgas tikšanās ar prieksniecību nesola neko labu un labi nebeidzas. Galīgi sadrūmis, Skudins sāka ģērbties. Braukt pie ģenerāļa nebija absolūti nekādas vēlēšanās. Tomēr, kur liksies - dienests. "Un tik bīstams un tik smags, un pie skaidra prāta  vispār neredzams..."

Žiriks, sakucies, uzlaidās uz uz drēbju skapja. Viņš bija ļoti sašutis un komentēja situāciju ar vienu frāzi:

- Miegu izjauca, kuces, miegu izjauca, kuces.

Nakts telefina zvanus viņš necieta. Iespējams, iepriekšējā dzīves vietā ar to bija saistīts kaut kas viņam personīgi ļoti nepatīkams. Jebkurā gadījumā viņš katru reizi reaģēja bagātīgi un šķidri.

“Oh, Borjka, saķērca. Šķiet, ka šuhers patiešām sāk ieplānoties. Un pamatīgs... "

Pēdējo reizi Ivanu šādā veidā izrāva no mājām, kad uz ārzemēm gandrīz aizkuģoja "Narkoze-1".

"Ak Kungs, kas tad tagad noticis?.."

- Atļausiet biedri armijas ģenerāl? Kabinetā valdīja klusums, bet smalkie strāvojumi vibrēja izmisīgi un trauksmaini. Tā notiek pirms vulkāna izvirduma. Vai katastrofālas zemestrīces. Šķiet, ka viss ir mierīgi, bet nez kāpēc gribas bēgt prom - pēc iespējas ātrāk un tālāk. Tā ir ēteriska spriedze, kas klauvē mūsu prātos, kuru mēs atšķirībā no kaķiem un suņiem, vairs gandrīz neprotam sajust...

Telpā biezēja smagnējs tabakas dūmu mākonis (Vladimirs Zenonovičs arī "mierīgā" laikā bija pamatīgs pīpmanis), taču Kudejars varēja apzvērēt, ka gaisā biezēja pēc šaujampulvera. Turklāt vēl dzirkstīja no elektriskām izlādēm, kā pirms negaisa. Vētra, drīz izcelsies vētra!.. Ar uzpleču noraušanu, enpeesesiem[164], dienesta preturbācijām un mūžīgiem komandējumiem aiz Polārā Loka. Uz komandējošā galda no pelnu trauka bira čināriki, atdziestot kūpēja milzīga krūze ar stiprāko kafiju. Uz banketa krēslu malām balansēja divi cilvēki. Ģenerālis Koļcovs un briļļainais drošības virsnieks baltajās kedās. Gan uz vienu, gan otru, bija žēl skatīties.

- Nu ko? Aizklapējāties? - Kabineta saimnieks smagi paskatījās uz Skudinu, bet sāka pusbalsī un no tālienes. - aizlēkājāt, aizauļojāt, apdauzījāt īkšķus? Sazvanījāt mudjami, ar ausīm pa vaigiem uzsitāt? Es tev jautāju, apakšpulkvedi! - Viņš pēkšņi trieca dūri uz galda, tā, ka bronzas Feliksa krūšutēls palēcās uz augšu un Kolcovs ar briļļaino nodrebēja: acīmredzot viņi jau bija pārlaiduši atbilstošo prelūdiju. - Kur ir jūsu modrība, velns jūs visus parāvis? Kur ir sapratne, izturība, intuīcija, jedrenamatj? Jums viss ir tikai hahaņki!!! Bļadišče no UPPNIR[165] uzmaukusi visu jūsu personālsasatāvu, bet jūs ne sapnī ne garā!!! Rot front, lai dzīvo starptautiska draudzība?! Pavisam ožu zaudējis? Lūk, apbrīno! - Viņš pamāja Skudinu pie galda un parādīja lielu, skaistu fotogrāfiju, kuru tikko izdeva krāsu printeris. - Nu ko? Pazīsti? Vai arī tu viņu atceries tikai kailu?

Fotogrāfijā bija miss Airina. Sniegbaltā amerikāņu pulkvežleitnanta formas tērpā. Tādas ir viņu militārās pakāpes, tajās aizjūras zemēs, kas mūsu ausīm šķiet mežonīgas vai stulbas. Mis Airina stāvēja zvaigžņoti svītrotā karoga priekšā un ar patriotisku lepnumu militāri sveicināja. Baltā krāsa viņai ļoti labi piestāvēja...

- Patīk? - Deviņzvaigžņotais izrāva fotogrāfiju un sāka niknoties pa otrajām lāgam, jau pamatīgi un ar tālejošām sekām. - Bet vai Kuškā tev patiks? Kā nodaļas komandierim? Kā leitnantam? Jaunākajam?

"Ai, ai, nobaidīji ezīti ar kailu pakaļu..." - Ivans visumā vienaldzīgi nodomāja. Tiesa, viņš labāk būtu devis priekšroku dzimtajai Arktikai, taču arī ar Kušku viņu nobaidīt nevarēja. Koļcovs mēģināja novirzīt uguni uz sevi:

- Vladimir Zenonič... nu, patiešām, ar kuru gan negadās.

- Parunā vien te man! - Deviņzvaigžņotais kļuva tumšsarkans un vairs nevaldoties bļāva tā, ka sāpīgi saviebās prezidenta seja fotogrāfijā pie kabineta sienas. - Uz Čečeniju brauksi!!! Uz Hasavjurtu, Urusmartanu, tavu māti!!! Šamilam Basajevam uz šašļikiem!!! Un tu arī gatavojies... - viņš uzmeta skatienu FSB virsniekam kedās un šausmīgi nošņācās, - Pie viņa par vietnieku nozīmēšu. Tur tev baltās čībiņas noderēs...

“Basajevam uz šašļikiem? .. Tak es kopā ar viņu ēst netaisos. Bet pašam uz iesma... Viņi tak visi no šitādiem šašlikiem apsprāgs, ar ko pēc tam karosiet...” Kabinetā atkal iestājās klusums, un Skudins riskēja apmainīties skatieniem ar Koļcovu. Bija jūtams, ka deviņzvaigžņotais ir izsmelts, izžuvis, izlādējies sīvajā ģenerāliskajā bļaušanā, un  dzīvi bojāt kādam konkrēti pagaidām netaisās. Tā arī notika. Aizpīpējis cigareti, Vladimirs Zenonovičs ielēja sev kafiju, iedzēra malku un, skatīdamies uz galdu, ierēja selektorā:

- Pelnu trauks!

Durvis acumirklī atvērās, un dežurants sāka izkratīt izsmēķus īpašā, noteikta standarta parcelāna konteinerā. Veikli noplombēja skrūvējamo vāciņu, izslaucīja pelnu trauku ar dezinfekcijas šķīdumu un, sasitot papēžus, pazuda, tikai parkets nočīkstēja un noklikšķēja bloķējošās atslēgas mēlīte. Bet ģenerālis turpināja dzert kafiju, un padotie stinga klusumā - šī vieta bija baiga; vieta, kur pulkveži savāc činārikus...

- Strādnieciņi, jūsu māti aiz kājas... - Ģenerālis beidzot nolika krūzīti, aizdedzināja cigareti un ar draudīgu ledainu mieru paskatījās uz Ivanu. - Bet jums, apakšpulkvedi, personīgi no manis, liels tēvišķīgs paldiess. - viņa balss patiesi nodrebēja. - Par manu Ediku, manu dēlu. Nekad neaizmirsīšu, līdz nāves stundai, līdz kapa malai...

Spriežot pēc ģenerāļa intonācijas, Skudina karjerai varēja pielikt punktu. Lielu, treknu un melnu. “Un labi, kaut tu aizrītos. Nu, jūs visus pie velna vecmāmiņas...” Ivans pieķēra sevi pie tā, ka jau apdomāja, kādus ieguvumus nesīs nesavlaicīga šķiršanās no varonīgajām rindām.

Tikmēr deviņzvaigžņotā acis pagriezās pret izslējušos Koļcovu.

- Tā ka rīt līdz desmitiem nulle nulle uz mana galda būtu iniciatīvs raports par trūkumu novēršanu. Pretējā gadījumā kāda uzpleči nostāsies vēzītī. Un varbūt arī tas, kurš tos valkā... - Viņš izteiksmīgi un ar pretīgumu pamāja, kā tīrīgs kaķis, viegli papurinot roku:

- Viss! Brīvi, biedri zasranci, trīs reizes jūsu māti aiz kājas...

Viņš vairs nebļāva. Balsī bija tikai bezgalīgs nogurums un nemierināmas tēva skumjas.

- Jā, situjevina, - tiklīdz viņi izgāja no uzgaidāmās telpas, Koļcovs izvilka "Vinstonu", pasniedza Skudinam - Ak pareizi, tu mums esi atmetis ... Vai tiešām joprojām turies? Malacis ... - Viņš uzcienāja briļļaini kedās, paskatījās pulkstenī, pats alkatīgi aizpīpēja. - Oho! Otrā stunda. Lūdzu, biedri, pie manis, vienas smadzenes gavā ir labas, bet divas mugurkaula piedevām, ir vēl labāk. Visa nakts priekšā...

- Atbilde noraidoša, - FSB virsnieks papurināja galvu, - jau iesaistīts operatīvajā daļā līdz rītam.

Viņš noslaucīja aizsvīdušās brilles un pazuda kā bezķermenisks gars. Tikai kedas tālumā nočīkstēja uz marmora kāpnēm.

- Nu ko, bāba no ratiem, ķēvei vieglāk... - Kolcovs aizveda Skudinu pie sevis, pavēlēja majoram-adjutantam uzvārīt tēju ar citronzāli un sāka apgleznot operatīvo situāciju. Ne visai iepriecinošu, satraucošu un ļoti nelāgu dzimtenes drošībai. Viegli pieejamā blondīne miss Airina izrādījās pieredzējusi spiedze, rezidente-vervētāja un starptautiska teroriste. Patiesībā viņa pēc tautības bija vāciete. Romualda fon Trauberga. No vecas aristokrātiskas ģimenes...

"Fon Traubergs," Skudins uzreiz iedomājās. "Kur esmu par viņu dzirdējis?.." uzreiz atcerēties neizdevās, bet no kaut kurienes uzpeldēja frāze: vairāk līdzinās nacistam, nevis zinātniekam...

Un pareizi. Izrādījās, ka miss Airinas vectēvs bija dienējis Anenerbē[166] un viņam bija SS štandartenfīrera pakāpe. Mazmeita, blondā skaistule Romualda, pieņēma ASV pilsonību, kļūstot par miss Airinu. Un lūk šī amerikāniskā-vācu kuce pagrūdusi Edikam, mūsu armijas ģenerāļa dēlam, šļirci ar ebola X vīrusa kultūru. Un tagad, izmantojot diplomātiskos kanālus, izvirza ultimātu: vakcīna apmaiņā pret ļoti noteiktu militāru noslēpumu, kas, kā sagaidāms, saistīts ar "Hiperteh" pētījumiem. Nedēļa, pārdomām. Pēc nedēļas inkubācijas periods beigsies, un bez pretlīdzekļa zēnam lemts nomirt lēnā un sāpīgā nāvē, kamēr ārsti centīsies saglabāt viņa dzīvību - ar asins pārliešanām, kaulu smadzeņu transplantācijām, vecot ķīmijterapijas un staru terapijas mokošās sesijas... un viņa iekšējie orgāni, nepievēršot īpašu uzmanību medicīnas gaismekļu centieniem, pa to laiku neizbēgami pārvērtīsies par asiņainu želeju. Mums nav vakcīnas pret ebola X, un nākamajos piecpadsmit gados tā nav gaidāma, materiālā bāze neļauj. Tātad nabaga Edikam tagad ir tiešs ceļš uz "Septītnieku". Tāpēc, ka Vladimirs Zenonovičs neplāno atpirkt savu vienīgo dēlu, pārdodot Tēvzemes stratēģiskos noslēpumus.

Tādas tās lietas.

Pie pravieša Iļjas

Netālu no Gatčinas, pie apvedceļa, ir vieta ar kādu dīvainu anomāliju. Tā piesaista zibeni - vai nu šeit pazemināta augsnes elektriskā pretestība, vai arī tek pazemes upe, vai arī no ģeologiem slēpjas rūdu nogulumi. Baumo, ka agrāk tur bijis pagānu templis un tur atradies "pērkona akmens". Milzīgs, būdas lielumā. Templi sagrāva vēl pirms tūkstoš gadiem, kad ieviesa kristietību. Arī tajā laikmetā rīkojās ierasti, pēc principa "līdz pamatiem, un pēc tam...". Desmitajā gadsimtā "pēc tam" uzsāka baznīcas celtniecību. Neuzbūvēja. Neizdevās. Toreizējie tehniskie līdzekļi neļāva pārspēt megalītu. Akmeni pēc vēstures standartiem uzspridzināja gandrīz vakar - biedra Jagodas vadībā, kad lika pamatus atpūtas namam OGPU atbildīgajiem darbiniekiem. Tomēr pagānu dievi beidzot pamatīgi sadusmoti par šādu attieksmi pret svētnīcu, apstiprināja savu seno spriedumu: "Šī vieta būs un paliks tukša!" Un pat ateisms vainīgajiem nepalīdzēja - celtniecība jau pašā sākumā gāja šķībi greizi un tā arī netika pabeigta. Neskatoties uz ieslodzīto vergu darbu un minētās OGPU visvarenību. Pēc četrdesmit gadiem atkal ķērās pie "sliktās vietas", sāka būvēt viesnīcu kompleksu - vairs ne varas pārstāvjiem, bet vienkāršiem pilsoņiem... un atkal to nepabeidza. Ārējais iemesls tam bija tā sauktās reformas. Patiesais fons... Ņemot vērā iepriekš minēto, nav grūti uzminēt. Viņpasaules spēki negribīgi apžēlojās tikai tad, kad mūžīgo ilgtermiņa celtniecību sāka apdzīvot ugunsgrēka upuri no "Hiperteh" un citas organizācijas, kuru profils bija ļoti līdzīgs. Tagad pusi teritorijas aizņēma pieticīgs uzņēmums: "Smadzeņu problēmu institūts". Tas lika domāt par Zinātņu akadēmiju un rezultātā par budžeta nabadzību, slēgšanu - finansējuma trūkuma dēļ - daudzsološām tēmām, par mēnešiem ilgu algu kavēšanos un tā tālāk. Patiesībā šeit bija apmeties briesmīgi slepenais FSB pētījumu centrs, kas oficiālajos dokumentos tika iegrāmatots ar koda nosaukumu "Septiņnieks". Bija arī cits neoficiāls nosaukums - "Pie pravieša Iļjas". Fakts ir tāds, ka centra direktors šobrīd bija Iļja Efimovičs Kacs. Akadēmiķis, stiprs ekstrasenss, dusmās karsts un bīstams cilvēks. Pravietisks vecis ģenerāļa rangā. Pravietis Iļja...

Klīda nemitīgas baumas, ka galvenā ēka ir tikai redzamā aisberga daļa, it kā zem tās esot septiņu stāvu pazemes komplekss, centra svētais svētums. Un it kā tur, zem biezām betona grīdām, notiekot visādas šausmas: ģenētiski eksperimenti, eksperimenti ar cilvēkiem, klonēšana, atmiņas dzēšana, jaunu dzīvības formu radīšana... Kas nu to lai zina, tomēr kad gan būtu paspējuši izrakt un aprīkot šos bēdīgi slavenos septiņus stāvus? Lai gan nav dūmu bez uguns. Vai nu veltīgas, visas šīs spēlītes ar slepenību...

Burovs gulēja nekustīgi, zem četriem pilinātājiem, viss satīts vados un šļūtenēs. Skudins bieži ieradās šeit un katru reizi dvēseles dziļumos cerēja: ja nu Gļebs tagad paceltu plakstiņus, pakustētos, beidzot atvērtu saplaisājušās melnās lūpas... Veltīgi cerēja. Nekas nemainījās: Burovs gulēja sērīgā klusumā un nekustīgumā, tikai regulāri darbojās "mākslīgās sirds" aparāts, un kardiogrāfa ekrānā mirgoja pulsa līnija. Ne dzīvs, ne miris. Pilnīgs nejutīgums, dvēseles miegs un ķermeņa prostrācija.

Ārsti bezpalīdzīgi plātīja rokas, stāstīja kaut ko par zibens spērienu, par jonizācijas kanālu, pa kuru varēja izslīdēt augstsprieguma impulss, bet tā bija tukša muldēšana, nevajadzīgi, nevietā un nepareizā laikā tricināts gaiss. Gļebs tika atstāts savā vaļā - cīnīties ar nāvi vienatnē. Tāpēc arī šodien dežurējošais eskulaps Rafails Vozgenovičs apliecināja Skudinam, ka tiek darīts viss iespējamais, uzmundrinoši stāstīja par leikocītu stāvokli, taču rauca uzacis un neskatījās acīs. Medicīna bija bezspēcīga. Pat pravietis Iļja, pēc citu stāstītā, jau pirmajā dienā piegāja pie viņa... pastāvēja no attāluma... un klusēdams devās prom. Viņš bija pieredzējis. Un, atšķirībā no Virinejas, jau sen iemācījies nebāzties tur, kur nav atļauts...

Pie sevis Ivans ticēja, ka Gļebs vēl turas pie šīs pasaules galvenokārt tāpēc, ka ar viņu vienmēr bija viņa māte. Kudejaram, kā arī Žeņam un Borisam viņa jau sen "Ksenijas tante". Neuzskaitīt visas durvis, kuras Ivans burtiski izsita ar pieri, iegūstot viņai mandātu palikt pie dēla palātā. Darbā tika laists viss - gan ģenerāļa Koļcova sakari, gan pa jaunu nopucētais Lielā Melnā Gibona galvaskauss. Un nospļauties, ka pats Kudejars šodien bija ārpus labvēlības. Pretīgās staigāšanas pa priekšnieku kabinetiem tomēr deva augļus. Tante Ksenija pieskatīja Gļebku, un Glebka elpoja. Pārējais varēja ripot kur patīk. Un uz jebkuru burtu kombināciju.

Jau labu laiku profesors Zvjagincevs iesāka kopā ar Skudinu apmeklēt Gļebu. Un tad kādu dienu, kad viņi atkal atvadījās no tantes Ksenijas un gāja uz liftu, viņiem nācās jāpārliecināties, cik maza tomēr ir pasaule.

Pa koridoru virzījās patiesi feerisks gājiens. Deviņzvaigžņotais ģenerālis Vladimirs Zenonovičs. Ģenerālis Koļcovs. Un joprojām tas pats FSBešņiks baltajās kedās. Viņi pie rokām veda šūpojošos, acīmredzot - diezgan "ieķērušo" Ediku.

- Nu nelien, papahen... Atšujies... Priekš kāda hu.. šī vakcinācija... - viņš murmināja, pinoties savās kājās. - Atšujies... un arī jūs atšujaties...

Dīvainā kārtā, neskatoties uz visu to, Ediks cieši pirkstos turēja grāmatu. Vēl jo dīvaināk jau tāpēc, ka ne Ivans, ne Ļevs Polikarpovičs nekad nebija redzējuši viņu lasām. Vēl dīvaināk, grāmata nebija kaut kāds Stīvens Kings vai sliktākajā gadījumā Viktors Docenko, bet Nikolaja Ostrovska grāmata "Kā rūdījās tērauds". Vecais izdevums, biezs, noplucis ar Pavkas Korčagina koši sarkano budjonovku uz kartona vāka.

"Brīnišķi ir tavi darbi, ak Kungs... Izskatās, ka puisis ir kļuvis pilnīgi traks..."

Redzot augstos priekšniekus, Skudins izslējās pie sienas, nometa rokas pa vīlēm. Vladimirs Zenonovičs, neatbildot uz sveicienu, nikni nozibināja acis pāri viņa sejai, un Kudejars pamanīja, ka tās ir mitras. Jā gan. Vienīgais dēls. Nedod Dievs nevienam...

Svīta beidzot ievilkās palātā - pēc vienas aiz tās, kurā atradās Burovs. Durvis uzreiz aizvērās, bet varēja dzirdēt, kā Vladimirs Zenonovičs pierunāja savu dēlu izturēt pāris špricītes. Un vairākas dienas pagulēt ārsta uzraudzībā. Lai imūnsistēma pienācīgi nomierinātos...

Jau automašīnā Zvjagincevs klusi atklepojās un pieskārās Ivana piedurknei:

- Ziniet, Ivan Stepanovič... Es, protams, neesmu ārsts, bet es domāju, ka šeit nav darīšana ar satricinājumu,šoku, nervu sistēmas sabrukumu. Tas ir, tie neapšaubāmi ir... tomēr tiem ir sekundārs, atvasināts raksturs. Manuprāt, galvenais iemesls ir hronālā cikla izjukšana ... - Viņš apstājās, paskatījās uz dzeltenajiem kokiem aiz loga, īsi nopūtās un skumji pasmīkņāja. - Jūs droši vien domājat, ka esmu tik ļoti ieciklējies savā darbā, ka man visur rādās... Tas, protams, patiešām tā, bet padomājiet pats. Piemēram, ir konstatēts, ka sirdsdarbības ātrums, cita starpā, nosaka arī visa ķermeņa tempu un tieši kontrolē atmiņas darbību. Kā taktu ģenerators datorā. 'Un, ja paskatās plašāk? Katram objektam Visumā ir savs laiks, un es pat uzdrošinos pieņemt, ka tieši šis laiks ir dzīvības cēlonis. Sava veida hronālais ģenerators, kas nosaka sistēmas parametrus. Tad lūk Glebam tas tika izjaukts, un dzīve apstājās, sastinga. - Profesors skumji pasmaidīja un noklikšķināja uz sava pulksteņa, veca "Sitezena"  viena no pirmajiem, ko savulaik sāka pie mums pārdot. - Viss, kas būtu jāizdara, iekustnāt apstājušos svārstu... Bet jautājums ir, kā to izdarīt? Ja mēs nesaprotam, kas to apturēja, tad kā to iedarbināt? Varbūt šim nolūkam vajag pavisam nedaudz...

- Jā... pavisam nedaudz... - Ivana domas bija tālu prom, mājās, Kolā, majestātiskā Lapzemes ezera krastā. Viņa acu priekšā bija mis Airina tas ir, Romualda fon Trauberga. Ak Kungs. Vai tad Ediks kādam nodarīja kaut ko sliktu?.. Šeit, patiesību sakot, Kudejara sirdsapziņa nebija pilnīgi tīra. Viņš ko, nevarēja Edikam, kā bija solījis viņa tēvam, nodrošināt “veselīgu garu veselīgā ķermenī”? Ja būtu pareizi paņēmis?.. Tur jau tas joks - ja būtu. Stulbais pedagogs. Un, ja pašam neveicās, varēja aizvest pie Baba Tomas... kamēr vēl bija dzīva... Viņa jau nu būtu tikusi galā. Bet viņš? Ko izdarīja? Nevar taču uzskatīt par nopietnu narkotiku krāsnī iemesšanu un pēc tam karaoke noslīcināšanu ezerā. Un pat tad... Ediks tikpat veiksmīgi, iespējams, nedaudz mazāk skaļi, savas idiotiskās dziesmas auroja arī bez japāņu elektronikas, bet mis Airina viņu ātri apgādāja ar narkotikām... un piedevām ar vīrusu... Traubergs... Fon Traubergs.. "Bet kur es šo sūdu sastapu?!!" Pag, pag... Nu protams...

- Ļev Polikarpič, vai jūs nejauši neatceraties, kā sauca to vācieti, kuru jūsu tēvs pieminēja savā dienasgrāmatā? Ne Traubergs?

Zvjagincevs turpināja domāt par kaut ko pavisam citu, taču viņš gandrīz no galvas bija iegaumējis tēva dienasgrāmatu un tāpēc uzreiz un bez vilcināšanās atbildēja:

- Tieši tā. Traubergs. Hanss Ludvigs fon Traubergs... profesora Kemnicera asistents Minhenes universitātē. Un kam viņš jums?

- Nu tā... radušās dažādas domas.

Zvjagincevu uzreiz pārņēma ziņkāre, taču viņš sevi atturēja, neko nejautāja. Bet Skudins, ieradies institūtā, nekavējoties devās uz savu kabinetu un uz paklāja izsauca Kapustinu.

- Tātad, tā, Borja. Ir viens fašists no "Anenerbes" ...

Kapustins klusi nosvilpās: - Man laika mašīnas nav, komandier ... Vai kā?!! Mūsējie jau izgudrojuši, bet man vajadzētu izmēģināt?

Viņam par lielu vilšanos viss izrādījās vienkāršāk un piezemētāk.

- Nezinu, - turpināja Kudejars,  - viņš vēl šajā pasaulē vai jau ellē, tas nav svarīgi. Es tikai gribu uzzināt par viņu VISU. Kur dzimis, kur apprecējies un tā tālāk, Un, ja ir jau atmetis pedāļus, tad viņa vietas numurs kapsētā. Bērni, mazbērni-mazmazbērni - pats par sevi saprotams. Parakņājies pie federāļiem, FIB datu bankā, Interpola arhīvos... Ne jau nu man tevi mācīt. Saprati?

- Izdarīsim, komandier. - Monohords uzmanīgi, kā divmetrīgu kobru, pieņēma papīru ar fon Trauberga datiem. Ātri izlasīja, atkal nosvilpās un iegrimis domās izgāja no kabineta. "Anenerbe" nav bērnudārzs zālienā, pilnīga informācija par šo jautro iestādi joprojām tiek ļoti rūpīgi slēpta. Labi, tāpēc vēl interesantāk. Borja Kapustins prata ne tikai uzspridzināt tiltus, bet arī lieliski uzlauzt datoru aizsardzību. Institūtā viņu uzskatīja par nedaudz jukušu interneta un datorspēļu cienītāju. Monohords pret šādu reputāciju neiebilda.

Tas noteikti uz laimi...

Skudins sēdēja savā kabinetā un lasīja pilnīgi slepeno ziņojumu par lietu stāvokli ap izdegušo "Hiperteha" torni. Un jo tālāk viņš iedziļinājās, jo drūmāks kļuva. Oh, mūsu un jūsu māte Krievija!.. Gandrīz gaišā dienas laikā "kultūras galvaspilsētas" centrā bez pēdām pazūd cilvēki, notiek visa iespējamā velnišķība, un piedevām notiek tīri eksponenciāli pieaugot - bet kungiem-biedriem joprojām, līdz pat šim laikam, par visu dziļi nospļauties. Sen vajadzēja norobežot rajonu, pasludināt to par katastrofas zonu, sākt veikt enerģiskus pasākumus... bet mums kā vienmēr: nav līdzekļu, nav tehnikas un, pats galvenais, nav nekādas vēlēšanās. Visiem uzšķaudīt. Varbūt kaut kā likvidēsies pats no sevis. Cilvēki pazūd? Tak paldies Dievam, mums pagaidām tautas pietiek, un, ja kas notiks, sievietes atkal sadzemdēs...

Bet anomālā zona aug, iegūst spēku. Un tajā pazūd ne tikai nodzērusies huļigaņjo un pārmērīgi ziņkārīgi miliči. Santehniķis Jevtjuhovs nemeloja - patiešām trīs dienas atpakaļ institūta teritorijā pazuda vairāki aktīvisti no NLO asociācijas "Stalker". Kudejars šo organizāciju pazina pa dienesta pienākumu līniju. Nekādi jaunieši,  salasījušies Strugackus - puiši tur bija profi, apceļojuši visu valsti, neraugoties uz aizliegumu, nokāpuši pazemē netālu no Tjarlevas... Bet te - kā gaisā izkūpēja. Kopā ar lielu daudzumu aparatūras. Nepalīdzēja ne emanācijas sensors spektra infrasarkanās daļas reģistrācijai (un kur nozaguši slepeno aparatūru? ..), ne mikroviļņu lauka luminiforais indikators, ne ierīce atmosfēras lādiņu noteikšanai ar diapazonu līdz divdesmit pieciem kilometriem... Pazuda ar galiem. Divi zinātņu kandidāti, viens, bez piecām minūtēm, ārsts. Zinātniskā sabiedrība ceļ trauksmi, bet kas viņos kādreiz ir klausījies?.. Kad iestādes pamodīsies, tad gan sāks drudžaini meklēt... nē, ne jau pazudušos cilvēkus, uz tiem nospļauties. Meklēs grēkāžus. Maskava - tie sper ar kāju...

- T.. tūkstoš un viena nakts... Skudins līdz galam izlasīja izziņu, atgāzās krēslā. - Nu, māt... Piedzērušās Šeherezādes murgi... Profesionāļa pragmatiskais prāts atteicās pieņemt tādus neskaidrus formulējumus kā "pēkšņi pazuda no redzesloka" vai "pazuda ar visu aparatūru bez redzamām pēdām". Autoriem rakstīt nevis slepenu informāciju, bet grāmatas fentezi stilā. Par burvju nūjiņām... Kudejars jau sen zināja: pasaulē brīnumu nav. Visam šajā pasaulē ir stingrs loģisks izskaidrojums. Tas nozīmē, ka arī šeit vajadzētu atrast... Ja uzmanīgi pameklētu...

- Jefrosiņja Dronovna, Grinbergu pie manis. Steidzami. Noklausījās bravūrīgo: "Klausos, biedri apakšpulkvedi!" un tikko iegrūda izziņu aiz trīscollīgajām seifa bruņām, kad pie durvīm pieklauvēja:

- Atļausiet? - Ienāca Grīnbergs, miegains un dusmīgs uz visu pasauli. Viņš ar briesmīgu akcentu pajautāja:

- Izsaucījāt?

- Izsaucījām, dārgais, izsaucījām. - Skudins ar žļerkstoņu aizvēra seifu. - šovakar paredzams pasākums, - viņš klusi un ikdienišķi sacīja. - Nopirksi kasti portvīna. Trīsdesmit trešā. Un kaut ko uzkodām. Pēc savas izvēles.

***

- Vietējā pildījuma... - Atkorķējis pudeli, santehniķis Evtjuhovs paskatījās caur portvīnu uz gaismu un bez liekas runāšanas uz pusi samazināja trauka saturu. - Tā nekas. Tūlīt izplatīsies.

Tas nebija parasts dzeršanas process. Ne un ne. Jevtjuhova sejā vīdēja satraukuma pilnas gaidas, kā kodolfiziķim, kas palaidis "Tokamaku"[167]: process ies vai neies... Viss notika tualetes Petuhova iestādē. Uz galda dega petrolejas lampa "Zibens", rindojoties spīguļoja trīsdesmit trešā pudeles, uz avīzes atradās vienkārša uzkoda - zilcgaļa, siļķe, brinza, sausiņi "Ļubiteļskije". Kaut kam citam kapteinim Grīnam acīmredzami pietrūka iztēles, paldies vēl, ka neiedomājās izbraukt ar kausēto sieru. Pats Jevgeņijs Dodikovičs, Skudina, Kapustina un tualetes apsarga sabiedrībā bija sasēdušies pie galda. Viņi nekam nepieskārās, tikai neatraujoties skatījās santehniķī, kurš iesvētījās ar portvīnu.

- Visiem klusēt! - Iztukšojis pudeli par trim ceturtdaļām, Jevtjuhovs ieklausījās sevī, nokrekšķēja un apmierināti pamāja ar galvu. - Ir kontakts. Jūtu patiesību. - nicinoši paskatījās uz zilcgaļu un sausiņiem, izvilka no skapja pildītu vārītu cūkgaļu, apsmērēja to ar sinepēm, nokodās. - Varam doties. - Sakošļāja, norija, noslaucīja muti ar piedurkni, paskatījās uz Skudinu. - No tevis trīssimt baksu. Naudu uz priekšu!

Tas tika pateikts tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus.

- Es te kaut ko nesapratu... - Grinbergs negribīgi izņēma trīs papīra simtniekus, ar nopūtu pasniedza santehniķim. - Bet kāpēc kaste?

Vakara spēlītes ar vietējiem alkonautiem un piedevām vēl trīssimti dolāru bija viņam bija šķērsām pār rīkli. Iedot šiem hanurikiem ar ceļgalu pa pēcpusi. Un tad mierīgi, bez kņadas, uzkāpt dzimtajos pelnos un bez ekscesiem savākt visu nepieciešamo. Vai nu galā netiktu. Nav jau mazi bērni. Un trīssimt dolārus labāk būtu kopā nodzēruši... Labā kompānijā.

- Ziņkārīgs esi pār mēru. - Jevtjuhovs sarauca uzacis, netverami ātri savāca valūtu, viņa balss kļuva stingra, pat nikna. - Tu šeit esi kas? Bet nekas! Un saukt tevi nekā! Ekskursants. Bet mēs šeit dzīvojam!

Bija vēss un skaidrs rudens vakars, sāka satumst. Ceļā Skudins atpalika, ierasti pārbaudīja sakarus:

- Pirmais, otrais, kā dzirdat? Uztveru... Ne Grīnbergs, ne Kapustins neatbildēja. Superuzticamās, profesionālās rācijas klusēja.

- Labais! - Pāris metru attālumā no sienas, kas norobežoja ugusgrēka vietu, Jevtjuhovs apstājās, izvilka "belomorinu" un uzstāja ar īsu runu, izrādot santehnisku skaidrību:

- Visiem klausīties šurp. Piebāzt hrenus pie deguniem un nemētāties kā sūdiem pa āliņģi, turēties man aiz muguras, pēdu pēdā. Solis pa labi, solis pa kreisi - beigas. Pilnīgas...

Viņš aizpīpēja un lēnām, it kā kaut ko ieklausīdamies, devās gar betona žogu, ik pa laikam pieskaroties masīvajiem trīsmetrīgajiem blokiem. Beidzot apstājies, pamāja Grīnbergu pie sevis. - Nāc nu, tu mūsu runīgais. Tagad pastrādāsi ar rokām. - Un uzsita pa raupjo akmens bluķi:

- Šintas te. Ķeries klāt, melngalvainais, parādi sevi. Ne visu laiku ar muti braukt.

Viņa balsī skanēja aizturēts antisemītisms. Vazājas šite visādi ebrejeļi. Ziņkāro un ar mēli muld. Būtu klusējis lupatiņā ar savu zilcgaļu un sausiņiem "Ļubiteļskije". Lai viņa bērni ar tādiem viņu pašu vecumdienās barotu!

Grīnbergs nelabi pasmīnēja un palika stāvam: - Es tev kas, buldozers?..

Jevtjuhovs nospļāvās un, atspiedies ar plecu, lēnām, ar pūlēm, sāka pārvietot daudztonnīgo masu.

- Trat, jedrena matj, tu ko sakalti, palīdzi! Drīz vien sienā tiešām parādījās ieeja.

- Man pakaļ, utainā inteliģencija, beidziet puņķus rīt!

Ejot iekšā, Skudins ziņkārības dēļ ar plaukstu pastūma atbīdīto betona bloku. Tas viegli pārvietojās. Tad Ivans pieķērās blakus esošajam blokam un sasprindzinājās tā, ka saites nostrinkšķēja. Bez efekta. Betona bloks nelokāmi stāvēja. Kā tam arī vajadzētu būt.

- Nepastumsi, dūmaka šodien gāja no tās puses. - Jevtjuhovs, ejot, atskatījās. - Neapstājies, ej, citādi pēc tam vairs nepanāksi!

- Es šausmīgi atvainojos, dārgais Vasilij Dormidontovič... - Grinbergs nekavējoties iestarpināja. Un it kā nekas nebūtu noticis, pasniedza santehniķim desmit dolāru cigāru:

- Dūmaka - kas tas ir? - Un neveikli pajokoja:

- Pazīstama dāmīte?

- Nu, kā lai tev paskaidroju, lai tu saprastu... - Jevtjuhovs nomainīja dusmas uz žēlastību, labestīgi pamāja un pievāca cigāru. - Dūmaku, dārgais cilvēk, tu redzi tikai pēc portvīna pudeles un pat tad kā miglā. Viņa ir kaitīga, tā kuce. Labāk turies no viņas tālāk.

Viņi, neskatoties uz septembri, gāja pa smaragdzaļu, augstu līdz ceļgaliem, zālienu. Koki un krūmi, gluži pretēji, izskatījās nožēlojami - melni, kā apdeguši skeleti, kas ne tikai pazaudējuši savu lapotni, bet arī nokaltuši, beigti, bez mazākās dzīvības pazīmēm. zem kājām gulēja biezs miglains plīvurs, jāiet it kā pa duļķainu, domīgu stingumu. Šajā miglā bija jūtams kaut kas dīvains. Kaut kas nepareizs. Tā pilnībā ignorēja vēju un nekādi nereaģēja uz ejošajiem cilvēkiem, neveidojot parastos virpuļus ap kājām. Tās daļiņas atradās nemainīgā un pilnīgi pašpietiekamā kustībā, mirgoja un pazuda kā sudraba spīdums, kas suspensēts eļļainā šķidrumā. Dzīvs radījums. Pa pusei ne no šīs realitātes. Guļoša... Bet ja pamodīsies...

Viņi gāja klusējot, ar bažām un pēdu pēdā. Rūdītajiem specnaza kaujiniejiem bija nelāga sajūta.

- Klusu! - Neaizgājis duci soļu līdz stāvvietai, Jevtjuhovs apstājās, izstiepa kaklu kā putns, uzmanīgi ieklausījās... un klusi, bet ar jūtām izlamājās. - Nu kuce meklējošā! - Un strauji paņēma pa labi, apejot kaut ko redzamu tikai viņam. - Nu viņu pie velna... Kas piesargās, to Dievs sargā...

Skudins arī paskatījās uz autostāvvietu, sarauca pieri un pagriezās pret Grīnbergu:

- kaut ko redzi?

- Viss tīrs, komandier. - Grīnbergs, necilvēcīgi asredzigs snaiperis, tikai paraustīja plecus. - Nesaskatu neko kriminālu ...

Stāvvieta kā stāvvieta. Netīrs, vietām saplaisājis asfalts. Peļķes. Apkvēpušas stikla lauskas. Ugunsdzēsības šļūteņu gabali, kurus pārgriezušas šīs lauskas, kas kritušas no liela augstuma... Trauksme - nulle.

- Labi. - Skudins izvilka halogēna "Sanbimu", ieslēdza... Un šokēts sastinga. Lukturīša stars virs stāvvietas deva pamatīgu izliekumu. Zinātnieki stāsta, ka tādā veidā zvaigznes gaisma iet pāri lielam gravitācijas objektam - piemēram, pāri melnajam caurumam. Oi, mammīt...

- Nu, kas atkal, ko sažuvāt? Pievelcieties tur! - Jevtjuhovs pagriezās, pamāja ar roku. - Jo dūmaka šodien ļauna ... ka terpentīnu dabūjusi...

Atskatoties, pagāja garām stāvlaukumam, uzmanīgi, zaglīgi, devās gar fasādi un, plakšķinādami dubļus, pagriezās ap stūri.

- Azohenvej! - Grīnbergs uzreiz aizmirsa, ka pēc pases ir krievs. Un bija kāpēc. Ēkas galā bija apaļš, regulāras formas caurums. Caurums ar karjera "BelAZ" riteņa izmēriem (un šis ritenis, ja kāds to nav redzējis, ir tāds, ka zem milža vēdera var izbraukt vieglā automašīna), un tā malas bija ideāli līdzenas un gludas. Augstas stiprības betons pat nekur nedrupa. Likās, ka ar asu, sarkani nokaitētu dzelzs stieni izdurta plastmasas burka. - Kas tas tagad tāds ir, ko a? - Skudins pagrozīja laternu, kuras stars, apgaismojot stāvvietu, turpināja antizinātniski izlocīties. - Kumulatīvais lādiņš?.. Lāzera lielgabalu izmēģinājuši?..

- Jā... ne jau "Svetļačoku"... - Borja ar pirkstiem pieskārās gludajai, it kā noslīpētajai malai un bezpalīdzīgi nopūtās. Tas gan ir brīnumu brīnums. Lai kapteinis Kapustins kaut ko nezinātu par caursistām sienām!

- Atkārtoju priekš durakiem. Elpot, kā teikšu! - Jevtjuhovs izteiksmīgi palūkojās uz Grinbergu, izvilka laternu-dinamo [padomju laikā ražotas laternas, bez akumulatora, ar iebūvētu dinamo strāvas ģeneratoru, kuru dabina ar roku.] un pirmais ielīda caurumā. "Žik, Žik, Žik, Žik..." - atbalsojās kaut kur iekšpusē.

Caurums izrādījās dziļš. Sakarsētais stienis, ar pārsteidzošu vieglumu caurdūra sienu, izkausējās caur dāmu tualeti un, nokļūstot koridorā, acīmredzot atdzisa. Izlietņu un tualešu fajanss bija sagriezts kā ar žiletes asmeni. Flīžu fragmenti nekrita, apmetums turējās stingri, pat nedomājot par drupšanu. Tādi lūk brīnumi...

Viens aiz otra, cenšoties netrokšņot, pagājās pa koridoru, iznāca vestibilā.

- Jūs, puiši, uz kurieni patiesībā gribējāt? - Jevtjuhovs kūtri pajautāja. Un, negaidot atbildi, sāka zaimojoši urinēt uz ģipša Ļeņina kurpēm, kurš stūrī aiz nokaltušajiem kaktusiem gaidīja perestroikas beigas. - Jo portvīns ir pārejošs, tas vairāk dod pa aknām, nevis smadzenēm. Es vairs nevaru skaidri saredzēt dūmaku...

- Nu, Dodikovič... sīkais skopuli... Ja kas, dūmakai neatdošu... pats tevi nožņaugšu...

Tikmēr Jevtjuhova urīns, atkal pretrunā fizikas likumiem, neizklīda pa grīdu, bet sakrājās apaļa bumbulī un šajā pozīcijā sastinga.

Skudins atbildēja izvairīgi:

- Gribētos uz kadru daļas rajonu. Paņemt dažus dokumentus.

Kā mēdza teikt tētiņš Millers - ko zina divi, to zina arī cūka.

- Tas ir, uz pirmo nodaļu tātad? - Jevtjuhovs kļuva bargs un aizdomīgs. - Bet es te zīlēju, kāpēc Sobakins ar tevi, kā ar savējo? Viena, acīmredzot, lauciņa ogas. Hei, Trat, kur mentam būtu jānēsā nazis?

- Mugurā, Dormidontič, mugurā, - tualetietis ar gatavību apstiprināja. Un mierinoši noglaudīja Jevtjuhovam plecu:

- Nu izbeidz, nesāc. Tagad, kā runā,  ir kom... kos... konsesu, vienprātības laiks. Atkal, tak samaksāts. Nesāc...

- Es jau arī nesāku. Es tikai gribu paskatīties acīs tam gnīdam, kurš par anekdoti mani iesēdināja uz trīsiem gadiem! - Santehniķis nošņācās un ar apsūdzētāja žestu grūda pirkstu Grīnberga virzienā. - Šintam te līdzīgs bija, tāds pats melnūgsnējs... Ū-Ū, nelietis...

Tomēr, saņēmis vēl vienu cigāru, santehniķis uzreiz kļuva laipnāks, nomierināja Grinbergu, sakot, ka viņš nemaz nav tik melnūgsnējs, un sāka rādīt drošu ceļu uz bijušo Skudina darbavietu.

- Turieties vairāk pa labi, pie sienas, tad neiekāpsiet. Tiekamies pēc pusstundas... šite... šitamajā zālē.

- Tieši tā, pēc pusstundas.

Līdz bijušajiem Skudina apartamentiem nokļuva ātri un bez starpgadījumiem, jo bija pavisam netālu. Borja viegli piemeklēja mūķīzeri un drīz vien atvēra smagās bruņotās durvis. Zaglis-kramplauzis, iespējams, no viņa būtu sanācis labu labais...

Bija tumšs, auksts un ļoti nelādzīgi. Briesmu, nelaimes un svešainieka klātbūtnes sajūta nospieda fiziski, spieda klusēt, piesardzīgi ieklausīties nomācošajā klusumā. Kādreiz viņi tieši tāpat, pilnīgā tumsā, sēdēja Āfrikas džungļu vidū. Kuri mudžēja ar indīgām čūskām, kaut kādām eksotiskām vardēm, no kurām katrā bija inde piecdesmit ziloņu nomērdēšanai... Un tomēr ne velna, nemaz nebaidījās. Nebija laika. Tikai kanibāliski mocīja izsalkums un slāpes, bet viss NZ jau sen bija pabeigts. Grīnbergs, koncentrējoties uz skaņām tumsā, ar roku noķēra kobru. Čūska izrādījās izcila gara, resna. Noskrūvēja tās indīgo galvu un alkatīgi pagaršoja, palaida kā draudzības kausu aplī...

Šeit bija sliktāk. Daudz sliktāk. Svaru zaudējušie akmens bloki, dīvaini caurumi betona sienās, nemaz nerunājot par lukturu salocītajiem stariem. Pasaule apgriezusies ar kājā gaisā. Un no tā bija patiešām biedējoši.

Tomēr mājā, pat pamestā, palīdz pat sienas. Puiši evakuācijas juceklī ātri atrada vajadzīgās kasetes, salika tās somā un tikpat uzmanīgi, gar sienu, zagās atpakaļ.

Santehniķis ar tualetieti jau stāvēja vestibilā un smēķēja Grīnberga cigārus. Viņu mugursomas bija piebāztas ar nozagtajām mantām.

- Vai vismaz izstaigājāt veiksmīgi?

Jevtjuhova balsī skanēja cieņa - kas gan tie par papīriem, par kuriem dod trīssimt dolārus, kasti portvīna un divus kilogramus tiesa ne sevišķi labas, bet tomēr pārtikas. Tiem jābūt svarīgiem papīriem! Ne citādi, kā kaut kas šausmīgi slepens!

- Kāds galds, tāds arī krēsls, neitrāli atbildēja Skudins. Un ziņkārīgi pajautāja:

- Bet ko, tēvi, augšā uzkāpt nav dūšas? Uz kādu septīto stāvu?

Viņš mokoši gribējās vēlreiz apmeklēt Marinas laboratoriju. Paskatīties uz taukainajiem kvēpiem pie griestiem ... Nesen viņam atkal sapņoja to pašu satraucošo sapni, un, pietiekami daudz saskatījies uz vietējo neiespējamo, viņš bija gandrīz gatavs noticēt vēl vienam brīnumam. Bet ja nu kaut kur tur joprojām turpinās ugunsgrēks, un viņa ar darba halātu dzēš uguni un sauc palīgā... sauc...

- E, mīļais cilvēk, tu lūk ko? - Jevtihovs atklepojās, aizmeta čināriku. - Mēs neesam stulbi, mēs augstāk par otro stāvu nelienam. Tu esi redzējis, kā pa cauruli plūst fekālijas? Sākumā šķidrums, paši sūdi vēlāk. Tāpat arī dūmaka. No augšas gāžas, akurāt no tava septītā stāva, viss viņas spēks ir tur. - Viņš pagrūda pirkstu uz griestiem, nožagojās un piespēra kāju:

- Šeit vēl tikai šķidrums un smaka... Toties paskaties, kāda. Nu-ka, paspīdini gaismu... - Jevtjuhovs pēkšņi piemērojās un paņēma ap vidukli ģipša Iļjiču. Ar spēku pašūpoja. - Redz ko... neglīts, bet smags...

Masīvā statuja sāka gāzties atpakaļ.

Reiz Skudins uz ielas redzēja dzērāju. Ne jau dēļ tā, ka savā dzīvē būtu viņus maz saticis, bet šis bija īpašs. Viņš šūpojās, sreipuļoja, sašķiebās tā, ka šķita, ka smaguma centrs jau sen atstājis atbalsta zonu, padarot kritienu neizbēgamu. bet nē - dzērājs atkal un atkal iztaisnojās no visneiedomājamākajām situācijām un "šūpojās" tālāk. Tad Kudejars nodomāja, ka jebkurā cirkā šāds ekvilibrists tiktu pieņemts ar atplestām rokām. Jautājums tikai, vai viņam būtu izdevies gūt kādus panākumus arī skaidrā prātā.

Lūk arī bijušā līdera statuja, tā vietā, lai ar rībienu nokristu uz grīdas un izšķīstu gabalos, mīksti un slaidi nokrita uz muguras kā tirgotāja jaunava dūnu spilvenos. Mirkli nekas nenotika... tad pāri marmora grīdai pārskrēja uguntiņas, gaisā parēgojās kaut kāda kustība... un ģipša Uljanovs tikpat maigi pacēlās iepriekšējā stāvoklī. Dīvāks par visiem dzīvajiem! Un ej nu tagad strīdēties!

- Bet iedomājies, kas notiks, kad visa dūmaka noplūdīs uz leju? - Atgriežoties pie mugursomas, Evtjuhovs, krekāķēdams, uzlika to, iztaisnoja sagiezušos siksnu. - Sadoma ar Gemoroju. Nu, bērņuki stumjamies uz izeju. Portvīns beidzas, ka neiekāpjam ...

- Šitā jau drīz vien no institūta paliks tikai sienas. - Skudins, ejot pie automašīnas, pēkšņi kaut ko atcerējies apstājās un, pagriezies pret Grīnbergu, paprasīja:

- Žeņa, dod šurp visu naudu, kas tev ir līdzi. Vajag.

- Atļausiet atstāt braukšanas biļetei, biedri apakšpulkvedi? - Grīnbergs sāka činkstēt. Nopūtās, sērīgi sabozās, izvilka no krūšu kabatas atplēstu paku, pēc tam neatplēstu no iekškabatas. Iešņukstējās un pasniedza Skudinam:

- Kakla krustiņu noņemt? - Man tas ar relikvijām...

Pirms šodienas "pasākuma" Kudejars viņam naudu neprasīja nekad.

- Relikvijas vari atstāt. Pie alus, - Skudins līdzīgā tonī atbildēja. - Braukšanas biļetei - nav nekādas vajadzības. Aizvedīšu tāpat, bez maksas... Tātad tā, brāļi-trusīši. Gaidiet mani mašīnā. Negarlaikojaties, es drīz.

- Klausos, - Grinbergs un Kapustins apgriezās pa kreisi apkārt un skriešus devās Maskavas prospekta virzienā, kur bija novietota "Volga".  Tur sēdēja un garlaikojās Fedja, uztraucoties par viņiem, bet automašīnā bija sagatavots liels karstas saldas kafijas termoss. Tas bija lieliski. Divi spēcīgi vīri, kuri pa lielam, ne no kā nebaidījās, nesaprotamu iemeslu dēļ bija nosaluši tā, ka burtiski neturējās zobs uz zoba.

Skudins savukārt ieslēdza lukturīti un devās uz labi zināmo piecstāvu "hruščobu". Elektriskais stars izplatījās telpā, kā paredzēts, stingri taisnā līnijā. Acīmredzot šodienai brīnumi bija beigušies.

Kāpņu telpa smirdēja kā miskaste. Uzmanīgi skatoties zem kājām, Ivans uzkāpa pa kāpnēm, apstājās, pagaismoja ar lukturīti - noplukušas sienas, netīrumi, uz grīdas mēsli, izbalējuši skaitļi “pieci” un “astoņi” uz noplukušajām durvīm... ”Nez, kā Hārlemā dzīvo tie nelaimīgie nēģeri? Vai arī viņi par šādu mājokli būtu sen iesūdzējuši administrāciju tiesā?!.."

Ivans grasījās piezvanīt, tad atcerējās pilnīgo elektrības trūkumu, pārdomāja un nolēma pieklauvēt.

Viņu apsteidza no dzīvokļa dziļumiem atskanoša sievietes balss.

- Nav aizslēgts, ienāciet.

Sieviete runāja klusi, bet klusums gandrīz pilnīgi pamestajā mājā bija kā kapā, un balss bija skaidri sadzirdama. Tā nepiederēja Ritai. Skudins uzmanīgi atvēra durvis, pārkāpa pār slieksni un pa pazīstamo ceļu devās uz virtuvi. Viņš uzreiz ieraudzīja, ka virtuve vairs nav tā vieta, kur viņam ar Ritu bija neaizmirstamā pasēdēšana. Viņa priekšā pavērās aina,kura izraisīja pārdomas par Ļeņingradas blokādi. Vai varbūt tās bija ainas no filmas par dzīvi pēc globālas katastrofas? .. Vai nu kodolkara, vai vides? .. Virtuve bija samērā silta, jo tur dega divu litru petrolejas prīmuss. Pie galda sēdēja vājiņa, sieviete ar īsi apgrieztiem, balinātiem matiem un, neatraujoties, vēroja tējkannas vārīšanos. Kvēpīgās liesmas atspīdumi viņas sejai, matiem un rokām piešķīra cēlu bronzas krāsu.

- Labvakar, Nataša, - Skudins apstājās durvīs, domādams, kā uzsākt sarunu. - Es esmu Ivans. Vai jīs mani atceraties? Mēs ar Ritu pie jums uz slimnīcu bijām aizgājuši ...

- Jauks, tu. - sieviete pēkšņi impulsīvi piecēlās un, smaidot par kaut ko nesaprotamu, uzlika rokas uz Skudina krūtīm. - Tiesa, slepkava gan,... tāds pats kā jūs visi... asinis, asinis uz tevis... daudz asiņu redzu. - Viņa atgriezās pie galda un sāka nervozi slaucīt plaukstas uz netīri dzeltenās dūnu jakas malām. - Tagad arī man būs jāatmazgājas... Ilgi, ilgi... Bet tu vienalga esi jauks...

- Nataša, kur ir Rita? - Lai arī mājas saimniece, no psihiatriskās slimnīcas tika izrakstīta kā vesela, viņa acīmredzami nebija savā prātā, un viņš centās runāt maigi un uzmanīgi, kā ar mazu slimu dzīvnieciņu. - Jūs taču atceraties - jums ir draudzene. Viņu sauc Rita... Nataša, kur viņa ir?

Un viņš pats vēlreiz nožēloja, ka nav personīgi ticis galā ar Natašas spīdzinātājiem. Šādos gadījumos Kudejaram bija dziļi nospļauties uz kristiešu tikumiem un kaut kādu profānu viedokli, kuri sāktu stāstīt, cik viņš nežēlīgs, cietsirdīgs, atriebīgs un amorāls, un ka viņa sirdi klāj gari, pinkaini mati. Nospļauties. Profāniem patīk spekulēt par situācijām, kurās viņi paši nekad nav nonākuši - un, ja Dievs dos, arī nekad nenonāks. Bet ko jebkura normāla māte darīs ar izdzimteni, kurš pacēlis roku pret viņas bērnu? Vai lēnprātīgi pierunās necilvēku - vai paķers tuvākās mēslu dakšas un... Tieši tā...

- Ritka? Bet viņa ir kapsētā. - Nataša, piecēlusies kājās, noņēma no petrolejas prīmusa vāji burbuļojošo tējkannu, pasmaidīja un, ar plaukstu atbalstījusi vaigu, raudzījās ugunī. - Arī šeit visapkārt drīz būs kapsēta, drīz, ļoti drīz. Saprati, dārgais?

- Sapratu. - "Ak Kungs... Maša... vecmāmiņa... Glebka... Un tagad Rita piedevām..." Ivans izvilka no Grinberga paņemto naudu; izņēma savu vizītkarti. - Nataša, lūk, ņemiet, lūdzu... kad iztērēsiet, pazvaniet. Atnesīšu vēl. Starp citu, jūsu čemodāns glabājas pie manis... neskarts...

- Oi, pilnīgi jauni! Kraukšķīgi! - Nataša naudas žūksni piegrūda pie deguna, pasmaržoja... un pēkšņi, atplēsusi paciņu, strauji uzmeta gaisā, līdz pašiem griestiem. - Oi, cik te daudz! Un lido! - Paskatījās, kā banknotes noklāj nomīdīto grīdu, un iesmējās:

- Vai tev vajadzēja naudu tur, kur tu biji šodien? Bet VIŅŠ aug, katru minūti, katru sekundi, es VIŅU dzirdu... Labi dzirdu... Drīz visur būs tā, kā tur... visur... Bet par čemodānu pat neatgādini man... Nu viņu... es negribu par to vairs neko dzirdēt...

To visu viņa izteica klusā, ikdienišķā balsī, diezgan saprātīgi. Savdabīga Sibilla dzeltenā, polsterētā mētelī, kas pareģo pie kūpoša prīmusa. Viņas vārdi radītu pilnīgu murgu iespaidu... ja Skudins nebūtu tikko atgriezies no aiz žoga, aiz kura visa pasaule lēnām šķiebās uz sāniem. Aiz žoga, no kura, tāpat kā tie sūdi no stāvvada, mūsu dzīvē grasījās ieplūst kaut kas draudīgs un neizskaidrojams...

- VIŅŠ? - Ivans uzreiz atcerējās "Viņu", par kuru runāja Jevtjuhovs.. - Par ko jūs runājat?

Starp citu, viņas mati nebija balināti, bet pilnīgi sirmi.

- Garlaicīgi ar jums, visi esat slepkavas. - Natašas seja pēkšņi nodrebēja, krampjos sašķiebās. Viņa aizsedzās ar plaukstām un sāka žēlabainii raudāt kā aizvainots bērns. - Ej prom, lūdzu, man vajag nomazgāt rokas, citādi atnāks Moidodirs, Natašu izbārs... Vajag, vajag mazgāties no rītiem un vakaros... un netīrajiem skursteņslauķiem...

Šeit vairs nebija ko darīt.

- Uz redzēšanos, Nataša. Es vēl atnākšu. Viņa neatbildēja, un Skudins izgāja uz kāpnēm. Lejā aizcirtās durvis, atskanēja iereibusi balss: "Hei, uz rumbas-rumbas-rumbas, tā turēt!", Un laternas spilgtajā starā parādījās akvāriju faunas cienītājs no piektā stāva. Ar iesauku Ihtiandrs. Tas pats, kura noslēpumaini pārsprāgušais akvārijs Natašas-Ritas dzīvoklī sarīkoja šaura fokusa plūdus. Kudejars atcerējās viņu pirmo tikšanās reizi. Tajā laikā Ihtiandrs viņam šķita gandrīz skaists - sava mērķa apdvesta, cēla seja, pie krūtīm maigi piespiesta krūze ar retām zivīm... Ivans toreiz domāja, ka šādi akvaristi blokādes laikā baroja savas zivis ar pēdējo kumosu, sildīja tās burkā pie sava ķermeņa... Bet tagad? Nabaga puisis piedzēries smaidīja, turot rokā lielu kūpinātu skumbriju, ietītu avīzē.

- Mēs aizvedīsim jūras velnam mucu ruma...

Ivans drūmi nolēma, ka Ihtiandrs to laiku pārdzīvojušās tropiskās karpas noteikti jau ir izkūpinājis. Un apēdis. Tomēr precīzi noskaidrot Kudejaram, tiešām nebija vēlēšanās.

Mājās Skudins vispirms ielīda dušā, pēc tam pavakariņoja ar pelmeņiem, kas nez kāpēc viņam joprojām nebija apriebušies. Visvairāk gribējās ielīst gultā un ātri atslēgties - vēlams bez sapņiem. Tomēr pirms tam bija jāizdara dažas lietas. Skudins iekārtojās virtuvē, vēlreiz nolādēja sevi par to, ka nebija nopircis datoru, un sāka metodiski ar flomasteri rakstīt paziņojumus. “ Atdošu labās rokās tīršķirnes trīskrāsu (trīskrāsu - tas noteikti ir uz laimi!) žurku mazuļus. Sirsnīgi, sabiedriski, viņi ēd pilnīgi visu. Piegādāšu, iedošu līdzi "Pedigri Pala" krājumus un kopšanas instrukcijas. Mobilais numurs - tāds un tāds... ".

Kad pie labā elkoņa pieauga aprakstīta papīra kaudzīte, Ivans atkal saģērbās un iebāza kabatā "Momenta" tūbiņu.

- Paliec par vecāko. Pielūko, - viņš piemiedza Žirikam ar aci, kurš sakucies tupēja pie naktslampas, katram gadījumam ielēdza signalizāciju un izgāja no dzīvokļa. Mehāniski paskatījās pulkstenī...

Diennakts laika un citas noderīgas informācijas vietā nelielais digitālais displejs rādīja sarežģītu, viltīgi izliektu spirāli...

Interesants kino

- Pagaidi stundiņu, labi?

Virineja draudzīgi uzsmaidīja jaunam autovadītājam, un tas izplūda atbildes smaidā.

- Nav problēmu. Lūdzu, atpūtieties.

Virineja eleganti (pieguļoša kleita, ja zini, kā ar to rīkoties, padara sievieti neticami graciozu) izkāpa no taksometra, kas piestāja kazino "Monplezir". Šoferis nobrauca nedaudz malā, lai nevienu netraucētu, izslēdza motoru un svētlaimīgi atmeta rokas aiz galvas. Viņš savu pasažieri redzēja pirmo reizi, taču nez kāpēc ne mirkli nešaubījās, ka, atgriežoties no kazino, maksās godīgi un dāsni.

"Monplezirā" jau pazina Virineju. Gan apmeklētāji, gan darbinieki. Izturējās atšķirīgi. Viscienījamākā sabiedrība šausmīgi apskauda un sekoja viņai uz papēžiem, veltīgi mēģinot uzminēt: "Kā šitā sterva to dabū gatavu?" Krupjē dievināja Virineju par bagātīgo dzeramnaudu. Apsardze paklusām un neizskaidrojami baidījās. Un visādi tur galdu pārraugi, menedžeri un pit-bosi - nāvīgi ienīda. Jo bija par ko!

Tā arī šodien Virineja kā iesildīdamās uzvarēja simtnieku "krievu ruletē" [168], uzlika uz "dubultnulli" amerikāņu ruletē un vienā sitienā, tas ir, vienā spēlē, palielināja summu trīsdesmit piecas reizes. Kā vienmēr, viņa pamanījās uzlikt uz laimesta numuru.

Zaudējusī publika grieza zobus, krupjē kļuva mironīgi bāls, maiņas menedžeris, pienācis tuvāk, sarauca pieri un drūmi paskatījās uz nabaga kolēģi - ko, aizspēlējies? Miets tev, jmuļķi! Ar mīnusu!.. [169]

Pa tolaiku Virineja devās uz bāru.

- Tomātu sulu ar krējumu. Puse uz pusi. Nesamaisiet, bet sakratiet, pievienojiet sāli un kanēli, nedaudz atdzesējiet.

- Klausos. - Bārmenis nozīmīgi paklanīja šķirkli, pie sevis nolamājās un sāka bāzt mikserī tomātus.

Diemžēl, Virinejai pasūtīto ambroziju nogaršot neļāva.

Viņas priekšā uzradās spēcīgs, vēderīgs vīrelis smokingā, pašpārliecināts, nekaunīgs un augstprātīgs. Viņam bija zelta zobi.

- Miļ pardon[170]. - Viņš iemācīti paklanījās, bet acis palika bandītiskas. - ar jums vēlas runāt. Tas prasīs pavisam maz laika...

Virineja paraustīja plecus, pārbaudīja somiņu ar naudu un sekoja zeltzobim kazino dzīlēs. Viņi izgāja pa garu koridoru, uzkāpa pa plašām marmora kāpnēm un pieklauvējuši iegāja plašā, antīkā stilā iekārtotā kabinetā.

- Bā, kādi cilvēki! - Sēdēdams pie masīva, grebumiem rotāta ozolkoka galda, vīrietis melnā žaketē pavicināja sveicienam roku, un viņa ātrās acis pārskrēja pa iepriekš sagatavotu papīra lapu. - Pilsone Baškirceva Virineja Pavlovna, tādu un tādu zinātņu kandidāte. Ļoti, ļoti patīkami. Lūdzu apsēsties...

- Savstarpēji. - Virineja samiedza acis, kas pārvērtās par diviem smaragdiem. - Homjakova kungs Semjons Petrovičs, - viņa noskandēja bez kāda papīra. - Likumdošanas asamblejas deputāts, divas sodāmības, septiņu klašu izglītība. Tā, un tagad esmu pati uzmanība. Ar ko varu palīdzēt?

Viņa skaidri deputāta dvēselē sajuta vēlmi izrēķināties, kuru aizstāja izbrīns, apjukums un satraukums. "Vo kā dod... Vai arī nesaprot, ar ko sarunājas, vai arī viņai tāds jumts, ka... Turas jau nu gan ļoti pašpārliecināti, neizskatās, ka pontus mētātu... Un tas sīkais ebrejs ar platīna "Roleksu", kas vijas ap viņu, arī kaut kāds duļķains... labi, ja ne no "Mossada"... Nē, nē... šeit jārunā smalki... "

- Runāšu īsi. - Homjakovs sarauca uzacis un, kā ezis, sāka čabināt uz galda papīrus. - Es nezinu, kā jūs to panākat, un negribu arī zināt. Tomēr, pateicoties jums, mans kazino jau ir zaudējis piecdesmit tūkstošus baksu. Kādam velnam man vajag tādas ruletes spēles?! Viņš nošņācās un nervozi pavicināja roku. - Būtu nu gājusi jūs, Virineja Pavlovna, izklaidēties kaut kur citur, a? Re, Valsts domes deputāts Škvarkins atvēra super kazino ar nosaukumu "Lukss". Viesu žetoni [171], neierobežotas maksimālās likmes, zaudējumu gadījumā atgriež piecus procentus. Vispār turpmāk ejiet bombījiet Škvarkinu, bet mani jau pietiek. Sapratāt? - Viņš tomēr iekarsa. - Īsāk sakot, lai es tevi šeit vairs neredzu!

“Tu, dārgais, runā, vis ziedojot un palīdzot zinātnes attīstībai. Nu tad būtu arī palīdzējis...” Virineja sakrustoja kājas un pajautāja:

- Bet pretējā gadījumā kas?

- Bet tas... krievu ruletes variants, tikai speciāli dāmām. Paņem revolveri ar vienu patronu un labi novazelinētu stobru... Vai iebraucāt, Virineja Pavlovna?

Pēdējos vārdus viņš pateica čukstus, nolaižot savus kāmja vaigus uz pleciem.

Virineja vienaldzīgi paraustīja plecus, tikai acīs pazibēja ļoti draudīgas dzirksteles. Viņa nebaidījās. Baidīties no šitādiem, vēl kas nebūs. Tikai bija pretīgi. "Bet tu ko domāji? Šādā vietā mēģināt dabūt naudu zinātnei - bet nesasmērēties? .. "

- Bija patīkami iepazīties, Semjon Petrovič. Uz redzēšanos.

Uzplaiksnīja kārdinājums, “neatejot no kases”, sarīkot Homjakovam kaut ko pazemojošu un grūti izārstējamu. Virineja gandrīz padevās dvēseles aicinājumam, bet tomēr izturēja. Bet zeltzobainajam sevi ņemt aiz elkoņa neļāva. Viņa pirksti sastinga centimetru no mērķa: roku un plecu paralizēja sāpīgs lumbago. Tā gadās, ziniet. Tāds darbs: te pa telpām skraidi, te uz ielas. Un visur caurvēji...

***

- Ivan Stepanovič, vai es pagaidām varu šo te paturēt? - Noklausījies Kudejara "reportāžu" par ceļojumu uz drupām, Zvjagincevs uzmanīgi, kā vislielākajai vērtībai, pieskārās pulkstenim ar spirāli uz displeja. - Gribētu novērtēt lauka parametrus, kas spēj radīt kaut ko tādu ...

“Japāņu mēsls. Vajadzēja pirkt "Komandiera"..."

- Kaut uz visiem laikiem. - Skudins paspieda profesoram roku un atgriezās savā istabā. Viņam nepacietīgi gribējās apsēsties pie monitora un apskatīt lentes, kuras bija iegutas ar tādiem piedzīvojumiem.

Tomēr radās vēl viena kavēšanās. Vispār jau nebailīgie, Skudina darbinieki kautrīgi spiedās pie sienām, bet istabas vidū kā tikko noķerts leopards būrī staigāja kapteinis Grīnbergs. Tuvoties viņam, vēl jo mazāk izteikt līdzjūtību un uzdot jautājumus, šķita nedroši. "Eh, Dodikovič, Dodikovič, bēda tu sīpoliskā ebreju ģimenē! .." Skudins paņēma Grīnbergu aiz pleca:

- Žeņa?

- Nošaušu to rāpuli. Lai es tā dzīvotu! Kā ir nogalināšu, komandier! - Grīnbergs pārtrauca mētāties turp un atpakaļ, viņa acis, parasti viltīgas un jautras, bija divi snaiperu tēmekļi. - Vari iedomāties, KO gribēja šis utainais deputāts Homjakovs izdarīt Virinejai?

Fakts, ka iepriekšminētais gnīda pie niknākās gribas nevarētu Virinejai pat izjaukt matu sakārtojumu, Grīnbergam bija bez nozīmes. Gnīda Homjakovs piedraudēja viņa Virinejai. Par to gnīdu Homjakovu vajadzēja nošaut.

Lēnām un sāpīgi...

- Kā tu teici? Homjakovs? No ZakSa? Skudins uzreiz atcerējās nelaimīgās Natašas ārprātīgās acis un bandītiskos atsaldeņus, kas mēģināja apdraudēt Ritas godu un dzīvību. - "Viņi, utis, izrādījās deputāta palīgi", - ausīs atskanēja Sobakina balss. - "Esi dzirdējis, varbūt - Homjakovs tāds?" - Kudejars sajuta, kā dūres pielīst ar čugunu. Un tagad, tātad arī mūsu Virinejai pasācis draudēt? Pag, pag... Homjakovs... Homjakovs... Vai tik nav tā čekista radinieks, kurš bija ekspedīcijā ar Zvjaginceva tēvu Kolas pussalā? Interesants kino sanāk...

- Žeņa, tu lūk ko. Nevāri putru. - Skudins pasmaidīja un lēnām noņēma roku no Grīnberga pleca. - Ar Homjakovu tas nebūs tik vienkārši ...

Žeņa klusā izbrīnā skatījās uz viņu. Pēc viņa nesatricināmā viedokļa (ko, kā viņš labi zināja, komandieris vienmēr atbalstīja), blēžiem ik pa laikam vajadzēja iedot purnā. Un šeit bija tieši tas gadījums. Aptiekas. Klīniskais. Vai tiešām komandieris atkāpās?.. Vai viņš nobijies no deputāta mandāta?.. nobijies?! Nevar būt!

- Mēs vēl visu nesaprotam, - Kudejārs klusi paskaidroja, pareizi sapratis viņa klusēšanu. - Tavs Homjakovs var būt saite tādā ķēdē... Kur ir gan mūsu "Hiperteh"... gan vispār viss. Jūs, ja ļoti vēlaties, varat... izjokot viņu. Bet pašu neaiztieciet. Sarunājuši?

Patiesībā tā bija pavēle. Bez diskusijām un nepareizas interpretācijas.

- Tikai tevis dēļ, komandieri, tikai tevis dēļ ... - Grīnbergs aizsmakusi nomurmināja. Apcirtās un aizgāja pa īso koridoru uz sporta zāli - ar fiziskām kustībām atbrīvot iekšējo stresu. Un tajā pašā laikā apdomāt to joku. Mīļu, asprātīgsu un, protams, pilnīgi nekaitīgu. Kā piemēram izrūsējis vecs "Zaporožecs", kas it kā iegādāts rezerves daļām, bet pēc tam piebāzts ar sprāgstvielām un novietots starp diviem sešsimtajiem "Mersedesiem" ...

"Eh tu, Sikarij [172]..." - skatīdamies viņam mugurā, Skudins pašūpoja galvu un beidzot ieslēdzās skatu telpā.

Tā bija neliela istaba, kas aprīkota ar jaunākajām tehnoloģijām. Bija vismodernākā aparatūra informācijas nolasīšanai un ierakstīšanai no ārējā un iekšējā perimetra videokamerām. Ar tās palīdzību bija iespējams dabūt līdz lasāmai formai pat nožēlojamāko, pussabrukušu videokaseti, taču šodien ievērojamās tehniskās iespējas nebija vajadzīgas. Ivana atvestā kasete ir saglabājusies pārsteidzoši labi.

Kudejars ieslēdza atskaņošanu ... un, šķiet, tika nogādāts pagātnē, tieši tajā dienā, kas pārsvītroja visu viņa dzīvi. Atkal bija lietains rudens rīts, un vējš ap autostāvvietu nesa krāsaino lapotni, un zinātnieki - un arī ne pārāk mācīti, un pat ļoti neizglītoti - brāļi steidzās uz darbu. Lūk, baltā "Volgā" piebrauca majestātiskais Peresvetovs. Atvilkās, paģiraini sreipuļojot, kurinātājs Razvalihins, pazibēja, viļādama aizmuguri, nokrāsojusies kā lelle, Konovalova "sekretutka". Tad no zemesriekstu "Moskviča" izkāpa profesors Zvjagincevs, vēl nebūdams klibs... notupās, palūkojās zem automašīnas, lai pārliecinātos, vai nav nokritis  ar caurumiem draudošs izpūtējs... Jefrosinja Dronovna atpeldēja kā pāvs, kā vienmēr bez izrādīšanās nozibēja apaļīgā Virinjeja un tūlīt aiz viņas - burtiski vilkās Grīnbergs. Tieši vikās, pat nepamanīdams smieklos mirstošo Veņu un Albertu ...

Un tad…

Ivans novaidēja. Viņš uz ekrāna ieraudzīja Marinu. Viņa bija ārkārtīgi skaista. Viņa aizslēdza Skudina "devīto", ar kuru tikko bija aizvedusi vīru uz lidostu, un gandrīz nemanāmi un noslēpumaini pasmaidīja. Iespējams, gatavojās kaut ko pastāstīt mīļotajam tētim ... pēc eksperimenta. Vējš pluinīja īsus šifona svārkus, spēlējoties ar nerātno sprogu virs auss. Kungs... Kungs...

Ivans neviļus ieslēdza stopkadru, minūti skatījās ekrānā, tad nopūtās un sāka griezt tālāk. Tā ... zinātņu doktors Pavlovs ... zaglis Osipovs no bufetes ... kvazizinātnieks Kadlecs ar puķu pušķi.

Dziļi zemapziņā uzreiz ieskanējās zvaniņš, kuram Ivans bija pieradis ticēt. Notika kaut kas dīvains. Kudejars ne pirms, ne pēc tam Kadlecu ar puķēm vairs netika redzējis... Skaistas gladiolas, nemaz nerunājot par daudzumu... vesels klēpis, knapi var panest... Nu-ka, paskatīsimies vēlreiz, kā viņš izkāpj no automašīnas... Bet nepazīstama mašīna, starp citu... Ne viņa... Ē-eē, bet ko tur mēs varam redzēt salona aizmugurē? Tumšākajā stūrī? ..

Ēna Ivanam šķita neskaidri pazīstama. Viņš nodeva attēlu datoram, deva komandu palielināt un, ja iespējams, uzlabot detaļas... Paskatījās uz rezultātu - un sajuta, kā sirds pārvēršas par caurspīdīgu skanīgu ledus gabalu. Ceļabiedros Kadlecam bija kaķim līdzīgais biedrs, viens no tādiem, ar kuriem Ivans griezās taibolā ar nažiem. Dators tomēr neizvilka acu zīlītes-spraugas, bet viss pārējais bija vietā. "Kloni nolādētie... Vai vienu kaķu māte izdzemdējusi? Nu pagaidiet…"

Skudins nedaudz padomāja, tad sastādīja Zvjaginceva tālruņa numuru.

- Ļevs Polikarpovičs? Atvainojiet, ka atkal apnīkstu. Es par to mūsu sarunu... Par viļņveida traucējumiem... Vai atceraties... tajā dienā... jā... no rīta nenotika kaut kas neparasts? Varbūt kāds atnāca un kaut ko atnesa?

- Hmm-mm-mm, dod Dievs atmiņu... - bija pienākusi kārta domāt Zvjagincevam, un, kad viņš atkal ierunājās, varēja dzirdēt, kā viņa balss kļuva klusa. - Pagaidiet, Ivan Stepanovič, visas domas putrā... iešu parunāšu ar tautu...

Uz līnijas kādu laiku valdīja klusums, kuru pārtrauca tikai tālruņa čauksti, tad tālruni paņēma Virineja.

- Ivan Stepanovič, labdien... - Kudejara sirds atkal šausmīgi noslīka, kad viņš saprata, ka jaunās raganiņas jauniegūtā pārliecība izgaisusi bez vēsts. - Tieši tā, bija gadījums... - turpināja Virineja. - Tās dienas rītā Kadlecs bez redzama iemesla atspērās, atvilka veselu kūli krāšnu gladiolu, kā uz kāzām... Vai bērēm... Tas, viņš saka, jums, daiļavas, kā apbrīnas zīme...  lūdza nodot nezināms apbrīnotājs... Marina jau bija iekšā. Domāja par eksperimentu, gatavoja aparatūru, ne par ko citu neinteresējās... Viņa saka: "lai tas jūsējais inkognito, šitās iebāž sev, kur vien vēlas", bet es... - Te Virineja iešņukstējās un izplūda asarās, - bet es viņai teicu, puķes jau nav vainīgas... skaistas... un ieliku ūdenī... uz palodzes...

Virineja nespēja neko vairāk pateikt. Uztvērējā bija dzirdama tikai raudāšana - klusa, nomākta. Tā raud par neatgriezenisko.

Skudins nolika klausuli un uzdeva datoram uz printera izdrukāt palielinātu kaķveidīgo seju.

- Oi nožēlosiet puiši, - viņš nomurmināja caur sakostiem zobiem. - ļoti stipri nožēlosiet...

Viņš bija nāvējoši mierīgs. Tā viņš jutās pirms kaujas uz dzīvību un nāvi. Boriss Kapustins viņu jau gaidīja pie kabineta durvīm. Rokās Monohords turēja sarkanu mapi ar zīmolu "Pilnīgi slepeni".

- Lūk, komandieri. Viss, ko man izdevās atrast par to tavējo fašistu... par fon Traubergu. Atvaino, ka pamaz. Šķiet, ka nelietis nav no parastajiem... Labi maskējas... - Tad Borja uzmanīgāk paskatījās uz Skudinu un piesardzīgi pajautāja, tāpat kā pats Kudejars pirms tam jautāja Grinbergam:

- Ivan?..

Ar novērošanas spējām Dievs viņu apdalījis nebija. Skudins pasmīnēja ar mutes kaktiņu.

- Es te, Borja, paskatījos šausmīgi interesantu filmu... Tagad mēģinu sagremot...

Un lai neviens neaizietu aizvainots...

Spēcīga negaisa potenciālā jauda (ekvivalentā) ir aptuveni simts tūkstoši tonnu trinitrotoluola. Tas atbilst piecām atombumbām, kas iznīcināja Hirosimu. Zibens kanāla sasilšanas pakāpe sasniedz trīsdesmit miljonus grādu pēc Celsija, kas ir daudzkārt augstāka nekā temperatūra uz Saules virsmas. Katru dienu uz mūsu planētas plosās četrdesmit četri tūkstoši pērkona negaisu, un ik sekundi zemē ietriecas simts zibens spērieni.

No dabas mācību grāmatas

***

Pērkona negaisi mūsu platuma grādos notiek pārsvarā vasarā. Tas ir zināms visiem, pat klīniskiem divniekkaraļiem, kuri nekad nav ieskatījušies nekādā dabas mācību grāmatā. Pārsvarā - bet ne tikai. Viens no šo rindu autoriem nejauši novēroja lielisku pērkona negaisu, kas notika... sešpadsmitajā decembrī. Tas bija skolas gados, un notika tā, ka tikko sākās fizikas stunda. Skolotājs, gudrs vīrietis, pat sarīkoja īsu pārtraukumu, lai mēs varētu aiziet pie logiem un novērot reto dabas parādību...

Tā ka septembra beigas Sanktpēterburgas iedzīvotājus var iepriecināt ar negaisu vēl vairāk nekā decembris. Tāpēc arī iepriecināja.

No austrumiem nācis milzīgs melns mākonis... Vietējie ļeņingradieši neļaus melot: visi neparastie laika apstākļi mūsu pilsētā nāk no austrumu sektora. Galu galā Sanktpēterburgā valdošie vēji ir dienvidrietumu, tos rada Golfa straume un Atlantijas okeāns; viss, ko tie nes sev līdzi, pilnībā atbilst ikdienas lietu kārtībai. Vējš no austrumiem pūš daudz retāk. Bet, ja sāk pūst, tad katru reizi sākas bezmaz pasaules gals.

Piemēram, baismīga sniega vētra maija beigās, kad uz papelēm jau izplaukušas plaukstas lieluma lapas. Viens no autoriem tādu ļoti labi atceras, jo tieši tajā brīdī viņš trenējoties skrēja, tika noķerts kilometra attālumā no mājām un attiecīgi izmērcēts līdz ādai. Arī jūlija krusa ar graudiem cūku pupu lielumā, no kuras pat ļoti izturīgajai autora "Ņivai" nācās steidzami paslēpties zem eglītēm, nebija slikta.

Bet gadā, par kuru mēs runājam, septembrī izcēlās tikai pērkona negaiss ...

***

Atkārtosimies, bet teiksim: ēkas, kas veidoja bēdīgi slaveno "Septītnieku", sākotnēji tika celtas kā viesnīcu un tūrisma komplekss. Turklāt laikmetā, kad dzīvojamās ēkas mēģināja izvērst savas fasādes pret sauli. Tāpēc tā sauktā "Smadzeņu problēmu institūta" lielā medicīnas ēka pavērās no palātu logiem uz dienvidaustrumiem. Tieši tur, no kurienes nāca naksnīgais negaiss. Brāzmainā vēja spiediena dēļ krakšķēja un trīcēja stikli, mūslaiku būvniecības neizbēgamajās plaisās gaudoja caururbjošs caurvējš. Nama iemītniekus, kas pēc savas slimības rakstura, bija ļoti jutīgi pret neparastajām elementāļu izpausmēm, visus mocīja murgi un bezmiegs... Pulkstenis bija četri divdesmit astoņas no rīta, un ārā melna tumsa - ko vēl melnāku padarīja zibens uzplaiksnījumi. Laiku pa laikam zibeņi iespēra arvien tuvāk, un no pērkona dārdiem, pārplēšot Visuma audumu tieši virs jumta, viss nama ķermenis manāmi drebēja.

Ediku pamodināja nevis pērkona negaiss, bet gan paša izjūtas. Ilgu laiku viņš mēģināja atrast ērtāku stāvokli un noskatīties pārtraukto sapni, taču tas neizdevās. Daba pieprasīja piecelties. Celties negribējās izmisīgi. Deniņos pulsēja nepatīkamas sāpes, mutē izkaltis tuksnesis ar vara piegaršu.

"Par ko, papahen ..." - Pieliekot varonīgas pūles, Ediks tomēr izlīda no kroņa segas apakšas, kas izstaroja slimnīcas smakas, un, kaut kā aizklibojis uz privāto sanitāro istabu, nokārtojās. Kļuva vieglāk. Viņš atcerējās vēsturisko foliantu par Pavku Korčaginu un sāka meklēt slēdzi.

Uzplaiksnījusī gaisma sāpīgi iegrieza acīs, bet Ediks ņēma piemēru no grāmatas varoņa un vīrišķīgi izturēja. Bija par ko. Apģērbis halātu, viņš nepacietīgi sāka pluinīt savu iecienīto grāmatu. Lūk roku darba iesējums aizlidoja uz grīdas... Būtu redzējis papahens un citi duriki, kurus aizkustināja Edika vēlme “palasīt”!.. Aiz iesējuma atradās “apdullinošais” [173] ar blīvu antracīta-melnuma saturu. Pat pēc izskata - atmetoši-letāla satura. Bet kā gan citādi! Ja širevo[174] vārījis pats leģendārais Kirpatijs no Labā krasta tirgus!.. Līdzeklis kā atombumba, galvenais ir ar to nepārspīlēt, lai pietiktu ilgam laikam... lai pienācīgi kaifotu ar mēru, ar sajūtu, ar vienošanos...

Ediks paglaudīja Korčaginu pa budjonovku, ierasti atrada "ceļu" [175] un iešņorēja pa mazdrusciņai - tā, lai dvēsele nedaudz pagrieztos. Dzīva uguns uzreiz izskrēja caur ķermeni, garastāvoklis uzlabojās līdz lieliskam, veselības stāvoklis pilnībā atjaunojās, ak tu Kirpatij, ak tu kuces dēls! Gribējās skaļi paziņot par sevi, trokšņaini izrādīties, sazināties ar cilvēkiem. Īpaši ar sievietēm. - Nez kur viņiem te ir sieviešu nodaļa? Ediks iedzēra malku tomātu sulas, iebāza mutē saujiņu pistāciju no papahena atstātajiem krājumiem, apsegloja galvaskausu ar atskaņotāja austiņām un, kā viņam šķita, atsperīgi un drosmīgi, bet patiesībā ar krišanu izvēlās ārā koridorā. Šķita, ka mīļākā rokgrupa spēlē tieši smadzenītēs.

Bet aiz loga nepārtraukti plandīja violeti zibeņi, triecoties kaut kur pavisam netālu, vienā un tajā pašā, šķiet, ar kaut ko viņu pievilkšanai iesmērētajā vietā. Pa logiem sitās ūdens strūklas, debesis grāva pērkona āmurs, kas daudz neatšķīrās no pleiera dārdošās "mūzikas" ... Tieši Edika acu priekšā sarkanais ugunsdzēšamais aparāts uz koridora sienas sāka pārvērsties par krājkasīti. Par zaļu porcelāna cūciņu ar spraugu uz muguras un lielām oranžām acīm.

- Dod miljonu, - pieprasīja bezkaunīgā sivēnmāte. Piedevām, nevis ar muti, bet ar spraugu naudas iemešanai. - Hei, tu cērme korsetē! Dod, miljonu, ka tev saka!

Ediks nenodrebēja. Nebija jau pirmā reize.

- Hu... tev cūka tāda, - viņš ar cieņu atbildēja. - Ej prom, pārnadzi. Aiztaisi muti.

Tas nostrādāja. Rukšķe apklusa, nosarka - ne citādi, aizkaitināta - un atkal sāka pārvērsties par ugunsdzēšamo aparātu.

- Tā lūk! Ar mani joki nesanāks! - Ediks saslējās, triumfējoši paskatījās apkārt... un pēkšņi pamanīja, kā no sienas kontaktligzdas izlien dzeltena mirdzoša bumbiņa.

- Bet kur tu lien bez atļaujas? A nu ka atpakaļ!

Tomēr ugunīgais rausītis pat nedomāja klausīt. Tas lēnām aizpeldēja garām Edikam pa koridoru, dziedot arhiereja basā:

- Es no vectētiņa aizbēgu! Es  no vecmāmiņas aizbēgu! Un no tevis, mudaka, noteikti aizlaidīšos...

Tas nu bija par daudz!

- Aiztaisi muti, gnīda! - Cūciņu-krājkasīšu uzvarētājs ērtāk pārtvēra šļirci un ar adatu precīzi iesprauda nekaunīgajā bumbulī:

- Ki-i-i-ja-a-a-ah ...

Efekts pārsniedza visas viņa cerības (ja tādas bija). Ediks piedzīvoja kaut ko līdzīgu starp elektrošokera strāvas triecienu (ar kuru, paldies Dievam, viņš līdz šim nebija iepazīstināts) un daudzkārtēju orgasmu (līdz kuram viņam vēl vajadzēja augt un augt). Sāpes un bauda saplūda visaptverošā krampī, ģenerāļa dēls sabruka uz grīdas un nonāca dīvainā, ne ar ko nesalīdzināmā aizmirstībā. Viņš viegli un brīvi peldēja caurspīdīgajā burbuļojošajā ūdenī. Ediks te piesteidzās pie brūni-sārtām aļģēm uz baltajām smiltīm, te atkal ar delfīna veiklību pacēlās augšup līdz saulei, kas zilgmoja caur rozā viļņiem. Bija patīkami un viegli. Jūra bija smieklīga, gāzēta un salda pēc garšas...

Komatozo Ediku neviens koridorā neatrada, neaizvilka viņu atpakaļ uz istabu, uz gultu. Viņš attapās pats un daudz agrāk, nekā būtu vēlējies. Bija nedaudz skumji, ka patiesā ārpuszemes svētlaime tik ātri beigusies. Bet vispār... Pie velna ar skumjām! Ediks jutās lieliski, tā, kā viņš nebija juties jau ļoti ilgu laiku. Ugunīgais rausītis, kā jau solījis, bija pazudis nezināmā virzienā, bet šireva durmašīnā vēl bija vairāk kā vajag. Ieskatoties tuvāk, Ediks pamanīja, ka tajā notikušas dažas izmaiņas: no antracīta melna tas ir kļuvis zaigojošs un caurspīdīgs. "Droši vien," viņš priecīgi nolēma, "iestāvējās, kļuva cēlāks, ieguva spēku..."

No jūtu pārpilnības, no pāri malām plūstošā dzīvības spēka, Ediks sajūsmā iedziedājās un devās tālāk pa koridoru. Patiesību sakot, visi viņa iepriekšējie piedzīvojumi notika pie paša palātas durvīm. Bija laiks iziet operatīvajā telpā, bija laiks dalīties laime ar visiem...

- Bet es tevi negribēju,

Bet es tevi nezaudēju

Bet es tevi, īgņu, nemīlēju?

Tomēr nebija neviena, ar ko dalīties sajūsmā. garajā, tukšajā koridorā valdīja klusums.  Tikai pērkons plosījās aiz loga, un vējš meta logos slīpas lietus straumes.

- Hei, tautas, kur jūs visi?..

Bez iemesla iesmejoties, Ediks ieskatījās blakus telpā... neviena. Viņš atvēra durvis uz nākamo, ieskatījās tuvāk... Uz īpašas gultas, kas neļāva parādīties izgulējumiem, nekustīgi gulēja kaut kāds čoms. Apdurstīts un apkārts, bez humora, ar kaut kādām šļūtenēm un elektrisko vadu vītnēm. Blakus ar maziem ekrāniem mirkšķināja un klusi pīkstēja vesels plaukts visādu stulbu ierīču... Edikam gribējās bez īpašām ceremonijām uzpurināt čomu no miega un kopā pasmieties par, viņaprāt, jautrajiem uzrakstiem, piemēram, "NEHER electronics"... Viņš piegāja tuvāk un nekustīgajā cilvēkā pēkšņi pazina milzi no specnaza, to, kurš toreiz Karēlijā neļāva nošķērēt viņa vīriešu lepnumu. "Vienīgais no visiem bija kārtīgs čomaks... Tagad, re, guļ atrubonā, kā dzert dot, viņam lomka[176], un nav neviena, kas viņu atkumarītu[177]... tas vienmēr tā - labiem cilvēkiem neveicas... "

- Draugs, eh, draugs,.. - No pēkšņas līdzjūtības Edikam pat asaras sakāpa acīs. Gaiša impulsa vadīts, viņš piegāja pie gultas un, iedūris šļirces adatu plastmasas pilinātājā, līdz galam izspieda tās saturu. Varavīkšņainais šķidrums izritinājās plānā straumītē, pēc tam izveidoja izplūdušu bumbuli un sāka ievilkties caurspīdīgajā trubiņā. - Turies, brālīt, tūlīt tev paliks labāk... Papeldēsim abi sārtajā jūriņā... Tur tādas nāras... visādas sēpijas... tikai sarunāsim, ka nešļakstināsies...

Gļebs Burovs nekādā veidā nereaģēja uz viņa centieniem. Pat acis neatvēra. Bet netālu no sienas, uz šaura nez no kurienes atnesta dīvāniņa, zem pārklātas segas, cieši aizmigusi gulēja veca sieviete. Viņa māte Ksenija Ivanovna. Gulēja - cilvēka spēki nav neierobežoti...

Bet ir taču zināms, ka ar bērnu viss notiek tieši tad, kad māte novērsusies. Pat modri apsargātajā, no visām iedomājamām un neiedomājamām nelaimēm pasargātajā "Septiņniekā"...

- Nu ko, brāl? Kaifā esi? - Ediks nočukstēja. - Nu, kaifo, kaifo... netraucēšu...

Klusiņām atverot durvis, viņš izgāja koridorā, iemeta tukšo šļirci atkritumu tvertnē un atgriezās savā istabā. Palīda zem segas, saritinājās... Viņu pārpildīja laimes sajūta. Milzīgas un visu pasauli aptverošas. Tā burbuļoja un daudzkrāsaini mirguļoja, kā saldā jūra no viņa sapņa. "Laimi ... Visiem ... Tūlīt un par velti..." ienāca prātā fragments no reiz lasītām rindām. - Un tā, lai neviens neaizietu aizvainots..."

Velns, ne no mūsu Dieva

Nākamajā dienā Virineja, Veņa, Alberts un Grīnbergs, kā arī Kapustins, kas bija ar viņiem sadziedājies, plānoja šausmīgo atriebību Andrejam Aleksandrovičam Kadlecam. Izlūkojuši piecus viņa keisa šifra atslēgas numurus, jaunie zinātnieki nolēma salikt sudraba koferītī vairākas nolietotas datora mātesplates. Puiši jau iepriekš paredzēja, kā sirdi plosošos kliedzienos, auros jutīgā trauksmes sistēma, pēc notikuma ar transformatoru nomainīta - ar tā paša direktora vietnieka pūlēm - novērošanas turniketus. Kā drosmīgie specvienības puiši pilnībā apbruņoti, izlidos un veiks demonstratīvu aizturēšanu. Ar briesmīgiem kliedzieniem, klaudzošiem aizslēgiem un - pie vismazākā pieņēmuma par labu iemeslu - ar neuzvaramām tuvcīņas metodēm. Un pēc tam, kas jau daudz sliktāk, rūpīga, labi organizēta pratināšana un izmeklēšana, bezgalīgi paskaidrojumi, paraksts par dzīves vietas nemainīšanu (ja paveicas) un pārējie čekistu papīru šausminošie prieki. "Es atriebjos, un mana atriebība ir briesmīga!" Bet nevajadzēja nosaukt Gļebu Burovu par biomasu!..

Izrādījās tomēr, kā tajā stāstā par disidentu, kurš stagnācijas gados kaut kā pamanījās aizbēgt uz ārzemēm. Gribēja izvest arī sievu, bet tas neizdevās uzreiz: viņa strādāja “kastē” un, protams, bija stingri ierobežota ceļošanai uz ārzemēm uz daudziem nākamajiem gadiem. Stāsta, ka disidents nolīga kaut kādu traku zviedru, lai tas ar nelielu lidmašīnu pārlido pāri maz apsargātajai Somijas robežai, nosēžas uz noteikta ezera ledus Ļeņingradas apgabala ziemeļu daļā, paņem sievieti un aizlido kopā viņu atpakaļ . Sacīts, darīts! Pārgalvīgais pilots atlidoja kur vajag, tieši laikā. Droši nolaidās uz ledus... Tikai disidenta sievas - kā nav, tā nav! Zviedrs gaidīja, gaidīja... Visbeidzot, pienāca pie bļitkotājiem, kas sēdēja pārliekušies caurumiem, un lauzītā krievu valodā pajautāja, vai viņi tuvumā nav redzējuši tādu un tādu kundzi. No Ļeņingradas. "Nē, neesam redzējuši," atbildēja zvejnieki. - "Bet vispār arī negaidiet, viņas nebūs: autobuss šodien nekursē..."

Tāpat puišu plāni par briesmīgo atriebību izjuka tikpat vienkārša un eleganta iemesla dēļ. "X" dienā direktora vietnieks vispārējās lietās vienkārši neparādījās darbā.

Patiesībā naktī ar viņu notika kaut kas daudz sliktāks par visu, ko bija iecerējuši sazvērnieki. Bet tas, kurš to izdarīja, nevienu par saviem plāniem nebrīdināja.

Bija vēls iepriekšējās dienas vakars...

Andrejs Aleksandrovičs Kadlecs atpūtās no taisnīgajiem darbiem, mājās sēdēja krēslā pie televizora un gaidīja garšīgās vakariņas (viņa sieva virtuvē noveda līdz kondīcijai koreiku ar kartupeļiem un sīpoliem), tikai viņam bija dziļi aizvainojoši par savu dzimto zemi. Kāpēc aizvainojoši? Bet kāpēc zviedru čuguna sautējamais katls tiek izņemts no elegantas kastes un kraukšķīga papīra, tas ir cēli-samtaini melns un pilnīgi gatavs piepildīšanai ar gardumiem un ievietošanai cepeškrāsnī? Kamēr vietējais čuguns ar vienādu tilpumu un svaru ir noķēpāts ar solidolu un stāv saimniecības veikala stūrī, kur plīts virsmas un riņķi, krāsns kruķi un liekšķeres, stāv netīri sarūsējis un neizskatīgs, taču tam tiek pievienota instrukcija ar divpadsmit punktiem? .. "Pie pirmās lietošanas rūpīgi nomazgājiet produktu... Kalcinējiet to ar sāli 40 minūtes... Vēlreiz ieeļļojiet ar augu eļļu un kalcinējiet vēlreiz... Ja parādās rūsa, atkārtojiet divus iepriekšējos punktus..."

Tāpēc ka tāpēc. Koreika, ko gatavoja sieva, bija franču izcelsmes. Sīpoli, protams, zviedru. Kartupeļi - holandiešu, jo vai ir iedomājams septembrī iegūt labus mūsējos?.. Andreja Aleksandroviča priekšā esošais televizors - japānis. Uz superplakanā ekrāna spilgtas futbolistu figūras skraidelē pa smaragdzaļu laukumu. Labākajiem milzu Krievijas sportistiem riekstus izgrieza sīka komanda - kartē bez palielināmā stikla neieraudzīsi - Luksemburgas.

Tāpēc Andrejam Aleksandrovičam bija aizvainojoši, rūgti un sāpīgi par savu dzimto zemi. Neskatoties uz to, virtuves smaržas bija brīnum aizraujošas. Visbeidzot, direktora vietnieks vispārējās lietās neizturēja, atstāja iesēdēto krēslu un devās uz virtuvi uzzināt, kad beidzot būs vakariņas.

Un tad lūk iezvanījās tālrunis.

- Te jūs traucē no autostāvvietas, - teica, pareizāk sakot, nomurmināja raupja vīrieša balss, kuru Andrejs Aleksandrovičs noteikti dzirdēja pirmo reizi mūžā. - "Deviņdesmit devītā" "valūtas" krāsas, numurs tāds un tāds, - jūsējā? Nē, nekas īpašs nav noticis... Jūs vienkārši varētu atnākt vai kaut kā, citādi, viņai signalizācija visu laiku ieslēdzas...  Bļauj un bļauj, šitā akumulators līdz rītam nesēdīsies...

Andrejs Aleksandrovičs savai automašīnai akumulatoru bija tikko iegādājies, tas bija somu. It kā mērķtiecīgi pielāgots mūsu skarbajiem apstākļiem. Bet signalizācija - tas pats "Mangusts", kas tagad tiek reklamēts ik uz soļa. Reklāma apgalvo, ka "Mangusta" īpašnieks atradīs savu automašīnu tieši tur, kur to atstāja. "Nu, jā... ar izlādējušos akumulatoru..."

- Labi, - Kadlecs pateica telefonā. - Tūlīt aiziešu.

Un pie sevis nodomāja, ka līdz viņa atgriešanās laikam koreika būs gatava. Viņš norija neviļās siekalas un steidzās uz ielas.

Autostāvvieta nebija tālu no mājas. Vienkārši izskriet slīpi cauri parkam, garām kādas autosaimniecības žogam, pa "tautas taku" caur ērkšķainu vilkābeļu biezokņiem, kas jau zaudēja savu lapotni... Pacēlis apkakli un skrienot pa zālienu, Kadlecs nepamanīja kluso ēnu, kas materializējas no tumsas starp retajām lampām. Viņam pat nebija laika nobīties. acu priekšā pazibēja spilgta gaisma, un to nekavējoties nomainīja necaurejama, taustāmi blīva tumsa. Un direktora vietnieks iekrita nebūtības purvā...

Andrejs Aleksandrovičs atguva samaņu no aukstuma un nelabuma. Un pats pirmais, ko viņš saprata, bija ķermeņa pilnīgi nedabiskā poza. Viņš nobijies, pareizāk sakot, ar grūtībām atvēra acis. Viņš karājās otrādi, ar galvu uz leju, nežēlīgi aiz muguras sasietām rokām, pilnīgi kails, plaši izplestām kājām sasietām ar tievām auklām, kas sāpīgi iegriezās potītēs. Tiklīdz viņš paspēja pamirkšķināt, sejā iespīdēja spilgts laternas stars. Izlecot strauji noklikšķēja naža asmenis, un no tumsas atskanēja ne pārāk skaļa vīrieša balss.

- Parunāsim no sirds, tā dvēseliski?

Tas bija tik biedējoši, ka Andrejs Aleksandrovičs nekontrolējami apčurājās. Viņam pa vēderu, pa krūtīm un visbeidzot pa zodu notecēja silta strūkla ... pilēja uz izžuvušajām lapām. "

Laternas stars atstāja viņa seju un apgaismoja nedaudz saburzītu papīra gabalu - anonīmu lāzerprintera izstrādājumu.

- Kas tas tāds? - Kadlets ieraudzīja diezgan draņķīgu apaļīga, plikpauraina vīrieša fotogrāfiju. Skarbi atskanēja pavēle:

- Atbildēt!

Tajā pašā laikā direktora vietnieks sajuta tērauda aukstumu uz dzimumorgāniem. Šausmās un pārsteigumā viņš noelsās un novaidēja:

- Tas ir... biedrs no Lielās mājas... es neatceros viņa uzvārdu!

Kas raksturīgi - neskatoties uz draņķīgo attēla kvalitāti un savu otrādīgo stāvokli, Kadlecs acumirklī atcerējās kaķveidīgo seju. Un visus ar to saistītos apstākļus.

- No Lielās mājas? - tumsa šaubījās. Asais durstošais tērauds baigi pārcēlās uz direktora vietnieka tūpli. - Kā tu viņu pazīsti?

- Ai, ai... nevajag... pagaidiet... - Nelaimīgais ieslodzītais noraustījās un sāka runāt ļoti ātri, saprotot, ka kavēšanās, vai vilcināšanās gadījumā viņa mocītāja roka nedrebēs. - Viņš parādīja personu apliecinošu dokumentu... teica, ka pušķis jāaiznes uz Zvjaginceva laboratoriju... Es nezinu, kāpēc pats negāju... Es esmu dienesta cilvēks... izdarīju kā pavēlēts... Ai, ai, nevajag!!!

- Kāpēc prasīja tieši tev? - Balsī skanēja ļaundabīga ironija, bet nazis nepārvietojās ne milimetru. - Tātad jūs sazināties?[178] Cik ilgi? Kas strādā ar tevi?

Intonācija acīmredzami neliecināja neko labu.

Kopumā ar Andreju Aleksandroviču nebija noticis nekas neatgriezeniski briesmīgs, taču no sāpēm, šausmām un kaut kā vēl briesmīgāka neizbēgamības sajūtas viņš bija tuvu ģībonim. Šādā stāvoklī cilvēki uzspļauj uz visiem parakstiem par noslēpumu glabāšanu un zvērestiem. Protams, ne visi cilvēki. Bet daudzi.

- Sen... sen! Knišs ir mans pseidonīms!.. Knišs!.. Un tas, ar pušķi... teica, ka viņš ir no majora Uhanova, mana kuratora. Ai, ai!!! Nevajag!!!

- Labi, nedarīšu. - Tumsā neredzamais vīrietis beidzot noņēma  savu briesmīgo asmeni no Kadleca kājstarpes. Un viegli iegrūda pakārtajam ar ceļgalu žoklī:

- Mēs tevi vienkāršāk...

***

Ivans jau bija paspējis nokļūt mājās, iebraukt "devīto" garāžā un sākt vārīt pelmeņus, kad nelaimīgais Kadlecs attapās atkal. Bija šausmīgi auksti un sāpēja burtiski visas malas. Galva, intīmās daļas, kas iepazīstinātas ar nazi, ar virvēm saspiestās potītes ... un galvenokārt, protams, dvēsele.

- Ak Kungs... Ak Kungs... - direktora vietnieks drebinādamies, raudādams, piecēlās četrrāpus un sāka tumsā taustīties apkārt. - Ak Kungs, kas tas te ir? ..

Neviens viņam neatbildēja. Tikai vējš gaudoja, noraujot lapotni - kaut kur tālu uz dienvidiem no pilsētas garām gāja vēls rudens negaiss. Zibens atspoguļojums satrauca nakts putnu, tas pacēlās no zara un kā ņirgājoties, ar izsmieklu un sarkastisku triumfu nokliedza:

- Stuka-č-č-č! Stuka-č-č-č!!

Tikmēr Kadlecs atradās gandrīz pilnībā apģērbts. Gandrīz. Viņam atkal mugurā bija ādas jaka, kurā viņš izgāja no mājas, vecā cepure-gailītis, zābaki "Salamandra" ... un vairāk nekā. Ne biksēm, ne trusiku. Kādu pusstundu liela aizsardzības spēku institūta direktora vietnieks tumsā rāpoja četrrāpus, apskrambādams nosalušos ceļgalus un iztaustīdams sev apkārt, sabradāto savītušo zāli un krūmus, taču nevarēja atrast nevienu trūkstošu apģērba gabalu. Varbūt viņš nemaz vairs neatradās tur, kur notika pratināšana ... Neko darīt, beigās Andrejs Aleksandrovičs piecēlās kājās un, orientējoties uz pilsētas gaismas atspīdumiem, devās pa auksto rudens parku, garām drūmajiem vienaldzīgajiem ozoliem. Papildus visām nepatikšanām viņam nebija ne jausmas, kur atrodas.

Acīmredzot te bija kaut kāda Sanktpēterburgas nomale. Drīz parks beidzās, un taka noveda Andreju Aleksandroviču uz šosejas. Kāda laime! Tur bija cilvēki, bija braukāja mašīnas... Viņš sāka izmisīgi balsot, tomēr, diemžēl, veltīgi - automašīnas lidoja garām ar pilnu ātrumu. Daži tomēr piebremzēja, nekaunīgi apgaismoja ar lukturiem, bet, apbrīnojuši, jautri norūcināja motorus un aiznesās pa šoseju. Cietēju apgrūtinājās uzņemt tikai PMG - mobilā milicijas grupa - un ar nojātu UAZiku aizveda viņu uz likuma un kārtības cietoksni.

- Kas tu tāds esi, cilvēk? Andrejam Aleksandrovičam jautāja dežurējošais pusmūža kapteinis. - Onānists? Ekshibicionists? Homoseksuālists? Bērnu izvarotājs? Kur trusiki, kur bikses? Kur dokumenti?

Skaidru atbildi viņš nesagaidīja. No piedzīvotā šoka nelaimīgais Kadlecs iekrita klusā sastingumā un varēja tikai bezjēdzīgi smaidīt, smalki drebēdams.

- Spēlēsim klusētājus? - dežurants apvainojās un pavēlēja staršinam:

- Bāz viņu mērkaķu būrī, Vasja. Lai operatīvie tiek skaidrībā.

Un Andrejs Aleksandrovičs tika iemests telpā, kurā durvju vietā bija restes, pie sienas pieskrūvēts šķībs soliņš un dzeltenīgs, līdz nelabumam apdirsts tualetes pods. Cilvēku tur pietika.

"Cik labi... silts..." - tikai nodomāja novārdzinātais Kadlecs. Bet arī te izrādījās, ka viņš par agru bija sapriecājies.

- Lasies no šejienes, tu pūstošais pediņ! - Tauta, kas no milicijas sarunām uzķēra kaut ko par "bērnu izvarošanu", nabaga biedru ar spērieniem padzina no soliņa un, nometot viņu pie poda, uz apšļakstītās, netīrās grīdas, solīja:

- Tūlīt menti gulēt aizies, mēs tev, bļin, parādīsim akrobātiku...[179]

Ar šausmām Andrejs Aleksandrovičs sāka gaidīt, kad dzimtā milicija aizmigs, bet tad, paldies Dievam, ieradās dežurējošais operatīvais, jauns leitnants.

- Nu ko? Vai atkal sāksim liegties, vai atzīsimies? - Viņš ieveda Kadlecu savā kabinetā, un beidzot radās iespēja nosaukt vārdu, tēva vārdu un uzvārdu. Leitnants "izmeta" viņu caur CAB[180] un, beidzot sapratis, ka darīšana ir ar upuri, uzdāvināja noziedznieku upurim vecas miliču bikses:

- Še, uzvelc un lasies. Tikai nemēģini te man rakstīt iesniegumus... Nobalsosi ar lampasu, aizvedīs ar autostopu.

Ka tik ne tā! Izgājis uz tās pašas šosejas, Andrejs Aleksandrovičs sāka cītīgi demonstrēt miliču bikses, taču tas pasākumu nesekmēja. Automašīnas tikkai piedeva gāzi, drāžoties garām. Izmisumā - lai notiek kas notikdams! - direktora vietnieks izskrēja taisni uz ceļa braucamās daļas... Un gandrīz pakļuva zem traktora "Belarus", ar izslēgtiem braukšanas lukturiem, vai varbūt vispār bez tādiem.

- Tu ko dari, svoločs! - Izlidoja traktorists, turēdams spīļainajā rokā montāžas dzelzi. - Izraut tev kājas no dirsas, rāpuli?! Un vēl esot milicis... Nu-ka, rāpies kabīnē! Attaisnosi mani savos kontrolpunktos...

Viņš stipri smirdēja pēc degvīna, kūtsmēsliem un nepatikšanām. Tajā vakarā izgājis lielu dzīves skolu, Andrejs Aleksandrovičs nestrīdējās, rezignēti uzkāpa uz augstā pakāpiena. Stingrais traktora vadītājs, pārvietojoties sarežģītā spirālē, aizveda viņu uz pilsētu, izgrūda tuvākajā krustojumā, un izglābtais Kadlecs devās mājās pa naksnīgajām ielām. Kamēr viņš ar streipulīgiem soļiem nomēroja trīs garus prospektus, pienāca rīts...

***

Skudins atlikušo nakti pavadīja virtuvē, lasot to mazumiņu, ko Kapustinam izdevās izrakt, par tā sauktās miss Airinas radiniekiem. Viņas vectēvs Hanss Ludvigs fon Traubergs pēc ekspedīcijas ar Zvjaginceva tēvu Kolā un veiksmīgas atlabšanas no tur saņemtās garīgās slimības ātri kāpa kalnā. Un kāpēc gan viņam nevajadzētu kāpt - ap Hitleru puse bija tieši tādu pašu, veiksmīgi izārstētu, bet ne pārāk labi. Četrdesmito gadu sākumā Hanss Ludvigs, kurš jau bija SS štandartenfīrera rangā, bija atbildīgs par vienu no Anenerbes slepenajām programmām. Programma tika nosaukta interesanti - "Ņau-ņau" ... (Šeit Ivans neviļus kļuva piesardzīgs, atcerēdamies par kaķveidīgajiem.) Viņš bija tuvu pazīstams ar Volframu Sīversu[181]. Arī viņa dēls Otto, "miss Airinas" tēvs, izvēlējās spiegošanas ceļu un šobrīd atrodas Amerikas NSA superslepenajā struktūrā [182]. Saskaņā ar netiešiem pierādījumiem tieši šī struktūra tika izveidota, lai uzraudzītu ... ne vairāk, ne mazāk - visas darbības, kas saistītas ar svešzemju dzīvības formām. ("Stundu pēc stundas nekļūst vieglāk ..." - Ivans drūmi domāja.) Tāda lūk ģimenīte. Plēsoņu midzenis. Un ne tikai pārnestā, bet arī vistiešākajā nozīmē. Vectēvs fon Traubergs programmas ar piemīlīgo vārdu "Ņau-ņau" ietvaros komandēja kaut kādu šausmīgi slepenu "Grupu 28", kurā bija komplektēta - tikai nenokrīti no krēsla - ar "kaķu cilvēkiem". Un vēl lūk kas. Kad mūsu karaspēks 1945. gadā ienāca Berlīnē, viņi atrada tūkstošiem Tibetas izcelsmes mirušo. Fašistu formas tērpos bez zīmotnēm. Tas ir plaši zināms fakts. Un šeit ir vēl viens fakts, kas vispār nav kļuvis zināms. Tajā pašā Berlīnē tika atrasti vēl interesantāki līķi. Proti - simtiem mirušu cilvēku ar dīvainu kaķim līdzīgu izskatu. Bet šī informācija netika publiskota. Gluži pretēji, tā nekavējoties nonāca īpašas slepenības zīmolā, un NEKAS NEKAD to atklāti neapstiprināja. Ne mūsējie, ne amerikāņi, ne vācieši. Nebija, un viss. Nekā un neviena. Nebija…

"Tātad tevis nemaz nav, tu izdzimteni? Dabā nepastāvi? Bet kam tad es toreiz olas saplacināju? .. "- Skudins no savas kabatas izvilka diezgan saburzīto kaķveidīgā datorportretu, nogludināja to uz galda, sarkastiski nosmīnēja un sāka uzmanīgi, jau kuro reizi, aplūkot viņa sejas purnu ". Tā - nekas īpašs, cilvēks un cilvēks, tādu satiksi pūlī, novērsīsies un paiesi garām. Tāpēc mēs satiekam un satiekamies ... Un paejam garām ... Un cieši neieskatāmies ... Bet, ja paskatās cieši, oi, māt, ne mūsējais kadrs. Ne no šejienes biedrs. Ne mūsu Dieva velns ...

Kaut kas ne tā - un viss. Vārdiem nevar izskaidrot. Iespējams, tieši tā izskatījās Bulgakova kaķis Begemots, kad tas cilvēkiem parādījās cilvēka izskatā. Varbūt arī viņš ar kaut ko piesedza nenormālos redzokļus... Ar tumšām brillēm ... Vai kontaktlēcām ...

- Labi, Barsik. Noķeršu, zinātniskiem eksperimentiem neatdošu. - Kudejars skaļi apsolīja. - Pats izkastrēšu...

Viņš atgrieza fotoattēlu mapē, uzlika uz uguns tējkannu un, atverot ledusskapja durvis, kritiski pārbaudīja tā gandrīz tukšo iekšējo telpu "balto klusumu". Ivans šodien neiedomājās nopirkt ēdienu - bija aizņemts ar citām lietām. Ledusskapī vientuļi mētājās siera paliekas un atvērts "Andrejeva" maizes iepakojums, kas, kā baumoja, esot sasodīti veselīgs, bet pēc garšas līdzinājās macai. Ja pie tā būtu zemniecisks sviests. Vai krievu skābais krējums. Vai arī kūpināts mājas speķis...

Skudins skumji pakošļāja "andrejevskuju", ar laipni klusu vārdu pieminēja Grinberga tanti Haju un ieslēdza trīs programmu uztvērēju, rēķinoties pirms gaidāmā miega, paklausīties laika ziņas. Tomēr nedaudz netrāpīja ar laiku -  vēl nebija beigusies ziņu pārraide. Ivans parasti šīs ziņas ienīda, taču šoreiz tās ļoti pacēla garastāvokli. Sadaļā "Par pilsētu" bija ziņa par noziedzīgo elementu kariem. Proti: nenoskaidrots iebrucējs pie ieejas kazino "Monplezir" iztukšoja veselu pašizgāzēju ar svaigiem atejas ūdeņiem. Izrādās, ka viņš ar snaipera precizitāti pagrieza milzīgo cisternas atveri pret greznajām stikla durvīm, un tas viss tika izdarīts vislielākā apmeklētāju pieplūduma stundā... Sekas varēja viegli izdomāt savā nodabā. Tad, saspicējis ausis, Ivans ar gandarījumu uzzināja, ka uzbrucējs droši pazuda nezināmā virzienā. Teritorija tika norobežota, tika paziņots pārtveršanas plāns (līdz tam laikam Ivans jau smējās tā, ka nedzirdēja precīzu plāna nosaukumu: šķiet, "Ekskrementu virpuļvējš")... Īsāk sakot, ļaundari meklē, bet līdz šim ļoti neefektīvi. Tika konstatēts tikai tas, ka pašizgāzējs pieder siltumnīcu uzņēmumam "Leto", tiek precizēta augstās kvalitātes fekāliju izcelsme. Tiek iesaistīti labākie GUVD spēki.

Pabeidzis smieties, Kudejars paskatījās pa logu un ieraudzīja, ka sākusies jauna diena.

Pirmā plaisa

Tomēr Ivans nolēma vismaz stundu pagulēt... Un viņam joprojām rādījās tas pats sapnis. Par Marinu. Par sprādzienu un ugunsgrēku institūta laboratorijā. Un, kā vienmēr šajā sapnī, tā vietā, lai acumirklī un nesāpīgi paceltos līdz griestiem bezsvara melnu pūku mākonī, Maša turpināja mokoši dzīvot, bet apkārt plosījās rūcoša uguns, un viņa četrrāpus uzrāpās uz apgāztā dzelzs skapja , cik spēka cīnoties pret alkatīgajām liesmu mēlēm ar veco darba halātu. - Vaņa, Vaņa! .. - viņa sauca, smokot dūmos. - Vaņa! .. "

Un, kā vienmēr šajā sapnī, viņš pa galvu, pa kaklu metās viņai palīdzēt ... Bezgalīgas kāpnes un gaiteņi uz septīto stāvu no piecpadsmit ... "Vaņ! .." Vēl lēciens pa trim pakāpieniem ... un vēl .. . un vēl ...

... Lai, kā vienmēr, divu soļu attālumā no viņas, uzdurtos neredzamai sienai. Ivans taranēja neatvairāmo stikla burbuli... un tika atmests atpakaļ. Atkal un atkal ... Izmisīgi, cik spēka ... Tā ka gaiss tika izsists no plaušām... Kungs, nevienas dzelzs durvis nevarētu izturēt šādus triecienus! Sapnis, ne sapnis, bet savas iespējas Kudejar mēdza novērtēt saprātīgi. Viņam beidzot bija jāizlaužas cauri šai sasodītajai sienai. Bija. JĀIZLAUŽAS…

Burbuļa iekšienē Maša kļuva nespēcīgāka un atkāpās no uguns un sauca viņu palīgā, sauca...

- Vaņa!

Viņš vēlreiz metās uzbrukumā, neganti nosakot sev vai nu nosisties un mirt kopā ar Mašu, VAI ...

Un pēkšņi kaut kas izmainījās. Stikla siena pēkšņi ieplaisāja. Viņš to neredzēja, bet diezgan skaidri sajuta. SIENA PADEVĀS. VĒL NEDAUDZ UN...

Maša pacēla galvu, izsmērējot taukainos kvēpus pa vaigiem, un paskatījās turp, kur burbuļa čaula sāka padoties viņa izmisīgajam spiedienam.

- Vaņa? ..

Viņa vēl neredzēja, bet sajuta viņa klātbūtni, un tas viņai deva cerību.

"Vaņa? Kur tu esi?.."

Kudejaru no miega izrāva telefonu zvans. Ivans, nosvīdis un patiešām stipri noguris, ar rāvienu apsēdās uz dīvāna un kādu laiku ar klusu naidu skatījās uz sasodīto velna aparātu. Tad pacēla klausuli.

- Skudins klausās ...

Oh. "Skudins klausās." Zvanīja ģenerāļa Koļcova adjutants. - Pēc pusstundas būs klāt mašīna. ierasties steidzami un bez kavēšanās. Kā vienmēr…

Ģenerālis Kolcovs bija drūms, norūpējies un nedaudz noslēpumains.

- Apsēdies, Vaņa, pie galda, kamēr vēl ir laiks, - viņš teica Skudinam un pasūtīja pa selektoru brokastis. - Ne jau es tevi izrāvu, pats Vladimirs Zenonovičs deva pavēli, esot piezvanījuši no Maskavas, viņš vakar vakarā tūlīt pēc sanāksmes esot izsaukts. Mums te brāl, tādas lietas... - Viņš pagrozīja galvu, vingrinot iestingušo kaklu. - brīnumi sietā. Dejo Vaņa, tavs draugs Gļebs Burovs sāk atveseļoties. Bez jebkāda redzama iemesla. Sirsniņa sākusi darboties, tikšķ kā pulkstenis, drīz, kā stāsta, esot jāiziet no komas.

- Gļebs. - Kudejaru neviens nenosauktu par jūtīgu jaunkundzi, bet te viņam dabiski aizžņaudzās rīkle, viņš gribēja kaut ko pateikt, bet tikai sāka klepot.

- Tu klausies tālāk. - Koļcovs pasmīnēja. - Man, atceros, kā zēnam reiz piemetās baiga caureja, un mana vecmāmiņa, zini, ko pateica? Tā nedaudz padomāja un tad izrunāja: "Pērkons bija nesen..." Tad nu lūk, Ediks, mūsu Vladimira Zenonoviča dēliņš, zini kādu numuru izmeta? Paņēma viņam asins analīzi... Ņem vērā, visparastāko un kārtējo, nez cik reizes jau bija ņēmuši... sāka skatīties, pētīt, tāpat, formas pēc - bet asintiņš ta nepieder nevienai no esošajām grupām! Nomainījies nakts laikā! Sastāvs un īpašības - tādas, ka tam uz Zemes nav analogu. Kāds tur vairs "Ebola X"! AIDS vīruss, pat tas, saskaroties, tūlīt iet bojā, kobras inde sadalās un kļūst par barojošu sastāvdaļu, kālija cianīds tiek neitralizēts, kā Griškam Rasputinam... Re kādi brīnumi? Bet tie tikai ziediņi.  Bet ogas... vai atceries, Vaņa, viņam bija... tā... nu, vispār, atkarība no narkotikām? Tātad... viņa smadzenes pēkšņi sākušas ražot tādu daudz savu endorfīnu ar enkefalīniem [183], ka viņam vairs nevajag nekādas narkotikas. Pašam savu augstāk par jumtu... Lūk, kāds dabas brīnums. Dzīvs serums pret visām slimībām... Bet kas par bļaušanu bija, kas par bļaušanu... - Koļcovs smagi nopūtās un, iegrūžot cigarešu izsmēķi pelnu traukā, ar pirkstu pabakstīja uz griestiem. - Patiešām, kam gan var patikt šitāda izdziedināšanās ar Svētu Garu slepenajā iestādē. Vladimirs Zenonovičs tā arī pateica, saka, labāk, ja viss "Septiņnieks", ar pravieti Iļju priekšgalā, būtu kolektīvi nosprāguši, ja vien varētu tikt pilnīgā skaidrībā. "Velns ar viņu, ar to Austrāliju, bet pulkā jābūt kārtībai!" Starp citu, drīz ieradīsies... No Maskavas lido šurp ar iznīcinātāju, kā otrais pilots...

Kamēr Skudins sagremoja ziņas, pie durvīm klusi pieklauvēja.

- Atļausiet? - smaidīga oficiante baltā priekšautā, ieripināja servētu galdu. - Brokastis, biedri ģenerāli.

Standarta, pašmāju Iekšlietu ministrijas komandpersonālam - desa, siers, sasmalcinātas kotletes, kartupeļu biezenis,vidēja lieluma kafijas kanna ar  ugunīgi karstu kafiju. bez piena, vai krējuma. Ak, kur jūs palikāt, tautas komisāru devas ar dzintara baliku, graudainiem ikriem un saputotiem Vologdas sviesta aisbergiem! .. Kāpēc no totalitārajiem laikiem to visu nepārņēma demokrātijā?

- Ēd, Vaņa, ēd... - Atstūmis malā bezgaršīgās kotletes, Kolcovs paostīja desu, smalki sagrieza to kartupeļu biezenī un ar dakšiņu enerģiski pasmēla iegūto biezeni. - Jo tūlīt, drīz vien, mūs sāks smagi mācīt kā dzīvot, tad vairs nebūs laika domāt par rijamo...

Skudinam, kurš kopš vakardienas rīta bija ēdis gandrīz tikai mūku ēdienu ar lieso andrejeva maizi, divreiz nebija jālūdz. Viņš tik tikko bija pabeidzis kafiju un pamatīgu sviestmaizi, kad histēriski sāka zvanīt tālrunis, un viņu kopā ar Kolcovu izsauca augšā pie priekšniekiem.

Deviņzvaigžņu virspavēlnieks bija drūms, saīdzis un zaļš sejā. Lidošana ar pārtvērēju kā otrajam pilotam, tas vis nav uz otro stāvu bez lifta uzkāpt.

Enerģiskā prezidenta atdarināšana Vladimiram Zenonovičam izmaksāja padārgi, taču viņš stiprinājās, cenšoties neizrādīt savu pašsajūtu. Cik vien tas fiziski iespējams.

- Kas ir, balbesi, sagaidījāt vikingus? - Viņš tomēr neizturēja, sāka berzēt krunkaino, patiesi ģenerālisko pakausi. - Mūsu lietu pārņem kontrolē pats prezidents! Tā ka uzvelciet bikses ar priekšu uz atpakaļu...

Īsumā, bet saprotami (šim nolūkam tika izmantots galvenokārt nedrukājams vārdu krājums), viņš izklāstīja situāciju. Acīmredzot lieta patiešām bija draņķīga. Pirms pāris nedēļām amerikāņu spiegu satelīts (te pie mums atbilstoši ir izlūkošanas pavadoņi, bet viņiem - tikai spiegošanas)... tad lūk, šis viņu satelīts Sanktpēterburgas apgabalā atklājis vietēju zonu ar dīvainām ģeomagnētiskām īpašībām: telūriskais starojums, atmosfēras turbulence, traucēts ozona slānis... Un tā tālāk un tā tālāk. Tika veikta izmeklēšana, un planētas pretējā pusē tika atrasta līdzīgu anomāliju zona, turklāt tā atradās stingri diametrāli - it kā no ārpuses bumbiņu būtu izšāvuši cauri ar kaut ko nezināmu. Un tāpēc štatieši savas dvēseles vienkāršībā nolēmuši, ka Sanktpēterburgā paslēpts tektonisko ieroču projektēšanas centrs. Sekas? Atbruņošanās un konversijas programmas ietvaros pie mums brauc revidents. Tas ir, komisija. Inspicējoša. Un pamēģini neielaist. Saruna būs īsa - atsauks visas investīcijas, netiks piešķirti aizdevumi, ANO aplies ar sūdiem... Augstākā politika... Starptautisks skandāls...

- Uz Kremli mani izsauca, pie Galvenā ... - Pabeidzis informatīvo daļu, Vladimirs Zenonovičs nedaudz atmaiga, sāka dalīties iespaidos. - Pateica, ka piedošana ir jānopelna, un kļūdas, ja nepieciešams, jāmazgā ar asinīm. Pateica arī, ka cer uz mani. - Viņš apstājās un tēviski paskatījās uz Skudinu un Koļcovu. - Bet es, puiši, ceru uz jums. Visu ceļu, kamēr lidoju, domāju - labākus par jums man neatrast. Jūs tiešām pacentieties, mani dārgie. Izgrābiet tos sūdus, bet es kā varēšu, jums palīdzēšu... Tagad ar vienu virvi esam sasieti, Maskava, galu galā, ja kaut kas ... visas kļūdas ar mūsu asinīm noskalos. Tāpēc pa posteņiem, gvarde. Jā, un lūk kas vēl... - Viņš ieturēja diezgan teatrālu pauzi, aizdedzināja cigareti un, paskatījies uz Ivanu, pasmīnēja:

- Es gandrīz aizmirsu pašu interesantāko. Viņu komisiju vada kaut kāds pulkvedis Brauns... paskat tik, pulkvedis! Tāpēc tu, Kudejar, steidzami piespraud trešo zvaigzni. Pavēli sagatavosim. Lai zina, nelieši: mūsējie tādus ēd brokastis! ..

Kad jaunizceptais pulkvedis Skudins iekāpa automašīnā, atdzīvojās viņa mobilais tālrunis. Tā bija pirmā atbilde uz viņa ar roku rakstīto žurku paziņojumu. Zvanīja no medicīnas centra. Tika solīts visus Vaļkas pēcnācējus paņemt vairumā.

- Kādam nolūkam konkrēti? - Ivans bargi pajautāja. Viņš no pirmavotiem zināja, kādiem eksperimentiem dažreiz tiek izmantoti laboratorijas dzīvnieki, un centās, cik vien iespējams, kontrolēt procesu.

No klausules atbildēja, ka pētī ķermeņa darbību dažādās klimatiskajās zonās. Gāzu apmaiņa, svīšana un viss pārējais. Nekādu vivisekciju, nekādu "asu" [184] eksperimentu, lai pārbaudītu jaunizgudrotu kosmētiku. Bet iedzimtībai bija būtiska nozīme - tāpēc bija nepieciešams viss midzenis. Būtu vēlams, kopā ar māti ...

- Nē, māti neatdošu, - Ivans spītējās. - Bet mazuļus savāciet. Kur tos jums atvest? Ak paši piebrauksiet?..

Labi. Pierakstiet adresi ...

Virs drūmās pilsētas, pēc tumšās nakts, košās krāsās uzliesmoja vēla rudens rītausma.

paskaidrojumi, piezīmes

1

"Zinošais cilvēks", sāmu burvis

2

Sāmu reliģiskajā tradīcijā - svēts akmens, kas apveltīts ar spēju lidot, dievinātā senča dvēseles mājvieta

3

Lapieši, lapi - vēl viens sāmu vārds. Daži zinātnieki uzskata, ka šo vārdu var interpretēt kā tas kurš "dzīvo ziemeļu pusē"

4

Purvaina taiga

5

Pirmsrevolūcijas, otrais kvalitātes un prestiža patvāru zīmols

6

sāmu valodā - kalns

7

Grozs - veca sieviete (žargons.)

8

Korinecs - tēvs (žargons.)

9

Ebreju lamuvārds, krievu "hu.." analogs

10

Nekā personīga (angl)

11

Rinda no Annas Ahmatovas dzejoļa

12

Ebreju ļaunprātīgs izteiciens nozīmē “noskūpsti manu dirsu”

13

Dzīvoju ar šo cerību (lat.)

14

Mīlestība ir lieliska lieta (lat.)

15

Šeit:  konkurentu ne"apgūts"

16

Šeit: amatieri, diletanti

17

Tas nozīmē, ka ir sporta meistara kandidāta līmenī

18

Superdatora zīmols

19

Galileo Galilejs (1564-1642) - itāļu zinātnieks, viens no precīzās dabas zinātnes dibinātājiem. Viņš aktīvi atbalstīja pasaules heliocentrisko sistēmu. Par to 1633. gadā. tika pakļauts inkvizīcijas tiesai un bija spiests publiski atteikties no saviem uzskatiem, pēc kura viņam līdz dzīves beigām faktiski tika uzlikts mājas arests. Tomēr tautas leģenda vēsta, ka tiesas beigās vecais zinātnieks spītīgi uzspēra kāju un iesaucās: "Bet tomēr tā griežas!" 1992. gadā pāvests Jānis Pāvils II pasludināja inkvizīcijas tiesas lēmumu par kļūdainu un attaisnoja Galileo

20

Ļeņingradas Aviācijas instrumentu institūts (bijušais). Autori nevar izrunāt šīs universitātes pašreizējo nosaukumu, kaut arī viens no viņiem tur mācījās

21

Atvērta automašīna, kurā pāvests parādās ticīgo priekšā, stāvot pilnā garumā zem vāka, kas izgatavots no bruņu stikla

22

Labi pazīstamās anekdotes fināls par nejaušu kodolieroču palaišanu un neveiksmīgu razdolbaja meklēšanu, kurš nospieda sarkano pogu

23

Eposa "Zvaigžņu kari" galvenais varonis

24

Mājas, "rīta" apģērbs, no fr. deshabille - "izģērbies"

25

Milzīga spēka kosmiskais kara kuģis  no kinoeposa "Zvaigžņu kari"

26

Stīvens Kings, Dīns Kūncs - populāri amerikāņu rakstnieki, "šausmu romānu" autori

27

Sikarijs - senajā Jūdejā - algotu slepkavu sekta

28

Ebreju virtuves ēdiens, pildīta zivs

29

Sīka cepurīte, kuru vienmēr nēsāja ticīgie ebreji

30

Slavenas rietumu valstu ieroču uzglabāšanas telpas

31

Dziļi nokonspirērta, sazvērnieciska slepenā biedrība noziedznieku fiziskai izskaušanai, kas, iespējams, pastāv Krievijas speciālo dienestu dzīlēs. Daži nopietni analītiķi ir pārliecināti par tās realitāti, citi uzskata, ka visas baumas par to ir tipiska folklora.

32

Saistīts ar siltuma izdalīšanos

33

Īpaša Alpu iedzīvotāju vidū raksturīga dziedāšanas maniere - falsets, izmantojot ļoti augstus skaņu reģistrus

34

Mazas buru jahtas variācija, ko galvenokārt izmanto kā mācību jahtu pusaudžiem

35

"tikšķi, tikšķi, mazā mikroshēma." Parodija angļu valodā runājošu inženieru vidū labi pazīstamajam mācību grāmatu bērnu dzejolim «Twinkle, twinkle, little star» - "Mirdz, mirdz, maza zvaigzne"

36

Batono - gruzīnu cieņpilna uzruna, līdzvērtīga krievu "mans kungs"

37

Valsts optiskais institūts, organizācija, kas padomju laikos bija pazīstama ar ļoti stingru režīmu

38

Nesāpīga nāve (grieķu)

39

Kareni - viena no Birmu apdzīvojošajām tautībām. Ideoloģiskie pretinieki plaukstošajai narkotiku tirdzniecībai šajā apgabalā

40

Kā jums klājas, kungi? (angl.)

41

Lieniet ārā, nelieši! Sapratāt? (eng.)

42

Tu sasodītais nelieti ... nu, soļo! (eng.)

43

Soļojiet, soļojiet! (eng.)

44.

Jūs, ka jūsu māti! (eng.)

45

Vēl vakar visas nelaimes bija tālu ... (Angļu valoda) Rinda no populārākās Bītlu kvarteta dziesmas

46

Neredzu jēgu (angl.)

47

Šani - Birmas tauta, kas narkotiku tirdzniecību ir padarījusi par savu nacionālo ienākumu avotu

48

Šeit viņi ir, Pērles jaunkundz! (angl.)

49

Redzu, Bob, redzu... Kādi vīrieši! (ang.)

50

Tā, tā, tā... (ang.)

51

Izcili (ang.)

52

Slava Tev, Kungs! Aleluja! (Angļu). Lūgšana un vienlaikus - rinda no ASV himnas

53

M. n s. - mladšij naučnij sotrudņik- jaunākais pētnieks

54

Pjērs Fermā, izcilais franču matemātiķis (1601-1665), kurš izvirzīja slaveno teorēmu, kas nosaukta viņa vārdā. Ir plaši pazīstama Fermā piezīme, kas uzrakstīta garāmejot, par vienkāršu un elegantu pierādījumu, kuru viņš vēlāk detalizēti uzrakstīs. Tomēr tas tā arī nekad netika izdarīts, vai arī attiecīgais dokuments tika pazaudēts. Pēdējo gadsimtu laikā Fermā teorēma ir kļuvusi par īstu matemātikas "filozofu akmeni". Cilvēki, mēģinot to pierādīt, sajuka prātā. Jaunāko japāņu matemātiķa mēģinājumu tagad pārbauda zinātnieki visā pasaulē.

55

Diezgan vienkāršs šifrēšanas veids

56

Kodu uzlauzēji (angl)

57

Hieroglifi, kas izcirsti uz vienas no Senās Ēģiptes Piektās dinastijas piramīdas, uz ceturtās no sešām, iekšējo sienu plāksnēm. Tie ir vissenākie zināmie ezotēriskie reliģiskie uzraksti pasaulē. Tomēr tie nav oriģināli, bet tiem ir kāds agrāks mūsdienu zinātnei nezināms avots.

58

Īpaša struktūra sistēmā VČK-OGPU-NKVD, kas izveidota 1921. gada 5. maijā. Tās oficiālās funkcijas bija radio un elektroniskā izlūkošana, telegrammu atšifrēšana, šifru izstrāde, radio pārtveršana, virziena atrašana un ienaidnieka spiegu raidītāju atklāšana PSRS teritorijā.

59

Kodēšanas sistēma izstrādāta Speciālā departamenta Piektajā specnodaļa. Tajā bija iekļauti astoņdesmit divi šifri, ar kuriem drīkstēja iet ēterā, nepiesaistot Sakaru tautas komisariāta vadības sistēmas uzmanību.

60

Mis Vestkaras vārdā nosaukts papiruss, kurš to atveda no Ēģiptes un 1839. gadā uzdāvināja vācu ēģiptologam R. Lepsiusam. Satur vairākus noslēpumainus fragmentus, īpaši tos, kas saistīti ar Piektās dinastijas faraonu dievišķo izcelsmi un noslēpumaino "Toga kameru" klātbūtni Heopsa piramīdā.

61

Viņa īstais vārds bija Johans Heidenbergs (1462 - 1516), astrologs, alķīmiķis un okultists, Spongheimas un Virtburgas klosteru abats. Viņš uzrakstīja astoņu sējumu darbu ar nosaukumu "Steganogrāfija", kura pilnais rokraksts tika sadedzināts ar grāfa Elektora Filipa (Filipa II gubernatora) pavēli, kurš izlasījis to bija šausmās - tajā, pēc paša Tritemija domām, bija visi pasaules noslēpumi. Līdz šim ir saglabājušās apmēram trīs astotdaļas no sākotnējā rokraksta apjoma un, bez šaubām, šifrētā veidā. Tritemijs bija lielisks kriptogrāfijas eksperts, 1518. gadā tika publicēta vēl viena viņa grāmata - "Poligrāfija", kurā viņš runāja par kriptogrāfijas metodēm. Lai iegūtu pilnīgāku priekšstatu par abata personību, ir interesanti, ka viņš paredzēja ebreju valsts atdzimšanu Izraēlā vairāk nekā četrsimt gadus pirms šī notikuma

62

Viduslaiku rokraksts ar piecu krāsu miniatūrām, iespējams, no paša Rodžera Bēkona rakstīts. To 1812. gadā Mandragonas jezuītu skolā Fraskatē (Itālija) iegādājās grāmatnieks Vilfrīds Voiničs. Septiņpadsmitajā gadsimtā kriptogrāfijas un ēģiptiešu hieroglifu eksperts Atanāzijs Kirčers mēģināja to atšifrēt, taču nesekmīgi. 20. gadsimtā ar to nodarbojās daudzi ASV speciālisti, taču arī bez rezultātiem. Pat tika atvērti slavenie Vatikāna arhīvi, lai palīdzētu pētniekiem, taču tas neko nenoskaidroja. Pensilvānijas universitātes dekāns, profesors Viljams Ņūbolds, iespējams, atrada šifra atslēgu un sniedza vairākus sensacionālus ziņojumus, taču patiesībā viņa metode neizturēja kritiku, tāpēc rokraksta saturs joprojām ir septiņu zīmogu aizzīmogots noslēpums.

63

Piezīme īpaši gudriem lasītājiem: autori pilnībā apzinās, ka šāda kalibra priekšnieki - deviņzvaigžņotie - Sanktpēterburgā nav sastopami

64.

"Veikals" - lidmašīna, kuras dzesēšanas sistēmā ir periodiski nomaināms spirtu saturošs šķidrums (žargons.)

65

Šlimazols - ebreju lamuvārds, latviešu "debīliķa" analogs

66

Lenglija - Centrālās izlūkošanas pārvaldes-CIP (ASV) galvenā mītne. Dažreiz šis nosaukums tiek izmantots kā sinonīms pašai CIP.

67

Kā iet vīri? (ang.)

68

Norma Beikere - īstais aktrises Merilinas Monro vārds, blondā skaistule, kuras izskats 60. gados Amerikā kļuva par sieviešu pievilcības simbolu

69

PKT - tanka ložmetējs

70

Mēs esam uz vietas. Dodiet signālu(angl)

71.

Jā, ser (ang.)

72

Aizmirsti! (ang.)

73.

Terjeri - suņu šķirņu grupa, kuras nosaukums nāk no lat. terra - "zeme", par īpašo tieksmi uz "zemes darbiem"

74.

Zaimojošs eifēmisms, ko parasti tulko kā "Tā Kunga sūdi" (angl.)

75

"Melnās haizivis"! "Aligators"!!! Ak, velnišķība... (angliski) "Melnā Haizivs" - unikāls triecienhelikopters "Ka-50", kam nav analogu ne Krievijā, ne ārzemēs. Var lidot jebkurā virzienā, arī uz sāniem; izveidot "nāves cilpu", spēj pakārties vienā vietā divpadsmit stundas pēc kārtas - un daudz, daudz kas cits. Apbruņots ar ārkārtīgi spēcīgiem ieročiem. "Aligators" - "Melnās Haizivs" divvietīgā modifikācija

76

Tavu māti, bet tas taču pats "Melnais ērglis"! (eng.) "Melnais ērglis" - unikāls un, protams, visnotaļ slepens krievu tanks ar ļoti augstvērtīgiem taktiskajiem un tehniskajiem datiem

77

Neiespējami! Neiespējami! (ang.)

78

Rinda no V.S. Visocka dziesmas

79

Patiesība ir kaut kur ārpusē (ang.). Šī frāze kalpo kā epigrāfs katrai populārākās televīzijas filmas "X-Faili" epizodei, kuras sižeti runā par dažādu, mūsdienu zinātnes vēl neatzītu spēku ietekmi uz mūsu dzīvi.

80

Tianas Apollonijs - burvis un gudrais, kurš dzīvoja 1. gadsimtā p.m.ē. Viņš kļuva slavens ar spējām darīt brīnumus. Piemēram, Voltērs viņu nolicis pat augstāk pat par Jēzu Kristu

81.

Džons Dī (1527–1608), ievērojams angļu matemātiķis, mehāniķis un filozofs, arī  tiek pieskaitīts burvju un nekromantijas praktizēšanā. Savulaik viņš tika arestēts par maģisku karalienes Marijas Tjūdoras slepkavības mēģinājumu

82

Merkatora vārdā nosaukts kartogrāfiskās projekcijas veids — Merkatora projekcija. Šī projekcija attēlo Zemes sfērisko virsmu plaknē, saglabājot leņķus starp virzieniem. Visas loksodromas (līnijas, kas meridiānus šķērso vienādos leņķos) tajā tiek attēlotas kā taisnes.

83.

Dzīvnieku barības ražotājfirma

84.

Rinda no S. Mihalkova dzejoļa par tēvoci Stjopu-milici

85

Ravks - visbriesmīgākais personāžs sāmu leģendās, atdzīvojies mironis, ar dzelzs zobiem.

86

Nāves mātes valsts - "Jabme-akko-abimo" - sāmu mitoloģijā - paradīze, vieta, kur pēc nāves krīt labu cilvēku dvēseles

87

"Piesēst uz gudrinieka" - ļaujies vēlmei pēc pseidofilozofiskām sarunām, ko izraisa narkotikas-kanabioli

88

"Pārsēji" - neapstrādāta opija uzglabāšanas veids, žāvējot uz marles bāzes (žargons.)

89

"Melnais" - morfīnu saturošs šķīdums, vājš heroīna analogs (žargons.)

90

"Baltais ķīnietis" - spēcīga sintētiska narkotika (žargons).

91

Kumars - narkotiska "lomka", sāpīgs atturēšanās stāvoklis, ķermeņa reakcija, nesaņemot parasto narkotiku devu (žargons.)

92

Mans dārgais draugs (ang.)

93

Ak, šie krievi!.. (ang.)

94

Kamlanēšana - šamaniska garīga prakse, kuras laikā noida sasniedz izmainītu apziņas stāvokli un savienojas ar smalko enerģiju pasauli.

95

Seids - sāmu mitoloģijā senča gars, kas dzīvo kokā vai akmenī. Neparasta izskata akmens kopas visbiežāk tika uzskatītas kā apveltītas ar pārdabiskām īpašībām. izveidots dabiski vai mākslīgi, piemēram, liels bloks, kuru atbalsta divi vai trīs citi, mazāki

96

Gurji - piramīdas no akmeņiem, ko izmanto kā orientierus

97

"novapēts" - krāsots, no "vapa" - krāsa (cita - krievu). Šī Bībeles formula nozīmē, kā mēs šodien teiktu, kaut ko skaisti noformētu, bet sapuvušu un sliktas kvalitātes no iekšpuses

98

"Soldier of Fortune" - žurnāls cilvēkiem, kuri profesionāli riskē ar savu dzīvību. Padomju prese to nicinoši sauca par “algotņu žurnālu”. Patiesībā "Kareivis ..." publicē militārpersonu - oficiālu un neoficiālu operāciju dalībnieku planētas "karstajos punktos", atmiņas; rakstus par jauna veida ieročiem un ekipējumu, stāstus par pasaules armiju elites vienībām. Nesen sāka parādīties arī Krievijā

99

Puiši (ang)

100

ASV elites militāristu kaujas sauciens. To izrunā šādā veidā, kaut arī angliski parasti raksta "Angh"

101

Galvenā izlūkošanas pārvalde

102

Firns - granulēts ledus, kalnu sniega segas pārveidošanās rezultāts

103.

"Superacs" (ang.)

104

Pretekļi(ang.)

105

Tur pilns ar klaburčūskām(angl.)

106

Jūras garuma mērs - vienāds ar 185,2 m (0,1 jūdzes)

107

Klimovska - pilsēta netālu no Podoļskas, kur atrodas NIItočmaš institūts, kas nodarbojas ar jaunāko kājnieku ieroču modeļu izstrādi

108

Ņikita Fjodorovičs Karacupa - slavens robežsargs, kurš kopā ar dienesta suņiem aizturēja 467 robežpārkāpējus. Visiem suņiem bija viens vārds - Induss

109.

Alni vai briedi (ang.)

110

Pēda - garuma mērs, kas vienāds ar 30 cm. 19. gadsimta literatūrā, kad kaukāziešu vidējais augums bija daudz mazāks nekā mūsdienās, bieži ir atsauces uz "sešu pēdu milžiem". Saskaņā ar mūsdienu koncepcijām 180 cm augums nav nekas neparasts, bet sešas pēdas kā "sākumpunkts", aprakstot garu cilvēku, saglabājās ikdienas dzīvē

111.

Kas pie velna vēl te par elli (ang.)

112

Godīgi sakot, brālīt, es kaut kā nejūtos sevišķi labi ... (ang)

113.

Nolādēts (ang.)

114.

Līdz nāvei apriebušās visas šīs jāšanās medības (angl.)

115

Ak nē, nē, nē! .. (ang.)

116

Ak nē, apžēlojies, tikai ne to! .. (ang.)

117

Mājas, mīļās mājas! (ang.)

118

Tibetas lama, kas publicēja grāmatu "Trešā acs" un citas

119.

Viskrievijas acu un plastiskās ķirurģijas centra direktors 1996. gada vasarā ekspedīcijas laikā uz Tibetu atklāja milzīgus pazemes dobumus, kuros anabiozes stāvoklī atradās dažādu pagātnes civilizāciju pārstāvji.(Tie, kuri lasījuši Muldaševa darbus, zina, ka Muldaševs neko tamlīdzīgu neatklāja, un savām acīm neredzēja, viņš tikai noklausījās un pierakstīja vietējo priesteru leģendas. Tulk.)

120

Noslēpumaina pilsēta, kas faktiski pastāvēja Obas un Tazas līča reģionā līdz septiņpadsmitā gadsimta vidum. Pēc neilga un fantastiska ziedu laikmeta, kad tam cauri gāja līdz pusmiljonam sabuļādas gadā, Mangazeja pēkšņi pazuda no Zemes virsmas. Lūk, oficiālā versija - nodedzināta līdz pamatiem, ar visām mājām, noliktavām, arhīviem un baznīcām. Pēc tautas leģendām - nogrima okeāna dibenā

121

Samiedna (Saameedna, Suomeedna) - "sāmu zeme"

122

Netulkojama vārdu spēle

123

Kerjoža (kerress) - vieglas un ļoti manevrējamas laivas formas ragavas

124.

Atvainojiet (ang.)

125

Ak, kāds piedzīvojums! (ang.)

126.

šeit domāts, ka Virinejai piemīt iedzimtas ekstrasensa spējas. tulk.

127

1917. gada martā V. I. Ļeņins un viņa tuvākie līdzgaitnieki atgriezās no emigrācijas bez jebkādām muitas formalitātēm ar speciālu aizzīmogotu vagonu, ko nodrošināja Vācijas valdība

128.

Viens no spēcīgākajiem halucinogēnajiem preparātiem, kas mūsdienās pazīstams cilvēcei

129

Nomērīta ar sērkociņu kastīti, parasto kaņepju porcija, apmēram divdesmit grami

130

Tiek izmantotas M. J. Lermontova dzejas rindas par Napoleonu

131

A. I. Solžeņicins Gulaga arhipelāgā stāsta, kā represiju gados augsta ranga partijas biedri bija spiesti parakstīt baigas pašapsūdzības,  pārliecinot viņus, ka tas ir vajadzīgs augstākas idejas vārdā, jo šiem upuriem vajadzētu patiesi kalpot vienā līmenī ar viņu bendēm: "Mēs ar jums taču esam komunisti."

132.

Rindas no Annas Ahmatovas dzejoļa

133

Pitbuls (pitbulterjers) - amerikāņu Stafordšīras terjers (Amstaffs), kas tiek audzēts tieši suņu cīņām. Daži eksperti šo šķirni sauc par "ģenētiski fiksētiem garīgiem traucējumiem" - jo pitbulim nav aizlieguma aizskart kuci vai kucēnu, kas raksturīgs normāliem tēviņiem. Ļoti izturīgs un "izturīgs pret brūci" suns, kas spēj uzvarēt lielāku un smagāku pretinieku kā viņš pats. Tomēr viņa apsēstība ar cīņām, pretēji pastāvošajam viedoklim, padara viņu par maz izmantojamu "miesassarga" dienestam.

134

Amerikāņu kinoaktrise, karatē-cīnītāja zvaigzne. Bijusī čempione, viņa brīvi pārvalda astoņpadsmit ieroču veidus un tuvcīņas paņēmienus

135

Šis vecais vārds nāk no saknes, kas nozīmē spēju saliekties, izliekties. Saistīts ar "loka"[ieroča], "loka" (seglu), "viltības", "saliekuma" un daudziem citiem. Tādējādi "Lukomorje" nozīmē - "vietu, kur saliekta jūras piekraste", tas ir, jūras līcis

136.

Tas ir. attiecināms uz vīriešu auglību

137

No grieķu . herma - "atbalsts, stabs". Grieķijā un tās kolonijās hermas tika novietotas uz ceļiem, lai norādītu attālumus. Tas bija pīlāra formas stienis ar rūpīgi veidotu Hermesa galvu (no tā arī nosaukums) un izteiktu vīrieša dzimumorgānu. Veidots pēc rūpīgi izdomāta rituāla

138

Tetovējumi (žargons)

139

"Ūdrs" - taktiska aprīkojuma komplekts, kas sastāv no vestes ar maisiņiem un patruļas mugursomas

140

Pilns teksts ir kaut kas līdzīgs šim. Kremlis nosūta notu kaimiņvalsts valdībai: “Vakar, pārkāpjot robežu, mūsu mierīgi arošajam traktoram uzbruka jūsu tanku pulks. Mūsu mierīgā traktora atbildes pasākumu rezultātā jūsu pulks tika pilnībā iznīcināts. Šajā gadījumā mēs iesakām uzskatīt incidentu par atrisinātu, ja nē, tad nākamreiz izmantosim sējmašīnas, vijmašīnas un vertikālās pacelšanās kombainus ... "

141

šifrs, kas apzīmē ievainoto

142

Lācis

143

Mākoņstūmējs - vecajā Krievijā burvis, kuram baumas piedēvēja spējas kontrolēt laika apstākļus

144

Sabuļu Kolas pussalā nav

145

Labvakar (ang.)

146

Ebreju mistikā sava veida nolādējums, vīrieša spēju atņemšana

147

Zilenis - pirmsdatoru praksē rasējuma dublikāts, kas iegūts ar gaismas kopēšanu. Tā to nosauca tāpēc, ka saskaņā ar sākotnējo tehnoloģiju fons izskatījās zils, bet burti un līnijas uz tā bija baltas. Pēc tam kopēšanas tehnoloģija mainījās, fons kļuva bēšs un attēls kļuva tumši brūns, bet nosaukums palika

148

Visbriesmīgākais ebreju mistikas lāsts. Uzskata ka šādā veidā ortodoksāļi nolādēja Izraēlas premjerministru Ichaku Rabinu, kurš vēlāk nomira no terorista lodes.

149

Vēsturisks fakts: Otrā pasaules kara laikā pēc Dānijas sagrābšanas nacisti visiem tur esošajiem ebrejiem pavēlēja nēsāt aproces ar sešstaru Dāvida zvaigzni. Tā - pirmais, kurš demonstratīvi sāka nēsāt šādu pārsēju, bija pats Viņa majestāte Dānijas karalis

150

Tabl'dots - kopīgs pusdienu galds viesu mājās, pansijās un dažu valstu restorānos

151

Košruts - stingra gaļas un piena produktu nošķiršana, pieņemta jūdaismā

152

Slavena kinoaktrise, itāliete. Kādu laiku tika uzskatīta par sievietes grācijas un skaistuma etalonu

153

pēc īpaša projekta izstrādāts superauto, kuru,  filmās un komiksos, izmanto amerikāņu leģendārais "nakts atriebējs" - Betmens, "cilvēks - sikspārnis"

154

T.i. "noformēšu protokolu par sīko huligānismu"

155.

Plastīds -  spēcīga spridzekļa paveids

156.

Inspektori

157.

Spēļu automāti, kas aprīkoti ar vienu sviru. vispār jau to droši vien zina visi

158

"Līdz pilnīgam kailumam" (ang.) Vārds "striptīzs" [eng. strip-tease) nozīmē “ķircināšana ar izģērbšanos”, nevis “izģērbšanās līdz zobiem”, kā domā viens otrs, kurš skolā slikti mācījies

159

"Ļoti sauss" [skābs - līdzīgs etiķim] šampanietis. stāsta, ka no tā nekad neesot paģiru (ja vien, protams, tas nav viltots)[Domājams gan! Kādas paģiras var būt sadzeroties etiķi? Toties kuņģa problēmās gan var iedzīvoties...]

160

Kas ne ar ko neriskē, tam nekā nav (fr.)

161

Ruletes žetoni ir atšķirīgi nokrāsoti, bet tiem ir vienāda vērtība. Spēlētājs var izvēlēties sev tikai vienas krāsas žetonus. VIP personas var spēlēt uz naudu

162

Tas ir. konkrētam skaitlim: izmaksu koeficients šajā gadījumā ir trīsdesmit pieci pret vienu

163

Spēlējot ruleti, nevar būt vispār nekādas sistēmas principā. Neskatoties uz to, tās tiek neatlaidīgi veidotas. Martingeila sistēma pastāv kopš astoņpadsmitā gadsimta, un tā ir balstīta uz likmju secīgas samazināšanas vai palielināšanas stratēģiju. Spēle notiek tikai uz vienādām izredzēm: "sarkans-melns", "pāra-nepāra". Jums visu laiku jāliek likmes uz vienu un to pašu. Piemēram, vienmēr uz sarkanā vai nepāra. Tiek pieņemts, ka agrāk vai vēlāk jums paveiksies

164

NPS - neatbilstība dienesta stāvoklim

165

UPRID - progresīvas pētniecības un attīstības plānošanas birojs, viena no slepenākajām ASV Aizsardzības ministrijas struktūrām

166

"Anenerbe" - "Senču mantojums" (vāc), visnoslēpumainākā no visām Trešā Reiha organizācijām. Pilns nosaukums - "Vācijas biedrība senās Vācijas vēstures un senču mantojuma izpētei". Par šo tīri okulto SS vienību ir saglabājusies ļoti maz informācijas, un arī tad, acīmredzami, apzināti sagrozītā veidā. Tomēr tiek uzskatīts, ka pētījumos "Anenerbe" iztērēja vairāk naudas nekā pirmās atombumbas izveidošanai Amerikas Savienotās Valstis. Šie pētījumi aptvēra milzīgu jomu - no "atriebības ieroča" radīšanas līdz praktiskā okultisma izpētei, sākot no eksperimentiem ar koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem, līdz citu slepeno biedrību izspiegošanai

167

Krievijas izveidotā, atzītā par labāko pasaulē, ierīce plazmas auklas uzturēšanai un uzsildīšanai. Zinātnieki to uzskata par svarīgu pavērsienu ceļā uz kontrolētu termokodolsintēzi - procesu, kas var atrisināt visas cilvēces enerģētiskās problēmas.

168

Azartspēles paveids izveidojies no tāda paša nosaukuma nāves spēles. Sākotnēji tā dēvētais spēlētājs izmantoja sešu lādiņu revolveri. Tas bija pielādēts ar vienu patronu, un cilindrs tika pagriezts vairākas reizes. Spēlētājs turēja revolveri pie savas galvas un nospieda gaili. Piecas iespējas  no vienas, ka viņš paliks dzīvs. Tagad, pateicoties imitācijai, zaudējuma gadījumā spēlētājs zaudē nevis dzīvību, bet tikai naudu

169

Par katru darba dienu krupjē saņem novērtējumu, kas būtiski ietekmē viņa ienākumus

170

Tūkstoš atvainošanos (FR)

171

Cienījamos kazino klientam ir tiesības paļauties uz vairākām bezmaksas fiškām. Tādējādi viņš tiek ievilkts spēlē.

172

Sikarijs - romiešu okupācijas laiki. Jūdi - fanātiski ebreju karotāji ar neticamu kaujas niknumu un nicinājumu pret nāvi. Mūsdienu Izraēlas dzīvē - profesionāla slepkavas sinonīms

173

Atkarīgo leksikā - šļirce

174

Zāles injekcijām (žargons)

175

vēna[asinsvads] (žargons)

176

Tas ir. piedzīvo "lomku" (citādi "kumaru") - sāpīgu abstinences sindromu, kas pārsteidz narkomānus, ja nav jaunas "devas"

177

Tas ir. izvest no "kumara" ("lomkas"), piedāvājot narkotiku "devu"

178

"Sazināties" - būt stukačam - ziņu pienesējam par saviem biedriem

179

Akrobāts - pasīvs homoseksuālists (žargons)

180

CAB - Centrālais adrešu birojs

181

Volframs Zīverss - SS štandartenfīrers, "Anenerbe" sekretārs-vadītājs Bija tuvs Himleram, viņam bija ievērojamas summas Šveices bankas kontos. Pēc kara aizbēga no pelnītas atriebības, pārbēga pie amerikāņiem, ieņēma ievērojamus amatus CIP un nomira savā nāvē 1983. gadā savās mājās Floridā.

182

NSA - Nacionālās drošības aģentūra

183

Endorfīni un enkefalīni - "prieka vielas", dabiskie laimes hormoni, kas rodas cilvēka ķermenī

184

Tas ir, saistīti ar izmēģinājuma dzīvnieka nāvi

Content

Semjonova Marija, et al Sārtais ziediņš. (Kudejars-1)

Ivans un Marja

"Taibolā dzīvojam ..."

Visi tur būsim

"Laikus neizvēlas ..."

PIRMĀ DAĻA. VIENA DIENA IVANA STEPANOVIČA DZĪVĒ

Miroņa lāde

Īsts pulkvedis

Darbiņš ne vājiem nerviem

Suņi un Sobakins

«…And have a nice day!»

Kļūda 2000

Pogankas palātas.

Kobras izlien no alām

Homo banditikus

Partijas zelts

Vecmāmiņa un mazmeita

Valsts Nodevība

Kuces dēls

"Eniki-beniki sikeli sā..."

Tēva dienasgrāmata

Tālu, tālu pa ielu ...

Pilnā parādes formā

OTRĀ DAĻA. SARKANĀ GAISMA

Nerātnais puikiņš

Aizvedīšu tevi uz tundru...

Tikšanās pie Elbas

Par ceturto internacionāli!

Trīs gudrinieki vienā tazikā

"Viņējā māte rotvelka..."

Velns zina, kas tas ir

Eņģeļa zīme

Neatbildētie jautājumi

"Izja, vai tu kaut ko saproti? .."

Trīs sešinieki

Lielais brauciens pa ezeru

Amerikāņi ieradušies uz dejām

Noslēpumi aiz septiņiem zīmogiem

Līdz kāzām sadzīs

Rept-Kedgi

"Lūk, meit, ņem!"

Ateju katarse

Karavīra vēstule

Pulksten divpadsmitos pa naktīm...

Virinejas Pavlovnas pirmais sapnis

Polundra!

Izceļošana

TREŠĀ DAĻA. PIRMĀ PLAISA

Vecpuiša vakariņas

Pretējā Mēness puse

"Bdu, bdu, bdu!"

Pikniks ceļmalā

Kā šodien tiek finansēta zinātne

Liels tēvišķīgs paldies

Pie pravieša Iļjas

Tas noteikti uz laimi...

Interesants kino

Un lai neviens neaizietu aizvainots...

Velns, ne no mūsu Dieva

Pirmā plaisa

paskaidrojumi, piezīmes