С. Грег Залер

Гадна работа на улица „Гансън“

Искам да благодаря на следните хора:

на моя мениджър Далас Санайър за приятелството, кикота и неуморните му усилия за мен; на моя баща К. Гери Залер за култивирането на вкуса ми, за дългите години на окуражаване и за началото;

на моята кралица Пам Кристенсън за това, че е невероятен извор на радост в живота ми; на моята майка Линда Кук Залер и на сестра ми Джоди Залер; на моите ценни поддръжници Джеф Хериот, Греъм Уиник, Фред Раскин, Джеф Уагнър, Марти Ритконен, Уилям М. Милър, Дейвид Лоу, Джулиън Туан, Лидия Уилис;

както и на Дженифър Барне от „Роу Дог Скрийминг Прес“ и на Дон д’Аурия за това, че публикуваха първите ми романи.

1

Нещо, заседнало в канавката

Мъртвият гълъб полетя в нощта, плесна Доги в лицето и се стовари на земята, дългите му нокти затракаха по паважа, докато се търкаляше на изток. Очите му, които приличаха на мъртви стриди, гледаха към далечния край на задънената уличка.

Четирима мъже в добре ушити костюми отвърнаха на вторачения поглед на скитника, наблюдавайки го през парата на своя дъх. Пред тях стоеше едър черен тип — човекът, който беше ритнал гълъба сякаш е футболна топка.

— Мамка му, оставете ме на мира — каза Доги от мястото си върху парче чудесна мукава.

В очите на човека най-отпред проблесна светлинка и от широките му като на бик ноздри се издигна пара. До лявото му рамо стоеше много слаб азиатец, чието осеяно с белези от шарка лице изглеждаше така, сякаш му липсваха нужните за усмихване мускули.

— Къде е Себастиан? — попита онзи, който ритна гълъба, докато с левия си крак примъкваше друг труп на пернато.

Доги бе притиснат в края на уличката.

— Не познавам никого на име Себастиан.

— Глупости.

Едрият черен мъж ритна гълъба. Доги закри лицето си с ръце и един нокът одра дясната му длан. Откъснати пера се замятаха из въздуха като игли, шиещи зад бод.

— Всички във Виктъри познават Себастиан.

Една идея се запромъква из влажното и гневно съдържание на черепа на скитника, докато стигна до мислещата част.

— Вие, момчета, ченгета ли сте?

Никой не отговори на въпроса.

— Ето още един.

Едрият черен мъжага погледна говорещия — блед червенокос тип с тъжни зелени очи и измачкани дрехи. Пред дясната му обувка лежеше друга простряна птица мъченик.

— Бива го — одобри онзи, който биеше шутовете.

— Ще опитам.

През годините Доги беше виждал много мъртви гълъби по улиците на Виктъри.

Едрият чернокож нахлузи ръкавици на големите си ръце, наведе се и хвана мъртвата птица за главата.

— Гладен ли си? — попита той, гледайки към скитника.

— Майната ти, негро!

В ръцете на двамата мъже, които стояха зад азиатеца с белези от шарка по лицето, се появиха пистолети, докато едрият закрачи към Доги, понесъл трупа на гълъба. Отвъд далечния край на задънения пасаж улицата беше тъмна и безмълвна.

— Белите бездомници се държат най-лошо — отбеляза червенокосият, докато оглеждаше кожичките около един от ноктите си. — Винаги съм предпочитал черните.

— Аз също — обади се азиатецът. — Защо ли е така, как мислиш?

— Ами… черният, който е бездомен, приема да бъде бездомен. Може да разкаже историята си: тази страна открадна моя народ от неговата родина, окова ни и ни накара да й работим. Сега съм свободен и отказвам да работя. Тази страна ми е задължена за дните на робството, за шибаните седалки в автобусите и за хиляди други несправедливости и сега аз си прибирам дължимото.

— Реституция?

— Точно така. Реституция. Обаче белият бездомник е различен. При него няма реституция. Родителите му са смятали, че трябва да учи в колеж и затова е учил. Може би се е дипломирал. А сега седи на улицата, напива се и си драпа гащите, докато си мисли: как можах да заседна сред всички тия негри?

Едрият се спря точно пред Доги. Мъртвият гълъб висеше във въздуха с подут от газовете на разложението корем. Разчорлените му пера сочеха във всички посоки.

— Къде е Себастиан? — Едрият тип завъртя китка и птичият труп се разлюля като махало. — Кажи ми или ще има Ден на благодарността втора част.

Доги не обичаше чернилките и те не го обичаха. Винаги когато беше възможно, се изолираше от тях, като се стоварваше в покрайнините на Виктъри, където можеше да си се представя различен и кротко да проси.

— Къде е? — Очите на едрия мъж бяха малки и безмилостни.

Доги нямаше приятели, но имаше един познат, който му даваше алкохол, за да доставя пратки, да шпионира хора и да пази по време на кражби. Името на този щедър упълномощител беше Себастиан Рамирес и скитникът нямаше намерение да каже каквото и да било за този добър омбре на някакъв негър в сако.

— Не знам за кого…

Едно коляно се заби в гръдната кост на Доги и той изрева. Птицата изпълни устата му.

— Лъжец — каза едрият черен тип.

Скитникът усети вкус на мръсотия и пера, докато клюнът дереше небцето му. Безрезултатно се опита да плесне огромните ръце на нападателя.

Едрият негър скоро извади гълъба от устата му.

Кръв изпълваше устата на Доги и се стичаше на тънка алена струйка по брадичката му подобно на змийски език. Уплашен до прилошаване, той гледаше своя мъчител.

— Следващия път ще го вкарам по-дълбоко.

— Трябва да му повярваш — подхвърли червенокосият.

Сипаничавият азиатец и четвъртият наблюдаваха ставащото сякаш с намаляващ интерес.

Доги изплю кръв.

— Няма го.

— Къде отиде?

Бездомникът не можеше да рискува да изгуби Себастиан, дори ако това означаваше да смуче мъртва птица.

— Майната ти, негро!

— Ето, отново започна — отбеляза рижият.

Азиатецът с белези от шарка сви рамене.

Едрият се смръщи, отново стовари коляното си в гръдната кост на Доги и се отпусна с цялата си тежест върху него. Бездомникът изрева и гълъбът отново прекъсна вика му. Едно солено мънисто, лявата очна ябълка на птицата, се плъзна по езика му и докато натискът върху гърдите му нарастваше, реброто, което му бяха счупили групичка кискащи се черни юноши, се строши за трети път през последните няколко години. Той се опита да изпищи, но успя само да си направи гаргара с перата.

Рижият се прозя и попита сипаничавия азиатец:

— Какъв сос върви с пуйка?

— От пилешки дреболии.

— Мисля, че той ще го направи.

— Не и върху моите обувки — каза едрият черен тип, докато вадеше птицата.

Доги изви глава и изля върху асфалта поток от жлъчка и карамелизирани пуканки.

Червенокосият погледна другаря си.

— Винаги съм се питал кой яде тия лайна.

— Вече знаеш.

— Следващия път ще я напъхам до края — предупреди едрият. — Къде е Себастиан?

Доги изплю кисел сок от устата си и изтупа курешките от брадата си.

— Отиде в…

Блесна светкавица.

Рижият се завъртя на деветдесет градуса и падна, стискайки лявото си рамо, когато изстрелът отекна. Азиатецът с белязаното от шарката лице издърпа ранения си другар зад метална кофа за боклук, докато едрият негър и четвъртият мъж залепиха гърбове в противоположната стена и извадиха пистолети.

В задънената уличка настъпи тишина.

Припълзявайки към една входна врата с отстъп, Доги започна да вика:

— Четирима са! Ченгета! Двама се крият зад…

С трясък блесна бял огън. Един куршум прониза ларинкса на скитника и черепът му се блъсна в старите тухли. Страшен студ нахлу в разкъсания му врат и секунда по късно паважът го блъсна в лицето. Около него загърмяха изстрели, после пукотът полека-лека отслабна, докато накрая напомняше шумоленето на карти, които се разбъркват за поредната игра на покер.

— Чудя се дали осъзнава колко чернилки го чакат в ада? — попита някой в уличката, която сега беше много-много далече.

Доги си представи кикотещи се негри с рога, червени очи, остри зъби, по шалвари и с големи транзистори на раменете. Когато сърцето му спря, в главата му се въртеше тази представа за пъкъла.

— Приличаше на атеист.

Гръмна пушка помпа и едрият чернокож, който риташе гълъбите, изрева.

2

За да забрави

Беше декември, но на горещото слънце, увиснало на небето над Западна Аризона, не му пукаше за календара. Примижавайки, У. Робърт Фелбърн огледа полицейското управление и долепи плоската с алкохол, която стискаше в десницата си, до устните. После преглътна сгряващото питие, пусна манерката на земята и бавно тръгна по паважа, влачейки сянката си през избледнелите линии, очертаващи местата на паркинга.

Дланта му се опря в стъклото на въртящата се врата и той видя в него четирийсет и девет годишен бизнесмен с подпухнали очи, редееща руса коса и омачкан морскосин костюм с потъмнели подмишници. Вторачен в жалкото си отражение, Робърт приглади щръкналия на темето си перчем и изправи вратовръзката си. Всичко беше извършено без мисъл, по навик, все едно е саморазмразяващ се хладилник.

В съзнанието му се появи красива жена и той пристъпи срещу тъжното си бледо лице.

Въртящата врата се раздвижи, въвеждайки го в приемната на полицейското управление, където ноздрите му се изпълниха с миризмата на лимонада или пък на дезинфектант. Движейки краката си като марионетка, той се приближи към рецепцията, зад която стоеше млад латинос в полицейска униформа и с мустак, който приличаше на бухлата вежда.

— Пиян ли сте?

— Не — излъга Робърт. — Казаха ми да дойда и да говоря с… — Погледна името, което бе записал върху левия маншет на ризата с неизтриваем черен флумастер. — Детектив Джулс Бетингър.

— Как се казвате?

— У. Робърт Фелбърн.

— Изчакайте.

— Добре.

Мъжът на рецепцията набра някакъв номер, каза тихо няколко думи в слушалката, върна я на мястото й и мушна въздуха с показалец.

— Ето там.

Робърт се вторачи в пръста.

— Виж къде соча.

Бизнесменът проследи невидимата линия, която тръгваше от върха на показалеца на латиноса, и установи, че сочи кошчето за боклук.

— Не разбирам.

— Вземи го със себе си.

— Защо?

— В случай, че закуската ти реши да излезе на разходка.

Вместо да противоречи на грубата оценка за своето състояние, Робърт отиде и вдигна кошчето. След това латиносът кимна към коридора, който се простираше по протежение на фасадата на сградата и той започна своето пътешествие по линолеума, понесъл в ръце кошчето. В съзнанието си видя красивата жена. Очите й накараха времето да забави ход.

— Господин Фелбърн?

Бизнесменът вдигна очи. Застанал на прага на отворена врата, която водеше към централното работно помещение на управлението, стоеше слаб чернокож мъж в масленозелен костюм. Беше висок около метър и седемдесет и пет, с много високо чело, сънливи очи и страшно черна кожа, която сякаш поглъщаше светлината.

— Ти ли си Бетингър?

— Детектив Бетингър. — Полицаят му махна да влезе. — Насам.

— Трябва ли да нося това? — попита Робърт, повдигайки леко кошчето.

— То е само предпазна мярка.

Двамата закрачиха по пътеката в средата на голямото централно работно помещение между писалища, полицаи, чиновници, вдигащо пара кафе и компютърни екрани. Двама мъже играеха шах с фигури с кучешки глави и по незнайна причина видът на коронованите кучета ужасно разстрои Робърт.

Ръбът на едно от писалищата се блъсна в хълбока му, запращайки го встрани.

— Внимавай — подхвърли Бетингър.

Бизнесменът кимна.

Пред тях се издигаше ламперия, в която имаше осем кафяви дървени врати, всяка украсена с метална табелка. Детективът отиде до най-дясната и пусна придружителя си да влезе в посочената стая.

Сутрешното слънце изпълваше помещението и лъчите му се забиха в мозъка на Робърт като пакостливи детски пръстчета.

Бетингър затвори вратата.

— Сядай.

Бизнесменът седна на малък диван, остави кошчето за боклук до шестстотиндоларовите си обувки и вдигна очи.

— Казаха, че ти си човекът, с когото трябва да говоря. Ти си се занимавал с изчезналите лица.

Детективът се настани зад бюрото, измъкна молив от една керамична чаша, на която бе изрисувано усмихнато слънце.

— Как се казва?

— Трейси Джонсън.

Графитният връх направи пет движения.

— С „и“ или „й“?

— С „й“.

Бетингър очерта буквата, сложи отгоре диакритичния знак и продължи да пише.

Робърт си спомни как винаги, когато се подписваше, Трейси изписваше дъгичката над буквата „й“, сякаш беше в шести клас. Беше мила превземка.

— Кога я видя за последен път?

Бизнесменът стана неспокоен.

— Казаха, че трябва да изчакам четирийсет и осем часа.

— Няма правило.

— Завчера вечерта. Някъде около полунощ.

Бетингър написа: На осми, събота, полунощ.

— Не вкарвате ли това в компютър или нещо подобно?

— Технически сътрудник ще го вкара.

— О.

— Трейси черна ли е?

— Да, афроамериканка.

— Колко млада е?

Робърт погледна черното квадратно лице на Бетингър, което бе застинало в непроницаема маска.

— Моля?

— На колко години е?

— Двайсет и две — призна бизнесменът.

— Как би описал отношенията си с тази жена?

Съзнанието на Робърт се изпълни с голото карамелено тяло на Трейси, простряно върху легло с чаршафи от бяла коприна, нейния пищен задник, бедрата й, гърдите, огрени от топлата светлина на многото свещи, които миришеха на Ориента. Светлината се отразява в магическите й очи и в множеството съвършени повърхности на диаманта, който краси лявата й ръка.

— Сгодени сме.

— При теб ли живее?

— През повечето време.

— Забеляза ли нещо необичайно в събота?

Когато си припомни вечерта, сърцето на Робърт заблъска.

— Беше уплашена… брат й имаше неприятности и… и тя се нуждаеше от помощ. Не искаше да моли мен, но… — Гърлото му се сви пресъхнало.

— Той как се казва?

— Лари.

Бетингър записа това.

— Какви бяха неприятностите на Лари?

— Дължеше пари на някакви хора. Много пари. Има проблеми с хазарта.

— Това първият път ли беше, когато Трейси те помоли да помогнеш на брат й?

— Не — Робърт се вгледа в ръцете си. — Случвало се е и друг път.

— Колко пъти?

— Мисля, че три. — Бизнесменът въздъхна на пресекулки. — Тя смяташе, че след последния път е престанал с комара. Беше обещал да го направи. Закле се, че вече не играе, но… ами не беше вярно.

Бетингър върна молива в голямата чаша за кафе.

Робърт го погледна объркан.

— Повече няма ли да пишеш?

— Колко повече?

— Моля?

— Колко пари й даде в събота?

— Седемдесет и пет. Бизнесменът се изкашля, за да прочисти гърлото си. — Хиляди.

— А предишните пъти сумите бяха малки. Две до пет хиляди.

Това не беше казано като въпрос, но въпреки това Робърт кимна в потвърждение.

Усети в стомаха си ужасно усещане, което се разпростря из червата. Сети се за бившата си жена, за двете си деца и къщата, в която всички бяха живели доволни, преди да срещне Трейси на онзи ВИП купон миналия март.

— Хората, на които брат й дължеше пари, са от мафията — каза бизнесменът. — Тя ми каза, че… ще го убият. А може да погнат и нея, да й нарежат лицето, ако…

— Искаш ли нещо от автомата? — попита Бетингър, докато ставаше иззад бюрото. — Аз съм пристрастен към канелените сладки, но ми казаха…

— Ей, това е сериозна работа!

— Не е. Ако креснеш още веднъж, разговорът ни ще приключи.

— Аз… съжалявам — Гласът на Робърт беше тънък и някак си много далечен. — Тя ми е годеница.

— След като си взема сладките, ще ти дам да прегледаш няколко албума, за да видим дали ще можеш да я идентифицираш.

— Какви албуми?

— С проститутки.

Бизнесменът стрелна глава към кошчето за боклук и пенещото се съдържание на стомаха му плисна в съдината. Конвулсии, които приличаха на оргазми, изстискваха храносмилателния му тракт.

— Благодаря, че не го изля на пода — отбеляза Бетингър. — Искаш ли да наминеш друг път?

Наведен над кошчето с капеща от устата слуз Робърт не отговори.

— Господин Фелбърн, позволи ми да те образовам малко — каза детективът. — Трейси вероятно вече е напуснала града. Има пари, които ти си й дал, и то доброволно, а това не е от нещата, заради които може да се организира национално издирване. А ако случайно я хванем, ще я изправим пред съда и ще трябва да обясниш на съдията, а може би и на съдебните заседатели как си бил воден за носа като невинно добиче от една черна курва на половината на твоите години.

Робърт бе ужасен от мисълта да причини още неудобства на бившата си жена и двете им деца.

— Трейси красива ли е?

В кошчето за боклук бизнесменът кимна.

— Това е сценарият. Богат бял мъж на средна възраст, който си пада по тънката част, и младо, красиво чернокожо момиче. Не мисля, че седемдесет и петте хилки плюс диамантеният пръстен си заслужават да се качиш на сцената на този театър.

Робърт вдигна глава и си избърса устата, докато Бетингър пресичаше кабинета.

— Наистина ли смяташе, че ще се ожениш за Трейси с „й“?

Бизнесменът прочисти гърло.

— Ние сме много различни… обаче можеше да стане. Такива неща постоянно се случват.

— Изключително рядко.

В помещението настъпи оглушително мълчание и детективът отвори вратата.

— Свършихме ли?

Робърт кимна жално.

— Вземи кошчето — Бетингър прекрачи прага. — И не бъди такъв проклет идиот.

Съсипан, бизнесменът стана от диванчето, мина през вратата, прекоси голямото работно помещение. Четирийсет и седем годишен ерген, изгубил семейството, парите си и достойнството си не заради млада красива курва, а заради собствената си слабост. Заради своята неблагодарност, похот и невероятната си способност да се самозаблуждава. Робърт си представи как стои пред свещеника, гледа Трейси Джонсън в очите, произнасят обетите, и за миг разбра, че е заблуден и смешен глупак, не по-различен от фигурките за шах, които бе видял на бюрото на ченгето — куче с корона на главата, което си мисли, че е цар.

Хубавото беше, че знае как да сложи край на своето унижение.

Изпълнен с решимост, се приближи към рецепцията, нахлупи кошчето за боклук върху главата на латиноса и грабна неговия полуавтоматичен пистолет. В преддверието се разнесе предупредителният вик на полицая, когато залитна назад, заслепен от повърнатото.

У. Робърт Фелбърн налапа стоманения цилиндър, свали с палец лостчето на предпазителя и натисна спусъка, а срамът му покри тавана със сиви и червени петна.

3

Въпрос на ограничен избор

Бетингър наблюдаваше как двама от фирмата за почистване се качваха по стълбата с отвратени лица, за да почистят последните следи от самоубийството. Младият полицай, сдобил се с корона от повръщано и равностойни на нея еполети, си тръгна по-рано, разтърсен от преживяното. Трупът с отнесената глава бе откаран на място със стоманени врати, миризма на дезинфектанти и цифрови термометри, които показваха ниска температура както в градуси по Целзий, така и по Фаренхайт.

Детективът отвори пакетчето, което беше купил преди няколко минути от автомата. Вниманието му бе привлечено от стъпки и един мъж се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Инспекторът иска да те види.

— Никога няма да изям проклетите сладки.

— Мисля, че може да не бързаш. Начинът, по който инспекторът произнесе името ти… по-добре да изчакаш.

Бетингър се обърна към Големия Том — прякорът му се отнасяше по-скоро за голямото шкембе, отколкото до ръста му — не беше по-висок от китайка. В този миг детективът осъзна колко много главата на старшия технически сътрудник прилича на лукова.

— Инспекторът разстроен ли е? — попита Бетингър по-скоро любопитен, отколкото разтревожен.

— Веднага след като те повика, се чу гръмотевица.

— Сътрудникът отиде до един от прозорците. — Обаче небето изглежда съвсем чисто.

Двамата заедно се върнаха нагоре по коридора и влязоха в централното помещение, където дузина полицаи се вторачиха в Бетингър. Когато скри канелените сладки в сакото си, тежест притисна раменете му.

— Може би ще имаш време да правиш истински сладки — подхвърли Големия Том. — Ще омесиш сам тестото. Ще следиш фурната. Може да ти остане време да пожънеш и захарна тръстика.

— Опитах се да помогна на човека — направи опит Бетингър да прозвучи искрено. — Честна дума.

— Да не се чудиш, ако те извадя от списъка си с хора, на които да се обадят, ако нещо се случи с мен.

След още няколко крачки стигнаха до писалището на Големия Том, където свинеподобният технически сътрудник вкара туловището си в пластмасов стол. Бетингър продължи към близката врата, стисна десния си юмрук и почука точно под табелката, на която пишеше: „Инспектор Кери Ладел“.

— Бетингър?

— Аха.

— Влизай. — Заповедническият тон не обещаваше нищо добро.

Детективът си пое дъх, завъртя топката на вратата и я бутна да се отвори, откривайки кабинет, в който боровете и орехите бяха повече, отколкото в гората. Зад бюрото в кожено кресло седеше инспектор Ладел — висок, намръщен, с издути под сребърните мустаци устни и зли очи.

— Какво, по дяволите, каза на Робърт Фелбърн?

Думите се стрелнаха към Бетингър като куршуми, привличайки погледи от голямото работно помещение.

— Да затворя ли вратата?

— Отговори на въпроса ми!

Детективът затвори вратата.

— Недей да сядаш!

— Така ли ще разговаряме?

— Фелбърн дойде тук за помощ, влезе в кабинета ти, излезе и се самоуби.

— Фелбърн е бил изстискан от черна професионалистка, наполовина по-млада от него. Аз осветлих положението и му дадох няколко съвета.

— Какви например? Да се самоубие?

— Казах му да забрави за парите и да продължи нататък.

— И той продължи. — Инспекторът вдигна очи към тавана.

Бетингър седна на стола, който му беше отказан.

— Защо ми се нахвърляш така? Този тип беше идиот.

— Познаваш ли Джон Карлайл?

Стомахът на детектива се сви.

— Кмета?

— Да не мислиш, че става дума за втория бейзмен, който направи четирийсет и един удара през краткия си гастрол по време на първенството през 1932?

Бетингър разбра, че този кофти разговор ще стане още по-гаден.

Инспектор Ладел хвърли ментово драже в устата си.

— Ето ти въпрос с един-единствен отговор. Познай кой е бил женен за сестрата на Карлайл само допреди няколко месеца? — Шефът смукна от бонбона си. — Избор А: мъжът, който дойде тук за помощ, влезе в твоя кабинет, излезе и се самоуби.

— Мамка му!

— Това е точната дума. Мамка му! — кимна инспектор Ладел. — Може би ако му беше казал нещо мило, нямаше да се налага сега да използваме тези сквернословия.

— Какво означава това?

— Нищо добро. — Шефът му прекара ментовото драже из устата си. — Повечето политици не искат да бъдат свързвани с изневери, курви или самоубийства, а в историята с Фелбърн те са накуп.

— Значи ще се разсмърди.

— Когато кметът разбрал, се обадил направо на полицейския комисар. — Инспектор Ладел запрати дражето срещу един от зъбите си и се чу щракане, сякаш беше свалил предпазителя на пистолет. — Помъчи се за миг да си представиш същността на това обаждане, ако обичаш.

Въображението на Бетингър се задейства светкавично.

— И къде съм аз в картинката?

— Виждал ли си ги? — попита неговият началник, след като отвори каталога и го остави на писалището. Пръстът му сочеше лъскава снимка, на която една жена, твърде красива, за да бъде полицай, показваше бронежилетка. — Добрата може да ти спаси живота — отбеляза той и продължи да прелиства, докато стигна до поизбледняла снимка, на която един здравеняк с добре поддържан маникюр стискаше лъскав автомат. — А оръжията, които не засичат, са от полза за хората, когато се опитват да ги убият.

Инспектор Ладел затвори каталога, наведе се и го хвърли върху купчина отпадъци.

— Заради теб — продължи той — изгубихме това оборудване, за което лобирам, мамка му, още откакто черните президенти бяха научна фантастика. И невероятното е, че това дори не е най-лошото. Комисар Джефри сега вече не е сигурен дали кметът ще одобри пакета с нашите социални придобивки.

— Света Богородице — подхвърли Бетингър.

Инспектор Ладел се наклони назад с кожения си стол.

— Комисарят и аз си поговорихме. Той е сигурен, че кметът ще оцени, ако се отървем от един определен детектив. — Схруска дражето и го глътна. — Искаш ли друг въпрос с един-единствен отговор?

И дума не излезе от устата на Бетингър.

— Възможно ли е просто да изчезнеш някъде?

— Като при телепортирането ли?

Инспектор Ладел кимна.

— Да, нещо подобно.

— Така и не научих как става.

— Много жалко.

Бетингър се нуждаеше от конкретен отговор.

— Това означава ли, че съм уволнен?

— Обадих се тук-там. Казах, че имам хрътка, която върши наистина добра работа, първокласен копой, дето се изсра на метеното и повече не може да остане в къщата.

Инспектор Ладел отвори чекмеджето.

— Знаеш ли нещо за Мисури?

По гръбнака на петдесетгодишния детектив пропълзяха хладни тръпки. Мразеше студеното време и смяташе, че хората, които избират да живеят там, са извънземни. Той неохотно продължи разговора.

— Ама местенце, а?

— Обявен за щат много отдавна. В североизточната му част има град на име Виктъри. Чувал ли си го?

— Дали изобщо някой го е чувал?

— Част от Ръждивия колан[1]. Имал е бъдеще някога, когато азиатците са били ориенталци. — Ладел помръдна с рамо и една папка се плъзна по бюрото му, спря и увисна над бездната като трамплин. — Когато в Мисури пуснеш водата в тоалетната, тя отива в този град.

Бетингър отвори папката и започна да оглежда информационната страница, която му съобщи, че във Виктъри има тревожно голям брой отвличания, убийства и изнасилвания. Градът приличаше на голям бордей от третия свят, който като плавей някак си беше стигнал до средата на Америка.

— Искат те — заяви инспектор Ладел. — В момента се реорганизират и имат нужда от детектив. Ако се преместиш, ще отменим временното ти отстраняване.

— Значи съм отстранен?

— Не ти ли казах? — сви рамене инспектор Ладел. — На този етап трябва да причиня болка или на теб, или на отдела и дори няма да се престоря, че съществува някаква дилема. Ти си задник, обаче се опитвам да ти дам нещо, защото си талантлив. Върви във Виктъри. Изкарай си службата. След четири години можеш да се пенсионираш. Върни се тук и замеряй къщата на кмета с яйца.

— Пет години — поправи го Бетингър, докато разглеждаше снимката на гето, което приличаше на Нагасаки след атомната бомба, населено от чернокожи, оцелели сякаш в концентрационен лагер.

— По някое време може успееш да си уредиш преместване, но честно казано, се съмнявам, защото там горе имат отчаяна нужда от значки.

Детективът се замисли за жена си и децата. Потърка слепоочията си и докато го правеше, погледна към своя началник.

— Това е гадост.

— Така е — съгласи се Ладел — и ти я заслужаваш.

4

Мазало

Детективът изнесе през въртящата се врата кашон, в който имаше дрехи и книги по криминология, и пое към паркинга. Докато крачеше към своя зелен седан, забеляза изпусната на земята плоска от уиски.

— Бетингър.

Обърна се и забеляза тревожното сбръчкано лице на Силвърбърг — човек, който веднъж му беше спасил живота, а той неговия — два пъти.

— Не е честно — обяви еврейското момче. — Ако човек иска да си пръсне черепа — нека. Аз го одобрявам. Дарвин също щеше да го одобри.

Бетингър сви рамене и продължи да крачи към колата си, но вече в приятелска компания.

— Къде отиваш?

— Вкъщи.

— Звънни, ако искаш да пийнеш. Или да отидеш на стрелбището. Или да пийнеш на стрелбището.

Бетингър отключи вратата откъм пътническата седалка на колата и остави на нея кашона.

— Добре ли си? — попита Силвърбърг.

— Да. — Обърканият детектив затвори вратата, после заобиколи колата по обратния път и стигна до страната на шофьора.

— Все още съм ти длъжник.

— Наравно сме.

— Не сме. Всичко, по всяко време, на всяко място. Винаги можеш да поискаш да ти се издължа.

Бетингър кимна, отвори вратата и седна на топлата тапицерия. Когато пъхна ключа в запалването, стрелна поглед към Силвърбърг, който беше един от малкото му приятели в това управление.

— Пази се.

— Всичко, по всяко време, на всяко място.

Бетингър затвори врата, включи на скорост и излезе от паркинга на сградата, в която беше работил най-малко осемнайсет години.

* * *

Неочаквано Бетингър се оказа у дома. Не можеше да си спомни как е карал дотам, нито пък навигационни подробности като спиране и завиване, но когато погледна през предното стъкло, се оказа, че някак си се е прибрал.

Колата бавно се плъзна нагоре по автомобилната алея към бежовата къща с четири спални, в която той и жена му живееха, откакто се беше родило първото им дете. Фасадата започна да расте, докато не изпълни цялото му полезрение.

Двете деца още бяха на училище и Бетингър знаеше, че трябва да говори с жена си, преди да са се върнали. Той угаси двигателя и тишината, която последва, му подейства като главоболие.

След миг вече крачеше към къщата си, стиснал ключовете в ръката, но не и кашона с вещите, които беше взел от кабинета си. Трите каменни стъпала го отведоха на площадката, където започна да отключва, връщайки резетата обратно. После влезе в климатизираната всекидневна, пресичайки кръглата сянка, която слънцето беше напъхало между краката му.

— Джулс?

— Аз съм.

Леки стъпки се чуха от ателието и Бетингър се обърна. Към него се приближаваше жена му — Алиса Брайт. Чернокожа жена с карамелен тен, дълбоки трапчинки, големи очи, малък нос и коса, която беше сплетена на къси плитки и напомняше короната на глухарче. Разпраните й джинси бяха изцапани с кралскосиня боя, както върховете на пръстите на лявата ръка и острата й брадичка, където очевидно се беше почесала, докато е оглеждала картината си.

— Всичко наред ли е? — попита тя, стрелвайки поглед към стенния часовник.

— Бях отстранен за една тъпотия и единственият начин да се отърва от уволнение е да се преместя в Мисури.

Алиса беше смаяна.

Миг по-късно прекоси стаята и хвана мъжа си за ръцете.

— Това окончателно ли е?

— Да. Градът се казва Виктъри. — Бетингър изсумтя. — Спомни си най-гадния бордей, който си виждала, натрупай върху му четирийсет години лайна и ще добиеш представа.

Алиса се зае да обмисля стокилограмовите късове информация, които съпругът й току-що бе стоварил върху пода на всекидневната.

— Когато бях дете, прекарах известно време в Мисури — отбеляза тя без каквото и да е привързаност.

Детективът погледна жена си в очите.

— Ще направим, каквото поискаш и смяташ, че е по-добре за децата.

— Благодаря, че каза това. — Алиса стисна ръцете на мъжа си. — Има ли приличен град около Виктъри? Безопасно място, където бихме могли да живеем?

— Стоунсбърг. На сто и трийсет километра.

— Има ли магистрала до Виктъри?

— Да.

— Какво е ограничението на скоростта?

— Различно, но преобладава 120.

— Значи всеки ден ще се налага да пътуваш час и половина.

— Приблизително.

Алиса потърка брадичката си точно на мястото, където преди това беше размазала синята боя.

— Хайде да влезем в интернет и да разгледаме Стоунсбърг.

— Щом искаш.

— Аз съм лесна за пренасяне. Карън не харесва новото си училище, а на Гордън ще му дойдат добре неколцина по-добри приятели. — Тя тръгна към кабинета. — Да видим какъв избор имаме.

Сигурен, че се е оженил за най-прекрасната и практична жена на света, Бетингър лепна една целувка върху устата на Алиса и я прегърна през раменете, които бяха десетина сантиметра под неговите.

Така двамата влязоха в стаята.

Алиса щракна ключе и една настолна лампа заля със светлина бюрото, върху което имаше компютър.

— Ти си като бебе по отношение на студа — обърна се тя към съпруга си — и ще трябва да се навличаш. И то много. Наполеонки и фланелки с дълъг ръкав. Пуловери и ръкавици. — Тя включи машината. — Дебели чорапи и наушници.

— Вече ми се гади.

Компютърът заработи и тихото ръмжене се стори на Бетингър като виелица.

5

Обезглавени знаци

Оставаше още малко от нощта. Времето на доставчиците на вестници, хората, работили нощна смяна, и мълчаливите особняци. Със синя канадка, кафяви панталони от едро кадифе и ръкавици, Бетингър изкара на заден жълт хечбек от двуместния гараж в Стоунсбърг, Мисури. Зелената му кола се беше скапала след няколко седмици студ (нещо, което му се стори като предсказание) и след като по-голямата част от парите на семейството бяха вкарани в облигации и къщата в Аризона, детективът се принуди да й купи евтин заместител. Тази липса на свободни средства беше повлияла и върху качеството на техния нов дом, който беше малък и боядисан в цвят на сьомга. На Бетингър не му допадаше идеята да подпише предварителен договор за собственост в Мисури, обаче ако имотът на юг се продадеше, семейството щеше да се премести в по-хубава къща, а той щеше да си купи кола, която не прилича на кутия за подправки.

Стисна зъби, за да не тракат, и бутна лостчето за парното на максимум. Пресече ивицата замръзнала трева, завъртя волана и пое по тъмните улици на предградието, докато не стигна изхода за междущатската магистрала и подкара по нея. Нощното небе с цвят на лавандула започна да порозовява, докато той се носеше бързо на север.

Бетингър прехвърли местните радиостанции, научи някои неща за Исус Христос, който, изглежда, имаше особено гневлив нрав тук в Мисури. Проповедникът говореше за всемогъщество и детективът го прекъсна насред изречението, за да може да кара в студа, без да бъде словесно тероризиран. Фабричното стерео на колата работеше само с аудиокасети и му се наложи да купи няколко за ежедневното си пътуване. (Оказа се, че Гордън смята, че и лентата се радва на ренесанс подобно на виниловите плочи, обаче Карън въобще не познаваше този формат.)

Бетингър пътуваше на север. Малкото коли, които срещаше по пътя, бяха управлявани от безлики прегърбени същества.

Мина един час.

По края на хоризонта в източна посока се появи златиста светлина, когато детективът видя табела, на която пишеше: „Изход 58 — Виктъри“. Той насочи колата към наклонената рампа и погледна над мантинелите. Зад тях се простираше голямо сиво населено място, което приличаше на преобърната канавка.

Дълбоко в Бетингър нещо изръмжа.

Пътят правеше остър завой и той завъртя волана, за да може да го следва. Зад колата заподскачаха камъчетата покрай банкета.

Пред нея в края на острия наклон зееше черна паст — подлез. Фаровете на хечбека се забиха в мрака на тунела и миг по-късно той беше погълнат от него.

Раменните мускули на Бетингър се напрегнаха, докато караше през подлеза. В края на тунела стоеше силует с необичайно дълга дясна ръка. Детективът намали и скоро му стана ясно, че асиметричният тип държи бейзболна бухалка.

Докато спираше колата, Бетингър погледна в огледалото за задно виждане и видя още един мъж — негър, на около двайсетина метра зад нея. От десния му ръкав се плъзна метална тръба и издрънча на паважа.

Двамата започнаха да се приближават към мъркащата кола. От червената светлина на стоповете и бялата светлина на фаровете очите им приличаха на пламтящи геми.

— Слез от колата — нареди типът с бейзболната бухалка.

Бетингър измъкна пистолета от кобура, който лежеше на седалката на пътника, и свали прозореца.

— Аз съм полицай.

— Никое ченге не кара такава кола — отбеляза типът с тръбата. — Направо е смешно.

— Имам доказателство, което мога да ви представя.

— Бетингър вдигна полуавтоматичния пистолет. — Девет доказателства.

Черният се спря.

— Малко трудно се виждат — продължи детективът, — но съм сигурен, че ще ги усетите.

— Недей — каза онзи с бухалката. — Ние само се закачаме.

— Хвърлете оръжията си и отстъпете назад.

Двамата хукнаха към сенките.

— Да не съм ви видял повече тук. — Заповедта на Бетингър проехтя из подлеза като божествен глас от висините.

— Със сигурност ще запомним тази кола! — подхвърли единият от мъжете.

Детективът остави пистолета на пътническата седалка и даде газ. От отворения прозорец нахлу студ и опари кожата му, докато изминаваше останалата част от тунела.

Излезе от подлеза и продължи под лавандуловото небе, докато не се наложи да спре на червен светофар. Тогава вдигна стъклото и се огледа за указателни табели.

Вдясно от него на дървен стълб беше закована една, на която пишеше „Добре дошли във Виктъри“. Надписът беше омазан с човешки лайна.

Видя на изкривения стълб на противоположния ъгъл друга табелка, която го известяваше, че е стигнал до улица „Да го начукам на всички ви“. Улица, която не си спомняше да е видял на картата. Светна зелено и той даде газ, ускорявайки по наклона. Покрай прозорците прелитаха десетки разнебитени жилища с цвят на дървени въглища, както и няколко безименни улици.

Бетингър спря колата до бордюра, защото разбра, че се е изгубил, бръкна в жабката и извади омачканата карта на Виктъри, която с Алиса бяха намерили онлайн. Картата не оправда очакванията им, защото се оказа отпечатана на обикновена хартия, а не на папирусова.

С крайчеца на окото си забеляза някакво движение.

Стисна пистолета си и погледна в южна посока. Едър мъж с вдигната качулка на канадката, която хвърляше сенки върху лицето му, точно излизаше от входната врата на близка сграда.

Бетингър свали прозореца и заоглежда непознатия.

— Добро утро.

— Добро ли е?

Детективът посочи стълба, където трябваше да има улична табелка, и попита.

— Коя е тази улица?

— Да не си се загубил, а?

— Опитвам се да стигна до Дарън Авеню.

Закачуленото привидение повдигна рамене.

— Така ли?

— Това ли е Дарън Авеню?

Някой изкрещя нещо и непознатият прибра глава между раменете, сякаш се криеше от куршум.

— Съобразявай се! — викна той през улицата. — Хората се опитват да спят!

Бетингър погледна в тази посока. На малка покрита веранда в далечината видя прегърбената фигура на възрастен човек, който носеше две престилки и най-малко три халата. Човекът се наведе, загреба една отвратителна котка (която напразно заби нокти в многото слоеве плат, но напразно) и се провикна в отговор:

— Аз само търсех моя малък…

— Млъквайте всички — кресна невидим човек, — или ще сляза и ще ви накарам да млъкнете!

Съпротивяващата се котка беше внесена в черен отвор и детективът отново насочи вниманието си към закачуленото привидение.

Бледа ръка, покрита с белези, посочи колата.

— За шестнайсетгодишния рожден ден на детето ли си я купил?

— Не, за моята бар мицва.

Изпод качулката се чу кикот и се понесоха кълбета пара и миг по-късно призракът посочи към кръстовището.

— Това е „Ленора“, „Дарън“ е тази след нея. Или поне така беше доскоро.

— Благодаря.

Бетингър вдигна прозореца, включи на първа и продължи обиколката си из разнебитения район в покрайнините, като успяваше да избегне повечето от мъртвите гълъби, които лежаха на платното. Петнайсетминутното пътуване по „Ленора“ го изведе на главна улица с четири платна, която някой ироничен любител на страхотии беше нарекъл Съмър Драйв[2].

Вече ориентиран, детективът подкара на север. Улицата беше почти пуста и доколкото изобщо имаше някакво движение, беше от занемарени брички и лъскави автомобили, които приличаха на играчки. Докато навлизаше все по-дълбоко във Виктъри, изоставените сгради се смениха с обитавани, покрити целите с желязо. На билборда в източната част на Съмър Драйв имаше реклама, на която усмихната бяла жена говореше по мобилен телефон, без да има представа, че нарисуван със спрей член заплашва половия й орган.

Колата беше пресякла пустошта на покрайнините и навлезе в област на устойчива бедност.

Бетингър погледна в картата си, после към уличната табелка, за да потвърди местонахождението си, и включи мигача. Завъртя волана обратно на часовниковата стрелка и навлезе в Шейсет и пета улица.

Мина край „Заложната къща на Лани“, „Осребряване на чекове“, бакалия, наименувана гордо „Големия магазин“, едно меланхолично магазинче, което приличаше на погребална агенция, баптистко бинго и закусвалнята „При Клод“. В края на улицата откъм северната страна се издигаше висока бетонна сграда с американското знаме и табелка, на която пишеше „Виктъри. Полицейско управление“. Тази постройка беше светла и чиста.

Бетингър си помисли, че напомня на кутия за хапчета от времето на Втората световна война.

Завъртя волана, влезе в паркинга и вкара малкия автомобил в широко очертаната клетка. Плъзна поглед към часовника на арматурното табло, който му показа, че е подранил с двайсет минути. Този факт не го изненада, защото си беше оставил достатъчно допълнително време, за да открие мястото.

Угаси двигателя, закачи кобура на колана си и плъзна пистолета на мястото му. След като събра сили, Бетингър, човекът от Югозапада, слезе от колата. Студът проникна през дрехите и атакува кожата му.

Ругаейки немощното слънце, той затвори вратата, заключи я и закрачи към вратата на дирекцията, направена от огледални стъкла, подобни на онези, които пазят очите на полицаите с мотоциклети.

Протегна ръка към дръжката и изведнъж отразеното му изображение започна да се отдалечава от него, разкривайки двама мъже на средна възраст, които се готвеха да излязат от сградата. Единият беше блед и риж в синя униформа, а лявата му ръка висеше в превръзка през врата. Другият беше мършав азиатец с белези от шарка по лицето.

Белият посочи колата му и заяви:

— Посетителите паркират отзад.

— Имам значка.

Двамата си размениха почти незабележим поглед, който Бетингър не можа да дешифрира. Беше сигурно, че се познават добре.

— Джулс Бетингър — представи се той и им протегна ръка. — Преместиха ме тук.

— Бас хващам, че си ужасно щастлив — стисна рижият протегнатата ръка. — Аз съм Пери.

Бетингър размени бялата ръка с тази на азиатеца.

— Хуан.

— Приятно ми е.

Мъжът с белязаното лице сви рамене. Очите му бяха сдържани.

Кимнаха си безмълвно и двамата продължиха към паркинга. Бетингър се отправи към огледалните стъкла на входа. В отражението видя Пери да сочи жълтата му кола.

— Може би все пак ще паркираш това отзад?

— Или близо до някоя пропаст — предложи Хуан.

След като бутна вратата да се отвори, Бетингър влезе в дирекцията. От лицето му продължаваше да се издига пара.

— Мога ли да ви помогна? — попита млада чернокожа жена, която седеше зад голямо писалище в средата на приемната. Носеше бяла шапка, оранжева канадка и ръкавици с един пръст. До вратата, водеща към вътрешността, стоеше въоръжен полицай по вълнена връхна дреха и шал.

— Парното ли е развалено? — попита детективът.

— Не. Мога ли да ви помогна?

Издишвайки облаци пара, Бетингър се приближи към жената на рецепцията. Постовият не му обърна внимание.

— Аз съм детектив Джулс Бетингър. Бях прехвърлен тук.

— Инспектор Зволински още не е дошъл, но може да го почакате ето там — младата жена посочи към леден стоманен стол, все едно беше нещо, на което нормален човек би могъл да седне.

— Предпочитам да стоя прав.

Жената зад бюрото направи физиономия.

— Парното работи ли?

— Малко.

— Защо малко?

— Инспекторът ми каза да го включа на четирийсет и пет.

Детективът се обърка.

— По Фаренхайт[3]?

— Той смята, че полицейското управление не бива да е комфортно място. — Младата жена потърка ръкавиците си една в друга. — Това наистина кара хората през зимата да се движат колкото може повече.

Замръзналият постови запляска с ръце като пингвин.

Бетингър си спомни Аризона.

— Аз се казвам Шарън — обяви жената зад рецепцията. — А теб как да те наричам?

Детективът знаеше, че когато работи, съзнанието му трябва да е чисто, а не задръстено с безсмислени смешки за нечии гаджета или домашни любимци.

— Отговарям на детектив Бетингър.

Лицето на Шарън отново се смръщи като в рисуван филм.

— Разбрано.

Детективът пъхна скритите си в ръкавици ръце в джобовете и тръгна към еднопосочния прозорец, от който се виждаха паркингът, баптисткото бинго и мястото, което приличаше на погребална агенция. Парата, която излизаше от устата му, замъгли стъклото.

— Детектив Бетингър — попита жената на рецепцията, произнасяйки подчертано всяка сричка от неговото име, — искате ли кафе?

Черното му треперещо отражение кимна.

— Да, моля.

Шарън стана, заобиколи голямото писалище и изчезна през вратата, която водеше към вътрешността. Безтелесният й глас попита:

— Мляко? Подсладител?

— Не, благодаря.

Малко по-късно жената се върна, носейки чаша, от която се вдигаше повече пара, отколкото от котела на парен локомотив.

— Имаш най-черната кожа, която съм виждала — отбеляза тя, докато му подаваше кафето. — Черна като кафето.

Бетингър прие напитката, която ухаеше ароматно и излъчваше топлина.

— Все едно сме… в открития космос — подхвърли Шарън, докато се връщаше за бюрото си, — само дето няма звезди.

6

Инспектор Зволински

Докато си пиеше кафето, Бетингър разглеждаше Виктъри през входната врата. Три минути преди девет син автомобил, който приличаше по-скоро на самолетоносач, зави в паркинга. Шофьорската врата се отвори и един едър бял мъж, чиито ръце бяха дебели колкото бедрата на футболист, грабна кариран блейзър от пътническата седалка и слезе от колата. Коравият му лакът затръшна вратата и шумът се понесе по Шейсет и пета улица, после се върна, отеквайки в погребалната агенция. Докато крачеше към управлението, мъжът се почеса по главата, покрита с бяла, гъста като козина коса и изтри потта от неравната повърхност, която подслоняваше чифт очи, дузина лунички и нос, който приличаше на кореноплоден зеленчук.

Бетингър реши, че този титан сигурно яде хора.

— Това е инспекторът — обясни Шарън.

Чул тази информация, лостовият престана да пляска с ръце.

Инспектор Зволински махна със свободната си ръка и вратата се втурна така, сякаш от страх бе оживяла. Когато влезе в дирекцията, едрият мъж видя Бетингър.

— Когато казаха, че си черен, не са ме излъгали.

— Приятно ми…

— Ти си почти лилав. — Инспекторът се понесе като метеор през вратата, водеща към вътрешността. — Следвай ме.

Бетингър тръгна след него.

Зволински хвърли един сникърс на бюрото в приемната, по което той се хлъзна и се спря едва когато се блъсна в големия бял телефонен апарат.

— Ще си развалиш зъбите с тези боклуци.

Шарън се усмихна, когато се протегна за блокчето.

— Благодаря.

— Предупредих те.

Постовият отвори вратата.

— Добро утро.

— Не и днешното.

— Следващия път ще го пипнете.

Бетингър забеляза рани по големите ръце на Зволински, докато го следваше в съседното помещение. Там флуоресцентни лампи висяха на дълги тръбички и осветяваха голямото бяло открито пространство, където работеха чиновници и полицаи, пишеха, разговаряйки тихо, и пресяваха данни на бюра с различна големина. В горния край на всяка стена имаше тесен прозорец, който обрамчваше къс от лавандуловото небе.

— Преди работа се боксирам — обясни инспекторът, докато водеше детектива през централното работно помещение. — Понеделник, вторник и четвъртък. В петък само ако има противник, който си заслужава.

— Изглежда предпочиташ левия ъперкът.

Докато крачеше напред към далечния край на помещението, Зволински се усмихна.

— Вече търсиш улики, а?

— Още не съм открил как да се изключвам.

— Това ми харесва.

Бетингър огледа насъбралите се, които представляваха най-разнообразна група от двайсетина човека. Всички работеха.

— Внимавай, има праг.

Двамата стъпиха на малък подиум, върху който стояха огромно писалище и автомат за вода от ковано желязо, сякаш излязъл от някой ням филм.

— Откакто сложих това тук, хората пият по-малко.

— Извит като кука пръст повдигна стоманения стол и го сложи пред бюрото. — Така се пести време и в двете посоки — влизаш, излизаш.

Зволински кацна на дървен стол, а Бетингър сплеска задника си върху предложения му студен метал.

— Ако искаш, свали канадката — предложи домакинът.

— Не, благодаря. — Отговорът на детектива беше направо видим.

— Как ти харесва Мисури? — Инспекторът махна с длан, която би могла да спре цял камион. — Не влизай в подробности, защото вече имаш девет случая.

— Може да зададеш своя следващ въпрос.

— Добре. — Зволински плесна с огромните си ръце.

— Има нещо, което трябва да разбереш… нещо, което очертава параметрите и определя начина ни на действие тук.

Бетингър кимна.

— Повечето градове в тази страна имат един полицай на петстотин граждани — продължи инспекторът.

— Това е обичайното съотношение… обаче в големите богати градове, като Ню Йорк например, това съотношение е по-близо до един полицай на двеста и петдесет граждани. — Той махна с ръка из помещението.

— Ние имаме двайсет и четирима мъже със значки, включително с теб и онези, които са си взели почивен ден. Според последното преброяване населението на Виктъри е двайсет и шест хиляди. Така че ние сме дори малко под онова съотношение, което се смята за минимално в страната — един полицай на хиляда души.

Детективът беше видял тази отрезвяваща статистика в папката с данни, която му беше дал неговият предишен началник.

— Ти май знаеш това — отбеляза Зволински. — Обаче и тази сметка не е съвсем точна, защото между шест и десет хиляди души живеят в изоставените райони, включително канализацията, а те не влизат в сметката.

Детективът си представи живота в канализацията на Виктъри.

— И така — продължи инспекторът, — всеки полицай от дирекцията получава хиляда и четиристотин души, макар това да не е най-лошата част. Около седемдесет процента от мъжкото население на Виктъри между осемнайсет и четирийсет и пет години са с криминално досие. Може да се предположи без особена опасност от грешка, че с живеещите в изоставените райони и канализацията този процент нараства до осемдесет. Това е осмица, следвана от нула.

Бетингър направи гримаса.

— Ето още малко грозна математика. — Зволински изпука със ставите на пръстите си. — Всеки полицай от дирекцията отговаря най-малко за седемстотин криминални, от които четиристотин до петстотин са извършители на насилствени действия.

Детективът се запита дали семейството му не трябва да е на повече от сто и трийсет километра от Виктъри.

— Това е общият преглед — каза инспекторът — и ти трябва да имаш това предвид, когато решаваш на кои случаи да посветиш времето си. Спасяването на живота на невинни хора е по-важно от това да попречиш на бандите да се трепят едни други. Възпирането на бандите от избиване помежду си е по-важно от ареста на продавач на наркотици. Вкарването в затвора на продавача на наркотици е по-важно от залавянето на автокрадец. Не убивай мухи, когато в помещението има стършел.

— Разбрано — каза Бетингър, насърчен от идеята, че неговият началник е здравомислещ полицай, а не някой бюрократ.

— Три неща приключват случая — работата, късметът и глупостта на лошите момчета. Можеш да контролираш само първото, но често пъти това е недостатъчно. И след като винаги имаш много повече случаи, с отколкото можеш да се справиш, твоето най-важно решение става с кой случай да се заловиш.

— Умея да определям приоритетите — отговори детективът.

— Твоят партньор е своенравен — посочи към помещението инспекторът. — Големият черен мъжага с превръзките.

Бетингър погледна в указаната посока. Зад изкривено бюро седеше много едър чернокож със здраво телосложение. Носеше масленозелен костюм, носът му беше като топка, а на лицето и врата имаше бяла марля. Малките му очи бяха впити в компютър, който беше оцелял от деветдесетте насам.

— Казва се Доминик Уилямс.

Бетингър се обърна с лице към своя началник.

— Своенравен?

— Наруши някои закони и пресата се заяде с него. Затова ги смъмрих с неговия партньор — понижих ги в длъжност. Мисля… по-скоро надявам се, Доминик да е муха, а не стършел. Знаеш ли разликата?

— След нахлуване в жилище мухата ще задигне плик с трева. Стършелът подхвърля доказателства, притиска хората за пари и застрелва онези, които не харесва.

— Точно така. — Зволински се почеса по сребристата четина. — Май не си задник.

— Дай ми време.

— Не му позволявай да минава между капките. Дори с номерата на мухите.

— Ще бъда взискателен.

— Прегледай ги. — Инспекторът посочи купчина папки, висока десетина сантиметра. — Започни със случая най-отгоре — убийство, което премина в няколко случая на некрофилия.

Детективът се наведе и взе документите от бюрото.

— Който и да го е направил, няма да се върне при жена си за два пъти седмично мисионерската.

— Точно така — съгласи се Зволински и махна към залата. — Залавяй се за работа.

7

Благодаря за закъснелия съвет

Понесъл папките, които тежаха повече от кутия с обяд, Бетингър тръгна към Доминик Уилямс. Седналите зад бюрата си полицаи, край които мина, бяха толкова погълнати от работата си, че сякаш не забелязваха сянката, която хвърляше върху им, докато минаваше. Скоро детективът стигна до местоназначението си, прехвърли папките под лявата си мишница, свали ръкавицата и протегна дясната си ръка.

— Джулс Бетингър.

Доминик хвърли поглед върху протегнатата ръка, сякаш се готви да изплюе отрова върху й.

— Ти истински копой ли си, или от „Вътрешни разследвания“?

— Копой.

— Звучиш като човек, учил в колеж. — Тази забележка не беше комплимент.

— Имам и докторат.

— Приличаш на слънчево затъмнение.

Детективът разтвори ръка и пусна папките върху бюрото на едрия мъжага.

— Какво имаш за Илейн Джеймс?

— Коя?

— Жертва на убийство. Намерена е в магазина на улица „Гансън“. Постмортем содомизирана. Няколко пъти.

— Бяло момиче?

— Аха.

Челото на Доминик се сбръчка и марлите на лицето му се преместиха към центъра. Изглежда мисловният му процес включваше доста работа на мускулите.

— Освен цвета на кожата й имаш ли нещо друго?

Едрият мъж сви рамене.

— Видя ли трупа?

— Да. — Доминик посочи папката.

— Само снимки?

— Има доста.

— Да вървим в моргата.

— Ти върви, аз съм се хванал с това. — Едрият мъжага плесна компютъра си, на чийто екран се виждаха снимките на двама бели главорези.

Бетингър взе папката на Илейн Джеймс.

— Тя е нашият приоритет.

— Нашият? Да не би да сме сгодени?

— Инспектор Зволински нареди да сме партньори. И за да сме начисто, ти си разследващ полицай, а аз съм детектив.

Гняв проблесна в малките очички на Доминик и Бетингър вече си помисли, че ще му посегне.

Обаче след малко едрият мъжага се успокои и поклати глава.

— Негрото обича да предизвиква.

— Знаеш ли къде е моргата?

— Знам къде е шибаната морга. Работя във Виктъри от…

— Гаси компютъра и да вървим.

Бетингър си сложи ръкавицата, взе папката на Илейн Джеймс и закрачи към изхода, следван от своя нов партньор.

Едрият чернокож се настани зад волана на сребриста луксозна кола, докато детективът затваряше пътническата врата. Колата с мъркащ двигател се плъзна от паркинга.

— Не бих се качил на това — подхвърли Доминик, когато минаха край малката жълта лимузина.

Сребристата кола се понесе бързо на изток по Шейсет и пета, зави на юг по Принсес Драйв, широка улица, успоредна на „Съмър“, но беше в много по-лошо състояние. Двамата мъже не продумаха по време на двайсетминутното пътуване. Скоро колата спря на паркинга на голяма зелена като мента сграда — окръжната болница „Йоан Кръстител“. След триминутно ходене детективите се озоваха във фоайе със същия цвят. Място, превзето от дебели санитари, стенещи старци и миризма на пикоч. Продължиха към асансьорите и когато Доминик натисна с показалеца си бутона с отчупен край, Бетингър забеляза деветте дупки от куршуми точно над плота на регистрацията.

Чу се звънец и от асансьора бавно излезе възрастна жена от латиноамерикански произход в болнична престилка, бутайки метална стойка, на която висяха две торби с течност в розов оттенък. Доминик мина край нея, същото направи и Бетингър, който погледна назад и видя оголения гръбнак на пациент.

Доминик натисна копчето за шестия етаж и вратите се затвориха, плъзгайки се със скърцане по старите улеи. След това асансьорът тръгна нагоре.

Бетингър се хвана за една от дръжките, защото залитна от рязкото потегляне.

— Моргата на шестия етаж ли е?

— Не. Просто искам да видя баба.

— Не ми приличаш на такъв.

— Който би искал да види баба си?

— Който има баба, която иска да я посещава.

— Задник.

— Моргата на шестия ли е?

Доминик кимна и в този момент отново се чу звънецът.

Двамата излязоха заедно от асансьора и закрачиха по лошо осветения светложълт коридор с набръчкан линолеум на пода. Бетингър се спъна в едно изкорубено парче, но успя да запази равновесие.

Устата на Доминик се изкриви в усмивка.

— Гледай къде стъпваш.

— Благодаря за закъснелия съвет.

Двойката мина през три осветени участъка и се спря пред затворена дървена врата. На табелката върху нея пишеше: Мередит Уонг. Пред името нямаше буквички и Бетингър с разочарование заключи, че човекът, който обработва труповете в град с ужасяващ брой убийства не е съдебен лекар, а коронер[4].

— Какво? — попита враждебно женски глас.

Доминик бутна вратата и прекрачи прага, следван от своя партньор. Дебела азиатка се беше настанила на табуретка зад високата маса. Това сигурно беше Мередит Уонг по бяла престилка и със сбръчкано чело.

— Уговорете си час като всички нормални хора — обяви тя, докато един тип в костюм на чудовище гонеше русо момиче по черно-белия екран.

— Не ми приличаш на заета — възрази Доминик и посочи телевизора.

— Ползвам си почивката.

— Ще си починеш по-късно.

— Изчезвайте от офиса ми.

Бетингър се намеси и протегна ръка.

— Аз съм детектив…

— Уговорете си час.

— Тук сме по работа и трябва да видим трупа на убита жена.

— Аз гледам как чудовището гони момичето из тресавището и искам да видя дали ще го изяде.

Бетингър преглътна яда си и попита учтиво:

— Кога да се върнем?

Мередит Уонг прецени способностите на гуменото чудовище.

— Ами след час.

Докато двамата полицаи излизаха, момичето изпищя, а коронерът се разкикоти.

Бетингър пресече болничното фоайе по посока на автомата, който имаше вид, сякаш го беше нападал тигър. Надникна в дебрите му, които се оказаха празни, с изключение на няколко десерта с фибри. С къркорещ стомах детективът погледна към партньора си, който седеше на винилов диван в далечния ъгъл и набираше текстово съобщение на телефонната клавиатура.

— Тази закусвалня бива ли я?

— Какво? — попита Доминик, без да вдига очи.

— Закусвалнята става ли? „При Клод“?

— Отвратителна е.

— Къде се храните тук?

— „При Клод“.

— Макар да е скапана?

— Предлагат две манджи, които няма да те убият.

— Какви?

Едрият сви рамене.

Бетингър закрачи към изхода, докато си слагаше ръкавиците.

— Да вървим.

— Чакай да свърша с това.

— Сега, младши разследващ полицай, защото не трябва да закъсняваме за срещата си с патолога.

Доминик се надигна, но продължи да пише.

— Бетингър се пише с две „т“, нали?

— Аха.

— А гаден задник слято ли се пише или не?

Излязоха от болницата, качиха се на сребристата кола и споделиха осемнайсет минути пътуване в мълчание, преди да се озоват пред закусвалнята „При Клод“. Докато крачеха към ниската червена закусвалня, Бетингър успя да надникне през витрината и видя въртяща се стойка със сладкиши, шест приведени фигури и много, много свободни места. Когато отвори вратата, издрънча звънче.

— Маса за двама? — попита весела, висока поне метър и осемдесет жена, която приличаше на бегачка на дълги разстояния.

— Няма да седим заедно — отговори детективът.

Доминик мина край своя партньор и се отправи към задния край на закусвалнята.

— Ще взема обичайното.

Келнерката отведе Бетингър до едно ъглово сепаре, където той седна върху напукана карирана тапицерия и получи менюто.

— Казвам се Крис — представи се жената. — Искаш ли нещо за пиене?

— Кафе, моля. Кое е най-хубавото нещо в менюто?

— Пържените скариди. Или задушени свински хапки със сос от горчица, други харесват много гагите.

— Гаги?

Крис докосна носа си.

— Пържена свинска гага. Сервира се върху препечен земел с чили сос.

Червата на Бетингър изкуркаха.

— Значи, ако изпържиш зурла, получаваш гага?

Жената направи физиономия.

— Аз съм от Мичиган.

— Ще взема свинските хапки.

— От коя страна на зурлата?

— Нека са от безносо прасе.

Крис се усмихна весело и изчезна в кухнята.

Три минути по-късно храната пристигна. Нейното приготвяне почти начаса накара Бетингър да заподозре, че готвачът е просто тип с микровълнова печка, обаче когато огледа вдигащата пара купчина месо, усети, че ухае прекрасно. Последвалата дегустация се оказа разочароваща. Вкусът се оказа блудкав, а месото беше пълно с хрущяли, но ставаше за ядене.

Когато детективът стигна до кокала на третата и последна хапка от порцията, черната луксозна кола, която преди това беше видял пред полицията, влезе в паркинга, разтвори крилете си и изхвърли рижото ченге на име Пери и неговия азиатски другар с белязаното от шарката лице Хуан. Двойката влезе в закусвалнята и се насочи направо към задната част, където се настани срещу Доминик, който пиеше шоколадов шейк.

Нещо проблесна пред закусвалнята и Бетингър насочи вниманието си отново навън. На паркинга беше спряла сива луксозна кола и нейният шофьор вече наближаваше вратата на заведението. Идващият беше бял мъж със сребрееща коса и нос, който напомняше клюна на лешояд. Носеше черни слънчеви очила и морскосин костюм. Когато мина край келнерката, детективът успя да прецени височината му — не повече от метър шейсет и три.

Мъжът се отправи с бързи стъпки към задната част на закусвалнята, където Доминик се плъзна навътре по седалката, за да му освободи място. Новопристигналият се настани, наклони се напред и започна тих разговор. По нито едно от лицата не играеше усмивка.

Бетингър отпиваше от кафето си и наблюдаваше срещата, която сигурно беше организирана с есемесите на неговия партньор. След всяко изказване на Доминик, Пери или Хуан следваше поглед към дребния мъж. Беше ясно, че той е човек, с когото се съобразяват.

Бетингър плъзна поглед на часовника си и установи, че той и неговият партньор трябва да се връщат в болницата. Плати сметката и тръгна към задната част на закусвалнята.

— Младши разследващ полицай Уилямс.

Дребното мъжле изскочи от сепарето, за да освободи път на Доминик, който плъзна задника си по седалката. Бетингър кимна по посока на Пери и Хуан.

— Недей да дърпаш твърде силно тази „младша корда“, че може да се закачи някоя голяма бяла акула — посъветва го бледият полицай.

— Или черна — добави азиатецът с белезите от шарка.

Дребният тип бръкна с нож в кафето си и го разбърка. Лицето му беше хем розово, хем мъртвешки бледо, обезцветено от витилиго, а очите му се криеха зад слънчевите очила.

— Няма ли лъжици?

Пъстроцветният мъж не отговори. Докато бъркаше черната напитка, металът звънтеше от сблъсъка си с порцелана.

Бетингър се завъртя на пети и закрачи през закусвалнята, следван от Доминик.

Детективът огледа отражението на едрия чернокож.

— Дребничкият твоят предишен партньор ли е?

Доминик сви рамене.

— Зле си с паметта.

8

Двойки

Премигващи луминесцентни пури осветяваха голия труп на Илейн Джеймс, просната на метален поднос, който Мередит Уонг беше издърпала преди секунди от стената на моргата.

Бетингър огледа жертвата. Бледото й тяло беше покрито с ожулвания и натъртвания с цветовете на дъгата (особено около шията). Плътта на коленете й беше изстъргана до кост, разкривайки белите капачета на колената. В средата на зиналото й лице стърчеше смазан нос с цвета на патладжан.

Двайсет и седем годишната жена беше умряла в мъки.

Доминик вдигна очи от мобилния си телефон.

— Имплантантите й още работят.

— Защо е на минус?

Уонг не разбра въпроса на детектива.

— Защо е на минусова температура? — поясни Бетингър. Замразена?

— Още никой не я е потърсил — посочи жената таблицата на стената. — Държим я две седмици, преди да бъде кремирана. Това е стандартната процедура.

— Трябва да… — Нещо грабна вниманието на детектива. — Какво е това под езика й?

Доминик и Мередит се вторачиха в отворената уста, а Бетингър светна фенерчето химикалка. Светлинният лъч мина край строшените зъби и се спря на долната част от връхчето на езика, осветявайки татуировка от четири обърнати сълзи.

— Задръж. — Уонг отиде до мивката, напълни картонена чаша с топла вода и се върна при трупа. След това доближи течността до устата на мъртвата жена.

— Чакай — предупреди я Бетингър. — Нали не искаш да счупиш…

Мередит Уонг изля чашата, трупът започна да съска, мъгла започна да се кълби от устата и ноздрите му. След това патологът нахлузи латексова ръкавица, хвана езика и дръпна. Замръзналата кръв се напука.

Детективът се наведе още и освети мястото с фенерчето. От долната страна на езика на Илейн Джеймс беше татуиран космат фалос, изстрелял куршум с формата на сълза.

Мередит Уонг съзерцаваше пениса, сякаш беше професор по физика.

— Да, не бях го забелязала.

Бетингър погледна към Доминик.

— Виждал ли си подобна татуировка?

— Не.

Бетингър не беше сигурен, че казва истината.

— Имаш ли представа какво може да значи?

— Че това и е любимият аромат?

— Дръж се прилично — каза Бетингър. — И я снимай с телефона, който толкова те вълнува.

— Както кажеш.

Детективът се обърна към патолога.

— Ще трябва да се направи аутопсия.

— Защото има татуировка? — подхвърли раздразнено Мередит Уонг.

— Защото е била убита. — Бетингър изчака жената да осъзнае смисъла на думите му. — Трябва да съберем доказателства, преди да я изгорите.

— Вече тампонирах сперма от вагината и ректума й, а и причината за смъртта е известна. — Уонг посочи синьо-черните следи, преливащи се във всички цветове на дъгата, които обикаляха врата й. — Умряла е от асфиксия.

Детективът се изненада, че думата й е известна.

— Провеждала си съдебномедицински аутопсии?

— Разбира се. Кой друг би могъл да ги прави?

Бетингър си помисли: някой квалифициран съдебен лекар, но не произнесе гласно предизвикателния си отговор.

— Кога тялото ще бъде готово за аутопсия?

— Утре сутринта.

— В колко часа?

— Десет и половина.

Доминик погледна към тях.

— По това време май няма много филми?

— Дръж си устата. — Бетингър отново насочи вниманието си към Мередит Уонг. — Ще бъдем тук в десет и половина.

— По-добре в единайсет.

* * *

Бетингър прегледа досието на Илейн Джеймс, докато асансьорът сваляше него и партньора му във фоайето. След като откри адресите, обяви:

— Отиваме на улица „Гансън“, номер четирийсет и две.

— Там са намерили тялото.

— Значи си детектив.

— Имаш ли представа какво е това? Улица „Гансън“?

— Шофьорът ми има.

Асансьорът иззвъня като камбанката на боксов мач и полицаите излязоха във фоайето, където възрастен чернокож мъж риташе автомата с напразната надежда да измъкне едно от десертните блокчета.

Доминик извади няколко монети по четвърт долар и ги даде на стареца, който беше прекалено ядосан, за да му благодари.

9

Едно голямо, информирано „може би“

Сребристата кола се понесе бързо на запад по Шейсет и пета улица. Двайсет минути по-късно откара двамата си мълчаливи пътници от квартала на долната част от средната класа в западнал район, който приличаше на онези, през които Бетингър беше минал сутринта. Мястото бе потънало в бедност, а на небето слънцето се криеше зад мръсни облаци.

— Как се нарича това място?

— Кенефът.

Детективът видя изоставена сграда, покрита с толкова много графити, че сега оригиналният й цвят трудно можеше да бъде разпознат.

— И целят район е такъв?

— На север става още по-кофти.

— Че това възможно ли е?

— Напълно.

— А тази част как се нарича?

— Септичната яма.

Недалеч Бетингър забеляза умряла котка, закована с пирон през главата за телефонния стълб.

— Боже мили!

— Имаш ли нещо против малко музика?

— Какво слушаш? Лайната, които възхваляват насилието, престъпленията и омразата срещу жените?

— Рап?

— Точно това описах.

Тишината, която последва, очевидно беше потвърждение. Гордън пускаше рап вкъщи, като твърдеше, че го прави заради „ритъма“, но по време на работа Бетингър не беше готов да се подлага на това изтезание.

Десет безмълвни пресечки по-късно едрият му партньор наруши мълчанието.

— И какво, ще си слушаме дишането?

— Можем да обсъждаме случая.

Доминик пренебрегна предложението, почуквайки с пръсти по волана, сякаш страда от рап абстиненция.

— Какво мислиш за тази татуировка върху езика на Илейн Джеймс?

— Хуй.

— И?

— Нищо. — В гласа на Доминик се долавяха защитни нотки, сякаш се страхуваше да не го вземат за глупак.

— Според теб какво е работила?

— Какво пише в досието?

— От три години била на помощи за безработица.

— Радвам се да видя, че данъците, които плащаме, отиват за фалшиви цици и татуировки на пишки по млади бели момичета. — Едрият ловко избегна дупка на пътя. — Америка.

— Очевидно тези помощи не са били единствените й доходи. Апартаментът й е в относително приличен район, а в сейфа има петнайсет хилки.

Доминик повдигна вежди.

— Петнайсет хиляди?

— Да.

— Какво мислиш за това?

— Мисля, че си е изкарвала прехраната със задника, а е взимала помощи за безработни само защото е можела да го прави.

— Да, имала е нужната екипировка.

— А тази татуировка… единствената по нея, вулгарна и на болезнено място. Не е от типа картинки, които момичетата си правят за пръв път.

— Може просто да е искала малко пишле, за да го размахва.

— Прилича на нещо, което е била насилена да направи — заключи Бетингър. — Може би това е нещо, което сутеньорът прави на всички свои момичета. Като печата по говедата. Етикет, който казва: „Тази собственост ми принадлежи“ или „Това момиче е под моя закрила“.

Доминик завъртя волана по посока на часовниковата стрелка и излязоха на разклонена улица, която се простираше в северна посока.

— Май кошницата ти с „може би“ е твърде голяма.

— Информирани предположения.

— Като теб, детективе. — Думите не бяха казани с някакво чувство на близост. — Голямо, информирано може би.

— Работата ми е да превръщам „може би“ в „да“.

— Колко скромно.

— Скромността е разновидност на нечестността, която не е по моята част.

Доминик натисна спирачката и завъртя волана, за да поеме по мръсен път, чийто паваж беше струпан на купчини. Колата заподскача и затрака и миг по-късно той зави след знака, на който се четеше „Улица „Гансън“. Гумите захапваха чакъла за сцепление и го вдигаха в облак прах, докато подскачаха на север.

— Септичната яма — обяви Доминик.

Бетингър огледа района. Тротоарите и улиците бяха пусти, прозорците на жилищата — просто черни отвори, напълно лишени от стъкла. Вандалите дори не си бяха направили труда да оставят подписите си върху тези сгради.

От това, което виждаше, теорията на детектива получи потвърждение.

— Илейн Джеймс — руса, бяла, хубавка и с петнайсет хилки в сейфа — не работи тук. — Той почука с пръст по прозореца. — Тук я е довел онзи, който я е отвлякъл.

— Тогава защо се занимаваме с това?

— По същата причина, заради която ще направим аутопсията.

— И тя е?

— За да потърсим трохи. Неща, които сме пропуснали.

— Защото всички тук са некадърници?

— Засега нямаме нищо по-сигурно в ръцете. Само шепа можебита. Посещение на местопрестъплението и искането на аутопсия са стандартни процедури.

Сребристата кола мина край улица, препречена от обърнат пикап, който беше разпран като зебра в саваната.

Доминик махна към останките.

— Тук процедурите са различни.

— Никъде не са различни. Затова се наричат стандартни.

Едрият изпръхтя иронично и махна с ръка.

Бетингър видя сграда, на която имаше част от улична табелка, и предположи, че местопрестъплението се намира от другата страна на улицата малко по на север.

Скоро след това сребристата кола навлезе в участък с изоставени магазини и спря пред червени хали, оградени с полицейска лента, която беше срязана и превърната във веещи се празнични гирлянди. Доминик загаси двигателя, прибра ключовете и извади полуавтоматичен пистолет с разширен пълнител. Детективът до него също се въоръжаваше.

Размахвайки оръжията, двамата слязоха на улица „Гансън“.

Остър вятър възпали страните и очите на Бетингър. Макар да беше обяд, температурата сякаш беше паднала с петнайсетина градуса, откакто за последно се бе показвал навън.

Полицаите огледаха стотиците черни прозорци, които зееха от двете страни на улицата. Зад всеки от тях можеше да се крие престъпник. Отвъд тези отвори не се виждаше нищо освен сенки и развалини.

Детективът и едрият му партньор се насочиха бързо към магазина местопрестъпление. Притиснаха рамене във фасадата и се заеха да оглеждат входа.

Вратата беше открехната.

Бетингър се наведе и погледна през отвора.

В тъмната вътрешност не помръдваше нищо.

Двамата си кимнаха и закачиха тактическите фенерчета под дулата на оръжията.

— Полиция! — извика Доминик достатъчно високо, за да писнат ушите на партньора му. — Ако има някой, веднага да се обади!

Думите изкънтяха в пространството и заглъхнаха.

Никой не отговори.

Бетингър показа четири пръста на едрия и той кимна в знак на съгласие.

— Ще броим до десет — каза детективът. — Едно. — Той остави числото да отекне вътре в магазина. — Две. — Отново направи пауза. — Три — обяви, докато вдигаше пистолета си. — Четири.

Доминик стовари лакътя си върху вратата.

— Полиция!

— Стой, не мърдай! — извика на свой ред Бетингър, насочвайки оръжието си към вътрешността на магазина. Вътре в мрака нищо не помръдна, като се изключи прахта, която като привидение се виеше в светлината от тактическите фенерчета. Ноздрите му се изпълниха с миризмата на потните мишници на бездомник.

— Влизаме — обяви детективът. — Ако се криеш, покажи се, за да не съжаляваш. Ако си плъх или куче — научи английски.

Бетингър влезе в халите, внимавайки да диша през устата, и започна да оглежда пътеките между щандовете. Зад него Доминик се разкрачи пред изхода и зае поза за стрелба. Макар детективът да нямаше високо мнение за своя партньор, беше ясно, че може да стреля.

Бетингър закрачи по изгнилото дюшеме към първия щанд, върху който имаше шест бели буци, украсени с поредици сиви линии и квадрати. Той скоро разбра, че тези буци са гниещи купчини вестници.

— Има един тип, който ни наблюдава от кръстовището — докладва Доминик. Бетингър погледна към партньора си, чийто силует се очертаваше в рамката на вратата.

— Прави ли нещо?

— Само гледа.

Детективът заобиколи и влезе в пътеката между щандовете в далечния край, където лъчът от тактическото му фенерче освети нещо, което накара стомаха му да се свие. На около метър и половина от него на пода лежеше отрязана човешка глава. Сплъстена кестенява коса скриваше по-голямата част от лицето.

Бетингър се обърна към Доминик и извика:

— Къде е цивилният?

— Стои си на мястото.

— Кажи ми, ако положението се промени.

— Например, ако извади гранатомет?

— Точно така.

Детективът насочи фенерчето си и тръгна по пътеката. Дюшемето стенеше под краката му и когато наближи, забеляза, че нещо не е наред с кръвта, която заобикаляше безтелесния екземпляр.

Имаше цвета на кетчуп.

Детективът се спря и погледна през рамото си.

Нямаше никого.

Обърна се напред и с тактическото си фенерче сканира пода между обувките си и отрязаната глава. В това пространство видя отворен вестник, но за разлика от тези на щанда, този беше още бял.

Бетингър коленичи до вестника и го махна, разкривайки плитка дупка, запълнена от заострените стоманени челюсти на капан за мечки.

— Май тук не обичат ченгета, нали? — попита детективът.

— Някой да не е оставил съобщение или нещо подобно?

— Нещо подобно.

Детективът се съмняваше, че некрофилът би се върнал на местопрестъплението, за да подготви един по същество много мръснишки номер. Най-вероятно този капан бе заложен от някой цивилен, който просто мрази ченгетата.

Бетингър взе една неотворена консерва от рафта и я хвърли в дупката. Стоманените челюсти проблеснаха, срязаха кутията на две и разпиляха мляното кафе в нея.

— Мамка му, какво беше това? — попита Доминик.

— Капан за мечки.

— Боже… отдавна не бях виждал това. — Забележката на едрото ченге прозвуча носталгично.

Докато гледаше уреда, който вече можеше да му е откъснал крака, Бетингър разбра колко много хората във Виктъри мразят системата и нейните служители.

Доминик се показа навън.

— Видяхме шибания ти капан, негро!

— Защо крещиш? — попита детективът.

— Побягна.

— Това стратегия ли е? — попита Бетингър невярващо. — Това нещо можеше да ми откъсне крака, а ти…

— Не го е поставил този. Негрото, което наблюдава, никога не е извършителят. Обаче ти пропусна най-важното. Той духна. Вече го няма.

Детективът изведнъж разбра.

— Значи няма повече капани?

— Големият и образован май току-що улучи едно „да“.

10

Насекомото свидетел

Бетингър прекрачи замръзналата купчина кетчуп и тръгна към задната част на магазина. Стигна до канцеларията и започна да плъзга фенерчето във всички посоки, вадейки от мрака изгнили кашони, разпадащо се дюшеме, ръждиви щандове. Огледа всичко, за да е сигурен, че няма повече неприятни изненади.

После хвана топката на вратата с ръката си в ръкавица и я завъртя. Металът изскърца и езичето щракна. Той внимателно бутна вратата да се отвори не повече от сантиметър.

Върна се при един от рафтовете, взе кутия кафе и я хвърли. Кутията издрънча в дървото и бутна вратата да се отвори широко.

— Полиция!

С помощта на тактическото фенерче огледа канцеларията. Помещението изглеждаше необитаемо.

Бетингър влезе, насочи светлината към бетонния под и освети две червеникавокафяви петна. Върху изсъхналата кръв имаше стотици бледи частици, които някога са били коленете на жертвата.

— Жив ли си? — попита далечен глас, който принадлежеше на Доминик.

— На местопрестъплението съм.

— Отваряй си очите за големи черни следи от стъпки и за носна кърпичка с инициали.

Бетингър с удоволствие щеше да плати петдесет кинта за светеща електрическа крушка и десет пъти повече за друг партньор.

Той извади джобно ножче, отвори с палец острието, докато не щракна на мястото си, и клекна до петната. Внимателно огледа жълтите ожулени парченца от хиподермата на жертвата и тесните бели късчета — костни трески. Човешките отломки не предоставяха нови данни.

Бетингър се изправи, отстъпи назад и заобиколи доказателствата. Всички петна и мазки от кръв бяха успоредни, което показваше, че Илейн Джеймс не се е борила по време на половите актове, които бяха извършени на пода в тази канцелария. Изглеждаше възможно да е била убита на друго място и донесена тук след това за актовете на некрофилия.

Макар да обичаше дванайсетгодишната си дъщеря колкото своя син (и често пъти много повече), разследвания като това караха Бетингър да се съмнява в мъдростта да се родиш жена в този свят на гнусни мъже.

— Намери ли нещо? — Акустиката на халите превърна гласа на Доминик в нещо, което сякаш излизаше от детско телефонче.

— Още търся.

Детективът плъзна лъча на фенерчето по тъмния шев, където подът и стената се съединяваха. Нещо проблесна и той задържа движението на ръката си, осветявайки една цепнатина.

Две антени се размърдаха.

Това беше най-голямата хлебарка, която Бетингър бе виждал. А това значеше много, защото вече два пъти беше ходил във Флорида с жената и децата си. Бавно започна да се приближава до създанието, което не отстъпи територията си.

— Видя ли какво се случи тук?

Антените се разлюляха като веждите на мъдрец, който отговаря на всеки зададен въпрос със свой безсмислен въпрос. Бетингър обърна гръб на буболечката и започна бавно и систематично да оглежда пода, търсейки нещо, което го нямаше в омачканите (и непълни) снимки от местопрестъплението. Студът се промъкна под канадката му при тази дейност без много движения и той скоро започна да трепери.

Хвърли поглед към цепнатината и видя, че хлебарката още проявява интерес.

— Огладнявам — обяви Доминик на своя партньор, хлебарката и цялата улица.

Бетингър беше на две крачки от края на своето проучване на пода, когато видя нещо. Коленичи, за да хвърли едно око на тази аномалия, която изглеждаше като звездичка от преплитащи се драскотини. Излизаха от един център, който беше малко по-дълбок, но въпреки това съвсем повърхностен. На по-малко от шейсетина сантиметра от тази звездичка имаше друга, която много й приличаше. Погледът, който хвърли надясно, разкри още една.

Бетингър се изправи и отстъпи назад, без да откъсва очи от доказателството. Заедно трите звездички образуваха съвършен равностранен триъгълник.

Осъзнаването какво виждат очите му го озари миг преди позива за повръщане.

— Шибана тринога!

Отвратен, детективът завърши проверката на канцеларията и я остави на нейния собственик — хлебарката.

— Негрото е заснело филм? — заключи Доминик, докато караше луксозната си сребриста кола на юг по улица „Гансън“. — Порнофилм?

— Не мисля, че е била убита в тази канцелария.

Заснел я, когато е била мъртва? — Едрият зави по калната улица с изкъртения и струпан на купчини паваж. — Звучи много скучно.

— Бих използвал друго прилагателно вместо „скучно“.

— Прилагателно. — Доминик повтори думата, сякаш от нея биха могли да му излязат брадавици по езика.

— Ако аутопсията не ни даде нищо, ще разпитаме проститутките. Ще се опитаме да намерим и друга, която има подобна татуировка или знае нещо за нея.

— Аз вършех друга работа, преди да започнеш с това. Имам важни дела да…

— Сега имаш това.

Доминик стисна по-здраво волана, марлята по лицето му се надигна, но той нищо не каза.

Колата продължи да се движи на юг.

Скоро полицаите излязоха от Септичната яма и влязоха в Кенефа, където слабото слънце оцветяваше напуканите улици и опърпаните минувачи в жълтото на урина. Макар да беше след четири следобед, повечето хора изглеждаха така, сякаш току-що бяха станали.

11

Незачитане на светло моравото и бялото

По джинси и пуловер, натежал от топлата вечеря, Бетингър влезе в кабинета, който беше разположен в задната част на дома му в Стоунсбърг. Пресече с две крачки малкото помещение и седна пред своя компютър, заобиколен от светло моравото, с което бившите наематели (очевидно слепи) бяха избрали да боядисат стените.

След като пусна машината, той започна своето второ разследване през този ден. Обаче това не изискваше помощта на партньор.

Набра думите „Доминик“, „Уилямс“, „полиция“ и „Мисури“ в прозорчето на търсачката и натисна бутона за въвеждане. Около двайсет милиона резултати отговаряха на зададените критерии за търсене. След това той въведе уточнения в търсенето, като добави думите „Виктъри“ и „детектив“. После отново натисна бутона.

Сега на екрана се появи информация, че попаденията са само 3842.

Първото заглавие, на което Бетингър се спря, гласеше: „Паднаха обвиненията в бруталност…“. Той опря курсора в него и натисна бутона на мишката. На екрана се завъртя колелце, скоро заменено от цифровизираната статия, която приличаше на част от истински вестник, включително с изкуствени гънки и износване, което беше смешно. Цялото заглавие беше „Паднаха обвиненията в бруталност срещу двама детективи от полицията във Виктъри в случая „Санчес Рамирес“. Заподозреният остава в критично състояние“. Точно под заглавието бяха поместени снимките на Доминик Уилямс и остроносия нисък тип с витилигото. До тях имаше и трета, доста зърнеста, показваща овързан в превръзки мъж с вид на латиноамериканец, машината, която му помагаше да живее, и две нещастни жени. Статията беше от ноември.

Някой почука на вратата. Височината и силата на звука му подсказаха, че това е Алиса.

— Да?

— Може ли да вляза?

Детективът изключи монитора.

— Разбира се.

Жена му влезе в малката стая, завързвайки колана на зелената роба, която носеше върху пижамата.

— За първи ден се прибра доста късно.

— Трябва да се ориентирам. — Алиса по природа беше любопитна, но рядко си пъхаше носа.

— Карън е разстроена.

— Видях по време на вечерята. Ще сподели, когато е готова за това.

— Тревожа се.

Бетингър беше родителят, който се оправяше с Карън, когато имаше проблеми, а Алиса — с Гордън. В продължение на много години разпределението на ролите беше такова.

— Ще говоря с нея след малко.

По лицето на жена му се изписа облекчение, сякаш съпругът й вече беше оправил работата.

— Благодаря ти.

— Няма за какво.

— И ако си легнеш преди полунощ, ще съм готова за забавления.

— Очаквай клиент.

На брадичката на Алиса се появи трапчинка.

Осем минути по-късно детективът се озова пред стаята на дъщеря си и почука на тънката врата.

Малко гърло се прокашля отвътре.

— Да?

— Искаш ли да поговорим?

Вместо отговор Бетингър чу по-скоро подсмърчане. Карън плачеше много по-рядко от своите връстнички, затова този звук беше от особена важност.

— Може ли да вляза?

След въпроса му настъпи тишина.

— Карън?

— Не искам да говоря за това.

— Щом не искаш, няма, но трябва да си платиш наема.

Момичето подсмръкна отново.

— Какво?

— Обикновено, когато се прибера от работа, получавам прегръдка. Понякога и след вечеря или когато ти помагам за някой проект. Днес не получих, значи си ми длъжник.

Карън отново прочисти гърлото си.

— Добре.

Бетингър стисна топката на вратата, която мърдаше в дръжката, но не я завъртя.

— Искаш ли да я отворя като крадец? Имам нужните инструменти.

— Аз ще я отключа.

Чу се как приближават стъпки и бравата щракна. Когато малките крачета се отдалечиха, детективът бутна вратата да се отвори.

Карън седеше в горната част на леглото, вторачила поглед в кръстосаните си крака, покрити с вълнено одеяло. Слабият й торс се губеше в тениската на баща й, една от многото, които й беше дал за доизносване, защото ги предпочиташе за пижами.

Бетингър влезе, затвори вратата и закрачи по килима към Карън, която седеше там със зачервени очи, от които капеха сълзи. Докато сядаше до дъщеря си, в стомаха му се образува бучка.

Той разтвори обятия.

— Дойде време за плащане.

Карън се гушна в обятията на баща си и опря глава в гърдите му. Две малки ръчички се сплетоха на гърба му.

Днес беше началото на втората й седмица в средното училище в Стоунсбърг и Бетингър знаеше, че каквото и да я е разстроило, се беше случило там. Училището беше държавно и се ползваше с добро име, обаче демографските му показатели бяха сякаш изпрани с белина.

— Ако не си готова да говориш за това — добре — каза Бетингър, когато сълзите на дъщеря му напоиха пуловера му. — Аз обаче трябва да те попитам само две неща: някой нарани ли те?

Мокрото личице, което се притискаше до гърдите му, се плъзна наляво-надясно и мрачните предчувствия на Бетингър се поразсеяха.

— Някой заплаши ли те, че ще те нарани?

Момичето отново поклати глава.

— Добре. — Детективът потупа по детски тясното гръбче на дъщеря си и лепна една целувка върху съвършената част между двете опашчици на главата й. Почти беше сигурно, че нещастието й беше причинено от обидни думи и можеха да обсъдят станалото, когато беше готова да разговаря.

— Искаш ли да те преборя?

Карън се вкопчи в баща си като малък борец и за миг Бетингър се притесни да не се задуши.

— Просто момчешки приказки — подсмръкна момичето. — Това е всичко.

Бетингър не знаеше какво значи това.

— Обиждали са те? Наричали са те с разни епитети?

— Не. — Карън пусна баща си, седна на леглото и започна да си бърше очите. — Не знам защо плача. Те дори не говореха с мен.

— Какво казаха?

— Не мога — поклати глава момичето. — Не мога да го кажа.

— Нещо лошо?

Карън се вторачи в одеялото и покри голите си крака.

— Мръсотии.

— Секс? — Това беше дума, която Бетингър не си спомняше да е употребявал някога пред дванайсетгодишната си дъщеря.

Карън кимна.

— Говореха за това на обяд. Седяха зад мен и… и говореха наистина високо за нещата, които правят черните момичета.

Ярост парализира детектива и за миг си представи как раздава шамари на малките руси боклуци. Премести яда си по-назад в съзнанието, взе ръката на дъщеря си и се изкашля.

— Можеш ли на обяд да седнеш някъде другаде, по-далеч от тези момчета?

— Аха. Местата не са определени.

— Тогава седни някъде другаде. Ако те последват и продължават да говорят така, трябва да ми кажеш. — Бетингър отново си представи как извършва насилие.

— Добре.

Той прегърна дъщеря си, прогонвайки мислите за трупа на Илейн Джеймс.

— Да ги гръмна ли?

— Не още.

12

Вътрешностите разказват

— Бетингър! — Името закънтя из бялата кутия за хапчета и попадна в едно необикновено черно ухо.

Детективът от Аризона с канадка върху блейзъра се надигна иззад писалището си, издишвайки пара, прекоси дирекцията и пренесе стоманения стол през подиума до мястото пред писалището на инспектора.

Зволински посочи с дебелия си пръст Доминик, който седеше в далечния край на ограденото място.

— Разследващ полицай Уилямс май не е очарован.

— Не е. — Бетингър изстена, когато задникът му се залепи за студения метал.

— Продължавай в същия дух.

— Ще направя всичко възможно.

— Случаят с Илейн Джеймс заслужава ли голяма част от времето на полицията?

— Определено.

— Докъде стигнахте?

— В единайсет ще има аутопсия. Разговаряме и с проститутките, защото е била такава.

Дебелите ръце потъркаха розовото ожулване, с което инспекторът се беше сдобил тази сутрин по време на боксовия мач.

— В досието й пишеше, че е паразит.

— Получавала е помощ за безработни, но това са били само дребни пари. Жената притежава апартамент.

— Нещо за некрофила?

— Не. Обаче произвежда свои доказателства.

Веждите на Зволински се повдигнаха.

— Защо мислиш така?

— На местопрестъплението е имало камера.

— Харесва ми това, което чувам.

Шефът освободи детектива с махване на ръката, която по-рано сутринта беше избила два зъба от устата на един човек.

* * *

Светлината се отразяваше в стоманените остриета на ентеротома, който сряза хранопровода и дванайсетопръстника на трупа. Миг по-късно Мередит Уонг измъкна една лилаво-червена торба измежду срязаните ребра, пусна я в съд с формата на бъбрек и взе скалпела.

Бетингър наблюдаваше аутопсията, а до него стоеше Доминик и набираше есемеси на клавиатурата с палци, които изглеждаха твърде големи за тази дейност.

Мередит Уонг проби стомашната стена, вкара долното острие на ентеротома в отвора и сряза тъканите, които изскърцаха като гумени. От отвора се разля ужасна миризма на сирене и екскременти и детективът си сложи лекарската маска. Правейки физиономии, едрият му партньор се оттегли в далечния край на помещението.

Коронерът бавно разкри съдържанието на стомаха, който приличаше на мръсен памперс.

— Какво е това? — попита Бетингър и посочи нещо, което приличаше на малък ембрион.

Като използва назъбен форцепс, Мередит Уонг хвана обекта и го извади от калта. Огледът установи, че става дума за тъмнокафяво кашу.

— Има ли още? — попита детективът.

Уонг претърси съдържанието на стомаха.

— Ето това — каза тя, докато вадеше друг обект. Стиснато от назъбените челюсти на форцепса, се виждаше набръчкано люто чушле.

— Прилича на сечуанско.

Азиатката изгледа чернокожия.

— На жена ми любимите.

— Жена? — обади се Доминик, вдигайки глава от телефона. — Жена, която не ти се е изсмяла или не те е застреляла, когато си й предложил да се омъжи за теб?

Бетингър огледа кашуто и чушлето.

— Колко дълго биха останали в стомаха й, преди да се спуснат надолу? Два часа?

— Чушките и ядките са трудни за смилане — отговори Мередит Уонг, — особено ако не са сдъвкани както трябва, така че…

— Тя си е падала по гълтането — подхвърли Доминик.

— Дръж си устата затворена. — Детективът се обърна отново към патолога. — Колко време най-много би могло да мине… между последното й хранене и часа на смъртта? Три часа?

— Може и толкова, но вероятно по-малко.

Бетингър се обърна към партньора си.

— Направи списък на всички китайски ресторанти в радиус пет километра от апартамента на жертвата. Сечуанските да са начело.

Големият палец започна да натиска малките бутончета и миг по-късно Доминик вдигна очи.

— Има ли разлика между Сечуан с „е“ и Сичуан с „и“?

— Същото е като Ханука и Ханукка — детективът произнесе последната дума, подчертавайки двойната съгласна.

— Не се прави на евреин. — Едрият мъж видя нещо на екрана на телефона. — Има само един сечуански ресторант близо до апартамента й. „Сечуански дракон“.

— Там ще обядваме.

— Предпочитам суши.

Останалата част от аутопсията беше безплодна и малко след дванайсет двамата полицаи излязоха от болницата и се върнаха в сребристата кола. Десет минути по-късно вече бяха на Съмър Драйв и поеха към китайския ресторант.

Радиото на арматурното табло изписука, привличайки вниманието на Бетингър.

— Не отговаряй — махна пренебрежително с ръка Доминик.

— Това е полицейското радио.

— Тези обаждания не са за хора като нас.

Бетингър вдигна микрофона на радиостанцията от конзолата и натисна комутатора.

— Детектив Бетингър и младши разследващ Уилямс. Слушам.

— Къде сте? — попита един безполов глас. — Край.

— Заети сме — извика Доминик в отговор.

Бетингър натисна бутона.

— На „Съмър“ и Двайсета. Край.

— Отидете на улица „Пойнт“ четирийсет и три, апартамент шестнайсет десет. Нарушаване на обществения ред. Разбрано?

— Разбрано. От какъв характер е нарушението?

— Домашно насилие. Край.

— Кой живее там? Край.

— Не е ясно кой живее там. Край.

— На път сме. Край.

Бетингър закачи микрофона на конзолата.

Доминик сграбчи радиостанцията, откъсна я от арматурното табло и я захвърли на задната седалка.

— Улица „Пойнт“ четирийсет и три.

— Мамка му, чух много добре.

— Апартамент шестнайсет десет.

Без да може да погледне към своя пътник, бинтованият младши разследващ с нос като бича муцуна стисна по-здраво кормилото.

— Май се опитваш да ме накараш да те ударя, а? Да обърнеш понижението ми в уволнение?

— Кой знае защо правя каквото и да е?

— Аз с пръст няма да те пипна!

Бетингър не знаеше дали този тип няма да приложи някаква по-изтънчена форма на отмъщение, затова не отговори и остави думите му да увиснат в пространството.

13

Рачешка глава

Колата летеше на запад и постепенно заобикалящите ги паркове, магазини и редиците къщи от кафяв пясъчник бяха сменени от високи жилищни сгради. Тук по мрачните тротоари видяха неколцина влачещи се старци и бели скинари, които носеха свръхголеми якета върху татуираните по телата им пречупени кръстове. На ъгъла на Десета и „Чарлз“ бял младеж, който имаше толкова пиърсинги по лицето, че приличаше на музей за шрапнели, зърна черните полицаи, доближи се до бордюра, започна да се чеше под мишниците и да имитира крясъците на маймуна. Връстниците му в другия край на улицата изръкопляскаха на това остроумие.

Доминик мина край идиота, зави в тясна улица и спря успоредно на бордюра. Двамата с Бетингър слязоха едновременно от колата и тръгнаха в западна посока.

Петима младежи се стрелкаха на скейтбордове в градинката пред високия общински блок, на който беше изписан номер 543. Двата последни етажа на сградата бяха огрени от слънце, но по-голямата част от нея беше в сянка.

— Ченгета — обяви едно светлокожо негърче, което носеше златист анцуг, а косата му беше сплетена на сложни плитки.

Двама от младежите изчезнаха като дим.

Бетингър и Доминик влязоха в градинката, а останалите младежи останаха на почетно разстояние от тях. Заглъхващи в далечината викове обявяваха пристигането на полицаите.

Детективът огледа сградата, докато крачеше по бетонната алея на градинката. Входната й врата беше съчетание между бронирано стъкло и желязна решетка, а таблото на домофона имаше вид на ударено от метеор.

Бетингър се спря и заоглежда момчето с по-светла кожа.

— Ти ми изглеждаш добре осведомен.

— Не съм.

— Ела тук.

— Никъде няма да идвам.

— Чувал ли си за място, наречено училище? — намеси се Доминик.

— Никога.

— Предполага се, че точно сега би трябвало да си там и да се учиш, за да станеш по-добър от сега.

— И тук уча достатъчно. — Детето се завъртя около полицаите. — Дворът е като училище.

— Как се казваш? — попита Бетингър, докато наблюдаваше въртящото се като сателит около тях момче.

— Ще ида да питам мама. — Скейтърът със светла кожа се отдалечи от своите мъчители.

— Ако ми се правиш на много отворен, ще те хвана — предупреди го Доминик.

Момчето спря.

— За какво ти е името ми? Нищо не съм направил.

На Бетингър му хрумна, че сложно сплетените къдри придават на главата му изглед на ракообразно.

— Докато не ни кажеш името си, ще ти викаме Рачешка глава.

— Дръжки ще викате, ченгета.

Доминик се хвърли към момчето, хвана го за лявата китка и я изви, докато то не се отпусна на колене.

— Не се говори така на полицаи!

— Добре, няма вече. Няма…

— Никога повече!

— Чувам те, негро, чувам те! — напереността на момчето се беше изпарила. Изведнъж се беше превърнало отново в кльощаво дете, оставено на милостта на едър възрастен, който можеше с лекота да му строши кокалите и да го захвърли някъде в полето.

— Пусни ме. Моля, пусни ме вече.

Доминик го пусна и тегли един шут на скейтборда.

— Ставай.

Младежът се изправи и започна да тръска ръката си, сякаш беше горещ макарон.

— Казвам се Дуейн.

— Рачешка глава.

Бетингър се присъедини към двамата.

— Трябва да отидем в апартамент шестнайсет десет.

— Добре — закима с глава младежът. — Ще ви заведа там.

Тримата закрачиха към входа.

Рачешката глава търкаше ръката си и погледна към изритания скейтборд, който се беше обърнал на една страна до една далечна пейка.

— Мога ли да изтичам да го прибера, за да не го вземе някой?

— Никой няма да го вземе. — Доминик посочи с пръст един бял младеж, който стоеше до пейката. — Пази скейта на Рачешката глава. Ако някой го вземе, ще си имаш работа с мен.

— Не бери грижа — успокои ги кльощавият младеж, чиито опадали зъби подсказваха, че е пристрастен към кристал мет, — ще го пазя.

Рачешката глава пъхна ключ в ключалка, барикадирана отстрани с метални листове, завъртя го и натисна вратата, но тя не помръдна. Стисна зъби и стовари едно рамо в подсилената преграда. Пантите изстенаха и вратата неохотно се завъртя навътре.

— През зимата заяжда.

Водени от младия си гид, полицаите влязоха в сградата. В сивосинкавото фоайе, в което видяха празна будка за пазач и останките на дузина пластмасови стола, чиито крака още бяха завинтени за пода, почти не влизаше слънчева светлина. Три флуоресцентни тръби премигваха, сякаш изпращаха морзови сигнали, докато Рачешката глава ги водеше към асансьорната ниша.

Доминик повдигна вежди.

— Работят ли?

— Стигат до дванайсетия етаж. — Младежът стовари юмрук върху стоманеното копче. — Оттам можем да се качим пеша.

В асансьорната шахта заскърцаха колела и кабели, а Доминик извади мобилния си телефон.

— Това айфон шест ли е? — попита Рачешката глава.

— Аха. — Палците на Доминик заработиха като краката на насекомо.

— Задната камера е с осем мегапиксела?

— Да.

Кльощавият младеж кимна.

— Трябва и аз да си взема такъв.

Бетингър се запита дали Рачешка глава знае например името на щатската столица.

Нещо издрънча в шахтата и вратите на асансьора се отвориха, показвайки двама бели, чиито нервни и зачервени очи бяха засенчени от козирките на бейзболните им кепета. Когато излязоха във фоайето, от двамата лъхна на марихуана.

Рачешката глава влезе преди двамата полицаи в светлозеления асансьор и натисна изтрития бутон, който се намираше над този за единайсетия етаж.

Нещо издрънча и вратите на асансьора се затвориха. Машината се разтресе и полетя нагоре като ракета.

— Знаеш ли кой живее в апартамент шестнайсет десет?

— Не — размърда се ракообразното, — рядко съм се качвал там.

В асансьорната шахта се чу металическо скърцане и кабинката се заклати и спря. Вратите изстенаха и се прибраха в корпуса.

Рачешката глава излезе, следван от Доминик, който още набираше нещо с клавиатурата на мобилния си телефон. Процесията завършваше Бетингър. Пурпурният коридор, в който се озоваха, приличаше на инфекция и миришеше на съчетание от плесен и стар секс.

Младежът се прозя, заведе полицаите до аварийната врата и я натисна да се отвори, откривайки пред тях сумрачно осветена стълбищна шахта. Тежки стъпки кънтяха от друг етаж.

Бетингър и Рачешката глава излязоха на площадката, следвани от Доминик, който прибираше мобилния си телефон. Докато триото се изкачваше на горния етаж, детективът забеляза безброй графити и ярко изображение на черен кон, яхнал бяла жена, чиито изхвръкнали очи и присвити пръсти на краката подсказваха, че преживява оргазъм.

— Негрото е талантливо — отбеляза младежът.

Бетингър не беше сигурен дали Рачешката глава има предвид жребеца или художника. Групата мина покрай вратите, които носеха номерация 14 и 15, и продължиха нагоре по стълбището. Нещо падна тежко и стените потрепериха.

Бетингър прекоси площадката, отвори вратата и огледа коридора, който беше празен. После насочи вниманието си към младежа:

— Връщай се обратно.

— Искам да гледам.

— Тръгвай.

Чу се женски крясък.

Доминик сграбчи лявото рамо на младежа и го тласна към стълбището.

— Изчезвай.

14

Ти си го заслужи

Полицаите забързаха по коридора, заразен със същия пурпурен цвят, който беше превзел дванайсетия етаж.

— Ти си го заслужи! — изкрещя жена и едно дете, момченце или момиченце, започна да пищи.

Бетингър и Доминик заблъскаха по вратата точно под номер 1610 и извикаха:

— Полиция!

— Остави детето — добави детективът.

— Отвори веднага вратата, мамка му! — изрева Доминик.

— Не ми се бъркайте в семейството! — Жената в апартамента хриптеше и говореше носово и Бетингър заключи, че е дебела селяндурка. — Знам, че не сте истински ченгета.

Детето започна да ридае.

— Госпожо — започна Бетингър, — трябва да отворите тази…

— Оставете ме на мира. Това не е ваша работа.

— Наша работа е. Отворете вратата или ще влезем насила.

Жената прошепна нещо и детето изведнъж спря да плаче.

Доминик заблъска по вратата.

— Пет секунди или ще я разбием.

— Идвам.

В апартамента заехтяха стъпки. Полицаите вдигнаха значките си, а неколцина съседи показаха глави в коридора, за да наблюдават представлението. Един бял старец като че ядеше желирани бонбонки.

Сянка се мярна между прага и вратата, скоро потъмня и шпионката. Жената в апартамента измърмори:

— Мамка му!

Бетингър прибра значката си.

— Отвори вратата.

— Извинявам се за шума. Вече ще пазя тишина. — Гласът на жената звучеше тревожно.

— Пусни ни да влезем или ще те отведем в управлението.

Изтрака резе, после издрънча верига. Щракна езичето на бравата и вратата се отвори навътре. В розовото фоайе стоеше нездраво затлъстяла бяла жена по тесен син пеньоар, който разкриваше повече гола кожа, отколкото на две голи жени с нормални размери.

Бетингър надникна по-навътре в апартамента, но не видя детето.

— Къде е детето?

— В тоалетната.

— Заведи ни там.

Жената поведе полицаите по коридора, който миришеше на пръдня и мръсни чорапи. Скоро стигнаха до затворената врата.

— Как се казва?

— Питър.

Детективът почука на вратата.

— Питър?

— Какво? — Гласът на момчето беше неясен и разплакан.

— Добре ли си?

— Да.

Бетингър се обърна към жената.

— Как се казваш?

— Лиз.

— Лиз чия?

Жената се замисли за миг.

— Смит.

— Донеси шофьорската си книжка.

— Нямам.

— Тогава акта за раждане или здравноосигурителната карта.

— Нямам.

— Донеси нещо с твоето име на него. Кредитна карта или фактура. И вземи си облечи нещо.

— Облечена съм. — Лиз заприбира пеньоара си и размърда циците си, които приличаха на чували за смет. — Много жени се обличат така у дома си.

— Твоят тоалет се нуждае от допълнение — обади се Доминик.

— Не се срамувам от онова, с което Бог ме е дарил.

— Не бива да скромничиш. Заслугата не е само негова.

— Дръж си устата. — Бетингър огледа Лиз. — Моля, госпожо Смит. Намерете някакъв документ и си наметнете нещо.

Жената се обърна, понечи да тръгне, но се спря и погледна през рамо.

— Фамилията ми е Валески.

— Чудесно.

— Преди беше Смит.

— Разбира се, че е била. — Отговорът на Бетингър беше суров.

Доминик последва бялото туловище на Лиз в осеяната с боклуци всекидневна.

Останал сам в коридора, Бетингър се обърна към банята и почука на вратата.

— Питър?

Момчето не отговори.

— Аз съм полицай и трябва да говоря с теб. Сега ще отворя, съгласен ли си?

Нямаше отговор.

Бетингър отвори внимателно вратата. В средата на зиданата вана, полускрито от мухлясала завеса за баня, седеше потънало в сълзи момче.

— Питър?

Бледият овал, който представляваше лицето на детето, опъна мръсната тъкан на завесата.

— Казвам се детектив Бетингър. Можеш да ме наричаш Джулс. Трябва да говоря с теб. — Детективът влезе в покритото с плочки помещение, което силно миришеше на изпражнения. — Важно е да ми казваш истината, когато те питам за разни неща. Разбираш ли?

Насълзеният овал на лицето са размърда.

— Нищо не съм направил.

— Знам. Искам да говорим за това, което направи твоята майка.

— Върви си.

— Трябва да се уверя, че си добре.

Бетингър протегна ръка към завесата, но Питър го плесна по ръката.

— Удрянето на полицаи е противозаконно.

— Не съм длъжен да слушам някакъв негър.

Детективът си спомни скинарите, които висяха на уличния ъгъл, и си представи съдбата на момченцето.

— Питър, трябва да ти хвърля едно око, за да се уверя, че си добре. Ако отново ме удариш, ще си имаш неприятности.

Неясният овал не каза нищо.

Бетингър дръпна завесата и пред него се показа уплашено русокосо момче на около шест години по червени шорти и с розови натъртвания. По гърдите и лицето му имаше засъхнали късчета изпражнения.

— Доминик! — провикна се детективът от вратата. — Обади се за линейка!

— Слушам.

Бетингър грабна кърпата за лице от стената, пусна кранчето и навлажни плата. Клекна до ваната и избърса кафявите парченца от устните и брадичката на момчето.

— Забравих да пусна водата — призна Питър.

Детективът сгъна кърпата на две и продължи да почиства момчето.

— Затова ли майка ти те накара да го изядеш? Защото си забравил да пуснеш водата?

Питър кимна. Долната му устна започна да трепери и очите му се напълниха със сълзи.

Бетингър избърса изпражненията с цвят на охра от гърдите на момчето и запрати мръсната кърпа в ъгъла на банята.

— Питър, ти нищо лошо не си направил. Майка ти е била лоша. Извършила е нещо лошо. Разбираш ли това?

Питър започна да плаче. В банята притъмня от сянката в отвора на вратата и Бетингър изви глава. На вратата стоеше Лиз Валески с плик в ръка, облякла червена рокля с размерите на палатка.

— Излез — излая детективът.

Жената отстъпи назад.

Бетингър я последва в розовия коридор, затвори вратата и погледна Доминик.

— Повече няма да види момчето.

— Питър лъже. — Лиз започна да трепери. — Каквото и да е казал, лъже!

— Детето няма защо да чува това — отбеляза детективът.

Едрият му партньор избута жената нататък по коридора.

— Давай, все едно си лавина.

Бетингър ги последва в помещение, което беше толкова разхвърляно, че едва се познаваше, че е кухня.

— За колко време ще дойде линейката?

— Казаха петнайсет минути.

Детективът извади телефона си.

— Ще се обадя на социалните служби и…

— Не! — изпищя Лиз. — Не може да го напра…

— Млъквай. — Доминик посочи ярките късчета зърнена закуска, които покриваха пода. — Ако се обадиш още веднъж, ще те накарам да закусиш с тях.

Жената стисна зъби. Яростта и страхът се бореха в подлата й глава.

Едрият чернокож погледна партньора си.

— Какво е направила на детето?

— Пребила го е! Накарала го е да яде собствените си изпражнения, защото забравило да дръпне водата в тоалетната.

Лицето на Доминик потъмня.

— Синът ми лъже! — възрази Лиз. — Той… непрекъснато си измисля разни неща. Не можеш…

— Целият е в натъртвания — каза Бетингър, — устата му е пълна с лайна… а част от тях са още под ноктите ти.

Жената погледна мръсните си ръце.

Доминик въздъхна, докато се придвижваше към далечния край на кухнята.

— Днес е трудно да отглеждаш деца. Особено за самотна майка като теб…

Лиз изтри проблясващите си от гняв очи.

— Така е.

— Много трудно. — Превързаното ченге с бичи нос спусна щорите и откъсна една хартиена кърпа от ролката с домакинска хартия. — Истинско предизвикателство. — Използвайки бялата хартия, вдигна нож за масло за заобленото му острие.

Стомахът на Бетингър се сви.

— Полицай!

Доминик й подаде оръжието.

— Дръж това.

Ръката на жената обхвана дръжката.

Едрият чернокож изрева:

— Хвърли ножа! — и стовари юмрук в гърлото на дебеланата.

Лиз се блъсна в стената, зяпна за въздух и се стовари на задника си. Той й заби плесница с отворена ръка, която я повали.

Бетингър хвана ръката му.

— Достатъчно.

Едрият мъж с лекота го отмести настрана и се обърна отново към проснатата възнак мъчителка на деца.

— Спри — нареди детективът, заставайки между своя партньор и жената. — Слез долу и посрещни линейката. — Той се разкрачи в боксова стойка и сви юмруци.

Марлята по лицето на Доминик се раздвижи, показвайки протичането на някакъв мисловен процес.

— Слез долу на улицата — повтори Бетингър.

Доминик изръмжа като тигър, поклати глава и излезе от кухнята.

Лиз махна окървавено парче от зърнената закуска от лицето си и започна да плаче.

— Млъквай — нареди детективът.

* * *

Санитарите дадоха на Питър две дози активен въглен, качиха го на линейката и го откараха в баптистката районна болница „Йоан Кръстител“, където щяха да му изпомпят стомаха и да се срещне с представителите на Агенцията за защита на децата, които щяха да се погрижат за настаняването му.

Бетингър изнесе поставените в плик доказателства в пурпурния коридор и затвори вратата. Неколцина ококорени старци стояха наоколо и обсъждаха случилото се.

— Управлението на полицията иска да благодари на тези, които съобщиха за това престъпление.

Един от старците беше толкова възторжен, сякаш беше станал свидетел на възкресението на водевила. Глътна поредното желирано мече и отговори:

— Няма защо.

— Благодарение на вас Питър Валески ще отиде на безопасно място. — Бетингър каза това убедено, макар да изпитваше съмнение в системата от приемни семейства на място като Виктъри. Щом настаняха детето, щеше да го посети, за да прецени на място.

Детективът слезе по стълбите, прекоси фоайето и излезе на двора. Докато крачеше към сребристата кола, помаха на Рачешката глава, който отново се пързаляше със скейта по бетонираните алеи на двора.

Младежът му кимна в отговор.

Бетингър се качи в сребристата кола, затвори вратата и погледна към Доминик. Мислите на едрия мъж бяха на Юпитер.

— „Сечуански дракон“ — каза детективът, докато си слагаше предпазния колан.

Доминик натисна бутона на запалването, включи на скорост и завъртя волана. С мъркане луксозната кола се отдели от бордюра.

И двамата мълчаха, докато минаваха край общинските жилища и влязоха в района на центъра. Там Доминик избягна един умрял гълъб и на следващата пряка заобиколи неговите племенник и племенница.

— Зволински ще научи ли за това? — попита Доминик. Гласът му беше далечен и унил.

— Рачешката глава ми се стори наред.

— Рачешката глава?

— Ръката му изглеждаше наред. Тази, която изви.

— Нямах това предвид.

Бетингър продължи да се прави на глупак.

— А какво имаше предвид?

— Онова, което сторих на жената — въздъхна Доминик през носа си. — Зволински ще разбере ли за това?

— Разбира се, че ще разбере.

— Разбира се, че ще разбере — повтори едрият мъж с такъв вид, сякаш току-що беше глътнал хлебарка.

— Излезе ти с нож. Искаше да те наръга.

Изненадан, Доминик се обърна да го погледне.

— Това ли видя?

— Жълто. — Бетингър посочи светофара.

Едрият мъж натисна газта и профуча през кръстовището.

— Излязла ми е с нож и се е опитала да ме наръга?

— Точно това се случи — сви рамене детективът. — Нямаше друг избор.

Доминик се ухили и закима.

— Сечуан е за моя сметка.

— Благодаря, но няма нужда. — Бетингър се протегна към задната седалка, взе радиостанцията и я закачи отново на арматурното табло.

— Ти си голяма работа.

— Наричали са ме и с по-кофти имена.

15

Сечуански кокали

Тих звън оповести пристигането на есемес. Доминик извади телефона си и прочете какво пише на екранчето, отделяйки само незначително внимание на шофирането. По превързаното му лице се изписа загриженост, миг по-късно прибра машинката в джоба си. Точно в момента, когато завиваше по Двайсета улица, от джоба му отново се чу звън. За трети път същият звук се чу, докато ускоряваше през район, където имаше четири заложни къщи.

— Много си популярен — отбеляза Бетингър.

— Бившата ми жена са я прихванали дяволите.

Детективът заподозря, че този отговор е лъжа, защото Доминик рядко казваше нещо за себе си, а и не беше от типа, който би търпял да му опяват.

— Кога се разделихте?

— Преди две години.

— Приятелски?

— Е, никой не беше заклан.

Доминик завъртя волана по часовниковата стрелка и червената фасада на „Сечуански дракон“ се плъзна по предното стъкло. Ресторантът беше заобиколен от голям паркинг, на който стояха пет грозни коли, а останалите сто места бяха празни. Велосипедите за разнасяне на доставките имаха такъв вид, сякаш бяха возили сладко-кисело пиле до Северния полюс.

— Деца? — попита Бетингър.

— Не. А ти?

— Момче и момиче.

— Късметлия.

Доминик вкара сребристото превозно средство в очертаната клетка. В този момент телефонът му отново звънна.

Бетингър посочи ресторанта.

— Ще те чакам вътре.

— Добре.

С досието на Илейн Джеймс в ръка детективът слезе от колата и затвори вратата. Влезе в ресторанта, боядисан в червено и зелено и миришещ на сусамово олио, чесън и аквариуми.

Оплешивяващ азиатец в избелял смокинг се приближи към новодошлия.

— Сам?

— Двама. Някъде около витрината.

— Няма да ви откраднат колата.

— Бих искал маса до витрината.

— Насам, сър.

Бетингър прибра ръкавиците си и последва по килима човека до маса, застлана с червена покривка. Там се настани на лъскава възглавница, която изсъска.

— Бих искал чай.

Салонният управител кимна и изчезна.

Бетингър погледна през прозореца към Доминик, който още беше в сребристата си кола, притиснал мобилния до ухото си. Дори от това разстояние беше очевидно, че обсъжда нещо много по-важно, отколкото забавеното плащане на издръжката.

До левия лакът на детектива се появи бяла чаша, поставена там от келнера. Всъщност това беше преобразеният салонен управител.

— Горещ — обяви азиатецът, докато накланяше чайника. Кехлибарената течност се стрелна от чучура на чайника в бялата порцеланова чаша.

— Благодаря.

Келнерът сложи две менюта на масата и отвори едното от тях, откривайки поомачканото съобщение, че специалното обедно меню се сервира до три часа.

Погледът към часовника разкри, че до края на срока остават само две минути.

— Ще изчакам другаря си.

— Значи няма да е специално обедно меню.

— Ние сме разточителни.

— Плаща се само в брой.

Келнерът се отдалечи, а детективът отвори менюто. Под набръчкания ламинат имаше снимки на бляскави деликатеси, които нямаше как да съществуват във Виктъри, Мисури. Той отпиваше от чая си и продължаваше да разглежда фалшификациите, докато партньорът му не влезе в ресторанта и се настани срещу него. Обаче тревогите, които едрият мъжага имаше, бяха прикрити много добре.

— Как е тази твоя ядосана бивша жена? — попита Бетингър.

Доминик взе другото меню.

— Както винаги.

— Притиска ли те?

— Какво? — Доминик вдигна очи от менюто и избърса капката, която се беше показала от върха на носа му.

— Когато погледнах през витрината за първи път, ти говореше по телефона. Следващия път, когато погледнах, ти набираше номер. Затова предположих…

— Престани да предполагаш.

В очите на Доминик проблесна нещо смъртоносно и Бетингър остави иглите на задявките.

Вече беше решил какво ще поръча, затова остави менюто и извади досието на Илейн Джеймс.

— Не показвай това досие, докато не ни сервират храната. — Доминик взе папката, сложи я на един от празните столове и го пъхна под масата. — Нали не си им казал, че сме ченгета?

— Не. — Бетингър наклони глава. — Защо?

— Ако има заложена някаква далавера — комар, емигранти, проститутки, ще каже на готвача да ни приготви лайна. Така ще ни обезкуражи да дойдем отново.

В очите на детектива проблесна недоверие.

— Тровят полицаите във Виктъри?

— Не навсякъде. Клод приема ченгетата.

— Храната му има законопослушен вкус.

Келнерът се върна и огледа своите клиенти.

— Искате ли да започнете с пилешки крилца?

За пръв път от миналата вечер, когато удари лакътя си в нощното шкафче по време на енергичните нощни плътски забавления с Алиса, Бетингър се изсмя.

— Не, аз искам оризови нудъли, пелмени с лютиво олио и млад задушен зелен фасул.

Доминик също си избра нещо от менюто.

— Свински ребърца.

— Половин или цяла порция? Половин порция са пет ребърца.

— Искам двайсет.

— Две поръчки — каза келнерът, докато рисуваше идеограма в бележника си за поръчки, която приличаше на географска карта.

— Двайсет ребърца. — Едрият мъжага не искаше грешки.

— Към тях ще получиш две порции пържен ориз.

— Някога виждал ли си наоколо бездомни кучета?

— От време на време.

— Дай им ги.

— Добре.

— Говоря сериозно. И към ребърцата донеси няколко джинджифилови бири.

— Колко да бъдат?

— Три.

Келнерът си тръгна и десет минути по-късно храната се озова на масата им. Доминик хвана с пръсти капещото миризливо от марината ребро, докато азиатецът се отдалечаваше.

— Извинявай — обади се Бетингър.

Келнерът спря на място.

— Управителят тук ли е?

Азиатецът пооправи белия си кичур и се обърна, преобразен в своя собствен началник.

— Защо, искате да се оплачете от обслужването?

— Нямаме оплаквания и храната ухае много добре. — Бетингър сложи значката си на ръба на масата и тя заблестя като злато на слънчевата светлина.

— Вие сте полицаи?

Бетингър кимна с глава, докато Доминик късаше със зъби сухожилията на едно ребърце.

— Спазвам законите — заяви управителят.

— Не разследваме теб, нито заведението. Аз съм детектив Бетингър, а това е ефрейтор Уилямс.

— Харълд Жанг.

— Търсим информация. — Детективът бръкна в папката и извади снимка на Илейн Джеймс като девойка, седнала на капака на спортна кола, с цигара в ръка, да говори с неколцина приятели. — Тази жена беше убита и последното й хранене може да е било тук.

Бетингър подаде снимката на Харълд Жанг, който я пое като листенца от роза.

Детективът лапна един пелмен, а от другата страна на масата едрият му партньор заби зъби в поредното ребро. Докато дъвчеше, детективът наблюдаваше лицето на оплешивяващия управител, който беше едновременно и келнер.

— Идва тук — обяви Харълд Жанг. — Обаче сега изглежда различно. — Човекът наподоби с ръце очертанията на женски гърди.

— Тя е. — Бетингър преглътна сдъвкания пелмен и прибра снимката.

Доминик засърба от чашата си джинджифиловата бира.

— Като банда с два световни хита — подметна той.

— Мъртва ли е?

— Да. — Бетингър извади автоматичен молив, натисна с палец гумата за триене, за да изкара графита, и отвори бележника.

— Кога я видя за последен път?

— Миналата седмица.

— Помниш ли деня?

— Понеделник или вторник. — Харълд Жанг оправи сребърния си перчем и се замисли. — Мисля, че беше вторник.

— Съвпада. Сама ли беше?

— Да.

Бетингър се разочарова от отговора.

— Сигурен ли си?

— Винаги идваше сама. Поръчваше всичко много, много пикантно. По-люто, отколкото ние китайците можем да понесем.

Доминик остави оглозгания кокал на едно от ребрата в допълнителната чиния и с пукот и съскане отвори втората кутийка джинджифилова бира.

Бетингър си записа: „Пикантна храна — свободен ден?“ и отново насочи вниманието си към Харълд Жанг. — Тук ли се хранеше, или взимаше храната за вкъщи?

— Тук ядеше. Малко преди да затворим.

— Кога затваряте? — попита детективът.

— В десет или по-рано, ако няма никого.

Бетингър започна да обмисля наполовина смляното съдържание на стомаха на жертвата и записа в бележника си: „Смъртта е настъпила между 23:30 и 02:00 сутринта“.

— Когато беше тук онази вечер, забеляза ли нещо необичайно? Във външния й вид и поведението? В онова, което е казала?

— Не бих казал.

— Някой разговарял ли е с нея?

— Само аз. — Харълд Жанг посочи далечния край на ресторанта. — Седна там, където обикновено сядаше. Нахрани се и плати. Винаги даваше голям бакшиш. — В последната му забележка имаше нотка на съжаление.

Доминик остави четвъртото оглозгано ребро на допълнителната чиния, довършвайки половината порция.

— Как беше облечена? — попита Бетингър.

— С торбести дрехи. Все едно беше спортистка. В сиво или синьо.

— Маратонки?

— Мисля, че да.

— Пеша ли идваше?

— Никога не видях кола.

Едрият мъжага започна да гради втория етаж на своята постройка от кокали.

— Имаш ли представа накъде пое, когато си тръгна?

— На изток. — Харълд Жанг поклати глава. — Нощно време никой не би тръгнал на другата страна.

— Добре. — Бетингър извади визитка и я подаде на управителя. — Ако се сетиш за още нещо или чуеш нещо — обади се.

— Дадено.

— Благодаря за съдействието.

— Това е мой дълг. Надявам се, че ще намерите този тип.

— Със сигурност ще го намерим.

— Този град — оплака се управителят, докато се отдалечаваше.

Полицаите се съсредоточиха върху храната си и десет минути по-късно Доминик довърши пететажната си жилищна сграда от кокали.

Бетингър посочи на изток.

— Хайде да се поразходим.

Партньорът му изпи остатъка от третата джинджифилова бира, сложи двайсетачка върху онази, която вече беше оставил Бетингър, и не устоя:

— До Маргърит Драйв осемдесет и четири?

— А, значи знаеш да четеш?

Двамата станаха едновременно от масата, изпикаха се върху ароматизаторите в писоарите, пресякоха ресторанта към вратата и излязоха на улицата.

16

Разходка по тротоара

Студът нападна. Когато излязоха на паркинга, Бетингър крачеше до Доминик, който отново се беше отнесъл незнайно къде, пъхнал ръце в джобовете си. Треперейки от студ, детективът се дивеше, че на места, където е достатъчно студено, за да мрат неподходящо облечените homo sapiens, има разположени градове. Бизнесменът, който се застреля в Аризона, сигурно беше пряк наследник на идиота, заселил се в Аляска.

Вдишвайки въздух с температура минус девет градуса, който би могъл да бъде смъртоносен, Бетингър се замисли за Карибите, но накрая насочи мислите си отново върху случая.

— От вторник насам валял ли е дъжд или сняг?

— Не.

— Тогава може би ще открием нещо по пътя.

Доминик изпръхтя.

— Наблюдавай за следи от борба — махна детективът към заобикалящия ги бетон. — Следи от влачене, драскотини, кръв. Часовник, обеци. Нещо, което може да падне от портмоне или джоб.

— Например пистолет с етикетче с името на собственика?

— Ако го намериш, ще може цял ден да слушаш рап.

Стигнаха до тротоара и закрачиха в източна посока.

Дълга черна кола със затъмнени прозорци беше паркирана в края на пряката по средата на пътя. В колата бумтеше музика, а ритмичните избухвания ехтяха като дълбоководни мини.

Като не изпускаше от очи подозрителния автомобил, Бетингър оглеждаше и района наоколо за доказателства.

— Апартаментът й далече ли е?

— Десет-единайсет преки.

Черната кола се събуди, потрепери и потегли напред, превръщайки един от гълъбовите трупове на каша от гнилоч и пера.

— Във Виктъри има много мъртви птици.

— Много си наблюдателен.

Между полицаите и пълзящия автомобил оставаха петнайсет метра. Басите блъскаха с четирийсет и два удара в минута.

— Защо? — попита Бетингър.

— Какво защо?

— Защо има толкова мъртви гълъби из града?

Музиката спря и това подейства като предупреждение, което детективът усети с врата си. Колата продължаваше бавно да се приближава към тях, тиха като акула.

Доминик хвърли мръсен поглед към нея и отпусна ръка върху дръжката на пистолета. Гумите изсвириха и дългият четириколесен организъм се стрелна покрай полицаите.

Бетингър се вгледа в регистрационния номер на колата и го записа в бележника си.

— Това са само няколко негра, които няма какво да правят.

— Вероятно — съгласи се детективът, — но няма вреда, ако пуснем номера през базата.

— Тук можеш да ги купиш за десет долара.

— Регистрационните табели?

— Да. — Доминик поведе партньора се през улицата. — Веднъж арестувах едно негро, което имаше повече от триста в бърлогата си. Взимал метала от строежи и автомобилни гробища и карал баба си да рисува номерата.

— Този арест с Такли ли го проведохте?

До този момент нито един от двамата не беше произнасял името на бившия партньор на Доминик — ниския мъж с витилиго, който си бъркаше кафето с нож.

— Забравил съм.

Стигнаха до края на улицата и Доминик махна с ръка на юг, променяйки посоката на разходката по улица с високи стени, метални врати и големи жилищни сгради. Бетингър заобиколи една отворена шахта и се върна на тротоара, за да прекрачи мъртъв гълъб, притиснат в бордюра. От перата му стърчаха червени неподвижни крака като на танцьорка.

— Някаква идея какво убива тези животни?

— Птиците могат да ходят където си искат, нали? — Доминик махна към небето. — Само да си размаха крилете и ще се озове в Хавай или може би дори в Париж, за да сере върху странни шапки. Така излиза, че онези, които остават във Виктъри, са увредени.

— Психически?

— Мисля си, че е нещо с радара им или каквото е там. Каквото и да е, това продължава вече с години. Птиците просто си падат.

На детектива му хрумна нещо, свързано със случая Илейн Джеймс.

— Кой е най-добрият технически сътрудник в управлението?

— Нямаш голям избор.

— И така кой?

— Айрин.

Бетингър си спомни една старомодна жена на средна възраст със замръзнала от студеното къдрене коса, заради която главата й приличаше на астероид.

— Онази с косата?

— Точно тя.

— Може ли да се разчита на нея?

— Имаш ли някаква представа колко плащат на тези хора?

Докато минаваха край една бетонирана детска площадка, детективът си свали ръкавицата и извади от джоба мобилния си телефон, който беше стар модел с вид на сметачна машинка.

— В Аризона май не плащат добре, а? — отбеляза Доминик.

— Не влагам пари в малотрайна техника.

— Видях колата ти.

— В град като този класифицирам колата като малотрайна техника.

— Тогава сигурно живееш в богаташка къща.

Бетингър натисна бутона за бързо набиране и долепи телефона до ухото си.

Жената от приемната вдигна на второто позвъняване.

— Управление на полицията Виктъри.

— Здрасти Шарън, обажда се детектив Бетингър.

— Здрасти, детективе — жената говореше престорено официално.

— Моля, свържи ме с Айрин.

— Тя обича да бъде наричана госпожица Бел.

— Ще уважа желанието й.

— Изчакай.

Връзката премина в сладникав ду-уап[5] и от слушалката се понесе негърски фалцет, който почти наподобяваше птиче чуруликане. Заслушан във фалцетната история за изгубена любов, детективът последва Доминик на Маргарет Драйв. Един куплет точно се разля в хор и певецът повтори припева: „Сложи своята любов в моята кутия за сандвичи“, когато детективът забеляза счупена улична лампа и се спря.

— Уилямс…

Доминик погледна партньора си.

— Трябва да…

— Госпожица Бел слуша.

— Ало, госпожице Бел. Обажда се детектив Бетингър. Видяхме се по-рано.

— Да, помня. Добър ден. — Жената говореше като робот, още не получил чип със самоличност.

— Добър ден. Запозната ли си със случая Илейн Джеймс?

— Госпожа Линднър събра досието. Да ви прехвърля ли?

— Бих предпочел, ако нямаш нищо против, ти да ми помагаш.

Клавиатурата изтрака като автоматен откос.

— Убита. Изнасилена постмортем.

След тази прокламация последва мълчание.

— Търся „студени досиета“, които биха могли да бъдат свързани с този случай.

— Госпожа Линднър не откри обещаващи съвпадения. Некрофилията е много рядка дори във Виктъри.

Бетингър състави внимателно въпрос, надявайки се, че няма да обиди сътрудничката.

— Възможно ли е да имаме неразкрито убийство, където е имало акт на некрофилия, но е останал незабелязан?

По линията се чу щракане и детективът се запита дали роботът не е прекъснал връзката.

— Ами… възможно е — отговори госпожица Бел, а в гласа й се доловиха човешки нотки.

— Тогава бих искал досиетата на всяка жена, умряла във Виктъри през последните осемнайсет месеца — нещастни случаи, естествена смърт, жертви на убийства. С една дума, всички. Умрелите през последните шест месеца нека са най-отгоре. А проститутките на върха.

— Информацията, която поиска, ще бъде на бюрото ти днес до пет часа. — Роботът отново се беше върнал. — И ще изпратя електронните досиета на твоя имейл.

— Много благодаря, госпожице Бел.

— Хубав следобед.

— На теб също.

Бетингър прекъсна връзката и прибра телефона в джоба си. Пъхна измръзналата си ръка в ръкавицата и започна да оглежда счупената улична лампа. Парченца строшена пластмаса още стояха в арматурата, напомняйки бебешки зъби. В нея имаше още птиче гнездо и няколко камъка.

Детективът обхвана с жест на ръката тротоара, платното и паркинга на двуетажната синкавозелена сграда.

— Когато се е прибирала, целият този район е бил тъмен.

— Да, черен като теб.

— Много си умен.

Бетингър влезе в паркинга, оглеждайки синкавозелената сграда, на която имаше табелка с надпис „Общински център Христос Спасител“. Бледо лице се появи на един от прозорците, притежателят му явно бе около метър и осемдесет висок. Скоро към него се присъединиха три по-малки, които едва стърчаха над долната част на рамката на стъклото. Безмълвно и неподвижно децата и техният наставник наблюдаваха нарушителите.

Детективът извади значката си и започна да я върти насам-натам, докато не видя отражението й върху стъклото.

Изведнъж зяпачите изчезнаха.

— Не горят от нетърпение да помогнат.

Доминик също влезе в паркинга и двамата заедно претърсиха района. Сивият асфалт не им поднесе нищо ценно.

— Нищо не открихме — подхвърли едрият мъж, когато той и партньорът му се върнаха на тротоара.

Двамата продължиха на юг и скоро стигнаха до добре поддържана висока сграда от червени тухли, която носеше яркия номер 84 на ревера си. Бетингър се насочи направо към желязната врата, огледа таблото със звънците и намери този на управителя. Доминик, който беше наблизо, се облегна на един от железните стълбове, който приличаше на копие.

— Да, кой звъни? — Гласът, който заговори от решетката на високоговорителя, сякаш принадлежеше на възрастен човек.

Бетингър отново натисна бутона за връзка.

— Полиция. Искаме да видим апартамент петстотин и дванайсет.

За миг настъпи тишина, последвана от пукота на статичното електричество.

— Вече идва полицай. Огледа наоколо и си свърши работата.

Детективът си спомни името на полицая, който беше провел огледа на жилището.

— Полицай Лангфърд?

— Жена ми каза, че приличал на някакъв киноартист.

— Искаме да огледаме отново апартамента.

Последва дълго мълчание.

— Защо?

— Защото искаме да проверим повторно.

— Значи първият не си е свършил работата както трябва?

— Просто искаме да проверим отново.

— Ааа…

Една жена прошепна нещо. От решетката се чу влажен пукот, последван от мълчание.

Детективът натисна отново бутона за връзка.

— Сър? Можем ли да огледаме апартамент петстотин и дванайсет?

— Там има хора.

— Какви хора?

— Мексиканци. Семейство.

Детективите се спогледаха и Бетингър отново натисна бутона.

— Дал си го под наем?

— Хората искат да живеят в тази сграда, а и… не знаехме.

— Никой не каза на нас или на собствениците, че не можем да го правим — защити жената на управителя съпруга си.

От решетката отново се чу пукот на статично електричество.

Бетингър издиша облак пара и пак натисна бутона.

— Какво направихте с вещите на Илейн Джоунс?

— Дарихме ги на благотворителна организация — каза възрастният човек. — Нямаше кой знае какво.

— Благодаря за отделеното време.

— Другият полицай трябваше да ни каже. Не знаехме, че ще дойдете отново.

— Благодаря за отделеното време.

— Няма защо. Всичко хубаво.

Статичното електричество отново изпука.

Детективът погледна Доминик.

— Полицай Лангфърд малък ли е?

— Бръсне се веднъж годишно.

— Боже мили!

Бетингър отново се обърна към домофона, огледа звънците и натисна този на апартамент 512.

Отново запука статичното електричество и един малък мучачо развълнувано попита на испански:

— Кой е?

Разстроеният детектив обърна гръб на желязната врата и закрачи обратно към „Сечуански дракон“.

— А сега накъде? — попита Доминик, който следваше своя партньор.

— В управлението.

— А не на Хаваите?

Бетингър се надяваше, че в досиетата на госпожица Бел ще има нещо полезно, защото студените ветрове на Виктъри току-що бяха замразили случая.

17

Нейните възможности

— Поздравления! — Щастлив за първи път през този ден, Бетингър прегърна Алиса и я целуна по устата. — Изложба в Чикаго — каза той в разрешените й къдрици. — Страхотно!

— Наистина не очаквах да го чуя отново. — Алиса се откъсна от него и извади чаша сок от грейпфрут от хладилника. — Изстисках два, преди да се прибереш.

Гледката на напитката предизвика слюноотделяне в устата му.

— Как се казва галерията?

— Галерията на Дейвид Рубинщайн в Чикаго.

— Звучи богаташки.

— Наистина е богат. Клиентите му също.

— Ще си изтупам кипата[6].

— Добре че се носи на темето.

Алиса стрелна поглед към оредяващата коса на съпруга си на това място.

— Ей. — Бетингър плъзна ръка по главата си, докато не стигна до сребристочерната растителност, която започваше далеч, далеч от лъсналия северен полюс. — Чувствителен съм на тая тема.

— Нищо ти няма.

Алиса отпи малко от сока, смръщи лице и подаде чашата на съпруга си. Той я взе с удоволствие. Очите го засмъдяха, а адамовата му ябълка заподскача, докато поглъщаше нагарчащата напитка.

— Това със сигурност е най-горчивото нещо.

— Абсолютно.

Бетингър върна чашата на Алис.

— Направо невъзможно за пиене.

— Знам. Добре ли беше?

И двамата обичаха предизвикателствата на сока от грейпфрут.

— Кои работи ще покажеш?

— „Дишащият товар“.

По лицето на детектива се изписа удивление.

— Наистина ли?

— Аха.

Серията изобразяваше бели аристократи, които вечерят, играят крокет или се излежават върху купища черни тела в трюмовете на роботърговските кораби. За разлика от повечето творби на Алиса — фини импресионистични акрилни картини, далеч от темата за расовата дискриминация, тези от „Дишащият товар“ бяха много подробни и политически агресивни.

— Знаеш колко много обичам тази поредица. — В забележката на Бетингър имаше съпричастност.

— Рубинщайн смята, че наистина ще привлекат вниманието.

— Не се съмнявам.

Алиса изпи остатъка от сока, оставяйки множество парченца от плода, които бяха залепнали по вътрешната страна на чашата.

— Смяташ, че няма да се продават?

— Не искам да кажа това — Бетингър разтвори ръце. — Не познавам света на изкуството в Чикаго, но серията е страхотна.

— Но…

— Провокативни са. Карат хората да се чувстват виновни или гневни, а може би и двете заедно. Повече подхождат на музей, отколкото на банкерски апартамент, където ще висят до някоя седемдесет и два инчова плазма и снимките на русокоса красавица, която се усмихва по един и същи начин на всяка от тях.

Алиса се усмихна.

— Чакам с нетърпение да се запозная с музейния уредник, който е на твоето мнение.

— И това ще стане. — В гласа на Бетингър нямаше и капка съмнение. Вярата му в изкуството на неговата жена беше безпределна. — Рубинщайн не смята ли, че са прекалено мрачни?

Алиса си наля още сок.

— Не е сигурен, но дори и да не се продадат, ще ми създадат име сред неговите клиенти.

— На които после ще предложи по-смилаеми произведения от същия творец?

— Такъв е планът. — Жена му направи гримаса, докато поглъщаше стипчивата напитка.

— Ще раздразни подходящите хора, но без да стига до крайности.

— Точно така. — Алиса подаде чашата на мъжа си. — Можеш да изпиеш останалото.

— Не знам дали ще оцелея.

— Има и по-гадни начини да умреш.

Бетингър гаврътна остатъка от горчивия сок.

— Направо като киселина.

— Наистина ли?

В съседното помещение се затвори врата и детективът погледна към коридора.

— Гордън.

— Да?

— Вечерята ще е в седем и половина.

— Добре.

— Ако закъснееш, цяла седмица ще миеш чиниите.

— Спокойно, полицай.

— Ела тук.

Стройният петнайсетгодишен юноша със сънливи очи изпълни рамката на вратата и извади бяла слушалка от дясното си ухо.

— Да?

Гласът му беше сърдит.

— Готвил ли си някога вечеря за нашето семейство?

— Не.

— Смяташ ли, че е лесно?

Гордън се замисли за някой дързък отговор, преценявайки в ход дали може да си позволи да подразни баща си.

— Знам, че не е лесно.

— Не ме карай да те наказвам, все едно си десетгодишен. Уважавай и оценявай това, че майка ти работи толкова много, за да можем да се храним добре и здравословно.

— Оценявам го. Тя готви страхотно. — Изглежда желанието на Гордън за бунт се беше изпарило.

— Трябва да я поздравиш.

По лицето на момчето се изписа объркване.

— Бременна ли е?

Алиса се изкиска. Макар да беше много запазена и с младежки вид четирийсет и шест годишна жена, смехът й прозвуча така, сякаш излизаше от гърдите на бял старец, страдащ от плеврит.

— Картините на майка ти ще бъдат изложени в престижна чикагска галерия.

— Наистина? — лицето на Гордън се проясни. — Това е яко. — Той извади втората слушалка от другото си ухо и закрачи по балатума, за да прегърне майка си. — Изглежда имат по-добър вкус от онези в Аризона. По-интелектуален.

Алиса стисна ръката на сина си.

— Благодаря.

— Яко.

Бетингър остави празната чаша в мивката.

— Когато с майка ти отидем на откриването, ще трябва да гледаш сестра си.

— Няма проблем. — Гордън отново пъхна слушалките в ушите си. — Ще заведеш ли мама на готина вечеря, докато сте там?

— Разбира се.

— С лимузина ли ще отидете? После шампанско и гореща вана?

Още няколко ревматични кискания се разнесоха от гърдите на Алиса, където живееше белият старец, болен от плеврит.

— Ще направя каквото трябва. Няма защо да се тревожиш — каза Бетингър.

— Направи го така, все едно е Нова година за 3000 година! — Момчето пусна МПЗ плеъра си и се оттегли.

Предъвквайки случилото се, Бетингър изплакна чашата и я сложи в сушилнята.

— Той определено има ясна представа за жените.

— И то нелоша.

— Тате — каза Карън, която влезе в кухнята с магнитен шах под мишницата, — сега ще ти видя сметката.

— Видя ли къде е моят офицер?

Момичето погледна към редицата бели фигури.

— О… не видях.

— Значи те бива само по приказките.

— Може ли да я преиграем?

— След като поздравиш майка си.

— Бебе ли ще има?

— Нещо по-хубаво.

* * *

Вкусната и ароматна храна премина от чиниите в устите и сдъвкана се спусна по хранопроводите в стомасите. Карън и Гордън станаха от масата и благодариха на майка си, а Бетингър се зае с чиниите. През това време Алиса разпускаше на един стол с чаша бяло вино в ръка.

Звуци от телевизора достигнаха до кухнята и скоро двойката се спогледа многозначително.

Алиса отведе съпруга си в главната спалня и заключи вратата след себе си. Безмълвно съблякоха дрехите си, които миришеха на кориандър, и се напъхаха под завивката. Нежни връхчета на пръсти се заеха да проучват мека плът, пенисът на Бетингър започна да се вкоравява, докато върхът му не затрептя в топла болка. Алиса яхна съпруга си и двамата заедно намериха бавен, дълбок ритъм.

Покритото с изпражнения лице на момченцето и аутопсираният труп на Илейн Джеймс не попречиха на детектива да еякулира топла сперма миг след като жена му беше свършила. Отдавна се беше научил да разпределя нещата в различни кутийки.

Скоро в потръпващите животни се върна скромността и те покриха телата си със завивките, усмихвайки се идиотски един на друг. Сърцебиенето започна да утихва и минаха десет приятни минути, преди някой от двамата да заговори.

— Винаги съм искал да чукам някоя знаменитост — заяви Бетингър.

— Знаменитост? — Алиса завъртя главата си върху възглавницата така, че да го вижда. — Това е само една изложба.

Той плъзна ръка по гърба на жена си и я остави да лежи в основата на задника й.

— Много повече е.

— Да, просто не исках да се вълнувам прекалено.

— По-добре се развълнувай, защото това е нещо голямо.

— Ще видим.

— Не се дърпай — скара й се Бетингър. — В момента ти се случва нещо хубаво за кариерата ти като художник. Наслаждавай му се.

— Но ако не мине добре…

— Ще мине добре.

— Но ако не мине добре? Разбираемо е, ако не се получи.

— Ако не мине добре, ще имаш и други възможности. А и ще можеш да се насладиш на пътя нагоре, а не само да се тревожиш.

Художничката обмисли съвета на съпруга си.

— Май си прав.

— Разбира се, че съм прав.

— Ти си твърде оптимистичен песимист.

— Това не е единственото, което съм — погледна Бетингър закачливо към скута си.

— Вече?

— Нали ти казах, че си падам по знаменитостите. — Той взе ръката на Алис и я сложи върху корема си. — Е, той не лъже.

* * *

Скоро след като жена му заспа, детективът обу джинси, сложи си тениска, доизми чиниите и влезе в бледоморавия кабинет. Постави чаша кафе до купчината досиета, които по-рано през деня госпожица Бел бе оставила на бюрото му в управлението. Прозя се, облегна се на тапицираната облегалка и започна да разглежда заглавната страница. През последните осемнайсет месеца седемдесет и девет жени от Виктъри се бяха превърнали в прах и за половината от тях се подозираше или се знаеше, че са били убити.

— Мили боже!

Детективът огледа останалата част от документа. Между вероятните четирийсет и три жертви на убийства имаше шестнайсет осъждани проститутки, чиито досиета вече лежаха най-отгоре на купчината.

Бетингър отпи от кафето си и отвори досието, което лежеше най-отгоре. Вътре имаше снимки от аутопсията на жена, която нямаше глава.

18

Номерирани

— Не мога да разбера защо ги наричат препечени — каза полицай Дейв Стенли, бучкайки със зъбците на пластмасовата си вилица в пликчето с панирани равиоли. — Те са фритирани.

— Защото приличат на препечени — отговори един нисичък четирийсет и пет годишен италоамериканец с посивяла коса, боядисан мустак, стиснал волана на паркиралата патрулка.

— Защо не просто „пържени равиоли“?

— Защото е прекалено очевидно.

— Ще се опрости етикетирането.

— Така е… но не можеш да наричаш нещата такива, каквито са. Прекалено просто е. — Джането отвори своя плик с храна за вкъщи и извади сандвич с месо и сирене с повече чили, отколкото в цял мексикански ресторант.

Дейв Стенли сдъвка равиолата си и устата му се изпълни с поток топла и солена рикота.

— Тук ги правят добре.

— Щом е прясно приготвено, винаги е шестица.

Младият полицай очакваше този коментар: Джането точкуваше всичко, което го интересуваше, по скала от едно до десет. Храна, филми, актриси, коли, деветте книги, които някога беше прочел в колежа, както и пантеонът от класически рок албуми — всички бяха получили цифрови оценки. Както и по-малко очевидни неща като градове, държави, роклите на жена му, различните кучешки породи и вериги супермаркети. Единствените неща, някога получавали десетка, бяха Италия и ротвайлерите.

Джането захапа парче от сандвича си и звукът, който се чу, беше като от унищожаването на тропическата гора.

— Шест — обяви той, докато дъвчеше.

— Я, има спад в класацията.

— Половин точка. — Докато оглеждаше покритата с чили храна, Джането поклати глава. — Падна под шест, а ние го взехме от „При Анджело“.

Дейв Стенли сдъвка друга фритирана равиола.

— Говориш така, сякаш си знаел предварително.

— Не оценявам нещата за забавление.

Радиостанцията изписука.

— Мамка му — изруга полицаят.

Младият мъж заби пластмасовата си вилица в една равиола, откачи слушалката и натисна бутона за връзка.

— Девета кола. Полицаи Джането и Стенли. Край.

— Има съобщения за изстрели на „Уорт“ и „Лионора“ — обясни безполовият глас, който принадлежеше на нещото в диспечерската. — Отидете в района.

— Разбрано. — Дейв Стенли закачи слушалката на конзолата.

— Това обаждане е нула точки. — Джането преглътна сдъвканата храна и точно в същия момент отхапа ново парче. — Трябва да съобщават, когато няма никакви изстрели. Тогава ще знаем, че нещо не е наред.

Несигурен дали тази препоръка не е шега, младият полицай сви рамене, но за всеки случай кимна и в знак на съгласие.

Ефрейторът лапна последното парче от сандвича си, пусна късите светлини, включи на първа и отлепи патрулката от бордюра пред „При Паоло — истински италиански ресторант“.

— Средата беше шест и половина.

На Дейв Стенли му трябваше известно време, за да осъзнае, че неговият партньор говори отново за сандвича си.

— Чудесно.

— Заради маслините — обяви Джането, докато завиваха по Съмър Драйв.

Патрулката пое на юг по главната улица, като намаляваше на пресечките, но не спираше. Всички проститутки, край които минаха, получиха ниски оценки.

— Аз съм верен съпруг — подхвърли Джането, — но помня времето, когато момичетата тук бяха изкусителни. Сега са просто за не повече от тройки и четворки. А в тоалетните са най-вече за двойка.

— Може стандартите ти да са се променили?

— Не, определено не са.

Дейв Стенли задъвка друга равиола, която се беше спукала във фритюрника и вече нямаше пълнеж.

— Мамка му.

— Празна?

— Аха.

— Ако искаш, може да я върнеш и следващия път да получиш една в повече. Правил съм го.

— Не.

Патрулката мина край мършава проститутка на обувки с платформи и синя мушама от винил.

Джането не каза нищо.

Дейв Стенли погледна партньора си.

— Тази няма ли да получи оценка?

— Беше мъж.

Младият полицай се завъртя на мястото си и се опита да огледа по-внимателно отдалечаващата се фигура.

— Сигурен ли си?

— Хиляда процента.

— Значи имаш много тренирано око — отбеляза Дейв Стенли, настанявайки се отново на мястото си.

— Зрението ми е добро. Особено за човек на моите години, обаче съзнанието ми върши цялата работа. — Джането замълча за малко, търсейки думи. — Нали си виждал милиметрова хартия?

— Мисля, че да. — Дейв Стенли беше на двайсет и пет и никога не беше виждал милиметрова хартия. — Не съм много сигурен.

— Някога я правеха, може би още я произвеждат, но не съм сигурен. Хартия, която беше разделена на квадратчета за чертане на карти, диаграми, чертежи — всякакви подобни неща. Всичко, което чертаеш върху нея, е разделено на малки квадратчета, нарязано на парчета напълно симетрично. Точно това правя, когато оценявам разни неща. Слагам ги на такава хартия, но това става тук вътре — почука Джането по челото си, оставяйки на него следа от чили.

— Добре. — Дейв Стенли не беше сигурен дали неговият партньор е гений, или просто идиот. — Почти стигнахме.

Джането изпи остатъка от содата, захвърли празната кутийка в нощта и тя издрънча върху бетона на платното.

— Трябва да правиш това само с неща, които бездомниците могат да продадат за рециклиране.

— Това е много умно.

— Така ще има с какво да се занимават. — Джането се оригна.

— Дали да си сложим бронежилетките?

— Това обаждане беше за двойка. — Джането се потупа по шкембето, което преливаше над колана му. — Не съм сигурен, че някой колан ще ми стане сега.

Докато патрулката се търкаляше на юг, полицаите се оглеждаха в нощта. На единия ъгъл лежеше кафяв помияр, който потрепваше, докато бавно замръзваше до смърт.

— Горкото животно — каза Дейв Стенли.

— Има и по-лоши начини да свършиш — успокои го Джането, докато въртеше волана обратно на часовниковата стрелка. — СПИН, гладна смърт, рак, удавяне, концентрационен лагер.

— Мисля, че концентрационният лагер е най-лошото нещо.

— Девет и половина точки — ефрейторът зави по тъмна и тясна улица. — Ето това е „Лионора“.

— Как може да помниш всички тези улици?

Джането се почука по челото.

— Милиметровата хартия.

Една черна сянка излезе на платното.

Джането скочи върху спирачката и гумите изсвириха. Разстояние от дванайсетина метра делеше спрялата патрулка от кафявия микробус, който сега препречваше платното.

Джането натисна клаксона.

Бусът не помръдна.

— Можеш ли да видиш кой е вътре? — попита Дейв Стенли.

Партньорът му включи дългите светлини. Светлината заслепи тях, отразена от нещо на пътническия прозорец на буса.

Джането изстена и изключи дългите.

— Един от онези слънчеви отражатели? — предположи младият полицай.

— Да минем към официалностите. — Джането включи мигащите сигнални лампи на покрива.

Дейв Стенли са наведе, взе микрофона от конзолата и превключи на високоговорител.

— Веднага преместете превозното средство!

Заповедта закънтя из улицата нагоре-надолу, но не предизвика никакъв отговор.

Дейв Стенли огледа къщите от кафяви тухли от двете страни на пътя, после се обърна да погледне назад и ченето му увисна. Друг микробус запушваше противоположния край на улицата. Червено-сините светлини оцветяваха парата, която се кълбеше от ауспуха му, и проблясваха мътно върху тъмните му страни. Вторият бус беше също толкова неразгадаем, колкото първия.

— Блокирани сме!

— Ако ми се случи нещо, кажи на жена ми, че беше осмица — каза Джането.

— Не десетка?

— Няма начин да повярва това — изсумтя партньорът му. — Всъщност е пет и половина.

— Ще й кажа осем.

Дейв Стенли си спомни за рецепционистката Шарън от управлението, с която излизаше от близо година, но не можа да се сети за нещо, което би искал да й кажат.

Джането грабна микрофона на станцията:

— Разкарайте тези бусове от…

Страничната врата на кафявия микробус се отвори, откривайки един черен квадрат. Нещо щракна в тамошния мрак.

— Залегни — изкрещя ефрейторът.

Полицаите се свиха зад арматурното табло.

Проблесна бял пламък. Предното стъкло се изду навътре и цялото се покри с тънки като паяжина пукнатини. Вторият изстрел от пушката помпа го пръсна на хиляди парченца, които се посипаха по гърбовете на двамата свити на седалките си полицаи.

Студеният въздух нахлу в колата и Дейв Стенли започна да трепери. Отвън някой зареди пушка.

Джането показа револвера си над арматурното табло и дръпна спусъка.

— Обади се за подкрепления — изкрещя той на партньора си. — Кажи им…

Нещо го удари по главата и падна до него.

— Какво, по дяволите, беше това?

Дейв Стенли погледна надолу. До педала за газта лежеше ръчна граната.

Изпразвайки пикочния си мехур, той се хвърли навън и изрева:

— Граната! — Паважът се блъсна в гърдите му и той погледна през рамо.

Джането изхвръкна от другата врата, но коланът се заплете в кобура му и го дръпна обратно.

— Мамка му! — изрева ефрейторът.

Дейв Стенли покри глава с ръцете си.

Придружена от тътен слънчева светлина огря в полунощ. Шрапнелите се забиха в прострените на земята обувки, крака, ръце и гръб на полицая. Изпита усещането сякаш цялото му тяло беше потопено във фритюрник.

Експлозията отекна в съседните сгради.

Въпреки шума в ушите Дейв Стенли плъзна ръка по паважа. Усилието раздразни парченцата шрапнел, забити в раменната му кост, но той упорстваше, потискайки болките. Върховете на пръстите му стигнаха до кобура, а от устата му се отрони:

— Мамка му! — Пистолета го нямаше.

Дейв погледна през рамо. Пушек, който се оцветяваше ту в синьо, ту в червено, се виеше около патрулката и на около метър от ауспуха й лежеше неговия пистолет. Оръжието изглеждаше наред.

Младият полицай се надигна и стискайки зъби, запълзя напред на ръце и крака. Шрапнелите бодяха мускулите и костите му, докато напредваше задъхан и треперещ към пистолета. Хвърленият поглед в колата откри мъртвото и безръко тяло, което се бе опитало да вземе задействана граната в последния си миг на земята. От обгарялата му яка стърчеше нещо, което приличаше на изгнил нар.

Сълзи напълниха очите на Дейв Стенли и светът заблестя в червено и синьо.

— Този още мърда — каза някой в кафявия микробус.

Дейв Стенли протегна ръка към пистолета си.

Пушката помпа изтрещя.

Сачмите пронизаха главата на младия полицай и той рухна на паветата. Леденостудени топчета бяха стигнали до центъра на мозъка му.

— Вземи значката му — нареди пресипнал глас.

Чуха се стъпки, шумът от тях се усили, после спряха.

Неспособен да се движи и почти мъртъв, Дейв Стенли усети как нечия ръка откъсва значката от гърдите му.

— Този задник се е напикал.

— Взе ли значката му?

— Да.

— Добре. Сега свали панталоните и му отрежи хуя.

19

Екзекутиран

Бетингър наклони назад стола си, прозя се и погледна часовника на стената. Ако отидеше да си легне веднага, щеше да успее да поспи четири часа, преди да стане време отново да тръгне за управлението.

— Мамка му!

Детективът погледна двете досиета, които лежаха на масата отделно от останалите, струпани на висока купчина. И двете следи бяха изстинали преди месеци, но беше възможно някоя или и двете проститутки да са убити от онзи, който беше убил Илейн Джеймс. На другия ден Бетингър щеше да отиде до местата, където двете жени са били открити — една изоставена жилищна сграда и тунел за достъп до канализацията.

Жалното куркане от стомаха му напомни да хапне нещо, преди да даде почивка на претоварения механизъм в черепната си кутия. Раздразнен от исканията на тялото си, детективът сложи дебели ластици на документите и отвори картотеката си.

Нещо избръмча.

Той погледна към далечния край на писалището, където лежеше мобилният му телефон. Будилникът беше нагласен за два и трийсет, но дотогава имаше още двайсет минути, затова сигналът го обърка. Когато взе машинката, погледна на екранчето. Там беше изписано: Уилямс, Доминик.

Детективът отвори мобилния телефон и го притисна до ухото си.

— Какво се е случило?

— Две ченгета са го отнесли.

— Мъртви?

— Екзекутирани.

Вече напълно разсънен, Бетингър извади графита на автоматичния си молив.

— Къде?

— На „Уорт“ и „Лионора“.

— На път съм.

Връзката прекъсна.

Бетингър си записа адреса, а на следващата страница, която откъсна и остави на нощното шкафче, за да я види Алиса на сутринта, надраска мъгляво обяснение. След деветдесет секунди под парещо горещия душ, той облече кафяв костюм и изкара колата си на заден ход, несигурен дали продължава вторият му работен ден, или започва трети.

Липсата на движение и бързото каране му позволиха да свие шейсет и пет минутното пътуване до три четвърти час. По време на бързото шофиране думата „екзекутирани“ седеше до него като спътник, изпълнен с очакване.

Бетингър се спусна по извиващия се изход от магистралата и влезе в тунела, изненадвайки дежурните скитници, които пушеха нещо с впечатляващ диаметър. Когато профуча край двамата, те му помахаха с отекли ръце.

За девет шеметни минути стигна до „Лионора“ — улица, която вече познаваше, и скоро различи червено-синята дискотека. Спря до четири патрулки, угаси двигателя и закопча канадката.

Слезе от колата и закрачи към полицейската лента, зад която стоеше инспектор Зволински с деветима други полицаи. Две от тях бяха жени. Доминик не беше сред събралите се тук на място.

— Бетингър.

— Инспекторе. — Детективът се наведе, за да мине под лентата, и се доближи до своя началник. — Какво се е случило?

— Било съобщено за изстрели в района. Джането и Стенли дошли да проверят. — Инспекторът посочи към патрулката, която имаше вид, все едно беше богохулствала пред джамия в Близкия изток.

— Божичко.

— Предполагам, че виновните за това са същите, които са им отрязали пенисите.

Бетингър изпита усещането, че е умрял и е попаднал в пъкъла.

— Случвало ли се е нещо подобно и друг път?

— Не, дори и тук.

За миг детективът не знаеше какво да каже.

— Проклети, шибани животни — каза една набита полицайка, докато бършеше сълзи от очите си.

До жената стоеше Лангфърд, младият красив новобранец, когото често бъркаха с актьор, но сега изглеждаше като човек, който е изхвърлил доста храна през устата си.

— Смятах, че живееш в Стоунсбърг — каза Зволински.

— Така е.

— Е, колата ти да няма криле?

— Да, подвижни. — Бетингър показа обгорялата патрулка. — Обработена ли е?

— Момчетата това правят в момента.

— Мога ли да огледам?

— Колкото искаш.

Детективът се приближи към задницата на взривената кола, чиито стопове някак си продължаваха да светят. Издишвайки облаци пара, които се оцветяваха последователно в синьо и червено, той заобиколи до пътническата страна на колата и видя простряното на паважа тяло на Дейв Стенли. Лицето на младия мъж приличаше на мърша, а ивица бледа кожа грееше там, където му бяха свалили панталоните. Под пубисните му косми имаше бучка червен лед.

Бетингър се наведе, за да проучи раната отблизо. Дебело поточе кръв се беше стекло от раната от кастрацията надолу по скротума и оттам на паважа, подсказвайки на детектива, че полицаят е бил или в безсъзнание, или мъртъв, когато бяха ампутирали пениса му. В бележника си записа: „Стенли, изстрел от пушка помпа. След това кастриран“.

Обърна се и приближи до колата, в която седеше нещо, което допреди малко е било човешко същество. Когато се доближи до отворената врата, носът на детектива се изпълни с миризмата на изгоряла коса и овъглени тъкани. Погледна през нея и описа посмъртния ров, издълбан между краката на мъртвия ефрейтор. Тялото на полицая и вътрешността на купето бяха осеяни с попадения на шрапнели.

В бележника си Бетингър записа: „Джането, военна граната, посмъртно кастриран“.

Тежки стъпки се приближаха иззад детектива, обявявайки идването на инспектора.

— Разбирам защото мошениците убиват ченгета — обяви Зволински. — Учудващото е, че не го правят по-често. Обаче за какво са направили това… — Дебел пръст посочи слабините на полицая. — Това не е дело на някой самотен психопат. За това трябва да има някаква причина, някаква логика.

— Сплашване.

Инспекторът се замисли за малко над чутото.

— Като ония психологически лайна, които се правят по време на война?

— Да. — На детектива му хрумна нещо. — Видя ли значките им?

— Не. — Зволински обърна глава, напълни дробовете си с въздух и извика:

— Лангфърд, Питърс, Джонсън!

Детективът, тримата повикани полицаи и инспекторът десет минути претърсваха местопрестъплението. Значките на мъртвите полицаи не бяха открити по време на тази операция.

Зволински пусна тримата полицаи да си вървят и погледна към Бетингър.

— И така, какво означава това? Някой ги е убил, за да им вземе значките и пенисите?

— Не съм сигурен. Може би убиецът е искал трофеи — подобно на еленските глави по стените. Или Може би искат да могат да докажат, че те са извършили това.

— Пред кого?

— Пред нас.

Изражението на инспектора не беше весело.

— Защо?

— Може би ще получим тези неща по пощата заедно с някои съвети как да си вършим работата.

Лицето на Зволински се превърна в грозната маска, която неговите съперници виждаха секунди преди да бъдат повалени на тепиха. Прекалено гневен, за да може да говори, той се обърна и закрачи към жълтата полицейска лента.

Бетингър насочи вниманието си към заградената площ, която можеше да вижда с помощта на светлините на взривената кола. Четирима мъже стояха в другия край на улицата до черна лимузина, обвити в пара, която се оцветяваше последователно в червено и синьо. Детективът скоро ги идентифицира като членовете на квартета: Доминик, Хуан, Пери и дребния петнист тип — Такли. Бяха сближили главите си и водеха тих разговор.

Бетингър закрачи към групичката.

Когато заобиколи останките от патрулката, срещна погледа на своя партньор. Зрителният контакт превърна черния отвор под големия нос на едрия чернокож в тънка линия. Азиатецът с белези от шарка запали цигара, а петнистият отпиваше от сребърен термос, който приличаше на противосамолетен снаряд.

Протягайки ръце, рижият огледа новодошлия.

— Откога нощта се движи хоризонтално?

— Мисля, че става дума за черна материя — подхвърли Хуан и дръпна от цигарата си.

— Учените не я ли търсят?

— Отчаяно.

— Май не съм избрал подходящ ден да взема проба за моята петриева паничка.

— Винаги има риск.

Бетингър се доближи до карето толкова, че можеха да се подушат.

— Някой от вас има ли представа за какво е всичко това?

Пери махна към местопрестъплението.

— Това ли?

— Да.

— Някой не обича ченгета.

Хуан издуха струя тютюнев дим.

— На същото мнение съм.

— Да кажем ли на инспектора? — попита Бетингър.

— Мисля, че вече знае това.

— Тогава може би на пресата? — Пери повдигна вежди, които приличаха на бледи гъсеници. — Те обичат да им даваме сензационни новини.

— Чудесно — Цигарата на Хуан светна. — Чудесно.

Такли отпиваше кафе от своя термос от неръждаема стомана и не беше ясно дали се мръщи, или се хили.

— На другите места, където съм работил, убийството на полицай не беше повод за шеги — каза Бетингър, опитвайки се усещането за безпомощност да не проличи в гласа му.

— И къде си работил? — попита Пери. — Обзалагам се, че на някое хубаво място, където хората са наистина умни и знаят всички отговори.

Хуан издуха дим.

— Градът на гениите?

— Кажи ни — помоли рижият, — къде си разрешавал загадки?

Прекалено уморен, за да продължи многословното заяждане, Бетингър махна към взривената патрулка.

— Значи нямате представа кой може да е направил това?

— Някой, който не обича ченгетата — поклати Пери укорително глава и погледна към Хуан. — Вече е забравил.

— Някакви конкретни идеи?

— Човек, който знае как да борави с ръчна граната.

Цигарата на Хуан проблесна.

— По всички правила.

— Имам идея — подхвърли Пери. — Защо не пуснеш съобщение, че се издирва човек с щифт от граната?

Бетингър обърна гръб на групичката.

— Младши разследващ Уилямс.

— Май се ядоса — отбеляза Пери, — макар че трудно можеш да кажеш.

— Нощно време е невъзможно.

Доминик се присъедини към своя партньор и двамата поеха към местопрестъплението. Дебели канадки и скиорски шапки пазеха от студа бял мъж и чернокожа жена, които разтоварваха фотографски принадлежности близо до патрулката.

— Познаваш ли ги? — попита Бетингър.

— Техниците криминалисти.

— Как се казват?

Доминик сви рамене.

— Женени са.

Детективът загледа как техниците започнаха да снимат взривената патрулка. Изкуствена дневна светлина освети празните очни кухини на онова, което доскоро беше Джането, а когато черната жена премести лампата, в устата на трупа проблеснаха парче метал и три зъба.

— Не те ли тревожи — попита Бетингър, — че екзекутират ченгета?

— Разбира се, че ме тревожи. Не помниш ли, че аз ти се обадих?

— Обзалагам се на стотачка, че Зволински ти е наредил да ми се обадиш.

— Както кажеш.

Детективът погледна през рамо. На петнайсетина метра от него Хуан и Пери слушаха тихите думи, които излизаха от устата на Такли.

— Няма голяма полза от твоите другарчета.

Доминик махна към труповете.

— Знаеш ли кои са тези момчета?

— Срещнах Джането, но не го познавах.

— А Дейв Стенли?

— Не съм го срещал.

— Точно така.

Едрият мъж кимна с бинтованата си глава и скръсти ръце. Той, изглежда, смяташе, че разговорът е приключил.

— Двама полицаи бяха екзекутирани и обезобразени — каза детективът. — Това е заплаха срещу всички нас и сега не е моментът ти и твоите другарчета да задържате информация и да си играете на клуб с ограничен достъп.

— Живееш в измислен свят — обяви партньорът му, — така че нека те светна.

— Моля, светни ме.

— Ти си ченге по стандартите на мястото, откъдето си дошъл — Аризона, нали? Някои места са далече и топли и там хората по цял ден пият леден чай. Аз съм от Виктъри и съм продукт на това място. Тук съм ченге от деветнайсет години и всяка от тях е като десетилетие на всяко друго място. Затова добре разбирам този град и познавах тези момчета. Джането държа реч на моята сватба. А ти… ти си аризонско ченге на излет. Ти си просто един турист. Мислиш, че знаеш, но нямаш и най-малка представа как стават тук нещата. Угаждам ти с тия глупости за Илейн Джеймс, но това тук е нещо съвсем различно.

— И какво е?

Доминик сви рамене.

— Има ли нещо общо с оня тип, когото вие с Такли сте пратили в спешното отделение? Себастиан Рамирес?

— Не. — В очите на едрия мъж проблеснаха гневни пламъчета. — Ти мен и моя партньор ли разследваш?

— Бившият ти партньор. А на въпроса ти — да.

Една отворена длан се стовари върху гърдите на Бетингър, разтърси околността и го отхвърли назад. Детективът се разкрачи и сви юмруци, наведен леко напред, и зае поза готов за бой, нещо, което се беше превърнало в негова втора природа след годините упражнения по бойни изкуства. С периферното си зрение видя дузина глави да се обръщат насам, включително едрата на инспектор Зволински.

Доминик огледа противника си и се изплю на бетона. От ноздрите му излизаше синя пара, докато напускаше местопрестъплението по посока на Хуан, Пери и Такли.

Бетингър записа в бележника си: „Себастиан“. Реакцията на Доминик потвърди връзката между пребития латинос и екзекуциите.

След като подчерта името, Бетингър огледа карето защитници на закона, които стояха до черната лимузина. И четиримата бяха обърнали гръб на местопрестъплението.

20

Жители на Виктъри

Заграденият с полицейска лента район беше картографиран и заснет от техниците криминалисти. След това Бетингър и другите полицаи започнаха оглед на сградите по улица „Лионора“ от врата на врата. В продължение на двайсет минути детективът се опитваше да спечели наематели, които бяха или неотзивчиви, или враждебни.

Отново натисна звънец.

— Звънни още веднъж и ще си взема бухалката! — заплаши една жена иззад затворената входна врата. — Желязната!

— Аз съм полицай — обясни Бетингър — и искам да разговарям с вас за стрелбата по-рано през…

— Нищо не съм видяла.

— Мога ли да вляза, за да получа официално…

— Няма да се обличам и гримирам за това.

Да разговарят с полицай в четири и половина сутринта беше нещо, което жителите на Виктъри приветстваха със същия ентусиазъм, с който биха се зарадвали на внезапен проктологичен преглед.

Бетингър заряза раздразнената жена, качи се по стълбите на третия етаж и се запъти към апартамента, който гледаше към улицата. Вратата беше украсена с картина на Исус Христос, под нея имаше табелка, на която пишеше: „Нашият Спасител“.

Полицаят почука, след като не видя звънец.

— Полиция.

От вътрешността на апартамента се чуха стъпки и лявото око на Господ потъмня — очевидно служеше за шпионка.

— Може ли да видя значката? — попита спокоен мъжки глас.

Бетингър показа месинга.

— Един момент.

Вътре изтрака верига, после дойде шумът от дръпнатото резе. Вратата се отвори към спретнат апартамент и показа един закръглен плешив и лъскав четирийсетинагодишен бял мъж по кафяв халат и чехли с носове във вид на овце.

— Влезте — махна плавно с ръка домакинът.

— Благодаря — каза Бетингър, докато влизаше. Приятният интериор беше осветен с коледни свещи, които украсяваха изкуствена бяла елха, а въздухът бе изпълнен с аромата на печени ябълки и канела.

Когато вратата се затвори зад тях, Бетингър протегна ръка:

— Детектив Джулс Бетингър.

— Органист Питър Кесел.

Двамата мъже си стиснаха ръце.

— Дойде да го вземеш, а? — Лъскавият музикант махна към коледното дръвче.

— Ако ми сътрудничиш, ще си затворя очите.

— Нещо за пиене? — попита Питър Кесел с усмивка. — Снощи правих ябълков сайдер.

— Благодаря, но имам много работа. Просто исках да…

— Заслужаваш малко глезене. Коледа е — каза органистът, докато изчезваше в тъмния портал. Щракна ключ и лампа на тавана освети стената на кухнята, на която имаше не по-малко от петдесет разпънати на кръста Христосовци. Скоро Питър Кесел се върна с голяма чаша, от която се вдигаше пара и стърчеше канелена пръчка.

— Благодаря — каза детективът и взе чашата.

— Откъде си? Ню Мексико, Колорадо?

— Аризона. — Детективът отпи от сайдера, който имаше възхитителен и много богат вкус. — Направил си забележителен сайдер.

— Благодаря. — Лъскавият мъж засия от гордост.

Бетингър посочи прозореца към „Лионора“ и се обърна към Кесел.

— Видя ли нещо, чу ли нещо?

— Събуди ме изстрел. Чух още няколко изстрела и взрив. Обаче по очевидни причини стоях далече от прозорците.

Отпивайки от ябълковия сайдер, детективът кимна.

— Когато реших, че е свършило — продължи Питър Кесел, — погледнах. Имаше много пушек, но съм почти напълно сигурен, че видях да се отдалечава един микробус от ония дългите.

— Товарен бус?

— Да.

Бетингър върна чашата на своя домакин и отвори бележника.

— Какъв цвят?

— Кафяв или черен. А може би тъмносин. Съжалявам… имаше доста пушек.

— Някакви надписи по буса? — попита детективът, докато записваше.

— Не видях.

— Накъде тръгна?

— На изток. Щях… щях да сляза, за да ти кажа, но на това място не е добра идея да те видят посред нощ да говориш с полицията.

— Не се притеснявай за това и благодаря. — Бетингър прибра бележника и тръгна към вратата.

— Чакай… преди да си тръгнеш…

Органистът върна чашата на детектива, който изпи остатъка и кимна за благодарност, после забърза надолу по стълбите обратно в студа. Стоплен от сайдера, Бетингър намери Зволински и му разказа какво е научил.

— Това е на половината път между нещо и нищо — отбеляза инспекторът.

— По-добро е от голо нищо.

Ноздрите на инспектора се размърдаха.

— Ял си ябълка?

— Мъжът ме почерпи сайдер.

— Нанси е отнесла омлет. — Зволински посочи една от полицайките, която имаше черупки от яйца и жълтък в косата.

— Не боли толкова, колкото шише със сайдер.

— Няма що, много си съпричастен.

Инспекторът предаде по телефона описанието на пътната полиция на щата Мисури и двамата се присъединиха към тройката треперещи полицаи, които оглеждаха източната страна на улицата. Близо до пресечката Лангфърд беше намерил няколко парченца триплекс, които може би бяха от черния, кафяв или тъмносин товарен микробус, който със сигурност вече беше на път към битпазар, автоморга или някое езеро.

Зволински се прозя, докато оглеждаше откритите от красивия млад новобранец доказателства.

— Това не е дори наполовина между нищо и нещо. Труповете бяха изпратени в моргата и най-накрая полицията вече нямаше какво да прави. Подобно на последните пламъчета от лагерен огън правоохранителите се оттеглиха от местопрестъплението.

* * *

Бетингър паркира жълтата си колица в паркинга на кутията за лекарства, свали облегалката на шофьорската седалка и затвори очи. От отворите на вентилацията духаше топъл въздух и сгряваше лицето му и той изключи съзнанието си.

Слънчев лъч попадна върху десния клепач на детектива, измъквайки го от един сън, който ухаеше на бахар. Протегна се, изправи се на седалката и си погледна часовника. Беше седем и десет. Настъпването на утрото щеше да направи повторното му заспиване трудно, ако не невъзможно, затова реши да посети Себастиан Рамирес.

Двайсет минути по-късно Бетингър вече крачеше през ментовозеленото фоайе на болницата на Виктъри „Йоан Кръстител“ и стигна до рецепцията, където рецепционистката беше отпуснала месестата си глава в положените си една върху друга ръце.

— Извинете — каза детективът.

— Ммм… да? — попита една уста иззад преплетените ръце.

— Къде е спешното?

— На четвъртия етаж.

— Лека нощ.

— Нощ?

Бетингър остави умиращата за сън жена, качи се на асансьора и слезе на четвъртия етаж. Озова се в сив коридор, който би трябвало да е бял, и започна да се оглежда за някой служител.

Отвори се врата, от която излезе блед възрастен мъж по халат и с проходилка.

— Трябва да се смени подлогата. Бутонът за повикване на сестрата още не работи — каза възрастният човек на Бетингър.

— Ще кажа на сестрата.

Възрастният мъж се завъртя на място, подпирайки се на проходилката, сякаш беше електроповдигач. На влизане в стаята си измърмори:

— Бюрократи.

Бетингър продължи нагоре по празния коридор, оглеждайки се за канцелария или служител, докато напредваше. В далечния край на коридора се отвори врата и през нея излезе бял мъж на двайсетина години в ментовозелена униформа, светлокестенява коса, козя брадичка и поставка с листа, хванати за нея с щипка.

— Извинете — каза детективът, взирайки се в баджа с името на мъжа, който го представяше като лекар стажант.

— В момента не се допускат посетители.

Бетингър показа значката си.

По лицето на стажанта се появи известна суровост.

— С какво мога да помогна?

— В коя стая е Себастиан Рамирес?

— В никоя.

— Тръгнал си е? — Бетингър не беше попадал на тази информация в мрежата, макар че последната статия за латиноса беше отпреди две седмици. — Оправи ли се?

От устата на стажанта се чу тъжно изсмиване.

— Това шега ли е?

— Но е напуснал болницата?

— Аз бих използвал „изчезна“.

— Кога?

— Вчера.

Бетингър си спомни за поредицата телефонни обаждания до Доминик, докато караше към „Сечуанския дракон“. Обажданията, за които беше казал, че са от жена му.

— По обяд?

— Тогава разбрахме, защото предната вечер ни беше казал да не му носим закуска, така че може да е било и по-рано.

— Обадихте ли се на полицията?

— Не бяхме длъжни.

Бетингър реши, че Такли и Доминик са научили за изчезването на Себастиан от някой по-законопослушен от индивида, с когото говореше в момента.

— Имам много работа — нетърпеливо каза стажантът. — В добър ден имам да изпълнявам само три служби, но днес не е такъв ден.

— А къде е сега?

— Вкъщи или в Северна Корея например.

— Защо се държиш като таралеж?

— Така се разсънвам.

— Май не ти хареса значката ми.

— Да не съм наранил чувствата ти, полицай?

Бетингър реши да го дава по-кротко.

— Нов съм тук. Прехвърлиха ме от Аризона и тази седмица ми е първата. Питам за твоето мнение — учтиво, със синя лента и шоколад с пълнеж.

Стажантът се опита да прецени искреността на детектива. Изглежда видяното го удовлетвори.

— По цял ден си имам работа с гаснещи и разпадащи се тела. Това правя. Това се случва в тази болница и особено в спешното отделение. Опитваме се да помогнем на хората да се оправят или поне да се почувстват малко по-добре. Обаче от онова, което съм виждал, ченгетата във Виктъри са от страната на рака и автомобилните катастрофи.

— Себастиан е осъждан за углавно престъпление. Той…

— Значи е заслужавал онова, което вашите момчета са му сторили? — Думите бяха остри. — Той се изпуска, в инвалидна количка е и диша само с един дроб. И така ще бъде до края на дните си. Всеки ден от останалите му дни. Това му направи полицията на Виктъри, и то след като са му сложили белезниците. И той не е единствен.

Бетингър не се усъмни в нито едно от тези обвинения.

Стажантът прочисти гърлото си.

— И защо смяташ, че се отказа да ви съди? Сигурно Дядо Коледа го е помолил, а?

Детективът прие предизвикателството.

— Казваш, че някой го е заплашвал?

— Не казвам това. — Очите на младежа бяха корави. — Ти го казваш.

Настана потискащо мълчание.

— Ако не смяташ официално да ме арестуваш, се връщам към работата си — обяви стажантът. — Хората, на които аз чистя лайната, не носят значки.

От устата на Бетингър не се чу никакъв отговор.

21

Всички слушат Зволински

Детективът влезе в големия бял хладилник, в който се беше превърнало общото работно помещение, седна на бюрото си и закачи на значката си черното парче креп, което беше получил от жената на рецепцията. Огледът, който направи, разкри, че повечето полицаи и полицайки във Виктъри бяха налице, включително Хуан и Пери, който пиеше кафе до едно растение без листа. Отсъствието на Доминик и Такли не беше изненадващо. Беше тихо като на дъното на морето и всеки път, щом звънеше телефон, шумът им се струваше пронизителен. Бетингър започна да пресява данни за Себастиан Рамирес, като същевременно се чудеше дали Алиса и децата ще научат за екзекуцията от някой телевизионен репортаж, вестник или интернет.

В девет пристигна инспектор Зволински. Беше облечен в черно, а кокалчетата на ръцете му бяха червени от боя, който беше хвърлил на една боксова круша. Не можеше да се каже дали е била или не живо същество. Титанът стигна до подиума и се обърна, заставайки с лице към полицаите, чиновниците и детективите, които населяваха обречения интериор.

— Не говорете с пресата. — Думите на инспектора отекнаха в голямото помещение, усилени от огромния обем на неговите гърди.

Всички слушаха.

— Ако тези чакали ви тормозят — продължи Зволински, — насочвайте ги към моята секретарка. Тя ще им стъпи на шиите. Днес ще говоря с два вестника: „Виктъри Кроникъл“ и „Нешънъл“ — останалите могат да вдишват пари от техните страници. Да подпомагам вестникарските продажби не е моя грижа. В момента сме изправени пред гадна работа.

Един телефон започна да звъни.

Айрин Бел протегна ръка и измъкна кабела от апарата.

— Всеки случай, който досега е бил от особена важност, сега минава на втори план. Антъни Джането обичаше да…

Гласът на Зволински се прекърши.

Очите му заблестяха.

Започна да звъни друг телефон, но Лангфърд го хвърли в кошчето за боклук.

Инспекторът стовари един пурпурен юмрук в отворената си длан и прочисти гърлото си.

— Антъни Джането обичаше да оценява нещата. Все едно беше кинокритик или нещо подобно. Да намерим типа, който стори това на него и на Дейв Стенли, заслужава десетка от всеки от нас. Всеки, който дава девет запетайка девет или по-малко, ще може да прекара известно време на боксовия ринг с мен.

Бетингър знаеше, че неговият началник не блъфира.

— Всяко ченге тук в работното помещение трябва да е на улицата още преди да съм свършил със сутрешното си сране. Точно това ще правя, докато разговарям с вестникарите.

Един от писарите постави голям термос с кафе в дясната ръка на Зволински.

— Разговарях със семейството на Дейв Стенли. Те искат службата да се проведе в Небраска, затова утре ще го изпратим там. Всеки от вас да изпрати цветя и картичка със съболезнования на родителите му. В тази картичка опишете с поне седемдесет и пет думи колко голяма работа е бил Дейв Стенли. Никакви шибани имейли. Ако напишете по-малко от седемдесет и пет думи или забравите да изпратите картичка — ще прекарате известно време на боксовия ринг с мен… Още нещо, бях в дома на Джането. Разговарях с жена му. — Отчаяние размести буците, от които се състоеше лицето на инспектора. — Тя иска пълната церемония с почетна стража и това да стане в петък. Закъснеете ли, ще се озовете на ринга, докато не изгубите няколко зъба.

Зволински замълча, за да могат служителите му да схванат заплахата.

— И когато се видя с госпожа Джането по време на службата, не искам да я утешавам с баналности. Никакви приказки от рода „правим всичко възможно“. Искам да й покажа снимка на убийците — застреляни на улицата или зад решетките на затвора с навити ръкави, очакващи смъртоносната инжекция. Не ме злепоставяйте. Не злепоставяйте всички нас.

Зволински отпи от кафето, все едно беше вода. Издишвайки пара и масажирайки твърдия си корем, той огледа присъстващите.

— Имате около три минути на разположение.

Краката на столовете застъргаха по балатума и хората наскачаха. Бетингър измъкна лист хартия от древен принтер и закрачи към задръстения портал, през който той и другите ченгета се изляха във фоайето на приемната, кимвайки с уважение на Шарън, която седеше зад бюрото на рецепцията и бършеше мокрите си очи с топка домакинска хартия. (По-рано сутринта детективът беше научил, че тя и Дейв били гаджета.) До големия бял телефон на жената лежеше купчина блокчета шоколад, стоварени там от инспектор Зволински.

Бетингър закопча канадката, излезе от кутията за хапчета и се насочи към своята жълта кола. Мобилният му телефон започна да звъни и той долепи слушалката до ухото си.

— Да?

— Работя върху нещо — каза Доминик. — По-късно ще те настигна.

— Не си давай зор.

Детективът се качи на колата, а на седалката до себе си сложи разпечатаните домашни адреси на Себастиан Рамирес, на по-голямата сестра на дилъра Маргарита и една бяла жена на име Мелиса Спринг, която редовно го беше посещавала в болницата и вероятно беше неговото гадже.

Бетингър разгледа картата, определи най-прекия маршрут до първото място и вкара колата си в редицата ръмжащи автомобили. Патрулки и цивилни коли се изсипваха от паркинга на улицата като флотилия кораби, която търси война.

22

Тъмни входове

Прозявка изопна лицето на детектива. Докато шофираше на юг, се отдаде на предположения. Градът се беше отказал от обвиненията срещу Себастиан Рамирес, докато бил в кома, а когато пребитият се свестил, повикал своя адвокат и завел дело за бруталност срещу Доминик Уилямс, Едуард Такли и цялото полицейско управление на Виктъри. Срещу полицаите имаше достатъчно доказателства — четиринайсет свидетели и дори няколко видеозаписа, и един процес щеше със сигурност да доведе до две осъдителни присъди и също толкова на брой уволнения. За всички е било изненада, когато две седмици по-късно обвиненията били оттеглени.

Себастиан Рамирес беше казал в интервюто си за „Виктъри Кроникъл“, че просто иска да остави произшествието зад гърба си и да продължи напред с живота си.

Възмутеният стажант в болницата на Виктъри „Йоан Кръстител“ не вярваше, че малтретираният човек е стигнал по естествен път до това „озарение“. Бетингър също изпитваше съмнение. Лесно можеше да си представи как Доминик и Такли заплашват своя осакатен враг.

Докато пътуваше на юг по Съмър Драйв, черните неподдържани жилищни сгради се смениха с по-годни за обитаване, а горещият въздух, който излизаше от вентилационните отвори на колата, превръщаше кокалчетата на ръцете му в змийска кожа. Затова записа в бележника си: „Купи овлажнител“.

Червен светофар спря жълтата кола на ъгъл, където бяла двойка се възхищаваше на съдържанието на своята бебешка количка. Доволните им усмивки казаха на Бетингър, че явно детето им още не беше замръзнало.

Светна зелено и детективът завъртя волана по посока на часовниковата стрелка, насочи колата по Пета улица, по която от двете страни се издигаха дву- и триетажни къщи от кафяви тухли. Потърси с очи номера на една от къщите и установи, че домът на Себастиан Рамирес трябва да е няколко сгради по-надолу откъм дясната страна.

Не знаеше със сигурност дали малтретираният дилър има нещо общо с екзекуциите, обаче този тип със сигурност не изпитваше добри чувства към полицията на Виктъри. А изчезването му от болницата в деня на произшествието беше обстоятелство, което трябваше да бъде разследвано.

Устата на детектива едва не се разчекна от поредната прозявка. Влагата замъгли зрението му и пътят се превърна в неясна експресионистка картина.

— Мили боже!

Бетингър пресече кръстовището и видя четириетажна къща от кафяви тухли, обрасла с бръшлян, на която беше закачен номер 261. Миг по-късно паркира лимузината до бордюра близо до двама много едри бели мъжаги, които си подхвърляха насам-натам футболна топка.

Детективът пъхна пистолета в кобура и слезе от колата. Когато стигна до тротоара двамата крайни защитници се спогледаха и се раздалечиха.

— Главите горе!

Футболната топка профуча край тила на Бетингър и изплющя в дланите на по-едрия от двамата, който носеше очила и рижа брада.

Без да обръща внимание на предизвикателството, детективът се изкачи по стълбите към входната врата на къщата и натисна звънеца на апартамента на петия етаж в задната част на сградата.

От панела на домофона не чу отговор.

Изчака малко, после отново натисна бутона на звънеца, този път го задържа по-дълго, но отново без никакъв отговор. Зад него футболната топка прелиташе със съскане и спираше с плясък в ръцете на някой от получателите.

Бетингър се обърна към най-близкия от крайните защитници.

— Извинявай?

— Да? — Брадатият тип запрати силен пас към своя другар в далечината, който хвана топката и я вдигна високо като отрязаната глава на военен противник.

— Познаваш ли Себастиан Рамирес?

— Разбира се.

— Виждал ли си го наскоро?

Топката изплющя между розовите длани на мъжа и той помаха на своя приятел:

— Отстъпи още. — Докато другият краен защитник крачеше в източна посока, брадатият насочи вниманието си към детектива. — В болницата е. От доста време. — Погледна към другаря си, който беше спрял да отстъпва, и извика:

— Още!

— Благодаря. — Бетингър слезе по стъпалата.

— Изглеждаш доста очукан.

Детективът се спря.

— Да не те боли нещо? — Крайният защитник, превърнал се в нападател, скочи и хвана топката във въздуха. — Затова ли търсиш Себастиан? — Топката профуча в студа и с плясък се спря в ръцете на далечния му другар.

— Знаеш ли къде е той?

— Както вече казах — в болницата.

— Ти ли раздаваш радостта, докато него го няма?

— Не аз, но може би познавам някого, който познава този човек.

Бетингър имаше по-важна работа от това да преследва търговията с наркотици, затова каза:

— Може би по-късно.

— Аз ще продължа да подобрявам формата си.

— Докато Себастиан се върне? — попита детективът, приближавайки се към жълтата си кола.

— Не мисля, че с инвалидна количка може да се качва и слиза по тези стълби. — Футболната топка изплющя между ръцете на крайния защитник. — Макар… предполагам, че надолу би могло.

— Това е доста коравосърдечно.

— Доскоро.

Детективът затвори вратата, запали двигателя, включи на скорост и се отлепи от бордюра.

* * *

Пътуване от двайсет минути доведе Бетингър в бебешко синия жилищен комплекс, където живееше сестрата на Себастиан — Маргарита. Той паркира колата, отиде до външната врата и натисна звънеца на нейното жилище.

Единственият отговор, който получи, беше от вятъра, свирещ в счупеното прозорче над щурца.

Когато потегляше, видя червения джип на Маргарита на паркинга. Под чистачките имаше няколко реклами, което подсказваше, че стои тук от доста време. Тези подробности бяха вписани в бележника на Бетингър, макар рядко да му се случваше да забравя.

Детективът шофираше, като същевременно се бореше с кладенеца, който го притегляше в чернотата си, чието име беше сън.

Скоро наближи третия адрес — на младата жена, за която се смяташе, че е приятелката на Себастиан. В досието на Мелиса Спринг нямаше повече информация от това, че е брюнетка, завършила двугодишни курсове след средното училище. И че е била арестувана за кражби от магазини и шофиране в пияно състояние.

Бетингър спря на паркинга на розовия жилищен комплекс, в който живееше жената, заключи колата си и закрачи по напуканата бетонна пътека, която разделяше два квадрата от пожълтяла трева. Стомахът му изкъркори, настоявайки за нещо по-съществено от блокче шоколад и чаша кафе.

— Прояви малко търпение.

Когато стигна до входа, вратата се отвори и той хвана дръжката.

Показа се ниска бяла жена с щръкнала черна коса, пиърсинг на носа и дебело лаймово зелено яке, която се вторачи кръвнишки в Бетингър.

— Полиция — каза той и показа значката си.

— Имаш ли заповед?

— Разбира се, че имам.

Детективът мина край жената и влезе във фоайето, украсено със „заскрежени“ огледала, които може да са били на мода през 80-те, и то за не повече от седмица. Три въздебели котки спяха в ъгъла близо до радиатора и детективът им завидя за несложното съществуване.

— Тази сграда е частна собственост — обяви жената от входната врата. — Не можеш да влизаш тук само защото ти се е прищяло.

— Направо не е за вярване какво мога да направя. — Детективът натисна бутона за повикване на асансьора.

— Тази значка не те прави всесилен.

— Чакай да взема някой тълковен речник.

Вратата на асансьора се отвори и Бетингър влезе в саркофаг от заскрежени огледала.

— Нямаш ли си друга работа? — попита я той.

— Нямаш разрешение да идваш тук. Искам да се уверя, че няма да повредиш нещо или някого и няма да подхвърлиш доказателства.

— Да очаква ли полицейското управление дарение за Коледа от теб?

— Бащата на моя партньор работи за градската управа, затова знам какви каши забърквате.

Бетингър се запита до каква степен полицията във Виктъри заслужава лошото си име. Докато враждебно настроената жена бъркаше в джоба на лаймово зеленото си яке за мобилния телефон, той натисна бутона за четвъртия етаж.

— Съпругата ми твърди, че левият ми профил е по-хубав, но аз оставям на теб да прецениш, нали ти си режисьорът.

Вратата се затвори и асансьорът потрепери.

На екрана на мобилния телефон на жената се появи цифровото изображение на собствените й ботуши, както и иконата за видеозапис.

— Няма да ти преча. — Очевидно беше, че тя е завършена драка.

Асансьорът спря и вратата се отвори. Бетингър излезе в светлосин коридор, а жената с щръкналата коса го последва от разстояние.

Десетина крачки доведоха детектива до вратата, на която пишеше 705. Тук се спря и погледна режисьорката, която стоеше на пет-шест метра от него.

— Каква ми беше репликата?

Тя не отговори.

Бетингър отново насочи вниманието си към вратата на апартамента и натисна звънеца. Вътре в жилището нещо тежко бухна на земята.

— Полиция — обяви детективът. — Бих искал…

— Не съм викала полицията. — Гласът беше на млада жена и звучеше объркано.

— Ти ли си Мелиса Спринг?

— Нейната съквартирантка.

— Кога видя за последен път Мелиса?

— Върви си.

— Аз съм детектив и искам да говоря с теб.

Жената в апартамента не каза дума повече. След трийсет секунди мълчание драката с щръкналите коси прекрати операторските си усилия.

— Как мога да съм сигурна, че наистина си ченге? — попита жената.

Снимането се поднови.

— Имам значка и много хубава визитка. — В този момент на Бетингър му хрумна нещо. — Кой друг бих могъл да бъда?

От другата страна на вратата нямаше отговор.

— Бих искал да говоря насаме с теб.

— Не знам къде е. — В гласа на жената имаше нещо мокро и изпълнено със страх. — Върви си.

— Някой вече е идвал? Да я търси?

Отвътре се чу подсмърчане.

— Ще извадя значката си и ще пъхна визитката под вратата, за да докажа самоличността си.

— Не мога да говоря с полицията.

— Госпожице… каже ли някой, че не може да говори с полицията, трябва непременно да го направи. Начаса. Мога да взема заповед за обиск, но тогава нещата ще станат официални. — Бетингър извади значката. — Погледни навън.

Шпионката потъмня.

— Виждаш ли я?

— Аха.

Детективът написа съобщение на визитката и я пъхна под вратата.

— А сега погледни надолу.

Шпионката изсветля.

След трийсет секунди Бетингър попита:

— Прочете ли я?

— Да.

— Кажи го високо.

— Няма да отворя вратата, докато тази любопитна идиотка с камерата не се разкара.

Детективът се обърна към жената с щръкналата коса и вдигна рамене.

— Не съм сигурен, но май се отнася за теб.

Жената се вторачи гневно в него.

— От този момент — обяви Бетингър, — ако не спреш това, вече е възпрепятстване на разследването. — Той посочи с показалец мобилния телефон.

— Знам какво значи. — Драката изключи телефона и го прибра. — Ти си доста умен за ченге от Виктъри.

— Вносен съм.

— Това обяснява нещата.

Самодоволна усмивка се появи на лицето й и тя излезе на стълбищната площадка. Стълбищната шахта заехтя под тежките й стъпки, но със затварянето на вратата шумът започна да заглъхва.

Детективът се обърна към вратата.

— Отиде си.

— Добре. — Изщрака резе. — Предупреждавам те, че имам пистолет.

— Възнамеряваш да ме застреляш?

— Ако не си този, за когото се представяш. — Жената от другата страна на вратата подсмръкна. — Имах кофти сутрин.

— Как се казваш?

— Кими.

— Добре, Кими, аз съм детектив Джулс Бетингър. Можеш да се обадиш в управлението, за да се увериш, че съм този, за когото се представям.

— Вярвам ти.

Изтрака верига.

Бетингър показа празните си ръце.

— Ако стреляш по мен, къде ще се целиш?

— В сърцето.

— Това ще е трудно.

— Защо?

— Защото моето е с размера на гроздово зърно.

Изтрака още едно резе и се чу как жената се отдалечава от вратата.

— Отворено е — каза тя. — Може да влезеш.

23

Какво харесва Кими и какво — не

Бетингър влезе в помещение с дивани, покрити с кожи, и неподхождащи им килими. Миришеше едновременно на освежител на въздуха с ягодов аромат, тамян и марихуана. До кресло с падаща облегалка стоеше Кими, кльощаво двайсет и няколко годишно момиче със спукани устни, големи черни очи (едно от които беше насинено) и червен пеньоар. Огромен револвер се полюшваше от дясната й ръка и сочеше в средата на десния й крак. Макар пръстът на момичето да беше свит около спусъка, детективът не знаеше дали има достатъчно сили, за да го дръпне наистина.

— Пази си стъпалата.

Кими видя, че оръжието сочи към собствения й заголен десен крак. Тя внимателно го издърпа назад в безопасност.

— Да я затворя ли? — попита Бетингър.

— Добре.

Детективът внимателно затвори вратата.

— Затвори долното резе.

Бетингър бутна резето, което се намираше точно под топката на вратата.

— Тук ли да стоя, докато говорим?

— Можеш да седнеш.

— На леопарда или зебрата?

— Зебрата.

Бетингър посочи спуканата устна и насиненото око на Кими и попита:

— Това дело на предходния посетител ли е?

— Аха.

— Можеш ли да ми разкажеш какво се случи?

Младата жена кимна.

— Добре. Ще извадя бележник и молив. Моля те, не ме застрелвай в сърцето.

— Няма.

Детективът седна на дивана, извади бележника и после автоматичния молив.

— Помня този модел — отбеляза Кими. — Използвахме ги в един от часовете. — Замисли се за миг, но накрая поклати глава. — Не мога да се сетя по какво.

Бетингър се направи, че не е видял бонга[7] за трева, който стоеше под креслото с падащата облегалка.

— Ако искаш, можеш и ти да седнеш.

— Не, прекалено съм на нокти. — Кими се облегна на подлакътника на дивана с кожата от леопард, докато дулото на револвера безгрижно заплашваше живота на опърпано плюшено създание, което беше или лос, или мечка.

— И така — започна момичето — тази сутрин към пет и нещо някой позвъни на вратата. Обикновено аз и Мелиса просто не обръщаме внимание, когато се звъни — най-често са деца или бездомници, но този тип продължи да звъни ли, звъни, а нея я нямаше, за да отвори.

— Мелиса кога замина?

— В понеделник.

— Знаеш ли къде?

— Не.

— Имаш ли някакви предположения?

— Нищо не каза, просто замина. Често го правеше.

— Има ли кола?

— Не, обикновено я взима нейният приятел.

— Себастиан Рамирес?

— Аха, но сега е в болницата. Или поне смятах, че е, докато не чух казаното от онзи тип.

— Какъв тип?

— Онзи от сутринта. Остави ме да разкажа. — Кими посочи с ръката, в която не държеше револвера, към домофона до вратата. — Отидох там, натиснах бутона, за да кажа на този тъпак да спре да звъни, но той нищо не отговори. Единственото, което чувах, беше пукот, защото домофонът е скапан и е на хиляда години. Пишках и си легнах отново, а този тип започна отново да звъни. Звучи като шума, който правят апаратите, щом сърцето на пациента спре — пиу-пиу-пиу! Ужасно дразнещо!

— Би ли свалила това оръжие? — попита Бетингър, който се беше понавел, за да е извън обсега на вдигнатото дуло.

— Извинявай. — Кими остави револвера на дивана точно между плюшеното създание и подлакътника, на който се беше облегнала. — И така той звъни, просто не пуска бутона. Отидох при вратата, за да му кажа да престане да натиска шибания звънец и че за нищо на света няма да го пусна да влезе. Бях ужасно ядосана.

— Вярвам ти.

— И така, започвам да треперя, както когато си препил с кафе или си препушил с… — Кими реши да спести наименованието на веществото. — Затова вдишвам няколко пъти, за да се успокоя. Това помага, знаеш ли?

— Разбира се.

— Връщам се отново в леглото и се опитвам да заспя, пускам малко музика — регето е най-подходящо да изгубиш съзнание. И вече съм на ръба да се унеса, да започна да сънувам онзи тип, с когото излизах в Оукфийлд, който беше някак си тъп, но иначе много мил и увиваше всичко в коледна хартия. Дори през лятото, когато беше около хиляда градуса. Точно в този момент звънецът на вратата започва да звъни и ми изкарва акъла. Ето на онази врата — сочи Кими през помещението. — Вече не от домофона до входа… Вече не съм сигурна дали това е истина, или е част от съня ми за Стиви и коледната опаковъчна хартия. И тогава звънва отново и аз за малко да падна от леглото.

— Разбирам напълно.

— Вече е тук. Идвам в хола и поглеждам вратата, която е здраво заключена, веригата е сложена, изобщо всичко. Звънецът звъни отново и аз му казвам „Махай се“, а той: „Навън намерих коте, блъснато от кола, което се опитваше да влезе в блока. Този, на когото звъннах да отвори, ми каза, че ти се грижиш за тях“. Това е истина. Ние с Мелиса храним много бездомни животинки и когато стане студено като сега, спят във фоайето или мазето, за да не замръзнат. И така, този тип казва „Ще я оставя пред вратата“ и аз чувам едно мяу.

Кими поклати глава.

— И започвам да се чувствам кофти, че съм му крещяла, докато той само се е опитвал да помогне. Това си мисля и отивам до вратата, надниквам през шпионката и виждам един едър мъж по тъмносин анцуг, който се отдалечава. И аз викам: „Чакай“ — главно защото не мога да платя на ветеринар, обаче той си тръгва.

И така отварям вратата, за да погледна котката — една голяма оранжева, която се навърта тук, кръстих я Джейн. Тя плаче така, както го правят котетата, но не помръдва, само си лежи и потреперва. Виждам нещо бяло да стърчи от гърба й и осъзнавам, че е гръбнакът й. В този миг едрият тип ме стисна за врата и ме хвърли в апартамента. Затвори вратата и изсъска право в лицето ми: „Ако се разпищиш, ще умреш“.

Сълзи напълниха очите на младата жена.

— Толкова се уплаших. Той изглеждаше така, сякаш беше готов да го направи. Беше толкова огромен. Освен това беше с ръкавици и маска, каквито носят убийците.

В детектива се зароди подозрение.

— Може ли да ми кажеш дали беше бял или чернокож?

— Афроамериканец.

— Спомняш ли си още нещо за него? — попита Бетингър, докато прелистваше страницата на бележника си и се питаше дали нападателят не е бил Доминик.

— Имаше златни зъби. — Кими почука по горните си предни зъби. — Ето тези.

Партньорът на детектива нямаше такъв хардуер, макар да беше напълно възможно да си е сложил метални пластини за заблуда.

Бетингър подхвърли:

— И така, вече е вътре…

— Извади пистолет, на който имаше от онези неща… заглушител, и заключи вратата. Тогава попита: „Къде е Мелиса“, а аз му отговорих, че я няма тук, но той не ми повярва. Така че обиколихме, за да провери във всички помещения, и когато накрая се увери, че я няма, се умълча. И аз: „Нали ти казах“, а той ме удари толкова силно с пистолета, че се стоварих на задника си. Ето там. — Момичето посочи мекото килимче пред кухненската врата. — Цялата съм в синини.

— Щом свършим, ще те заведа в болницата.

— Не, благодаря.

Бетингър не искаше да тормози жената и докато потискаше поредната си прозявка, се запита доколко изобщо е безопасно да е на пътя и дори да шофира. През последните трийсет и един часа беше спал осемдесет минути и тъй като вече беше на средна възраст, неминуемо скоро щеше да рухне.

— След това попита къде е — продължи Кими — и аз му казах същото, което казах на теб: няма я от понеделник, нищо не знам и не съм се чувала с нея. Той пак се умълча, очевидно обмисляше нещо. Чувах как отвън Джейн плаче точно като бебе — беше направо ужасно — и някой попита: „Пипна ли я?“, а той му вика: „Слез долу и чакай. Вземи и котката“. Така разбрах, че има партньор, който му помага… Тогава му хрумна нещо, влезе в банята и запали лампата. Сложи тапата на ваната и започна да я пълни. С гореща вода. Погледна към мен и попита къде ми е телефонът. Посочих към спалнята и той каза да идем да го вземем. Влязохме в стаята ми — мобилният ми лежеше там на нощното ми шкафче. Той каза, че трябва да пусна есемес на Мелиса. Тогава се сетих, че снощи забравих да го сложа да се зарежда. Отворих го, но в него нямаше и грам ток. Казах му, че трябва да го заредя, и той рече „Давай“, а щом пъхнах зарядното в контакта, ми заби една плесница.

Детективът се намръщи и огледа подутата кожа около дясното око на жената.

— Този тип съвсем не ми харесва.

— И на мен! Мислех си, че ми е счупил главата — толкова силно болеше. Стоварих се на килима замаяна, виждах размазани светлини и единственото, което чувах, бе водата, която тече в банята. Той ме сграбчи за косата, изправи ме на крака и ми каза да се съблека. Направо онемях — този тип е голям като хипопотам, ще ме изнасили и ще ми разпори вътрешностите. Затова просто стоях там и треперех — предполагам, бях изпаднала в шок — а той ме зашлеви отново и каза веднага да се събличам. Свалих чорапите и нощницата и си мислех за котето и магазина за бижута, в който работя, както и за коледната хартия за увиване. Бях без сутиен и си покрих циците — те и без това не са кой знае колко големи, а той посочи с пистолета си прашките и каза: „И това“. Свалих ги и останах напълно гола, но притисках крака — напълно сигурна бях, че ще ме изнасили. — Кими поклати глава. — Обаче той каза: „Седни на леглото“. Така и направих. Просто си седя там чисто гола и гледам как се зарежда телефонът, все едно съм на рок концерт или нещо подобно… Стори ми се цяла вечност. Появи се една от онези малки черни пръчици и му казах, че вече има малко ток. Той кимна и ми каза: „Да го занесем в банята“. Водата там продължаваше да тече, той я спря, свали капака на тоалетната чиния и ми каза да седна на нея. И така седнах на капака на тоалетната чиния гола и треперех цялата.

— Прати съобщение на Мелиса — каза ми той. — Накарай я веднага да се прибере.

А аз го попитах какво да й кажа, за да се прибере веднага вкъщи. Той се наведе над ваната, извади бръснач и ми каза:

— Измисли нещо хубаво.

Не е лесно човек да измисли нещо хубаво в такова положение — гола с чужд човек в собствената ти баня, който ти нарежда. И аз започнах да плача. Ама истинската, а той ми казва: „Имаш четирийсет и пет минути да я накараш да се върне, така че на твое място не бих си прахосвал времето в рев“. Спокоен като моя инструктор по кормуване. Или като момчетата, които свирят на бас китара.

Трябваха ми около пет минути, за да измисля нещо, и му казах:

— Измислих нещо.

Той попита:

— Какво?

— Ще й кажа, че майка й е тук и иска да я види за нещо си.

А той ме попита дали Мелиса много обича майка си. Отговорих му, че като повечето хора — всъщност не много, но тъй като си й задължен, се опитваш да правиш всичко възможно. А той попита: „Ами ако тя се обади на майка си?“. А аз: „Защо да го прави, след като тя е тук?“.

Кими погледна Бетингър.

— Не съм ли права?

Детективът кимна.

Обаче той не ми повярва и попита: „Има ли вероятност нейната майка да й звънне в течение на следващите четирийсетина минути?“. „Едва ли.“ А той ми вика да се моля да не го прави и показа отново бръснача, за да не забравям за него. Все едно бих могла да го забравя!

— Капут!

— И така написах съобщение на Мелиса, че майка й е дошла и иска да я види по някакъв личен въпрос. Типът ми взе телефона и ми каза да седна във ваната. Едва не изпищях, когато котето ми докосна водата — беше ужасно гореща. Кожата ми още е зачервена…

Телефонът бръмна и той ми го показа. Мелиса ми беше отговорила, че скоро ще се прибере, а той попита: „Да й отговоря ли „доскоро“?“ — И аз кимнах. А той попита: „С две букви ли го правиш: ДС, а аз: „Че как иначе?“.

И така, той й изпрати текста, а аз знаех, че Мелиса пътува насам, където огромен негър с маска и ръкавици ме държи гола във ваната и кой знае какво ще ми направи… Тогава започнах да изпитвам вина. Казах си, че всичко, което се случва, цялата тази шантава лайнарщина е заради нейното гадже Себастиан, а аз нямам нищо общо, освен че от време на време гледаме заедно кабелната, когато е тук на гости… обаче въпреки това се чувствах кофти. Защото кой знае какво ще й стори, ако тя не знае онова, което той иска от нея. А и аз съм тук — свидетел — и може би ще ни убие и двете.

Известно време си мислех подобни неща — стори ми се цяла седмица, но вероятно е било не повече от двайсет минути, когато телефонът избуча. Той прочете съобщението и не изглеждаше доволен. Питах го дали е Мелиса, а той отвърна, че не е, а когато попитах от кого е, той каза: анонимно. Тогава ми каза да изляза от ваната и да отида в хола и аз го направих. Треперя и нямам представа какво става. Питах го, а той ми каза да отида до вратата.

И така, отидох до вратата, а той застана там. — Кими посочи шкафа до входната врата. — Насочи пистолета към мен и каза да сложа веригата. А аз: „Като сложа веригата, Мелиса как ще влезе?“. Той ми отговори: „Ако още веднъж зададеш въпрос, ще се върнем в банята“. Знаех какво има предвид.

Сложих веригата на вратата. А той ми нареди да погледна през шпионката и попита: „Има ли някой отвън?“. Казах, че няма, и нямаше. А той: „Добре, остави веригата на място, отключи и отвори. Виж дали няма нещо на пода“. Предполагам, че анонимното съобщение е било за това.

Аз бях вир-вода и треперех, а местата, където ме удари, пареха, все едно горят, но отключих, отворих вратата и надникнах — там лежеше купчина дрехи. Горнище и долнище на анцуг, суичър, ски маска като неговата, чорапи. Казах му какво виждам и той ми каза да ги вкарам вътре. Ръката ми е тънка, така че не се наложи да свалям веригата и успях да ги вмъкна през процепа на вратата. След като ги вмъкнах, ме накара да заключа отново вратата.

Взе суичъра и го разгърна. По него имаше кръв. После ски маската — вътре напипа нещо. Пъхна пръстите в отворите за очите и извади някакви черни неща като акита на котка… Оказаха се върховете на пръстите на друг афроамериканец.

Бетингър предположи, че младата жена използва този обременителен (и често неточен) политически коректен термин в негова чест. И вероятно винаги, когато е в компания на хора, чиито пръсти приличат на котешки акита.

— Телефонът ми започна да звъни, той го извади и погледна екрана, но аз вече не питах кой е. Типът ме погледна и каза да взема торба за боклук и пликче с лед. Отидох в кухнята и ги взех. Той пъхна пръстите сред бучките лед, а дрехите на своя партньор сложи в торбата за боклук. Погледна ме и каза: „Имаш минута, за да се облечеш“.

Отидохме в моята стая, където си сложих джинси, пуловер и ботуши. Той ми подаде торбата с дрехите и пъхна пистолета в джоба, но все още го стискаше здраво. Хвана ме с другата ръка и каза, че ще слезем във фоайето.

Накара ме да погледна и да се уверя, че няма никого отвън, и се отправихме към асансьора. Той дойде, но вътре имаше възрастна жена на път за долу. Той застана встрани, за да не може да бъде видян. Нали все още беше с маска.

Качихме се, когато следващия път асансьорът дойде празен, и той натисна бутона за партера, а аз му казах, че си искам телефона. За секунда ми мина през главата, че ще ме удари като в доброто старо време, но той просто ми го даде и каза: „Нямаше да те убия. Просто трябваше да те сплаша“.

— Сигурен съм, че е казал истината.

— Асансьорът спря и той ми казва „Извинявай“, а аз — „Да ти го начукам“, защото… още бях ядосана, а той уби котката наистина, а това беше много тролско… Вратата се отвори и фоайето беше пред нас, но бе тъмно и не можех да видя много — някой беше изключил осветлението. Там имаше четирима мъже, очакваха ни.

— Разпозна ли някого от тях? — попита Бетингър, докато разтриваше дясната си ръка, за да прогони спазъма.

— Не, защото носеха качулки и шалове на лицата като старомодни бандити. Приличаха на бели или латиноси. — Кими сбръчка лице. — А може би и двете… Единият показа дълъг нож на афроамериканеца и му каза: „Ключът е в запалването, а другарчето ти е в багажника. Закарай го в болницата“. Тогава афроамериканецът взе торбата за боклук от мене и излезе от сградата. Трима тръгнаха след него с ръце в джобовете, а мъжът с ножа остана с мен. Попитах го дали е със Себастиан, и той възкликна: „Кой?“, а аз му казах: „Себастиан Рамирес“, а той отново: „Кой е той?“. Правеше се на тъп, защото всички във Виктъри знаят това име. Обаче разбрах, че няма да каже нищо инкриминиращо, или как беше там. Тогава той каза да тръгвам с него, но аз казах: „Не“. Взе да ми обяснява: „Не трябва да оставаш тук“ — обаче аз му казах: „Ще остана“. Вече не се страхувах от афроамериканеца, а и ми беше писнало всякакви мъже да ми казват какво да правя. Нали така?… Тогава отвори пощенската ни кутия (сигурно Мелиса му беше дала ключа) и сложи вътре оръжието и малко патрони.

Кими кимна към големия пистолет, който лежеше на дивана.

— Попита ме знам ли как да го използвам, а аз му отговорих: „Теоретично“. Той пак попита дали някога съм стреляла и аз му казах, че мога да се науча, а той попита отново: „Как?“. „Ще гледам някое видео в ютюб.“ Тогава ми кимна. „Добре, виж в интернет.“ И си тръгна.

И така донесох оръжието тук, заключих, пийнах малко уиски и гледах няколко записа за боравене с оръжие.

— Радвам се, че си добре. Мнозина нямаше да оцелеят в подобно преживяване.

— Беше гадно. Искаш ли бира?

— Не, благодаря.

— Аз ще пийна една.

24

На малки глътки

Когато Кими се върна от кухнята, отпивайки от кутийка лека бира, Бетингър масажираше дясната си ръка.

— Искам да ти задам един въпрос — каза той — и ти обещавам, че отговорът ти ще си остане между нас.

— Добре.

Младата жена седна на дивана, придърпа пеньоара си и притисна студената кутийка върху натъртеното си дясно око.

— Днес взимала ли си някакви забранени вещества? Трева, хапчета?

— Какво е трева? — По лицето на младата жена се изписа удивление.

— Нещо, което би поставило под съмнение показанията ти, ако случаят някога стигне до съда.

— Не съм викала полицията — защити се Кими.

— Знам и ти благодаря, че ми разказа какво се е случило.

Макар че разказът на младата жена можеше и да не доведе до арест, потвърждаваше, че Себастиан Рамирес се крие.

— Свърши ли? — попита Кими. Беше очевидно, че иска да се върне към своята програма от трева, бира и игра с оръжието.

— Трябва да ми дадеш това — посочи Бетингър револвера.

— А аз какво ще правя, ако афроамериканецът се върне?

— Първо, не бива да оставаш тук. Има ли място, където можеш да…

— Ако не ми сложиш белезници и не ме извлечеш оттук — оставам.

— Няма да ти слагам белезници.

— Тогава оставам и точка.

— Добре, разбирам и имам доста пълна представа какво ще стане, след като си тръгна… — Бетингър посочи бутилката уиски върху плота и бонга, който стоеше под креслото със свалящата се облегалка. — Това е естествено, като се има предвид какво си преживяла. Освен това си мисля, че си права: малко вероятно е този тип да се върне. Не си видяла лицето му, не си надежден свидетел и не знаеш къде са Мелиса Спринг и Себастиан Рамирес. Обаче може да бъркаме. Може той или някой негов другар да се върне тук. Тогава какви са шансовете пияно момиче, което стреля за първи път, да победи въоръжен професионалист?

— Едно на три — каза Кими с надежда в гласа.

— Ще си по-близо до истината, ако промениш първата цифра в нула.

Младата жена се смръщи.

— Не може да си сигурен в това.

— Напълно сигурен съм. Освен това съществува опасността да се простреляш в крака или пръстите или да отнесеш някой съсед, докато си играеш с револвера. Бих се обзаложил за това.

— И ти си задник.

— Така казват.

— Добре. — Кими изпи леката си бира и посегна за револвера.

— Чакай!

Младата жена застина насред движението.

— Какво?

— Можеш ли да ми дадеш торбичка за него?

— Ако си тръгнеш.

— Дадено.

* * *

Бетингър приключи в апартамента на Кими следобед. Докато крачеше по каменната пътека, той потрепери, издиша облак пара и намести ръкохватката на пъхнатия в торбичка револвер, която стърчеше от джоба на канадката му като неясна заплаха.

Стигна до паркинга, където беше оставил жълтия хечбек.

— Мамка му!

По предното стъкло на колата имаше петна от строшени яйца, които приличаха на замръзнали храчки.

Бетингър се качи вътре, блъсна вратата да се затвори и запали двигателя, опитвайки се да потисне раздразнението си от гадния номер, който поне беше не толкова опасен колкото капана за мечки. Все още неприятно изненадан, натисна бутона за бързо набиране на телефона и долепи слушалката до ухото си.

Чу се предварително записаният глас на едрия мъж:

— Доминик Уилямс. — След това се чу сигналът на гласовата поща.

— Бетингър. Точно в момента напускам апартамента на Мелиса Спринг след много интересен разговор с нейната съквартирантка и потеглям за управлението.

Прекъсна връзката, нагласи отворите на отдушниците (в момента от тях духаше студен въздух) и зина за прозявка, която продължи не по-малко от десет секунди. Слънчевата светлина грееше в колата през призматичните петна от замръзнали яйца и се превръщаше в потискаща дъга.

В джоба на лявото му бедро телефонът зазвъня. Бетингър протегна ръка, отвори телефона и го долепи до ухото си.

— Да?

— Получих съобщението ти. — Доминик не звучеше доволен.

— Високо оценявам, че ми върна обаждането.

— Има ли нещо, което искаш да споделиш?

— А ти? Започвам да си мисля, че на душата ти тежат много неща. Цяла купчина грижи.

Между ушите им за няколко секунди настъпи мълчание.

— Искаш ли да кажеш нещо? — попита отново Доминик.

— Искам да слушам. Искам да чуя историята на едни нещастни капути с тайни, заради които убиват ченгета. Знаеш ли някоя подобна история?

Настъпи мълчание, през което едрият тип отсреща или се опитваше да овладее гнева си, или се съветваше с друг човек.

Накрая Доминик каза:

— Може би.

— Значи в тази глава няма само бръмбари.

— Докога ще ме риташ по кокалчетата?

— Докато не ти дойде акълът в главата.

Едрият мъжага изсумтя в телефона.

— Трябва да седнем да поговорим. На четири очи.

— Да. Ти и твоето късо другарче.

— Ще бъде там.

— Нямам предвид патката ти.

— Мамка му, много добре зная какво имаш предвид. — Доминик не можа да удържи злостта, която вложи в отговора. — И така… къде?

— „Сечуанският дракон“. След двайсет минути.

— Дай ни трийсет.

— Имате двайсет.

Бетингър прекъсна връзката и прибра мобилния телефон. Понякога се питаше дали истинската причина да стане полицай не беше възможността да хока идиотите.

Скоро след това вече беше на улицата и караше в източна посока. Хората, колите и сградите се пречупваха, когато проникваха през замръзналия яйчен коняк, обаче изтощеният шофьор можеше да вижда достатъчно, за да кара безопасно. На половината от пътя лицето му се разтегли в поредната прозявка, която продължи, докато светофарът светна зелено.

Детективът ускори през кръстовището, докато се бореше с умората, която се опитваше да му затвори очите. Улицата се издължи и притъмня, а от облаците падна труп. Беше на гола жена, която приличаше на Алиса.

Стреснат, Бетингър се събуди и установи, че седи в колата, докато чака да светне зелено. Сърцето му блъскаше в гърлото, гърдите и слепоочията.

— Майчице Божия!

Свали прозорците, пъхна слушалка в ухото си и набра номера на жена си. Надяваше се, че студеният въздух и приятният разговор ще го държат буден през краткото време, което му оставаше да шофира. Гласът на Алиса прозвуча в ухото му.

— Сигурно си изтощен.

Бетингър изръмжа нещо в потвърждение.

— Някакви новини за изложбата в Чикаго?

— В два и половина ще говоря с Рубинщайн.

— Прекрасно. Надявам се всичко да мине добре.

— Благодаря.

— Кажи ми веднага, щом научиш датата на откриването, за да мога да пусна молба за няколко дни отпуска.

— Разбира се. Мисля, че ще е към края на март.

— Чудесно — тогава времето ще е по-хубаво.

— Ще бъде. Как е работата?

— Много. Може би тази вечер няма да успея да се прибера. — Ако не успееше хубаво да подремне, Бетингър нямаше да посмее да шофира обратно до Стоунсбърг.

— Нещо сериозно ли има?

— Да. — Той се надяваше, че когато Алиса чуе в новините за Стенли и Джането, ще види и снимките на заловените им убийци.

— Пази се. — Тя знаеше много добре, че не бива да пита за подробности, щом той не ги предлага доброволно. — Моля те, не прави от това навик — да не се прибираш у дома.

— Няма.

— Май носът ти се запушва.

Бетингър вдиша през носа и усети, че лявата му ноздра е запушена.

— Права си.

— Разбира се, че съм. Купи си капки за нос и от разтворимите витамини.

— Ще си купя капки за нос. — Той зави по улицата с четири ленти. — От тези витамини полза никаква. Отиват напразно в нужника.

— Няма нищо лошо в допълнителните витамини.

— Паплачта във Виктъри е напълно здрава.

— Гледай да се разсъниш.

— Разбира се. — Табелата на „Сечуанския дракон“ се появи от дясната страна на улицата и детективът включи мигачите. — Ще се срещна с едни идиоти.

— Ако не ти кажат каквото искаш да знаеш, позволявам ти да проявиш грубост.

— Благодаря.

— Можеш да направиш същото, ако съм заспала, когато се прибереш у дома… — Мръснишки смях се изтръгна от гърдите на възрастния мъж, който живееше в гърдите на Алиса. — Разрешавам ти да проявиш грубост.

— Дадено.

— С цел оргазъм — уточни Алиса.

— Задачата приета.

Старецът се изкиска.

Бетингър скри револвера на Кими под пътническата седалка и смени лентите на движение.

— Обичам те.

— Аз също. Довиждане.

— Довиждане.

Детективът натисна спирачките, завъртя волана и влезе в ресторантския паркинг. Там видя своя партньор, облечен в сиво, да стои до сребристата си кола и да отпива от чаша. Едрият мъж вдигна очи, забеляза жълтата кола и хвърли напитката си в боклука. Горещото кафе се плисна върху кубче замръзнала пилешка супа, което се разчупи с пукот.

Задната врата на колата се отвори и Такли слезе от нея, закопчавайки сакото на яркосиния си костюм. Точно в момента, в който той и неговият бивш партньор влизаха в ресторанта, жълтата кола се плъзна в очертанията на едно от паркоместата.

Мислейки си за мъртвите полицаи и печена патица, Бетингър слезе от колата си и влезе в „Сечуанския дракон“. Докато се оглеждаше в заведението, където имаше по-малко от дузина клиенти, го обгърна топлият въздух, миришещ на чесън, оцет и фъстъци. Седнали един до друг на ъгловата маса, където Илейн Джеймс беше вечеряла за последен път в живота си, Доминик и Такли го чакаха.

Появи се Харълд Жанг.

— Заедно ли сте?

— Донякъде.

Бетингър се отправи към масата, където седяха двамата, и издърпа стола срещу тях. Седна спокойно и протегна ръка към чайника.

— Няма нужда да превръщаме това в закуска — обяви Доминик.

— Аз ще ям. — Детективът си наля, вдигна чашата до устните си и започна да издухва облачета пара през масата.

Такли го зяпаше. Витилигото беше превърнало лицето му в географска карта от розови океани и млечнобели острови. В средата на порестата му география лежаха две леденосини езера.

— Докато аз ям, вие, момчета, ще говорите. Един вид ще ме забавлявате — добави Бетингър.

Шареният мъж махна с лявата си ръка. Сенки се простряха върху масата, когато се появиха Хуан и Пери.

Бетингър вдигна поглед към тях.

— Радвам се, че успяхте да дойдете.

— Сега в Китай е Нова година. — Бледото рижаво ченге се тръшна на един стол и погледна партньора си. — Нали така?

Азиатецът с белези от шарка по лицето седна.

— Да, Годината на маймуната.

Такли взе чайника, напълни чашата си и огледа Бетингър.

— Не бива да се ебаваш с нас. — Гласът му беше тих и напълно безизразен.

— Търся убийци на ченгета и ще се ебавам с всеки. — Детективът от Аризона отпи от чая си. — Ако стойката ти е добра, няма да паднеш.

Пери погледна към Хуан.

— Този тип е като кучето, за което четох.

— Кое?

— Онова, което можело да подушва нещата от много далеч. Шестнайсет километра, а може и повече. Всъщност било цирково куче.

— Правило е фокуси?

— Когато било малко. Както и да е, федералните издирвали в Западна Вирджиния един от онези луди сървайвъри. Прочели за кучето и го качили на самолета.

— Първа класа?

— Трябва да проверя. Напомни ми. Та пуснали кучето навън, дали му да помирише чорапите на този тип и то толкова бързо хукнало подире му, че никой не могъл да го настигне.

— Решително животно.

— Дори по кучешките стандарти. На следващия ден намерили кучето. В устата си стискало един от пръстите на беглеца, а във врата му била забита тояга, която излизала от другата страна.

— Мъртво?

— Аха. — Пери поклати глава. — Хората са като кучетата.

— Дори повече от чернокожите детективи, които знаят всичко?

— И дума не може да става за сравнение.

Бетингър си напълни чашата отново и погледна Такли.

— Започни със своето другарче Себастиан Рамирес.

Сините очи на шарения човек останаха безизразни.

— Какво се опитваш да направиш?

— Да хвана убийците на ченгета, преди да нанесат друг удар.

Такли се загледа замислено в своя чай.

— Какво мислиш, че правим ние?

— Пазите тайна и си покривате задниците. — Бетингър реши да стигне до края. — Тероризирайки съквартирантката на Мелиса Спринг.

— Не знам за какво говориш. — Лицето на шарения мъж беше като от камък. Никое от останалите ченгета не каза или направи нещо.

— Глупости. Започни с онова, което каза на Себастиан в болницата, за да оттегли обвиненията. Готов съм да се обзаложа, че не е било: „Боже, колко съжаляваме“ или „Следващият инвалиден стол ще бъде за наша сметка“.

Тежко мълчание се спусна върху масата. От спокойната повърхност на чаените чаши се вдигаше пара, но иначе нищо друго не помръдваше.

— Вие сте имали отношения със Себастиан — продължи Бетингър — и предполагам, историята им предхожда неговото осакатяване. Ако споделите с мен информация, можем да работим заедно, за да го намерим.

— Търсиш ли го? — попита Такли.

— Да. Затова ми разкажете историята, в която вие и той сте главните герои. Може би заглавието й е „Мошениците“.

— Майната ти — каза Доминик.

Бетингър отпи от чая и остави чашата обратно на чинийката.

— Не съм тук, за да завързвам приятелства.

Хуан издиша тютюнев дим.

— Това е преумаляването на века.

По масата се плъзна сянката на Харълд Жанг.

— Готови ли сте да поръчате?

— Да — каза детективът от Аризона. — Аз ще взема дандан нудъли, печена патица и задушени листа от пресен грах.

Когато надраска идеограмите в бележника си, собственикът вдигна очи:

— А за вас, господа?

— Никой друг няма да яде.

— Сигурни ли сте? Нашата храна е много, много добра.

— Никой друг няма да яде.

Харълд Жанг си тръгна с неприятно чувство.

Такли стана от масата и сложи слънчевите си очила.

— Успех с това разследване, детектив Бетингър.

Доминик, Хуан и Пери също станаха и последваха шарения мъж към изхода. Докато се отдалечаваха, един от тях подхвърли:

— Внимавай да не отнесеш тояга във врата. Седнал сам на ъгловата маса, където Илейн Джеймс беше изяла последната си вечеря, умореният петдесетгодишен детектив вдигна порцелановата чаша до устните си и откри, че е празна.

25

Подвижни опорни точки

Печената патица беше тлъста за неговия вкус, но зеленчуците бяха много ароматни. При други обстоятелства това съчетание на храни щеше да осигури на Бетингър една съвсем задоволителна закуска, но днес, докато дъвчеше уморен и объркан, продължаваше да усеща празнина в корема си.

Беше решил, че ще може да манипулира Такли и неговия екип, но каквито и притеснения да ги бяха довели в „Сечуанския дракон“, се бяха разпръснали след разговора им с него.

Докато обираше маринованите остатъци от своите дандан нудъли, започна да обмисля краткия разговор по телефона с Доминик, който бяха провели преди срещата. В него беше споменал разговора си с Кими, но нито неговия резултат, нито нещо друго.

Внезапно отговорът стана пределно очевиден.

Преди срещата Такли и неговите другари подозираха, че Бетингър знае местонахождението на Себастиан Рамирес. За това говореше начинът, по който шареният мъж беше сложил край на разговора веднага след като Бетингър беше заявил, че иска да намери осакатения дилър. Притесненията на екипа бяха изчезнали — Бетингър не беше намерил техния враг.

Победен, той отпиваше от чая. В момента не разполагаше с лостове, а и не знаеше местоположението на опорната точка.

— Как беше днес? — попита Харълд Жанг.

— Нудълите и граховите листа бяха добри, но патицата е трябвало да изкара една диета.

След като остави няколко банкноти на масата, Бетингър намокри ароматизиращата подложка в писоара и излезе от ресторанта. Студът веднага се хвърли в нападение.

— Майчице Божия.

Докато вървеше към своята жълта кола, забеляза нещо странно: сякаш се беше наклонила надясно.

След още няколко крачки стигна до страната на шофьора, където видя двете разлети локви, в които се бяха превърнали предната и задната гума.

— Мамка му!

Отстрани на гумите имаше по десетсантиметров срез, през който въздухът бе излетял, а каучукът и асфалтът бяха покрити с жълтеникава коричка, която Бетингър разпозна като пикня. Огледа се за свидетел на престъплението, но нямаше никого.

Знаеше кой е повредил колата му, както знаеше, че са искали да разбере. Тази обида беше пощенска картичка с четири подписа.

Понесли чайници с гореща вода, Бетингър и Харълд Жанг излязоха от „Сечуанския дракон“ и закрачиха към наклонената, омацана с яйца и урина кола.

— Хората те обичат… — подхвърли ресторантьорът.

— Да, неотразим съм.

Харълд Жанг се смръщи, като видя замръзналия жълтък.

— Тези пилета са умрели за оня, що духа.

Двамата отстраниха замръзналите яйца и урината от жълтата кола и се върнаха в ресторанта. Там детективът и Жанг си измиха ръцете, първият благодари и поръча купа люто-кисела супа на втория.

После се качи на един от високите столове край витрината. Оттам можеше да следи за идването на пътната помощ, обади се в Кутията за хапчета и помоли Шарън да го свърже със Зволински.

— Имам десет секунди за теб — обяви инспекторът.

— Мисля, че зад всичко това стои Себастиан Рамирес.

— Той е в болницата.

— Не е.

За малко се възцари мълчание.

— Току-що си спечели две минути. Кога е напуснал?

— Вчера сутринта. Когато видях, че…

— Защо в единствено число? Къде е Уилямс?

— Някъде.

— Това ще се промени — обеща Зволински. — Продължавай.

— Когато видях, че Себастиан си е тръгнал, отидох в дома му.

— Но не си беше вкъщи.

— Точно така. Нито той, нито сестра му, която е единствената му роднина тук в Мисури. След това отидох в жилището на гаджето му, но и нея я нямаше. Обаче съквартирантката й беше там и имаше какво да разкаже.

— Сервирай ми го като концентрат.

— Някакъв тип със ски маска дошъл да търси гаджето на Себастиан — тя се казва Мелиса Спринг — обаче намерил само съквартирантката. Разиграл няколко сценки от филм на ужасите с нея, накарал я да прати есемес на Мелиса да се прибере, така че да попадне в засадата му.

— Този под маската не е ядрен физик.

— Не, не е — съгласи се детективът. — След това се появили четирима души и изпратили типа с маската и помощника му някъде.

— На небето?

— Не, но единият изгубил няколко пръста.

— И никой не е бил убит? — изненада се Зволински.

— Само една котка.

— Аз съм по-скоро кучкар.

Харълд Жанг сложи черна купа с люто-кисела супа на плота пред прозореца, детективът измърмори тихо благодарността си.

— Значи смяташ, че е работа на Себастиан? — попита инспекторът. — Екзекуцията?

— Да… макар сега доказателствата в най-добрия случай да са косвени.

— Не бих нарекъл това, с което разполагаш, доказателства.

— То надхвърля границата на съвпадението.

— Така е… обаче, ако Себастиан стои зад екзекуцията, Стенли и Джането може да са само началото. — Линията се претовари от пукота на ставите на пръстите на инспектора, който силно напомняше трясъка на фойерверки. — Нещо като предпремиера.

— Някакви идеи къде може да се крие?

— Нищо определено — Себастиан се бе разпрострял из целия град, но ще прибера другарчетата му. Ще ги махна от улицата, така че той да остане само един инвалид в количка в някоя лайнена стая.

— Погрижи се да занесат негови снимки на летището, авто- и жп гарите. Както и на щатската пътна полиция.

— Направих го преди половин минута.

— Накарай някого да намери колата на Себастиан и да провери дали Мелиса Спринг или Маргарита Рамирес са купили автомобил през последните два месеца.

— Ще възложа това на госпожица Бел. Ти къде си в момента?

— На „Ленард“ и Четвърта.

— „Сечуанският дракон“?

— Да.

— Падаш си по пикантното?

— Помага ми да не заспя.

— Веднъж ядох там. Беше наистина вкусно, но задникът ми каза: никога повече!

Детективът се опита да не си представя картинката в тоалетната, докато вдигаше поредната лъжица с тъмен гъст бульон към устата си.

— Сега ще се обадя на Доминик — обяви инспекторът. — Ако не се яви там до един, ще го отстраня. А закъснее ли повече от четвърт час, ще го уволня.

После прекъсна линията.

* * *

Камионът на пътната помощ замина, отнасяйки жълтата кола, а в 12:45 сребристата кола на Доминик влезе в паркинга. На Бетингър не му беше лесно да различи партньора си през затъмнените стъкла на колата, но не беше трудно да си представи изражението на бинтованото лице.

Той плати сметката, която беше тройно по-голяма от цената на супата, благодари на китаеца и се изправи срещу своя враг: зловредния студ. Десетина бързи крачки го отведоха до сребристата лимузина.

Бетингър се настани, а Доминик мълчаливо подкара към минаващата край паркинга улица с четири платна.

— Колата ми е на ремонт.

Едрият мъж не каза нищо.

— Не ти ли е любопитно какво се случи?

От устата на Доминик не се отрони и дума.

— Добре — намести се по-удобно Бетингър. — Обаче щом всичко това свърши, ще ми възстановиш похарчените пари.

— Не знам за какво говориш и със сигурност няма да плащам за нещо, което се е случило на тази трошка.

— О, ще платиш… макар че може и да не усетиш, когато извършваш плащането.

— Заплашваш ли ме? — Докато завърташе волана по часовниковата стрелка, едрият тип погледна партньора си. — Аз съм поне с трийсет и пет килограма по-тежък от теб.

— И поне с трийсет и пет килограма по-глупав.

— Ще видим дали е така.

Детективът се намести още по-удобно.

— Просто исках да знаеш, че и това ще стане.

— Хубаво.

Бетингър не беше сигурен дали неговите бойни умения ще му осигурят достатъчно предимство, за да натупа добичето. То беше младо и много по-голямо, но бе убеден, че ще му причини силна болка, а това щеше да бъде същото. Границата на физическата неприкосновеност беше прекрачена, затова детективът нямаше друг избор, освен да отговори съответно.

Доминик зави по Четвърта.

— Къде отиваме?

— Не знаеш? А аз си мислех, че знаеш всичко още от деня на раждането си.

Колата профуча край една скитница, която крещеше на куче, узурпирало нейния кашон.

Детективът попита отново:

— Къде отиваме?

— В покрайнините. Там Себастиан има няколко сгради и ще подберем хората му. Звучи добре.

Доминик изпръхтя.

— Никой от тези типове няма да знае къде е Себастиан.

— Глупостта вече стигна четирийсет и пет килограма.

— Продължавай с това и можем да започнем още сега.

— Нима мислиш, че този тип, току-що излязъл от болницата — безпомощен инвалид в инвалидна количка с един бъбрек — нима мислиш, че този човек лично е екзекутирал Стенли и Джането? Или че е бил на местопрестъплението?

— Съмнявам се — отговори едрият чернокож и мина през един умрял гълъб, който приличаше на дамска шапка от 30-те години.

— Когато приберем съучастниците му, може да попаднем на убийците или на някаква информация за самия Себастиан.

— Както кажеш. — Лицевите мускули на Доминик, които взимаха участие в неговия мисловен процес, се отпуснаха.

— Ако имаш по-добър план, сподели го.

Едрият мъж се разкрещя на един пешеходец, който беше в правото си, натисна спирачките и зави по Съмър Драйв.

— Трябва да научиш някои неща, преди да стигнем до покрайнините.

— Разказвай.

Доминик извади мобилния си телефон, превъртя надолу менюто и подаде машинката на Бетингър. На екрана се виждаше анонимен телефонен номер.

— Набери го и ще ти разкаже.

26

Историята на една мутра

Детективът натисна бутона за набиране и долепи слушалката до ухото си. След две позвънявания вдигна мъж и каза:

— Не споменавай името ми, нито своето.

Бетингър разпозна продрания глас на Такли.

— Разбрах.

— Лесно се имитира, така че може и да не съм този, за когото ме мислиш.

— Винаги е възможно. — Сега на детектива му стана ясно защо шареният човек предпочиташе да говори по телефона, вместо очи в очи.

— Има неща, които трябва да знаеш и неща, които са без значение, затова ще ги пропусна. Не бъди прекалено любопитен.

— Няма.

— Ако произнесеш моето име или имената на колегите ми, ще затворя. Ако се държиш грубиянски, ще затворя. Имаш погрешна представа за определени хора, така че искам да те запозная с малко предистория.

— Някой принуди ли те да проведеш този разговор? — попита детективът. — Например онзи, който яде краковски салам на закуска и обича бокса?

— Според мен подобни неща нямат значение.

— Добре.

Доминик засече една лимоненожълта кола и показа среден пръст на своята жертва.

Такли прочисти гърлото си:

— Има един човек, когото ти и аз, а и много други хора търсят в момента. За удобство по време на този разговор ще го наричам Мутрата. Неговата история започва преди малко повече от четири години. За всички ще използвам псевдоними, така че да не се объркаш.

— Благодаря, вече съм достатъчно объркан.

— Ха, веднъж да сме на едно мнение — измърмори Доминик, докато сменяше лентата за движение.

— Във Виктъри пристига пратка лош хероин — започна шареният човек. — Един наркоман умира и няколко дни по-късно още един ритва камбаната. Черни скитници, така че не попадат във вестниците и на никого не му пука. Дилърът, ще го наричам Смъртоносния, осъзнава какво са му пробутали и вместо да го изсипе в кенефа или да го върне на източника, решава да го продаде с отстъпка на двама пласьори гимназисти.

— Божичко — възкликна Бетингър.

— Ще наричам тези млади предприемачи Лайно и Тор.

— Струва ми се подходящо.

— И така Лайно и Тор правят онова, което всеки млад дилър на наркотици би направил: разреждат боклука си с хинин, но за съжаление, изглежда, не правят разлика между грам и милиграм и скоро техният боклук съдържа смъртоносно количество хинин във всяка доза.

— Бог да благослови интернет — каза детективът.

— Краят на учебната година. Едно от четири деца във Виктъри завършва гимназия, това е голяма работа, голям ден. Всяка година полицията изкарва допълнително хора, за да може да се справи с безредиците и пияните шофьори, но общо взето, това са добри деца, които малко му отпускат края. Нищо повече.

Лайното и Тора гледат да си създадат клиентела, затова раздават боклука на приятелите си като подаръци за купона — отличници, спечелили стипендии, и с това — бъдеще.

Бетингър се почувства зле.

— Първата жертва пристига в болницата в един сутринта — осемнайсетгодишно момиче, което никога преди това не е взимало наркотици. Устните и ноктите й са посинели, а роклята — оплескана с диария. Не успява да стигне до операционната. През следващия час пристигат още пет деца в подобно състояние. Три от тях умират, успяват да стабилизират другите две. Едно от тях разказва какво се е случило и докато полицията издирва Лайното и Тора, в спешното попадат още осем деца.

Тази нощ умират единайсет деца.

Заглавията в пресата на следващия ден са най-отвратителните, печатани някога в тази страна, откакто излизат вестници.

Полицейското управление го отнася.

Едрият мъж в управлението, който обича бокса, се съвещава с петима детективи — четирима от тях може би си срещал, и им казва да направят всичко възможно това да не се случва никога вече.

Големият мъж е реалист, такива са и петимата детективи. Те няма да решат проблема с наркотиците във Виктъри. Проблемът с наркотиците не може да бъде решен където и да било в тази страна, дори в градове с ниска престъпност, много пари и кметове евреи. Докато съществуват нещастни хора, ще има и наркомани, а докато има наркомани, ще има и дилъри.

Полицаите решават, че имат нужда от някого от другата страна на барикадата, който да държи нещата под око — утвърден престъпник, който да се погрижи никой да не продава наркотици на деца или пък отрова. Един от детективите споменава тип, когото познава…

— Мутрата.

Бетингър изведнъж разбра няколко неща за Себастиан Рамирес.

— Мутрата е предприемач, който работи в областта на проституцията и хазарта — сфери, върху които полицията във Виктъри рядко има време да се съсредоточи. Обаче се занимава и с наркотици. Търгува с тях чрез широка мрежа разпространители, която полицията никога не е успявала да разбие. Той е амбициозен опортюнист с гъвкав морал.

— Сякаш е създаден точно за нуждите на полицията.

Детективът си спомни за снимката на дилъра във вестника, на която приличаше на обезкървен труп.

— Полицията предлага на Мутрата сделка и той приема. Трябват му само пет минути, за да открие къде живее Смъртоносния и дава адреса на детективите, които потеглят право натам. Когато идиотът вижда ченгетата, бяга през прозореца, макар сградата да няма противопожарна стълба, а жилището му е на четвъртия етаж.

Бетингър предположи, че полицията е помогнала на Смъртоносния да се хвърли от прозореца.

— По някаква причина — продължи шареният човек — на линейката й трябва повече от час да дойде. Когато най-сетне пристига, Смъртоносния е студена кървава купчина, а детективите похапват сандвичи.

— Чух, че били много вкусни.

— Оттогава започва връзката между петимата детективи и Мутрата. Няколко пъти месечно той им снася информация за конкуренцията си и в замяна полицията го оставя на мира. Мутрата не тръгва по правия път, но се грижи лайната, които се продават на улицата, да са колкото може по-безопасни. Знае, че сделката с полицията ще падне, ако хората умират от неговите наркотици или ги обират в нелегалните му казина или хващат СПИН от неговите проститутки.

Бетингър съобрази, че петимата детективи са си купили луксозните автомобили и дрехи с пачки от печалбите на Себастиан.

— Следващото тримесечие статистиката показва по-малко — продължи шареният човек — свръхдози и убийства, свързани с наркотици, във Виктъри. Нещата стават от апокалиптични просто ужасни. Едрият тип в полицейското управление има силна интуиция и изпитва неясни подозрения за сделката между петимата детективи и Мутрата, обаче не пита за подробностите, затова не му и казват. Сделката е одобрена, но не официално.

— И това продължава с години.

— За съжаление Мутрата е капиталист с гъвкав морал и накрая му идват нови идеи. Прави си сметката и решава да лъже и двете страни, макар да изкарва повече пари от петимата детективи, взети заедно.

— Да, това е разочароващо, но не е голяма изненада: надеждите ти не би трябвало да са особено големи, когато разчиташ на тип като Мутрата.

— Известно време прегрешенията му са леки. Мутрата захранва детективите с невярна информация — погрешни часове или места — и се извинява. Обяснява, че стават грешки, а детективите му казват да не се притеснява, защото му имат доверие. Казват го, но не е така. Знаят, че лъже и двете страни, губи им времето и това ги кара да се мръщят.

И така, в тази история има още една фигура, която се казва Дебелия задник. Мутрата иска да сключи сделка с Дебелия задник, обаче последният е чул обезпокоителни приказки. Чул е, че Мутрата в свободното си време е информатор, а е отдавна установено, че на умиращо от глад куче в жегата на Ел Салвадор може да се вярва повече, отколкото на полицейския доносник. Затова Мутрата казва, че ще докаже на кого е верен. Знае, че Дебелия задник е бил прострелян и вкаран в затвора от един детектив, и ще достави този детектив на Дебелия задник като израз на добра воля. Детективът е петият от групата — човекът, с когото не се срещна.

Всичко се намести в съзнанието на Бетингър и той почувства бремето на предстоящия край на историята.

— Петият детектив търси сериен изнасилван и Мутрата му дава следа. Мястото е дълбоко в Септичната яма и когато детективът стига там, няколко типа го хващат, завличат го в една стая и го връзват, за да може Дебелия задник да се позабавлява с него.

— Дебелия задник е социопат.

— Седмица по-късно четиримата детективи намират своя изчезнал колега. Гол, очите му издълбани, ларинксът строшен. Черният му дроб е в стомаха, нарязан на парченца, сдъвкан и наполовина смлян. Озовал се е там, след като са го накарали да го изяде като предсмъртно ядене… Няма достатъчно думи в английския език, с които да се предаде онова, което изпитват четиримата детективи, когато виждат своя колега, своя приятел, така подреден.

— Съжалявам — каза Бетингър.

Такли прочисти гърлото си.

— Детективите знаят, че Мутрата е вкарал техния колега в капана. Мутрата е уплашен и така трябва да бъде. Покрива се, обажда се на един от детективите и предава Дебелия задник, като твърди, че той бил обещал да не убива детектива, а само да го ступа.

Детективите подгонват Дебелия задник, който вади пистолет и получава толкова много куршуми, че когато пушекът се разнася, главата му прилича на доматено пюре.

Обаче остава Мутрата, лъжливото копеле, което предаде детектива на социопата. Този боклук, това лайно, което продаде живота на един добър човек като катеричката на някоя от своите курви.

Летищата и магистралите са под наблюдение и детективите три дни претърсват Виктъри. На третата нощ намират един бездомник по прякор Доги, задават му няколко въпроса, карат го да изяде един-два умрели гълъба и изведнъж бандата на Мутрата ги напада. Един детектив отнася куршум в ръката, а друг — няколко сачми в лицето.

Бетингър знаеше, че тези двама са Пери и Доминик.

— Детективите залавят един от бандата на Мутрата и му задават въпроси по най-милия начин, който можеш да си представиш. Затова той им казва къде се крие Мутрата. И ченгетата се спускат към мястото — апартамент на втория етаж в много по-хубав район, от този, в който те самите живеят. Щом Мутрата чува шумотевицата, побягва и влиза в оживен супермаркет, където се предава. Детективите му слагат белезниците и вдъхновени от множеството буркани, консерви и замразени продукти, които виждат, се заемат с голямо усърдие да му наместят кокалите и вътрешностите.

— Да, останалото е във вестниците.

Линията прекъсна.

Бетингър върна телефона на Доминик, който го пъхна в калъфа на колана си.

— Лоурънс Уилсън беше добър детектив и най-добрият човек, когото съм познавал — каза едрият чернокож, докато завърташе волана по часовниковата стрелка. — Не зная какво би направил ти, ако видиш свой приятел така подреден. Ние направихме това.

— Как така Пери и Хуан не бяха понижени?

— Ние с Такли малко прекалихме.

Бетингър можеше да си го представи.

— Разбирам защо сте го направили, момчета, но това не е правилно… Обаче може би и аз щях да направя същото.

Доминик кимна. Беше очевидно, че в мислите си е с човек, който вече не съществува.

27

Колекциониране на идиоти

В сребристия автомобил се възцари мълчание, докато се носеше на юг.

Скоро след като отминаха цяла редица отчасти разрушени и отчасти построени жилищни сгради, Бетингър попита:

— Колко път има до там?

— Десет минути.

— Знаеш ли кого търсим?

— Познавам ги.

— Чудесно.

Бетингър наклони облегалката назад и затвори очи. Макар да бе чул непълна версия на случилото се, беше сигурен, че основните факти са верни, особено след като можеха да бъдат проверени с едно обаждане до инспектора. Такли, Доминик, Пери, Хуан и Лоурънс Уилсън вероятно са обирали каймака от своята връзка — пари, хапчета и услуги от проститутките, но този контакт е бил одобрен от Зволински и благодарение на него години наред са извършвали арести. Изглежда превързаният заради раните от сачми едър грубиян беше леко омърсен, но не напълно прогнил.

— Ако не бяхте прецакали колата ми — каза Бетингър, — щях да си върна обратно думите, че ти и другарчетата ти сте мошеници.

— Както кажеш.

— Да, но я прецакахте. — Облегнатият назад детектив се прозя. — Така че онова предстои. Ти и аз.

— Погрижи се да си оставиш достатъчно дни от отпуската, за да можеш да се възстановиш.

— Ще гръмна с пистолет до ухото ти.

— Не забравяй да свалиш заглушителя.

Нещо измести действителността. Бетингър седеше до Алиса в самолет, в който всички пушеха контрабандни цигари. Кабината потрепери и студена сянка пропълзя по седалките. Загрижен, той погледна през илюминатора. Ярък огън поглъщаше елероните, двата двигателя, цялото крило.

Започна да се чуди дали да каже на жена си какво се случва.

Самолетът се разклати и глас във въздуха каза:

— Пристигнахме.

Бетингър отвори очи и видя сивата пететажна сграда, която отминаваше зад стъклото на сребристата кола. Доминик натисна спирачките и подвижното изображение се превърна в неподвижна снимка.

Двамата полицаи слязоха от автомобила в студа. Заедно прекосиха бързо улицата и поеха нагоре по наклонената каменна площадка.

По-едрият ритна предната врата, сякаш беше повредена тревокосачка.

— Отворете! Полиция!

— Отворете! — повтори детективът със замъглени очи. Когато огледа прозорците на срещуположната сграда, забеляза неколцина любопитни зяпачи. Никой от тях не му беше приятел от детинство, починал роднина или огромно насекомо, затова стигна до извода, че вече не сънува.

Едрият му колега отново ритна вратата.

— Веднага отваряйте!

— Кой е? — попита мъж от другата страна на вратата.

— Полиция. Веднага отваряй, Ел Дог, и гледай да няма пистолет в шибаната ти ръка!

— Доминик?

— За теб детектив Уилямс. — Доминик ритна отново вратата и този път дървото изпука.

— Чакай, задръж — помоли мъжът отвътре.

— На мига!

— Ей сега, негро!

Отвътре се чуха стъпки и тракането на две резета. Вратата се открехна и се показа бял мъж в черен дънков костюм с руси афроплитчици и златни зъби.

— Какво, по дя…

Едрият полицай го отмести настрана и влезе в розовото фоайе, следван по петите от детектива.

— Чакай малко — помоли Ел Дог.

Вратата се затвори и Доминик стрелна поглед към Бетингър.

— Давай свинските опашки.

Детективът извади пластмасовите белезници и нареди:

— Обърни се. — После заключи ръцете на белия мъж зад гърба му. — Застани на колене с лице към стената.

Ел Дог изпълни нареждането.

Доминик отиде до стола със сваляща се облегалка и тапицерия от шотландско каре, на чийто подлакътник бяха подредени пет кутийки с китайска храна. Наведе се, бръкна под възглавницата му и извади полуавтоматичен пистолет, с чието дуло натисна бутона на интеркома.

Високоговорителят изпука и женски глас попита:

— Да?

— Детектив Уилямс.

— Доминик?

— Изи, Лестър и Кити долу. Веднага!

Високоговорителят отново изпука.

— Какво искаш от тях? — В гласа на жената се долавяше безпокойство.

— Кажи им да слизат веднага или с моя партньор ще се качим и ще ги метнем в невидимия асансьор!

— Ще им кажа.

— Разполагат с две минути — допълни Доминик. После открадна едно пролетно ролце, изяде го на две хапки и се смръщи към Ел Дог.

— Откога са тези лайна?

— От днес.

— Отврат.

Бетингър отвори вратата и огледа навън. Нямаше никого.

— Чисто е — обяви той, докато затваряше.

Доминик извади три чифта пластмасови белезници, сложи ги на стола и погледна партньора си.

— Трябва да внимаваме с плешивия бял мъж. Казва се Лестър. Изи и момичето не са достатъчно глупави, за да се ядосат.

— Разбрано.

Колегата му натисна отново бутона на интеркома.

— Остават деветдесет секунди.

Отпусна се на стола с падаща облегалка, огледа кутийките с китайска храна и бутна една с лакът.

— Какво беше това?

— Пикантни ролца с риба тон — поясни Ел Дог. — Вероятно още стават за ядене.

— Поръчал си суши от китайски ресторант? — Доминик беше отвратен. — Трябва да си бил друсан.

Мъжът с афроплитчиците сви рамене.

От стълбището в далечния край на фоайето долетяха стъпки и полицаите размениха погледи, които означаваха „Приготви се!“.

Бетингър отново отвори входната врата и погледна навън. В долния край на улицата стоеше бял мъж със слънчеви очила, работни обувки и огромно палто, който се преструваше на равнодушен.

— Тук провеждаме полицейско разследване — обяви детективът и показа значката си. — Ако останеш тук, най-малкото, което ще ти се случи, е обиск на голо. — Различни обувки — меки и корави, потропваха по вътрешните стълби, докато наближаваха партера. — Така че или вдигни ръце над главата, или изчезвай.

Кльощавият тип хукна, а огромното му палто се надипли като пелерина.

Бетингър затвори вратата, обърна се и насочи пистолета си.

Откъм стълбището се появи мадам, мрачна мулатка, която носеше тежко палто, а след нея плешив бял мъж по зелен анцуг с диви очи и мулат по син костюм, с рошава брада и прецизно изработена афроамериканска прическа.

— Горе ръцете и целунете стената, мамка ви! — излая Доминик.

— Защо сте тук? — попита Изи, стилният чернокож.

— Затваряй си устата.

Триото вдигна ръце, а от стълбището се появи изрусена азиатка, която държеше мобилния си телефон като пистолет.

— Записвам това — обяви тя.

Бетингър се запита дали полицията на Виктъри не трябва да се включи в актьорския синдикат.

Когато заподозрените се озоваха с лице към стената, Доминик взе белезниците от стола.

— В супера ли ще ни водите? — попита Лестър, плешивият бял мъж. — Онзи при апартамента на Себастиан? Да ни покажете бакалските стоки?

— Мамка ти, я млъквай!

Доминик издърпа ръцете на белия мъж и закопча косматите му китки с белезниците.

— Няма ли да ми прочетеш правата?

— Не.

Лестър се обърна към азиатката, която снимаше.

— Детектив Уилямс нарушава закона.

— Не го нарушава — възрази Бетингър и отвори малко вратата. — Ще чуеш какви са правата ти преди разпита. — Отвън улицата беше празна.

— А това ще стане в управлението — допълни Доминик, докато слагаше белезниците на Изи. — След като сме ви разделили.

— В какво сме обвинени? — попита Кити, докато белезниците стягаха китките й.

— В едно или друго.

— Трябва да ни кажете — настоя Лестър. — Длъжни сте.

Бетингър стрелна поглед към Доминик.

— Този май гледа твърде много филми.

— При това черно-бели. — Едрият му колега се обърна към купчината руси плитки. — Хващай русия.

Детективът помогна на русокосия мъж да се изправи, погледна навън и видя семействата, които бяха наизлезли от отсрещната сграда. Обърна се към насъбралите се и обяви:

— Всеки, който се приближи на по-малко от десет метра от нас или сребристата кола, ще бъде арестуван за възпрепятстване на полицейска акция. — Когато думите му отекнаха в пространството, той кимна на партньора си.

Доминик натисна отново бутона на интеркома.

— Изи, Кити, Лестър и русокосият отиват в ареста. Заведението е затворено. След час полицията ще се върне и ще прибере всеки бавноразвиващ се, който е все още тук.

С пистолет в ръката Бетингър изведе окованата четворка от сградата. Партньорът му ги следваше, а зад него крачеше азиатката с камерата. Групата, застанала от другата страна на улицата, следеше с очи тяхното придвижване. Неколцина от зрителите се усмихваха.

Престъпниците бяха натъпкани в задната част на сребристата кола, а една възрастна жена изкрещя:

— Напъхайте ги в пещта за изгаряне на отпадъци!

Нейната препоръка беше посрещната с оглушителни аплодисменти.

— Разбойници! — изрева нейният съпруг, размахвайки юмрук, набръчкан като стара пазарска чанта. — Бандити!

* * *

По време на трийсет и петте минути път обратно в кутията за лекарства, Бетингър беше в съзнание само от време на време. В голямото фоайе той и Доминик прочетоха правата на задържаните, обвиниха ги в множество престъпления и ги вкараха в две несвързани килии, тази за пияници и една стая за разпити.

Скоро партньорите се върнаха в приемната, където току-що бяха пристигнали Хуан и Пери, водейки петима заключени в белезници нещастни латиноси, свързани по някакъв начин със Себастиан.

— Някой да отвори прозорците! — избоботи Зволински иззад бюрото си. — Проклетите мошеници вонят на умряло!

Двама стажанти бързо грабнаха подвижната стълба, която щеше да им позволи да изпълнят задачата.

— Донеси кафе — каза Доминик на Бетингър. — Аз ще говоря с Изи.

— Искам и аз да участвам.

— Пред него няма да споря с теб.

— Няма да спорим.

Съмнение проблесна в очите на Доминик.

— Щом ти казвам да ме оставиш, значи така трябва. Сега не е време за правилници.

— Ще ти оставя достатъчно свобода. — Детективът нямаше да позволи физическа принуда върху задържания, но разбираше, че незаконните връзки вече съществуват и никоя предложена сделка няма да бъде официално отбелязана. — Знам, че вече са установени връзки.

— Добре.

Вратата към фоайето се отвори и влязоха петима окървавени апаши, които сякаш бяха играли на народна топка, но не с гумено кълбо, а с тухла. Редицата затворници завършваше Такли, който отпиваше кафе от чашата си с форма на противосамолетен снаряд. Той прекоси приемната, свали чашата си, погледна към Бетингър и кимна.

Детективът отвърна на поздрава му със съзнанието, че мълчаливият им контакт е равносилен на здраво ръкостискане.

28

Педал

— Сградата е на Себастиан, но момичетата, казината, мебелите, наркотиците — всичко това принадлежи на Изи — обясни Доминик, докато водеше Бетингър към задната част на Кутията за хапчета. — Плаща наем на Себастиан — законно, по документи, и част от печалбата си — неофициално. Така се осъществяват много от операциите на Себастиан.

Полицаите наближиха сивата врата на стаята за разпити, където по-рано бяха оставили члена на бандата.

— Докато Себастиан е бил в болницата, Изи продължавал ли е да плаща? — попита детективът.

— Вероятно наемът, но Себастиан трудно ще разбере дали е получавал справедлив дял от останалото.

— Може би си заслужава да изясним това.

— И още нещо — той не обича да го наричат педал, нищо че е.

След още няколко крачки полицаите се озоваха пред вратата. Там Доминик погледна Бетингър.

— Не ми се пречкай.

— Няма.

— Знам прекия път, ако вземе да се опъва.

Бетингър го покани с ръка да мине напред и двамата заедно влязоха в стаята за разпити. Помещението нямаше прозорци, стените бяха от сгурбетонни блокчета, на тавана имаше четири луминесцентни тръби, а на пода стояха два дървени стола. На единия се беше настанил Изи. Свободните му ръце в сините ръкави на сакото бяха отпуснати върху единствената метална маса, чиито крака бяха завинтени за пода.

— Ако задникът ти се покаже и милиметър навън от седалката на стола, ще ти сложа белезници — обяви Доминик.

Задържаният опипа филигранно нагласената си брада и попита:

— За какво съм тук?

— Трябва ли да повтарям списъка?

— Защо съм тук сега? Днес?

Бетингър плъзна една червена папка по плота на масата така, че тя опря в добре поддържаните пръсти с маникюр на задържания.

— Прегледай я.

Изи сведе очи и отвори папката. Вътре имаше снимка на полицай Дейв Стенли, проснат мъртъв и обезобразен на паважа до почернелите останки на своя партньор.

— Чух за тези момчета — каза бандитът, гримасничейки, докато оглеждаше снимката. — Нали не мислите, че имам нещо общо с това?

Доминик сви рамене.

— Откраднали са им пишките.

— Нищо не знам за това. — Изи затвори папката и огледа суровите лица, надвесени над него. — Ако се опитате да ми го лепнете, ще се обадя на адвоката си.

— Ако се обадиш на адвоката си, ще се върна на адреса, където работиш, ще събера пет етажа доказателства и ще превърна случая в обвинения срещу теб, които ще издържат в съда.

— Ти самият не си много чист.

— Не се притеснявам. Адвокат ли искаш, или да говориш с нас?

— Знаеш много добре, че нямам нищо общо със снощи.

— Обаче хазяинът ти има. — Едрият мъжага сложи ръце на масата и се опря на нея. — Него търсим.

— В болницата е. Там, където вие го вкарахте.

— Излязъл е.

Изи изглеждаше искрено изненадан от новината.

— В неделя го видях…

— Излязъл е вчера. — Доминик отвори папката и почука по снимката на мъртвия полицай. — В същия ден, когато се случи това.

Задържаният се изкиска.

Едрите ръце на полицая се свиха в юмруци, а марлите на лицето му се набръчкаха.

— Да не си посмял да се смееш на тази снимка!

Заплахата увисна във въздуха и Бетингър се приготви за намеса.

— Мислиш, че Себастиан е извършил това? — попита Изи. — Та той е сакат!

— Той го е направил и ние го търсим.

— Опитай у тях.

— Не е там. Изчезнал е със сестра си и приятелката си.

— Така ли правят невинните хора? — попита Бетингър. — Скриват се от всички?

— Какво значи това — поклати Изи глава. — Сигурно си мисли, че вие, момчета, искате да довършите онова, което започнахте в супера. Отново да го замеряте със замръзнали пуйки.

Едрото ченге сви рамене.

— И аз щях да се покрия — каза Изи.

— Някъде в твоята сграда ли е скрит?

— Не, там няма асансьор.

— Къде другаде би могъл да отиде? В жилището на улица „Дарън“? У Ива? Нощен приют в района? В Кенефа? Извън града?

— Следвайте дирите на инвалидната му количка.

Доминик подръпна сакото си.

— Зная, че си търговец.

— Предприемач.

— Знам, че си търговец — повтори ченгето, без да обърне внимание на поправката, — та се чудя защо защитаваш някакъв тип, който ти иска прекалено висок наем, взима дял от приходите ти и те кара да му лижеш задника. Струва ми се, че ще имаш полза, ако инвалидната количка на Себастиан падне в някоя пропаст.

— Не зная къде е. Кълна се в Бог, в живота на майка ми — наистина не зная. Докато вие не ми казахте, мислех, че все още е в болницата. Обаче, ако знаех къде е, нямаше да го предам, защото съм лоялен. — Изи заоглежда маникюрираните си нокти и се облегна удобно. — Макар да съзнавам, че идеята за лоялност е трудноразбираема за вас.

— Всичко си разбрал погрешно, педал. Тази хлебарка Себастиан си заслужи инвалидната количка и плика, в който сере. — Доминик завъртя свободния стол и седна на него, за да бъде на едно равнище със задържания. — Всъщност няма значение какво си разбрал, защото ето каква е сделката, ето го истинския живот: или ще ми помогнеш да намеря Себастиан, или ще унищожа бизнеса ти.

Изи изглеждаше смаян.

— Сградата вече е евакуирана — продължи едрият мъж, — наблизо е паркиран камион с намаслени килими и десет туби бензин. Ще изгоря всичките ти казина, цялата ти дрога, мебелите, леглата с хубавото спално бельо. — Той разтвори ръце. — Ето така — пуф!

Изи погледна към Бетингър.

— Нали чу този шибан маниак? Нали го чу?

— Какво има? — попита детективът.

— Нали чу какво каза тази маниак? Как ме за…

— Съжалявам — почука Бетингър по главата си, сякаш беше джубокс — от време на време имам проблеми със слуха.

— Шибана полиция! — Изи започна да разтрива слепоочията си с треперещи ръце. — Тук няма ли някой, който да играе ролята на доброто ченге?

— Уволниха го още през седемдесетте!

— Зарадвай ме! — подкани го Доминик. — Когато съм радостен, не подпалвам сгради.

Сълзи на страх проблеснаха в очите на задържания.

— Няма да го направиш, нали? Нали няма да го направиш?

— Това е най-тъпият въпрос, който съм чувал. А имам бивша жена, която все питаше: „Нали ще бъдем приятели?“.

— Не знам къде е. Казах ти.

Бетингър сложи найлоновия плик, в който беше телефонът на Изи, върху масата.

— Изпрати му есемес.

— Ако се крие, няма да отговори.

— Може би няма — потвърди детективът и се настани върху плота на масата откъм лявото рамо на бандита. — Обаче план Б идва след план А.

Изи извади телефона си от пликчето.

— Какво да му пиша?

— Вероятно вече знае, че сме те прибрали — каза Бетингър. — Пиши му, че сме конфискували всичките ти пари в брой. Обясни му, че известно време няма да можеш да му плащаш.

— Напиши го. — Доминик се надигна от стола и посочи мобилния телефон. — Точно както ти каза.

— Искам да го видя, преди да го изпратиш.

— Добре.

Изи набра бързо с двата си палеца текста и го показа на своя редактор.

Бетингър прочете:

Здр., шибаните свине обискираха мястото и взеха всичко, така че наемът ще се забави.

— В края добави „съжалявам“ — все едно се опитваш да поддържаш отношенията приятелски.

С треперещи палци задържаният набра „съжалявам“ и бодна на края точка.

— Изпрати го.

Изи натисна малкия бутон. Миг по-късно обяви:

— Замина.

— Остави го на масата — нареди Доминик.

Членът на бандата остави телефона на масата.

— Чрез номера, който дава на хората, връзката невинаги е направо с него. Дори и да го получи, не виждам защо ще си прави труда да отговаря.

— Ако реши, че се опитваш да използваш положението в своя полза и да го излъжеш за неговия процент — може и да се размърда.

Изи се чувстваше неловко.

Детективът извади лист хартия от джоба си.

— Имам списък с лекарствата, които са му давали в болницата. Най-вече обезболяващи.

— Колко изненадващо. — Сарказмът в гласа на бандита беше сух като пустинята Сахара.

Бетингър остави списъка на масата.

— Когато запасите му свършат, откъде може да си набави тези неща?

— Обезболяващи с рецепта? — изпръхтя презрително. — Дайте ми телефонен указател и ще отбележа с чавка имената на хората, които не могат да му ги намерят.

Бетингър беше очаквал този отговор и логичният следващ въпрос вече му беше на езика:

— Мелиса Спринг и Маргарита Рамирес къде биха могли бързо да намерят „чиста“ кола?

В очите на бандита проблесна искра.

Детективът продължи:

— Автомобилът на Маргарита е още на паркинга пред сградата, където живее. Мелиса не е имала кола, а тази на Себастиан е конфискувана. Нито една от жените не е купила кола от упълномощените автомобилни търговци, обаче очевидно имат нужда от нещо — пикап, микробус или голяма лимузина, за да превозват Себастиан. Откъде биха могли да си набавят?

— Не знам.

По лицето на Бетингър се изписа удивление.

— Не знаеш към кого би се обърнал Себастиан, ако му трябва „чисто“ превозно средство?

— Не знам.

Доминик изрита празния стол, който прелетя през стаята. Дървото се блъсна в коляното на Изи и той изрева.

— Опа! — възкликна Доминик.

Бетингър погледна партньора си.

— Внимавай!

— Понякога се забравям.

Това малко насилие можеше да се окаже полезно, но детективът не беше готов да търпи още подобни нарушения. Той беззвучно произнесе „недей“, докато задържаният масажираше удареното си коляно.

— Счупи ми капачката — каза Изи, вдигайки поглед към Доминик.

— Не, иначе щеше да се чуе пукот. Кокалите на педалите са слаби.

— На човек не му е трудно да се сети защо те е напуснала жена ти.

Бетингър дръпна празния стол, разкопча сакото си и седна на него.

— От кого Мелиса и Маргарита биха могли да вземат „чиста“ кола? Покупката вероятно е станала този месец.

Изи си избърса очите, подсмърчайки.

— Ще ви кажа, ако ме пуснете да си вървя.

— Не — възрази Доминик. — Ще ни кажеш това и в полунощ никой няма да ти подпали дюкяна. Никой няма да излезе оттук, докато не пипнем Себастиан.

— А ако не успеете да го намерите?

— Ще го намерим — заяви Бетингър, докато вадеше бележника и автоматичния молив. — От кого Мелиса и Маргарита биха могли да получат „чист“ автомобил?

Изи избърса мокрото си от пот лице.

— Хлъзгавия Сам.

— Знаеш ли фамилията му?

— Не.

— Не съм го чувал — поклати Доминик глава.

— Къде е магазинът му? — продължи да пита детективът.

— В Септичната яма.

— На коя улица?

— Знаете ли средното училище, където през осемдесетте бяха убити едни деца?

— Знам го — отговори едрият чернокож.

— Имаш ли телефона му? — попита Бетингър.

— Не. — Изи изглеждаше така, сякаш ей сега ще повърне.

— Знаеш ли по кое време се навърта там?

— Питаш ме за дневната му програма? Та аз съм виждал този тип само веднъж.

— Тогава няма защо да се притесняваш толкова — та той на практика е непознат за теб.

Изи засрамено погледна на другата страна.

Доминик прибра мобилния телефон в найлоновото пликче, закопча си сакото и подаде червената папка на своя партньор.

— Педалите се притесняват за всичко. Просто са така устроени.

— Ще ти изпратим един от нашите художници — обясни детективът, — така че ще се позанимаваш с изкуство.

Изи, който седеше изгърбен на стола си, не отговори, втренчил поглед в ръцете си. Двамата полицаи се спогледаха и се насочиха към вратата.

— Гледайте да не ви екзекутират — подхвърли след тях бандитът.

Доминик се изхили насилено, а лицето на Бетингър беше погълнато от прозявка, докато той и партньорът му се връщаха към леденото общо работно помещение и се качиха на подиума.

— Изглеждаш ужасно — обяви Зволински иззад бюрото си. — Заради китайската храна ли е? Предупредих те за това място.

— Просто съм уморен. — Разтреперан, детективът дръпна ципа на канадката си.

— Какво ви каза Айзък Джонсън?

— Адресът на автоджамбазки сервиз, който може да е продал кола на Мелиса Спринг или Маргарита Рамирес.

Инспекторът почеса гъстата сребриста козина, която покриваше черепа му.

— Изи ви го е казал?

— Бетингър му го измъкна — подхвърли Доминик. — Негрото е задник, но има добри хрумвания.

— Теоретизирам.

— Май е така — заключи Зволински.

Бетингър се отправи към вратата.

— Трябва да отидем в този сервиз, преди да…

— Уилямс ще се погрижи за това. Искам да дадеш почивка на мозъка си, преди да ти докара инфаркт.

— Мога да…

— Замълчи. В хотел „Сънфлауър“ ползваме отстъпка. — Инспекторът изви устни към тавана и изрева:

— Молой! Сипаничав!

Пери и Хуан обърнаха глави към подиума от другия край на Кутията за хапчета.

— Когато тръгнете след десет минути — нареди боксьорът, — оставете Бетингър пред „Сънфлауър“.

Рижавият и Сипаничавия закимаха в знак, че са разбрали, и отново насочиха вниманието си към бавния принтер.

Зволински насочи поглед към Доминик.

— А ти върви в сервиза. Ако няма никого, остави един кадет да наблюдава.

— Добре.

Едрият тип слезе от подиума.

— Да не вземеш да осакатиш някого — викна подире му инспекторът.

Доминик сви рамене.

— Ако го направиш, сме на ринга.

— Както кажеш.

— Последния път не се справи много успешно — добави Зволински. — В шестия рунд не се чувстваше никак добре.

Доминик отново сви рамене.

— Какво му е на врата? — попита инспекторът Бетингър.

— Изглежда не пуска кислород до горния етаж.

— Подозирах нещо такова. Такли разказа ли ти нещо?

— Да.

— Това е. Беше кофти история и едва успях да ги отърва. Ако отново се случи нещо подобно, ще бъдат уволнени и вероятно ще влязат в затвора.

Инспекторът потърка една буза, върху която имаше вежда.

— Погрижи се да не се стига дотам.

— Имах опит с управление на питбули… обаче обикновено ги качвах отзад в пикапа.

— Във Виктъри питбулите се возят на предната седалка.

29

Полицай Нанси Блокман наблюдава

Полицай Нанси Блокман се намръщи, когато откри друго парченце яйчена черупка в косата си. Яката трийсет и осем годишна брюнетка с лице на булдог се беше къпала два пъти, откакто бяха паднали ембрионалните бомби, обаче група лепкави парченца упорито се държаха за скалпа й. Свали стъклото откъм шофьорската седалка, изхвърли парченцето в сумрачната улица и то се търкулна два пъти и изчезна в пукнатина, която приличаше на уста.

— Използва ли шампоан за разплитане на коса? — попита полицай Ейб Лот от пътническата седалка.

— Шампоан за разплитане на коса? Сигурен ли си, че не си педал?

— Шампоанът за разплитане на коса педалски ли е?

Докато ускоряваше през кръстовището, полицайката погледна шишкавия си партньор.

— Какво? — попита отбранително Ейб. — Много хора го ползват. Аз също.

Бившият съпруг на Нанси, Стивън, се оказа педераст (независимо че беше изкарал пет години сексуално задоволителен брак с жена) и откакто си беше признал, полицайката непрекъснато търсеше предупредителни сигнали у всички мъже. Нямаше никаква основателна причина да подозира, че Ейб е обратен — беше женен, посещаваше стриптийз клубове и ноктите му бяха мръсни. Но беше неин дълг да го предупреди да не проявява най-характерните особености и влечения на обратните.

— Не искам да те обиждам — каза шишкавият полицай, — но ми се струва, че си леко параноична на тази тема.

— Не параноична, а бдителна. Освен това има причина.

— Бившият?

— Не, причината са учените — каза Нанси, излизайки със завой от Съмър Драйв. — Твърдят, че на всеки седем години тялото се изгражда наново от нулата. Напълно. Чак до клетъчно равнище. Без остатък.

— Без остатък?

— Така твърдят учените.

— Тогава защо татуировките траят повече от седем години?

— Заради мастилото. То не прави нищо, стои си, докато клетките около него раждат деца и умират. Просто татуировката е подкожно бижу.

— Хм. — Ейб си играеше с револвера си, все едно беше екшън герой.

— Всъщност исках да кажа — продължи Нанси, — че човек никога не знае как може да му повлияе цялата тази клетъчна активност… как може да се промениш, когато тялото и всичко останало… се изградят наново. Човекът, който си бил преди седем години, вече не съществува.

Шишкавият полицай огледа ръцете си.

— Струват ми се непроменени.

— Отвън. Обаче може би някои от мозъчните ти клетки са различни. Мутирали. Може би следващия път, когато отидеш в стриптийз клуб, някой…

— Джентълменски клуб — поправи я Ейб.

— Може би, когато следващия път отидеш в някой клуб за джентълмени и мацето си свали горнището, за да ти покаже циците, ще си кажеш: е, и какво?

— Никога. — Шишкавият полицай беше непоколебим. — Циците са най-великото нещо.

— Защо смяташ така?

— Защото съм мъж и защото наистина са.

— Защото си мъж с определена биологическа реакция към циците и тази реакция се дължи на твоето програмиране — на твоите клетки. Обаче, докато биваш изграждан наново, всичко това може да се изпари. А човек непрекъснато бива изграждан наново.

— Божичко… — Ейб се раздразни. — Този разговор е потискащ.

— Просто казвам, че с времето човек се променя. Всички се променят. Молекула по молекула. Бъди нащрек и внимавай с неща като шампоана за разплитане на коса.

— Но аз наистина го харесвам. — В изявлението се долавяше нотка отчаяние.

— Не мисля, че е нужно да се тревожиш.

— Чудесно. — Шишкавият полицай отново започна да си играе с пистолета като някой екшън герой.

— Този Лангфърд е друга история.

— Лангфърд педал ли е?

— Не харесвам тази дума. Нямам нищо против хомосексуалистите. Мисля, че да. — Нанси си представи хубавото лице на новака, добре оформената му руса коса и изваяно тяло. — Ако не е, клетките му са на ръба.

— Видя ли блондинката, която доведе на коледния купон? Какъв балкон имаше само! — Ейб се облиза. — Бих искал да я видя в джентълменския клуб. — Отново преглътна собствената си слюнка.

— Това ли си фантазираш, когато видиш жена като нея? Че прави стриптийз?

— Аз съм женен човек. — Шишкавият полицай почука с пръст брачната си халка. — Дори във фантазиите си съм верен.

— Това е много хубаво.

— Аз приемам клетвите много сериозно. — Ейб се замисли. — Обаче момичето на Лангфърд… сякаш беше направено от замразен крем. — Той отново преглътна слюнката си. — Искаш ли малко крем?

Нанси отдавна беше разбрала, че партньорът й е като машина за праволинейно мислене.

— След като проверим този мотоциклет.

— Да, разбира се. Разбира се. Чувал съм, че е по-здравословно да се яде замръзнал крем, отколкото сладолед.

— Възможно е.

Полицайката знаеше, че замразеният крем съдържа голям процент яйчени белтъци и е много нездравословен, но реши да не поправя партньора си. Непрекъснатата смяна на клетките и смъртта на Антъни Джането и Дейв Стенли бяха пределът от лоши новини, с които шишкавият полицай би могъл да се справи.

Нанси зави по 178-а улица и продължи на запад към онази част на Кенефа, откъдето беше откраднат мотоциклетът. Слънцето залязваше и жилищните блокове пред тях се виждаха само като тъмни силуети.

Полицайката включи фаровете. От сивкавия откос светлина изскачаха стопове на велосипеди, бдителни очи и захвърлени празни кутийки от бира. Завъртя волана обратно на часовниковата стрелка, за да заобиколи един спящ на платното териер.

— Сладко животинче — обади се Ейб.

Нанси не го попита дали изпитва особено влечение към малки кученца. Патрулката мина през район с наполовина обитавани сгради и пое на север по улица на име „Лутър“. Десет минути по-късно патрулката навлезе в най-южната част на Кенефа. На телефонен стълб беше закована през главата горната част на умряла котка.

Нанси отвратено отмести поглед.

— Кой би направил такова нещо?

— Демократите.

Полицайката рядко обсъждаше политиката със своя колега.

— Кой беше номерът?

Ейб погледна салфетката от „Бъргър Кинг“, на която беше написал информацията.

— Осемнайсет петдесет и три на ул. „Лутър“.

— Оглеждай се за него.

— На блока, край който минахме, видях седемнайсет шейсет и седем.

— Добре — Нанси намали скоростта, — значи сме близо.

Тъй като повечето от сградите в Кенефа нямаха номера, всеки който искаше да навигира тук, трябваше да търси някакви отправни точки и да смята наум.

На пътническата седалка Ейб продължаваше да бърника пистолета си.

— Бъди нащрек!

Шишкавият полицай я погледна объркано.

— За откраднатия мотоциклет?

— За засада. Зволински каза да внимаваме.

— Заради случилото се с Джането и Дейв?

— Точно така.

Патрулката мина край група черни юноши, размаза кутийка от бира и един умрял гълъб.

— Това е досадно — отбеляза Ейб. — Защо непрекъснато измират?

— Въздухът ги прави склонни към самоубийство.

— Все това повтаряш.

Нанси намали още скоростта на патрулката и огледа триетажната сграда, покрита с не по-малко от сто кила графити. Сред думите, имената и половите органи се виждаше квадратна табелка, боядисана в черно.

— Можеш ли да прочетеш какво пише на нея? — попита полицайката.

Ейб погледна през предното стъкло, присви очи и кимна.

— Да ми лапнеш големия, дебел к…

— Не това. До вратата. — Нанси посочи табелката. — Можеш ли да прочетеш какво пише?

— Прилича на четворка и деветка накрая.

— Значи сме на два номера от адреса.

Тя натисна газта и патрулката мина край подобна сграда, за да се озове пред триетажна постройка, покрита с голяма избеляла фреска, която фосфоресцираше някаква утопия от времето на брейка.

Нанси спря.

— Огледай наоколо.

— За засада? — Ейб обичаше нещата да са напълно ясни.

— Да.

Двамата огледаха района, търсейки хора, които биха могли да ги нападнат. Край тях профучаха няколко деца на кросови мотоциклети, а двама старци се появиха на прозорец от другата страна на улицата.

Никой от тези хора не изглеждаше заплашително.

— Ще отида да почукам на вратата.

— Няма да гася двигателя.

— Добра идея. — Шишкавият полицай прибра револвера в кобура, погледна отново салфетката от „Бъргър Кинг“ и каза:

— Гарет Оукуел. Гарет Оукуел. — Прибра салфетката с информацията в джоба на гърдите си и повтори още два пъти името, сякаш се подготвяше за рецитал.

— Плаща си данъците. От диспечерската го провериха.

Ейб дръпна лостчето, но вратата не помръдна. Смутено издърпа бутона за заключване и за втори път дръпна лостчето. Този път вратата се отвори. Докато слизаше, в затопления автомобил нахлу студен въздух.

— Ако нещо ми се случи — каза шишкавият полицай, — не казвай на жена ми за джентълменския клуб.

— Добре. Бъди внимателен.

Ейб кимна, издишвайки пара, потупа се по оръжието и затвори вратата.

Нанси не беше особено загрижена за безопасността на своя партньор. Опитът й, натрупан по улиците на Виктъри и като войник в Хаити, й подсказваше, че куршумите предпочитат интелигентните хора.

Дебел бял мъж със сребриста коса и дълга брада се появи на входната врата на украсената с фреска сграда. Зад него бе застанала брюнетка в стари кожени дрехи, която му беше или жена, или сестра. Не по-малко от една трета от телесната й маса беше съсредоточена в задника.

Докато крачеше към двойката, Ейб помаха с ръка, а Нанси отвори леко прозореца.

— Крайно време беше да дойдете — каза брадатият. — Мотоциклетът ми може да е вече канадец.

Шишкавият полицай продължи по каменната алея.

— Ти ли си господин Гарет Оукуел?

— На колко от хората тук са им откраднали мотоциклетите, та се налага да ме питаш за името?

— Господине, моля те — Ейб стигна до площадката, — трябва да спазвам официалните полицейски процедури, когато…

— А, изял си един „Биг Мак“? — Оукуел посочи с показалеца си. — Виждам салфетката.

— Господине, моля те…

— Може да си хапнал с типа, който ми задигна мотора? — заяде се среброкосият. — Може да е седял до теб и когато ти е поискал да му подадеш кетчупа, си му го подал? Чисто нова вакуумирана бутилка, така че е изпукала, когато си я отворил?

— Господине, мо…

— Може би този тип е използвал тоалетната заедно с теб? Може би в кабинката му е свършила тоалетната хартия и те е помолил за още и ти си му донесъл? От меката, с която цял ден можеш да се бършеш?

— Взехме си сандвичите от щанда за автомобили.

В патрулката Нанси си отдъхна.

— А докато сте стояли на опашката пред щанда за автомобили, пред вас нямаше ли откраднат мотоциклет?

— Не помня. — Ейб се обърна и извъртя очи по посока на партньорката си.

— Какво гледаш там отзад?

Шишкавият полицай отново насочи вниманието си към мъжа.

— Гарет Оукуел ли се казвате?

— Още ли не си разбрал?

Нещо се появи в огледалото за задно виждане на Нанси и тя нагласи наклона му, за да вижда по-добре. На две преки от нея имаше движещ се обект, който приличаше на микробус.

Фаровете му бяха изгасени.

Полицайката спокойно свали пушката помпа от стойката.

— Моля, отговори на въпроса.

— Бях, съм и винаги ще бъда Гарет Оукуел.

Нанси се обърна към своя партньор и останалите.

— Влезте всички вътре.

— Законът не е добре дошъл в моя дом.

— Влизайте вътре! — озъби се полицайката. — В опасност сте! — Очите й се насочиха отново към огледалото за задно виждане.

Приближаващото превозно средство беше на една пряка от нея. Беше кафяв товарен микробус, който отговаряше точно на описанието на видения снощи на местопрестъплението.

— Влизайте вътре — изкрещя Ейб, докато буташе двойката в сградата. — По-бързо!

Нанси се прицели с пушката помпа през задното стъкло.

Изсвириха гуми и кафявият микробус се стрелна напред. Тя го следваше с оръжието си, докато избоботи покрай патрулката и прекоси кръстовището в края на пряката. На задната броня също нямаше регистрационен номер.

Нанси знаеше, че не може да остави убийците на ченгета да се измъкнат. Затова извика на Ейб:

— Повикай подкрепление. — После сложи пушката помпа на седалката до себе си, включи на скорост и натисна газта.

Патрулката изрева.

Гумите се подпалиха и Кенефа се замъгли, когато Нанси се стрелна към кафявия товарен микробус.

Патрулката се поклащаше, докато бучеше нагоре по пътя. Изхвърлените от гумите камъчета оставяха вдлъбнатини по ламарините, но полицайката не вдигаше крака си от газта. Скоро разстоянието между летящите превозни средства се скъси на половин пряка.

Нанси протегна ръка към пушката, а в задната част на буса се появи черен квадрат. Беше прозорец.

От отвора се появи бял огън, фаровете на патрулката се разлетяха, една от предните гуми се пръсна, завъртайки волана наляво. Чу се скърцане на метал.

Патрулката поднесе, пръснатата гума плющеше по настилката.

Нанси вдигна крак от газта и завъртя волана по посока на поднасянето. Останалите гуми получиха сцепление и тя си върна контрола върху автомобила. Стъпи отново на газта и продължи преследването.

Разстоянието между двете машини намаля и тя отново протегна ръка за пушката си.

Блесна огън.

Предното стъкло се пръсна и хиляди късчета стъкло се посипаха по врата и гърдите на Нанси.

Гумите изплющяха, когато колата скочи на бордюра и решетката се заби в телефонен стълб. Челото на Нанси се стовари върху волана.

Замаяна и окървавена, тя протегна ръка, напипа пушката и я насочи през счупеното предно стъкло. Кафявият товарен микробус не беше по-голям от кибритена кутийка и скоро се превърна в спомен.

— Върнете се, педали! Мамка ви, шибани минетчии!

Полицайката Нанси искрено се изненада от своя речник.

30

Бетингър срещу съня

— Събуди се!

Бетингър отвори очи. Спалнята му се бе превърнала в студена бяла кошара и по някаква причина, която не можеше да разбере, Алиса се бе преобразила в мършав сипаничав азиатец с късо подстригана сребристочерна коса. Действителността преподреди уморените си мисли и детективът мрачно се сети за две неща: седнал зад бюрото си, се бе облегнал на стола. Не беше минало много време и дебнещият хищник, известен като сън, бе уловил плячката си.

Хуан помогна на Бетингър да стъпи на краката си.

— Хавайско е — обясни Пери, докато подаваше термоса с кафе на детектива.

Бетингър кимна в знак на благодарност и взе съдината.

— Хуан има там чичо, който му го праща за празниците — поясни рижият. — Земята им е много по-хубава, отколкото това лайно на материка.

— Удивително място да те погребат — добави сипаничавият азиатец.

— Ако истински се съсредоточиш, ще доловиш следи от аромата на канела и бадеми.

— Вероятно и на бикини.

Бетингър изсипа малко от напитката в устата си. Макар и в състоянието си на човек лишен от сън, осъзна, че кафето е изключително постижение.

— Това е…

— Имаш две минути! — изрева Зволински иззад писалището си.

— Ще те оставим пред „Сънфлауър“ — каза Пери, докато с другите двама детективи крачеха към входната врата. — Щом се събудиш, колата ти ще бъде на хотелския паркинг. Ние ще оправим сметката и ще ти пъхнем ключовете под вратата.

Бетингър нямаше намерение да благодари на рижия за услугата. Задоволи се с едно:

— Чудесно.

— Не се тревожи — Доминик няма да избяга от предизвикателството ти.

— Не бих и позволил.

Пери и партньорът му се спогледаха, после огледаха кандидат-съперника.

— Някога да си се бил със слон, направен от разгневени горили?

— Не и откакто бях дете.

— Тогава трябва да се подготвиш.

— Зволински се е справил с него.

— Зволински е гигант, а и се боксира по научному. Освен това, макар че си на ринга и с ръкавици, не можеш да свиеш мръсен номер на шефа си. Ти обаче ще получиш пълния арсенал номера.

— Готов съм.

— Искаш ли го изписано на надгробния ти камък: „Той беше готов“?

— Сложете многоточие — предложи Бетингър.

— Той беше готов…

Хуан обмисли промяната.

— Ето сега стана произведение на изкуството.

— Погрижете се да е курсив — добави детективът от Аризона.

Усмихнат, червенокосият потупа колегата си по гърба и го побутна напред.

— Ще го направя.

Бетингър мина през вратата и пресече района на приемната, където опечалената рецепционистка не откъсна нито веднъж очи от големия бял телефон. Сякаш очакваше пряко позвъняване от небесата.

* * *

Нещо почука по дясното рамо на Бетингър и го събуди. Парещите му очи установиха, че е на задната седалка на паркирала лимузина. Хуан седеше зад волана, а до него Пери, прегърбен на пътническата седалка, похапваше десертно блокче. Пурпурен сумрак оцветяваше лицата на детективите, предното стъкло и фасадата на мотел „Сънфлауър“, който се издигаше на шест метра от мястото, където бяха спрели.

— Покажи им значката — напъти го рижавият — и ще платиш само половината.

— Разбрано.

Бетингър се пресегна към вратата.

— Почакай!

— Да?

Рижият дояде блокчето, стрелна поглед към своя партньор и отново насочи вниманието си към задната седалка.

— Можеше да наклепаш Доминик за онова, което стори завчера на жената, дето малтретираше детето си. Можеше да кажеш на шефа и какво се случи с колата ти, но не го направи. Просто продължавай да бачкаш и да даваш идеи.

— Добри идеи. — Хуан вдигна сгънат лист хартия.

— Нашите данни — обясни Пери. — Мобилни телефони, лични имейли.

Бетингър взе листа с информацията.

— Вкарай ги в телефона си, после скъсай листа и дръпни водата.

— Ще бъде направено. Имате ли моите данни, момчета?

— Да — потвърди рижавият. — Ако измислиш нещо или нещо се случи… звънни.

Сипаничавият азиатец кимна.

— По което и да е време.

— Благодаря.

Бетингър знаеше, че Доминик е грубиян, а Такли зъл, обаче Хуан и Пери изглеждаха доста свестни, особено ако се вземе предвид обстановката, в която работят.

Рижият кимна към мотела.

— Поискай стая на втория етаж откъм задната част — далеч от улицата и останалите гости. Сложи резето и веригата. Блокирай вратата с дивана. Дръпни пердетата и свали матрака на пода, така че ако някой стреля през прозореца, да не те улучи.

— Случвало ли се е?

— Типовете в кафявия товарен микробус току-що стреляха по Нанси Блокман. Тя е добре, но те са още на свобода.

— Ще внимавам — каза детективът, разстроен от новината.

Хуан запали цигара и издуха дима.

— Приятни сънища.

Бетингър слезе от колата, затвори вратата и повлече удължената си сянка във фоайето, където получи комплект ключове от плешивия мъж зад рецепцията.

— Приятен престой.

— Аха.

Детективът излезе отново на студа със замаяни очи, заобиколи жълтия мотел и се качи в стаята си на втория етаж, която гледаше към задния паркинг. Ослушвайки се за шумове, той отвори вратата и направи бърз оглед на добре отоплената жълто-зелена вътрешност, несигурен дали подобна предпазливост не е близо до параноята. Бързото, но щателно претърсване не установи присъствието на скрити врагове.

Следвайки съвета на Пери, Бетингър заключи вратата, сложи резето и веригата, избута пред нея дивана, дръпна пердетата и свали двойния матрак от подматрачната рамка на пода. Последното усилие разкри два презерватива, изветряла цигара с трева и омачкано мексиканско порнографско списание.

Детективът никога не беше приемал урина с еротични или каквито и да е други цели, но се съмняваше, че в такъв случай вкусът в устата му щеше да е по-гаден, отколкото в момента. Макар да бе готов да плати двайсет и пет долара за четка и паста за зъби, беше прекалено уморен, за да си ги набави от рецепцията или да се върне в потискащия студ навън, за да ги купи от някоя дрогерия.

Той си направи гаргара с гореща вода, изплю я, повтори операцията и си изплакна устата. Върна се в стаята, извади телефона и набра номера на жена си. Това щеше да е последното му действие, преди да освободи съзнанието си.

— Здрасти — каза Алиса. — Как си?

Бетингър долови добре скритата нотка на безпокойство в нейния глас.

— Значи си чула?

— Познаваше ли ги?

— Запознах се с единия. — Той седна на ръба на подматрачната рамка.

— По това ли работиш?

— Цялото управление работи… макар че в момента се готвя да поспя.

— Къде си?

— Мотел „Сънфлауър“ в центъра на Виктъри. — Детективът свали ботушите.

— Значи тази вечер няма да се прибереш.

— Няма. Утре ще започна много рано. Тук ще си купя бельо и чиста риза, но ще гледам да се прибера за вечеря.

— Би било чудесно.

Коланът падна на пода.

— Как мина разговорът ти с Рубинщайн?

— Много добре. Когато се видим, ще ти разкажа.

— Добре. Как са децата?

Настъпи пауза, която Бетингър веднага възприе като многозначителна.

— Какво се е случило?

— Мисля, че няма нужда допълнително да те…

— Алиса… какво се е случило? Гордън…

— Карън. Онези момчета отново са я дразнили. Дрънкали са расистки гадости и разни сексуални неща. Тя си тръгнала, но те я последвали. Казала им да спрат, а те започнали да хвърлят разни неща по нея.

Ярост изпълни Бетингър, но когато попита, гласът му беше спокоен:

— Какво са хвърляли?

— В началото чипс. След това кутийки от мляко и месо от такос.

— Месо от такос. — Той си представи малкото си красиво момиче опръскано с говежда кайма. Сърцето му заблъска в гърдите, а периферното му зрение изчезна.

— Какво са правили възрастните, докато това се е случвало? Загрявали са катрана? Събирали са пера?

— Затова не исках сега да ти казвам.

Поемайки си дълбоко дъх, Бетингър се успокои.

— Скъпа… това, което се случва тук във Виктъри, е сериозно, много сериозно. Обаче това е моята работа. Харесва ми да съм детектив, да затварям идиоти, да разрешавам загадки и да помагам на хората. Това е най-удовлетворяващото нещо, което бих могъл да правя — но това е моята работа. А ти и Карън сте моят живот. Ако нещо лошо се случи на някоя от вас, искам да науча независимо от всичко. Разбра ли?

— Забрави Гордън.

— Не съм. Сигурен съм, че ще се върне сред групата на най-обичаните от мен, когато започне да следва. Обаче точно в момента не е сред тях.

Старецът, който живееше в гърдите на Алиса, се изкиска дрезгаво.

— Няма да му кажа това.

— Той го знае. — Бетингър хвърли сакото си на близкия стол, където то остана за малко, преди да се плъзне на килима.

— Мога ли да говоря с Карън?

— Спи. Да я събудя ли?

— Не, остави я да спи. Какво стана с грубияните?

— Загазили са. Главатарят им, Брайън Калахан, ще бъде отстранен от училище.

— Можеш ли да се свържеш с неговите родители?

След като известно време обмисля въпроса, Алиса попита:

— Това добра идея ли е?

— Не мисля, че расизмът се проявява по естествен път у дванайсетгодишни момчета, така че искам да говоря с източника.

— И какво ще им кажеш? Че детето им е лайно?

— Просто искам госпожа и господин Калахан да знаят, че един неприятен и много черен полицай ще бъде пряко намесен във всичко, което се случва с Карън Бетингър.

— Ще вземеш ли допълнително оръжия, когато се срещнете?

— Най-малко осем.

— Добре, ще намеря телефона им. — Старецът пак се изкиска. — Хайде, лягай да поспиш.

— Ще поспя, а ти гледай да си вкъщи за вечеря.

— Добре. Обади се следобед и бъди внимателен.

— Ще се обадя и ще внимавам.

— Обичам те — казаха съпругата и съпругът едновременно.

— Хубави сънища — добави Алиса.

— Доскоро.

Бетингър натисна червеното копче за прекратяване на връзката и остави телефона на нощното шкафче. Прозявайки се с пукот на челюстите, се съблече, пусна таванния вентилатор и се стовари върху матрака.

Най-накрая сънят спечели продължителната битка.

От дълбините на полубудното подсъзнание на детектива с бълбукане се издигаха кошмари, но дори най-ужасните от тях се оказаха безобидни в сравнение с онова, което скоро щеше да види.

31

Нови употреби на една стара кола

Огромна длан изплющя върху стъклото и удиви кадет Брадли Джанески. Ръката смени формата си и един черен пръст, който с лекота би могъл да строши гръдна кост, посочи мръсното стъкло.

— Свали го.

Кадетът завъртя дръжката, сваляйки стъклото откъм шофьорската страна на купето, което някога бе принадлежало на неговия по-голям брат, а преди него на най-големия му брат. Един едър черен мъж беше застанал в двора на отдавна закритото средно училище, а силуетът му напомняше боен кораб. Пара се вдигаше от двете черни кули, които се оказаха неговите ноздри.

Подобно на повечето хора Брадли Джанески се страхуваше от ефрейтор Доминик Уилямс.

— Паркирай там. — Едрият мъжага посочи наполовина срутената козирка, която предпазваше предния вход на училището. — Стой там в сенките. Когато видиш Хлъзгавия Сам, ще се обадиш на мен или на Такли. Ако не успееш да се свържеш с нас, опитай с Хуан или Пери Молой. Ето…

Смачкан на топка лист хартия отскочи от луничавото лице на кадета и се приземи в скута му. Докато търкаше дясното си око, младежът вдигна смачкания лист с информация.

— Ако се изнесе, преди да сме пристигнали… — Доминик разкопча черното си палто и извади късоцев револвер, увит в целофан. — Стрелял ли си някога?

— На стрелбището се класирах сред първите два процента, а съм израснал, ловувайки с баща ми и моите братя.

— Извади го от целофана. — Едрият мъж подхвърли ламинираното оръжие върху вдлъбнатината на таблото. — Ако Хлъзгавия Сам се опита да избяга, насочи го срещу него и му кажи, че си от полицията. Ако се наложи, дай предупредителен изстрел във въздуха.

— Да, сър. — Брадли Джанески взе револвера от арматурното табло и започна да отвива целофана.

Доминик хвърли пластмасови белезници върху скицата с лицето на Хлъзгавия Сам, която лежеше на пътническата седалка.

— Закопчай го и го дръж в багажника, докато някой от нас се появи.

— Да, сър.

— Ако хукне — продължи едрият мъжага, — искам да го блъснеш с колата. Мини през ходилото, счупи му крака. Не карай твърде бързо, за да не го прегазиш и засегнеш жизненоважни органи. Ако се качи в кола, блъсни се в нея.

— Няма ли да е по-лесно просто да го гръмна?

— Трябва ни жив на всяка цена.

— Знам да стрелям.

— Може би… но дори изстрел в крака може да убие негрото. И ако Хлъзгавия Сам извади пистолет насреща ти, няма да си помислиш „трябва да го раня“, а ще се посереш в гащите и ще гърмиш, докато барабанът ти се изпразни. — Доминик потупа торпедото на колата. — Ето това е твоето оръжие.

Кадетът не беше съгласен с устната оценка на ефрейтора, но бе достатъчно съобразителен да не изкаже мнението си гласно.

— Добре, ще го блъсна.

— Хубаво. Обаче първото, което трябва да направиш, щом го видиш, е да позвъниш на тези номера, за да дойдем.

— Да, сър.

Издишвайки пара, едрият тип се обърна и закрачи към луксозната си сребриста кола.

Брадли Джанески затвори прозореца, остави револвера върху скицата и вдигна бинокъла, който бе получил миналия месец като подарък за двайсет и втория си рожден ден. От другата страна на улицата се виждаше обикновената бетонна фасада на сградата, в която се твърдеше, че се намира автоджамбазкият сервиз на Хлъзгавия Сам.

Първото полицейско наблюдение на кадета беше започнало.

32

Е.В.К.

Вратата на асансьора се отвори и красивият русокос полицай, който приличаше на филмов артист, излезе в ярко осветения коридор на шестия етаж в жилищната сграда, където живееше. Младежът носеше тайландска храна за вкъщи и няколко ризи от пералнята.

С девет атлетически крачки Джери Лангфърд стигна до вратата на жилището, спря се, остави храната на мокета и извади ключовете си. Чу се металически звън.

Един блед и жилав чех по черен анцуг, бронежилетка, латексови ръкавици, маска и с татуировка Е.В.К. наблюдаваше полицая през шпионката.

Лангфърд отключи и последното резе и щом взе пликовете с храна за вкъщи, наблюдаващият го отвори вратата на незаетия апартамент, който беше от другата страна на коридора. Пантите и стъпките на чеха бяха тихи, но не безшумни и полицаят погледна през рамо. Зад него стоеше мъж с насочен срещу лицето му пистолет със заглушител и с маска на дявол от Вси Светии.

— Не вдигай шум — каза Е.В.К. иззад дяволските резци. — Влез вътре.

Докато изпълняваше нареждането и отстъпваше в апартамента, по лицето на Лангфърд се изписа страх.

Полицаят беше ерген и нещата щяха да бъдат лесни, ако не се появи някой посетител.

Е.В.К. вкара с ритник плика с тайландска храна в белия апартамент, влезе вътре, огледа жилището и зарези вратата. През цялото време оръжието му не се отклони и за част от секундата от главата на полицая.

Чехът прекрачи купчинката разсипани нудъли, които приличаха на вътрешности на плъх, и се придвижи напред, докато между оръжието и мишената му останаха само деветдесет сантиметра.

— Не говори — нареди Е.В.К. — Просто кимай. Разбра ли?

Лангфърд кимна.

Чехът насочи показалеца си към черния кожен диван и ококореният полицай седна, оставяйки чистото си пране върху възглавницата до себе си.

— Има ли някой друг? — попита тихо Е.В.К., докато закрепваше с тиксо прозрачна найлонова торбичка отстрани на пистолета.

Сълзи проблеснаха в очите на Лангфърд.

За чеха не беше трудно да разгадае реакцията на полицая.

— Човекът полицай ли е?

Лангфърд поклати глава, избърса сълзите от очите си и отпусна влажната ръка върху чистото пране. Хартията изшумоля.

— Джери?

Гласът долетя от другата стая, принадлежеше на южнячка. Е.В.К. си помисли, че прозвуча като на хубава жена.

Полицаят се хвърли към чеха.

От заглушителя изскочи ярък огън и куршумът с кух връх разкъса гърлото на Лангфърд, превръщайки вика му в писукане. Найлоновата торбичка, която беше закрепена отстрани на полуавтоматичния пистолет, беше хванала изхвърлената гилза.

Е.В.К. стреля отново. Лявото око на Лангфърд изчезна, а мозъкът му плисна върху дивана. Когато втората гилза издрънча върху предходната, лоботомираният труп седна отново на дивана.

Престъпникът смяташе, че правилното убийство не бива да предизвиква повече шум от обличането на зимното палто например. Затова беше напълно доволен от равнището на шума в сегашното си начинание.

Той прекоси апартамента и застана до затворената врата на спалнята.

— Джери? — повика отново южнячката.

Е.В.К. насочи пистолета към невидимата жена от другата страна на вратата.

— Нали не си забравил лютия сос?

Бронзовата топка се завъртя и вратата се отвори, разкривайки мекото чувствено лице на блондинка със сладка бенка на лявата буза, чифт трапчинки и чисто розово бельо, което скриваше само най-розовите части от нейната анатомия.

Проблесна светкавица.

Куршумът с кух връх откъсна парче от гърлото на жената и блъсна черепа й странично в касата на вратата. Тя рухна заднешком с хриптене.

Е.В.К. я хвана за конската опашка, дръпна я назад и я запрати на леглото. Прозрачна течност, която миришеше като пино гриджо, бликна от хранопровода й. Убиецът насочи пистолета си и белият огън прониза ужасеното й съзнание.

Четвъртата празна гилза целуна другарчетата си в найлоновото пликче.

Кръвта се стичаше на локви.

Е.В.К. се обърна към скрина и издърпа най-горното чекмедже, разкривайки дамски бикини. Той направи топка от тях и започна да ги пъха в продупченото гърло и чело на русокосата, докато успя да запуши раните. Не се смяташе за перфекционист, но обичаше да работи чисто.

Зави жената в изцапаните с вино и засъхнала кръв чаршафи, свали я на земята и я плъзна под леглото. После се върна в хола, пъхна пистолета в кобура и затапи раните на Лангфърд с бельото на жената. За късмет на убиеца (който нямаше време да почисти както трябва местопрестъплението) килимът и диванът бяха черни и щяха да скрият кръвта на полицая от случайния наблюдател.

Чехът претърси мъртвия човек, откри полицейската му значка и я пусна в пликчето, където вече лежаха четирите празни гилзи.

Оставаше само още едно нещо, което Е.В.К. искаше от Джери Лангфърд.

Той дръпна ципа на джинсите и смъкна боксерките на мъртвия полицай. Откриха се обръсната пубисна област, татуирано сърце и пенис с розови оттенъци, мокър от урината. Убиецът стисна главичката между палеца и показалеца си и разтегна члена почти нежно.

В другата му ръка щракна макетен нож.

Стоманата направи тъмен срез в изпънатия член и опънът откъсна външната кожа, разкривайки бледата уретра и тъмната лилаво-червена плът на пещеристото тяло. Бързо и рязко движение сряза тези тръби и пенисът беше отнет от неговия собственик.

Убиецът сложи капещата плячка в торбичката с празните гилзи и значката. Всички тези неща щяха да идат на едно и също място.

После положи увисналото като вързоп тяло на Лангфърд в мавзолея под леглото, изгаси лампите, надникна в коридора, увери се, че е пуст, свали маската, излезе от апартамента и слезе с асансьора до небесносиньото фоайе.

При входа в сградата задържа вратата за една възрастна двойка, която спореше за някоя си Гъртруд. Докато ги чакаше да влязат, хвърли поглед на водолазния си часовник, който според него беше най-добрата съществуваща машина. Платинените му стрелки показваха осем и единайсет минути.

Неочакваното отбиване на Лангфърд до химическото чистене му бе прахосало малко време, както и отърваването от русата му гостенка. Е.В.К. не се ядосваше за неща, които са извън неговия контрол. Затова сега не беше ядосан, но знаеше, че трябва да промени натовареното си разписание.

Той излезе от жилищната сграда и закрачи на север към черния като дървени въглища товарен микробус, който беше купил завчера сутринта.

Беше от превозните средства, които никой не забелязва.

33

Смазващи дълбини

От високоговорителите на джубокса, който трансформираше баси в нещо като шумолене на насекоми, се лееше безцелно китарено соло. Седнал в сумрачната светлина на ъгловото сепаре, Пери размаха ръка, за да разпръсне дима от цигарата на Хуан. Обикновено рижият търпеше лошия навик на партньора си, без да се оплаква, обаче по време на свръхдълги дни като днешния му беше трудно да не обръща внимание на въздуха, преситен с канцерогени.

— Ако аз хвана рак, а ти не, ще сложа меланома в ориза ти.

— Може да забележа бучката.

— Ще ти кажа, че е тофу.

Сипаничавият азиатец обърна глава, издиша мръсотия и докато гасеше цигарата в сплесканата кутийка от бира, искрите се разхвърчаха във формата на цвете.

— Просто трябваше да ми кажеш.

— Не исках да бъда груб.

Лявото рамо на Пери още го наболяваше от куршума, който беше отнесъл през ноември. Болката му напомняше деня, в който той, Хуан, Доминик и Такли бяха пипнали лъжливата торба с лайна, заради която бе убит детектив Лоурънс Уилсън. Макар Себастиан да имаше законен повод да се оплаква от тази акция (както и от други), сегашните му репресивни мерки изглеждаха прекомерни… ако не и доказателство за чиста лудост. Джането и Дейв Стенли бяха добри, почтени полицаи (почти до безполезност) и никога не бяха срещали латиноса, нито пък Нанси Блокман и Ейб Лот, срещу които по-рано тази вечер бе извършено покушение.

— Трагична работа — каза Пери и вдигна халбата със силна тъмна бира. — За Джането и Дейв.

Хуан вдигна чаша с охладена джинджифилова бира.

— За Джането и Дейв.

— Хич не ми се ходи на това погребение — отбеляза рижият, докато бършеше пяната от горната си устна. — Италианците не умеят да се владеят.

— Ха, това е преумаляването на столетието!

— Предполагам, че храната ще е хубава… и много. Когато празнувахме шестнайсетия рожден ден на дъщеря му, имаше толкова пържени равиоли, че можехме да се разположим на лагер. — Пери отпи още една глътка бира. — Ще доведеш ли Хедър?

— Погребенията на полицаи й докарват кошмари — отговори Хуан и остави джинджифиловата си бира. — И без това цялата тази история достатъчно я разтревожи.

— Напълно разбираемо.

И както всеки път, когато гледаше мрачно на живота, Пери се сети за двамата си синове в Калифорния, за тяхната майка и нейния съпруг — мъжа, с когото неговото потомство споделяше всичко, с изключение на 50 процента от генетичния си код и първите две години от своя живот.

— За момчетата ли се замисли? — попита Хуан.

— Може би. — Рижавият не беше виждал децата си от по-миналогодишната Коледа, когато се бе качил на самолета, за да ги посети в Сан Франциско. По време на това пътуване се беше оплел в спор с Дан, богаташкия адвокат, за когото жена му се беше омъжила, който едва не завърши със сбиване.

— Всичко е скапано.

— Трябва да се видиш с момчетата.

— Знаеш ли кое е гадното в цялата тази работа? Когато с този капут Дан се разгорещихме, моите деца — синовете ми — взеха неговата страна, страната на техния пастрок, някакъв шибан адвокат. И мога да ти кажа, че ако се беше стигнало до истинско сбиване, щяха да помагат на него.

— Трябва да ги видиш.

— Случилото се няма нужда от продължение. Или пък скапан римейк в 3D.

— Няма нужда да е в Сан Франциско. Това е територията на Джил и Дан. Заведи синовете си в някой рибарски град или курортно селище. Някое ново и различно място, което може да стане ваше.

Пери обмисли предложението.

— Може би.

— Не си им баща в традиционния смисъл, така че не се преструвай на такъв. Ти си добър човек, умно ченге и добър приятел. Покажи им този човек и те ще поискат да имате някакви отношения.

— Ще помисля по въпроса.

— Виж се с тях.

Пери извади изпушената наполовина цигара от пепелника и я пъхна в устата на Хуан.

Между двамата партньори, които бяха приятели още от първата си година в полицейската академия, настъпи почтително мълчание.

Сипаничавият азиатец щракна запалката си. Светлината на пламъка огря лицето му, осветявайки само по-плитките кратери. Тютюневите снежинки пламнаха.

Парчето с безцелното китарено соло се беше сменило със соул изпълнение от седемдесетте години.

Чернокожи мъже пееха със съвършено синхронизирани фалцети за сладоледената неделя и Пери стигна до заключението, че това трябва да е метафора за жена или за нейните най-прелестни части.

— Чуй ги тия типове — подхвърли рижият. — Някога чернокожите бяха толкова готини… много по-готини, отколкото някое бяло момче би могло да се надява някога да бъде. Човече, какво, по дяволите, се е случило с тях?

— Станаха афроамериканци.

— Колко жалко. — Пери отпи глътка и оправи превръзката през рамото си. — Този Бетингър е твърде раздразнителен.

— Обикновено интелектуалците са раздразнителни.

— Защо?

— Защото тъпите копелета непрекъснато ги питат „защо“.

— Преди минута каза, че съм умен.

— Нещата се променят.

Пери пак отпи от бирата си.

— Мислиш ли, че ще намерим Себастиан?

— Ще го намерим. — Хуан дръпна от цигарата си. — Макар точно в момента да се случва нещо много по-важно…

— Какво?

— Кой.

— Кой?

Сипаничавият азиатец издиша и рижият проследи дима с поглед, докато се носеше към бара, където една яка мадама с платинена коса се бе изложила на показ. Лилав пуловер и тесни черни панталони се бяха впили в екипировката й.

— Какъв екземпляр — отбеляза Пери. — Поглежда ли насам?

— Два пъти.

— Това прави четири очи.

— Не забравяй грима.

Пери огледа напитката, докато пътуваше към устата на жената.

— Това вътре маслинка ли е?

— Със сигурност не е мини авокадо.

— Изглежда малко самотна или… може би изоставена? — Рижият разходи бирата до устата си, после я остави на масата. — Може би има нужда от малко развеселяване?

— Хората казват, че си смешен.

— Ще се пробвам.

Жената прибра платинена букла зад лявото си ухо и попи ъгълчето на устата си със салфетката. Движенията й бяха чувствени и провокативни.

— А дори още не съм се пуснал.

— Отивам да играя карти. — Хуан върна цигарата в миниатюрното сърце и стана от масата. — Забавлявай се.

— Когато се прибереш у дома, предай на Хедър най-топлите ми и настъпателни поздрави.

Всички, които бяха срещали съпругата на сипаничавия азиатец, бяха малко влюбени в нея.

— Вероятно няма да го направя.

— Не ме карай да я открадна от теб — предупреди го Пери.

— Ти не си неин тип.

— По какви си пада?

— Обезпаразитени.

— И това от приятел.

— Такава е приказката.

— Празни приказки като в черква, а?

— Точно така. — Хуан си облече палтото. — До утре.

— Пази се.

Сипаничавият азиатец сви рамене.

— Не се пали много. Навън е опасно и човек трябва да внимава.

— Ще внимавам. Късмет с маслинката.

— На нас, рижавите, винаги ни върви.

Хуан пусна крива усмивка, което се случваше рядко, и на тръгване потупа своя партньор по гърба.

Пери надигна халбата, докато не я изпразни, остави я на масата и се измъкна от сепарето. Някакво парче с църковен орган и певец с подходящ за госпъл глас бе сменило песента за сладоледа.

Протягайки се, рижият детектив огледа бара. Мястото вдясно от жената с платинената коса бе заето от един тип, който нямаше шанс, а от лявата й страна столчето беше свободно.

— Забелязах нишата — обяви Пери, кацвайки на празното столче.

Платиненият екземпляр остави напитката си, оправи тесния си лилав пуловер и отметна кичур от заостреното си изразително лице, вероятно от германски произход. Макар сумрачната синкава светлина да не позволяваше да се каже дали е употребила значително количество грим, на детектива въобще не му пукаше, защото у тях всички лампи бяха с реостати.

— Друг път не съм те виждал тук — продължи Пери.

— Обикновено имам по-добри хрумвания. — Гласът на жената беше нежен, а гърдите й предизвикваха неудържим интерес.

— Казвам се Пери.

Завладян от тревожни мисли, платиненият екземпляр не отместваше очи от маслинката.

— Ако искаш, може да използваш псевдоним — предложи Пери — или пък аз да ти дам име от онези, които се използват в хумористичните петстишия.

Жената продължи размислите си в мълчание.

— Виж — обясни Пери, — седеше тук и ми хвърляше погледи — лесно забележими като прожектори. И аз дойдох. Обаче съм възпитан и ако искаш да останеш сама, ще си вървя.

— Няма нужда да си тръгваш.

Напитката левитира към устата на платинения екземпляр и маслинката изчезна. Дъвчейки, жената остави чашата си за мартини на бара.

Пери наблюдаваше движенията на тевтонските й челюсти.

— Обзалагам се, че зъбите ти са много нежни.

Едва забележима усмивка заигра по устните на жената.

— Нежни и остри.

Сдъвканата маслинка беше преглътната.

— Аз съм Кристи.

С вдигнат пръст детективът привлече вниманието на келнера, истинско мълчаливо, трътлесто и мрачно превъплъщение на своя вид.

— Мартини за дамата и тъмна за мен.

— Аха. — Екземплярът с престилката се обърна към своите бутилки и принадлежности.

Пери насочи вниманието си към Кристи.

— Това истинското ти име ли е?

— Отзовавам се на него.

— Обичам отзивчивостта. Наоколо ли живееш?

Платиненият екземпляр се смръщи.

— Нима ти приличам на някой, който живее в този район?

Детективът разбра, че разговоря с човек, който има известен умствен багаж.

— Изглеждаш така, че можеш да живееш където поискаш.

— Това комплимент ли беше?

— Надявам се.

— На мен ми прилича по-скоро на подмазване.

Багажът се превръщаше в бреме.

— Хубавите момичета винаги имат избор — защити се Пери. — А красивите жени — десетократно повече.

— Значи жените са за това? Да ги гледат?

— Не, не, разбира се, че не. Аз си падам и по миризмата.

— Нали каза, че си възпитан?

— С пълно основание.

— Защо тогава превръщаш жените в обекти?

Тогава детективът разбра, че Кристи обича да ходи на демонстрации и митинги.

— Всеки човек, когото не познаваш, е обект. Когато взаимодействаш с него така, в разговор, се ориентираш какво има в този обект.

— Обаче ти се интересуваш главно от външния вид.

— Не. Всичко започва с външния вид, защото така действа привличането в онази част от мозъците ни, която не можем да контролираме. — На Пери му хрумна идея. — Покажи ми снимка на последното си гадже.

— Изтрих я.

Детективът извади телефона си, който имаше връзка с интернет.

— Кажи ми как се казва.

— Няма.

— Обзалагам се, че е хубавеляк — обяви Пери, докато прибираше телефона си. — Обзалагам се на хиляда гущера, че не си се издигнала над грубите импулси на физическото привличане и не си имала връзка с плешиво и пъпчиво джудже само защото е страхотна личност.

— Ти не си чак толкова привлекателен — каза платиненият екземпляр с усмивка.

Детективът се отпусна, доволен, че е успяла да навигира успешно през първото минно поле.

— Казвали са ми, че съм достатъчно привлекателен.

Халба бира блъсна Пери по лакътя и докато празната чаша за мартини се смени с пълна, той извади двайсетачка и я остави на бара. След като прибра банкнотата, създанието с престилката се върна в своето леговище.

Кристи кимна одобрително.

— Благодаря ти.

— Удоволствието е мое. — Пери вдигна чашата си. — За красивите обекти.

— И за тези, които не са толкова късметлии.

Вратата на тоалетната се отвори и бяла светлина плисна в бара, осветявайки двамата, сякаш са главните герои в импровизиран мюзикъл. Пери можа добре да огледа Кристи, чието лице показваше известно износване, но все още беше твърде привлекателно като цяло. Ако трябваше да направи предположение, би казал, че е младееща и здрава четирийсет и две годишна жена.

— Аз съм на четирийсет и две — обяви Кристи, когато остави чашата си на плота.

— Никога не бих могъл да предположа.

Вратата на тоалетната се затвори и прожекторът изчезна. Тревожните мисли отново завладяха платинения екземпляр.

— Какво има? — попита Пери.

Кристи въздъхна. Той мразеше този звук, защото жена му го използваше за общуване през последната нещастна година от техния брак. Обаче днес в бара го подмина, без да се дразни.

— Тази вечер трябваше да се срещна тук с един човек — обясни жената.

— Късметлийка си ти.

— С един мъж.

— Пак си късметлийка.

— Миналата седмица излязох с него, прекарахме наистина чудесно и трябваше да се срещнем тук. — Кристи си погледна часовника. — Преди повече от час.

— И изведнъж нещата се промениха към по-добро.

Изражението върху лицето на жената не потвърждаваше заявеното от детектива и той веднага разбра, че напразно е прахосал усилията си. Докато отпиваше от бирата си, огледа наоколо за нови възможности.

Кристи сложи питието си на бара.

— Мисля, че е време да си повикам такси.

Изведнъж самотната звездичка на надеждата отново заблещука в черния вакуум на пространството.

— Нямаш ли кола? — попита Пери.

— Един приятел ме докара. Джордън — това е мъжът, с когото имах среща — има кола и…

— Пак извади късмет.

— Благодаря, не — жената поклати глава. — Съжалявам, но предпочитам да взема такси.

— Не се притеснявай, аз съм ченге.

Съмнение помрачи лицето на платинения екземпляр.

Детективът остави бирата си на плота и показа значката.

— Значи наистина си ченге — каза Кристи с облекчение. — Ако нямаш нищо против… бих искала да си тръгна сега.

— Разбира се. Къде живееш?

— На Четвърта, пресечка на „Съмър“.

— Значи ще имаш достатъчно време, за да измислиш телефонен номер.

Кристи изпи течността, останала в чашата за мартини, и я остави на бара.

— Няма да измислям.

Пери й помогна да си облече палтото и я съпроводи до паркинга, където тъмносинята му луксозна кола стоеше под неоновата табела с опърпана четирилистна детелина, която, изглежда, беше намирана вече няколко пъти. Издишвайки пара, той отвори вратата за своята гостенка.

— Благодаря — каза Кристи, докато влизаше в колата. Думите й увиснаха във въздуха — ясно видимо облаче, осветено в зелено от бръмчащия неон.

Пери заобиколи колата, мислейки за децата си там, на запад (които в действителност бяха много по-големи, отколкото в неговите мисли), и за съвета на Хуан и скоро стигна до решение. След като остави платинения екземпляр, ще звънне на своите момчета да ги пита дали искат да отидат на планина — може би в Каскейдс или Каролина. Сега в Сан Франциско беше осем часът и двамата трябваше да са си вкъщи и будни.

Той влезе в колата, затвори вратата и завъртя ключа. Басово бръмчене се понесе от торпедото и шофьорът погледна своята спътница.

Жената трепереше.

— След минутка ще стане топло.

Кристи кимна. Отново изглеждаше прекалено заета със своите проблеми.

— Наред ли е всичко? — Пери бутна ръчката на отоплението до края.

— Просто ми е студено.

Той остави отговорът да увисне във въздуха, включи на скорост с ранената си ръка, излезе назад от мястото за паркиране, намери празната улица и подкара по нея.

Топлина и мълчание изпълваха плюшения интериор.

— По какво още си падаш, освен да сваляш ирландски ченгета?

— Обичам да чета.

— Книги, списания? Онзи блог за кучета, който си позволява да използва мръсни думички?

— Книги.

— Трилъри, любовни романи?

— Любовни романи? — леко се засмя жената. — Не и откакто станах на четиринайсет.

— Значи не си чела „Нашето вечно лято“.

Кристи изглеждаше изненадана.

— Чел ли си я?

— Да, и мисля, че е доста добра. — Детективът спести, че накрая беше плакал.

— Приемам честната ти дума. — Това беше казано иронично, но не прозвуча неприятно.

Пери завъртя волана обратно на часовниковата стрелка и излезе на Съмър Драйв. Не се виждаха никакви пешеходци. Само в далечината нечии стопове се шмугнаха в странична улица.

— Какви книги четеш? — попита детективът.

— Най-вече история и понякога шпионски романи.

— Трябва да ми препоръчаш заглавия.

— Разбира се.

Кристи пусна една прозявка, която не изглеждаше съвсем истинска, и Пери я изтълкува като намек. Въздухът се стопли и следващите няколко километра двамата споделяха мълчанието и неравностите по улицата. Беше изненадващо приятно преживяване.

Колата мъркаше, а отвън градът беше тъмен и пуст. Минаха край магазин за плочи, затворен от осемдесетте, Пери включи радиото и избра станция, която пускаше стари хитове. Банда гласовити жени пееха за момче на име Били Джим, за когото току-що бяха решили, че въобще не е добър.

— Харесвам това парче — обади се Кристи. — Напомня ми за младостта.

— Във Виктъри ли си израсла?

— За съжаление.

Пери избягна един мъртъв гълъб и продължи разговора.

— С какво друго се забавляваш?

— Взимам филми под наем.

— Какви? Няма да си помисля лошо за теб, ако са фетишистки.

— Чуждестранни филми. Много обичам да гледам за други страни и култури.

Лицето на Пери се разведри, когато чу отговора.

— Гледала ли си „Смазващи дълбини“?

— Не мисля.

— Японски, черно-бял — действието се развива в подводница.

— Не си падам по военни филми.

— Този е изключение, защото е най-добрият, правен някога.

— За какво се разказва?

Макар детективът да подозираше, че Кристи просто иска да убие времето, докато стигнат до дома й, реши да задоволи любопитството й.

— Няма да ти го разказвам целия — обясни той, — а само ще го щрихирам…

После прочисти гърлото си, сякаш щеше да вдига тост.

— Япония е на път да загуби най-голямата война в историята — Втората световна. Главният герой във филма е Тайшо. Той е капитан в японския военноморски флот. Тайшо има приятелка, с която са сгодени. Юки е сладко миньонче, което работи на поточната линия във фабрика, където се произвеждат торпеда за подводници. Времената са тежки и фабриката изостава с производството, макар всички да работят на смени по осемнайсет часа на ден без почивни дни. Юки е изгубила три пръста в машините и кашля лошо.

Обаче Тайшо я обича и такава.

Лично императорският главнокомандващ му възлага задача. Заповедта му е да закара една миниподводница до важна точка в Тихия океан и да потопи всички вражески кораби, които се намират на това място. Включително един самолетоносач.

Няма никаква вероятност да успее, обаче Тайшо е войник, воин, който ще направи онова, което му е заповядано. Това е неговата мисия и накрая го очаква почетна смърт.

Ако има нещо, което японците обичат повече от сурова риба и роботи, това е честта.

Тайшо прекарва последната нощ с Юки. Разговарят, вечерят, правят любов. Това е стар филм, затова за секса се намеква със силуети, цветя и подобни работи. Наистина стилен и романтичен. Той не й казва каква е неговата мисия. Просто й казва да бъде щастлива, независимо от всичко.

Пери почувства как очите му започват да смъдят.

— На сутринта Тайшо пъха всичките си пари под възглавницата на Юки и й оставя бележка да напусне фабриката и да отиде да живее някъде на чист въздух.

След това отива да събере екипажа си. В него е и най-добрият приятел на Тайшо — Горо, който е едър, як тип, скромен и обичащ веселието, от хората, които всеки обича. Има и един белокос, еднорък възрастен пияница, както и кльощав пъпчив младеж с очила — в този момент от войната вече са използвали много завързаци.

Четиримата заминават за миниподводницата в очукана кола, каквито може да се видят в Кенефа. Тя е направена за двама души, но трябва всички да се напъхат вътре.

Натоварват торпедата и Тайшо им нарежда да изхвърлят леглото му, за да могат да натоварят още. Подводницата се нарича С-73.

— Не са ли я наименували някак? — попита Кристи.

— Японците не правят така.

— И така С-73 напуска пристанището. Спецефектите изглеждат много добре за онова време, но това е стар филм, така че човек не може да му придиря много.

Фаровете осветиха знака, обозначаващ завоя към Десета улица. Пери погледна спътницата си.

— Ти каза Четвърта, нали?

— Да.

— По пътя към местоназначението им Горо и младежът с очилата играят карти и разговарят за това какво е да имаш деца, а едноръкият старец не спира да разказва за внучка си и как ще я заведе на минералните бани в Киото, когато войната свърши.

Тайшо слуша този разговор и дори няколко пъти се включва, преструвайки се, като разказва какво ще прави след войната. Не им казва, че мисията им е самоубийство, за да може да се порадват на своя последен ден.

Пери зави по Четвърта улица.

— Кажи къде.

— И какво стана с тях?

— Трябва да го гледаш. Може някой път да го гледаме заедно.

— Може би. — Кристи посочи една сива сграда. — Ето там.

Детективът натисна спирачките и завъртя волана по часовниковата стрелка.

— Мога ли да използвам тоалетната ти? Чака ме дълъг път.

Платиненият екземпляр го огледа преценяващо, докато той паркираше зад син джип със затъмнени стъкла.

— Нищо няма да ти направя — защити се Пери, съзнавайки, че молбата му изглеждаше нагласена. — Виж, ако не искаш — няма проблем. Ще направя лед в някой пасаж.

Кристи вдигна показалеца си.

— Само тоалетната?

— Само тоалетната.

— Ще ми разкажеш ли какво се е случило с С-73?

— Не искам да ти развалям удоволствието от гледането — отговори Пери, докато преместваше лоста на скоростите и изключи двигателя. Напрегнатата сцена, когато екипажът разбира, че мисията им е самоубийствена, беше от любимите на детектива, както и тази с бунта, когато Горо загива, спасявайки живота на Тайшо. — Наистина трябва да го гледаш.

— Добре. — В гласа на Кристи прозвуча тъжна нотка.

Пери слезе от колата. Главата му беше обвита в облак пара, докато затваряше вратата.

— Ох, изпуснах си чантата — каза жената и изчезна зад арматурното табло.

Внезапно детективът разбра.

Три дълги черни цеви се появиха от прозорците на тъмносиния джип.

Пери протегна ръка към своя полуавтоматичен пистолет.

Бял огън с пукот изригна от автоматите. Куршумите прогориха дупки в лицето, ръцете и гърдите на детектива.

Пистолетът му изтрака на паважа.

Улицата отново потъна в мрак.

Асфалтът се блъсна в лицето на Пери. Вътрешностите му къркореха и бълбукаха, превърнати в кървава каша.

Заработи двигател и един мъж нареди:

— Качвай се.

Ботушите с високи токчета на Кристи затропаха по настилката.

Кръв бликна от устата на детектива, когато каза:

— Знаех… че си на ч-четирийсет и две.

Чу се трясък от затваряне на автомобилна врата.

Животът се оттичаше от Пери, тялото му вече беше безчувствено. Използвайки всичките си останали сили, той се обърна настрана и погледна тъмносиния джип. От задната част на колата излязоха двама души с нахлузени на бледите лица дамски чорапи, с кожени ръкавици и черни палта. Всеки от тях стискаше военен автомат.

Пери затвори очи и се оттегли в своя любим филм.

Скоро след бунта противникова подводница напада С-73, въвличайки Тайшо и неговите хора в продължителна битка на различни дълбочини. Скоро едноръкият старец и пъпчивото дете последват Горо в смъртта.

Вода нахлува в повредената миниподводница и тримата мъртви мъже са вторачили очи в самотния оцелял. На крачка от смъртта и размишлявайки за безсмислието на съществованието, Тайшо пълзи по пода, подготвя последното торпедо и го вкарва в торпедната тръба. Челото му се сбръчква, когато забелязва нещо необикновено — нещо малко и бяло е заседнало в двигателя. Окървавеният капитан внимателно го изважда и зяпва, когато осъзнава какво държи в ръка. В дланта му е показалецът, принадлежал някога на неговата годеница Юки. Съдбата му е дарила късче от неговата любима, така че с чест да се изправи срещу смъртта.

Войникът решително изстрелва последното торпедо. То полита във водата и американският самолетоносач избухва в ярки пламъци, които приличат на японското бойно знаме. Когато отломките падат във водата, Тайшо потъва в черните дълбини, смазващите недра на океана, стиснал пръста на своята годеница в ръка.

Воинът е удовлетворен.

— Вкарайте го вътре — каза мъжки глас.

Груби лапи сграбчиха ръцете на Пери и го повлякоха по асфалта. Щракна метална ключалка.

— Хвърлете го отзад.

Детективът се озова във въздуха. Миг по-късно се стовари на корава повърхност. Наоколо миришеше на отпадъци и кръв. Вратата се затвори и светът потъна в мрак.

Преструвайки се, че стиска пръста на Юки, Пери Молой сви дясната си длан и умря.

34

Впечатляващо интелигентен полицай

Ейб Лот потупа Нанси Блокман по рамото.

— Лекарят каза, че ще се оправиш.

— Бях тук и в съзнание, когато го каза.

— Трябва да се възстановиш. Това е най-важното.

— Така или иначе нищо друго не мога да правя.

Ейб често забравяше, че Нанси е жена, защото тя не беше нито хубава, нито особено женствена, освен това носеше същата полицейска униформа пет дни седмично като него. Сега обаче легнала, драпирана в болничната нощница и покрита с бинтове, изглеждаше съвсем прилично. Ако не беше женен, щеше да се наслади на малко извънслужебно време със своята партньорка.

— Престани да ми гледаш циците.

— Не ги гледам — Ейб пренасочи погледа си към тръбичката, която свързваше Нанси с торбичката плазма. — Точно проверявах инвито.

— Двете букви са съкращение на интравенозно. — Жената беше истински справочник.

— Точно така — инвито.

— Някакъв напредък с микробуса?

— Не, засега няма нищо, но продължават да го издирват.

— Обади се, ако научиш нещо.

— Ти трябва да се възстановяваш. Важно е да се възстановиш. — Шишкавият полицай очевидно обичаше тази дума.

— Ако чуеш нещо, обади ми се.

— Ще се обадя, а ти, ако имаш нужда от нещо, звънкай.

— Мисля да оставя на лекарите да се оправят с мен. — Беше очевидно, че Нанси скоро ще се раздразни.

— Радвам се, че си добре.

По-рано през деня Ейб беше взел назаем велосипед с десет скорости от дете, което живееше до Оукуелови, и полетя с него към мястото, където партньорката му беше катастрофирала с патрулката. Когато я зърна за пръв път окървавена и изгубила съзнание вътре в размазаната кола, той получи пристъп на паника.

— Харесва ми да работя с теб — обяви шишкавият полицай. — Държа на теб.

— Изчезвай. — Нанси се завъртя в леглото така, че лицето й се озова срещу телевизора.

— „Нападението на гърмящите змии“ е по четвърти канал.

— Пусни го и си тръгвай.

* * *

Седнал в комбито си, облечен цивилно, Ейб автоматично лапаше замразен яйчен крем с бананов вкус, докато малката бяла лъжичка не започна да стърже по дъното на празната чашка. В далечния край на паркинга настъпи някакво движение и когато погледна натам, видя от жълтеникавокафявата сграда, в която живееше, откакто беше кадет, да излиза детектив Том Райдър. Красивият мъж носеше съвършен италиански костюм, а тъмната му коса беше на гребен — прическа, която изискваше сешоар, малко химикали и доста голяма доза суета. Повечето от момичетата в джентълменския клуб го харесваха, и то не само защото имаше приятен външен вид.

Двамата си помахаха и докато Том Райдър крачеше към комбито, Ейб отключи вратите, хвърли празната чашка от крема в близкото кошче за боклук и затвори вратата. От портфейла си извади двете златни карти, които беше получил в навечерието на Нова година от Уенди. Тя му беше казала, че ВИП означава „впечатляващо интелигентен полицай“ и всички момчета се бяха смели много на това. Макар да не беше най-хубавата екзотична танцьорка в „Пинк Роузес“, определено бе най-дружелюбната.

Страданията на Нанси и смъртта на Джането и Дейв Стенли бяха разтърсили Ейб и мисълта, че може да не успее да влезе в легендарното ВИП помещение на „Пинк Роузес“, го потискаше. Това беше място, което всеки мъж трябваше да види.

След като остави двете златни карти върху арматурното табло, шишкавият полицай вдигна поглед.

Том Райдър беше изчезнал.

Ейб се изненада от отсъствието на детектива, но реши, че се е върнал в апартамента, за да вземе нещо забравено. Този тип имаше отделни нокторезачки за ноктите на ръцете и краката, три различни четки за косата и комплект инструменти за педикюр и маникюр, който приличаше на зъболекарско оборудване. (Нанси сигурно щеше да има какво да каже за наклонностите на Том Райдър.)

Ейб огледа паркинга, който беше пълен с коли, включително камионетка за такос, която вероятно работеше без разрешително. От мястото за паркиране точно срещу неговото комби на заден ход излизаше тъмносин джип със затъмнени прозорци.

Шишкавият полицай погледна часовника на арматурното табло и видя, че е единайсет и десет. Ако Том Райдър не се появеше скоро, щеше да му звънне. Кафявият товарен микробус още не беше намерен и въобще положението във Виктъри беше доста опасно.

Докато си мислеше за усмивката на Уенди, сребристите й нокти и голи цици, шишкавият полицай несъзнателно промълви:

— Побързай!

Синият джип продължаваше да излиза назад от мястото за паркиране и само три метра разделяха задната му броня от предницата на комбито.

— Ей — Ейб натисна клаксона, — внимавай бе!

Пространството между колите намаляваше и нещо черно изтече от задната врата на джипа.

Полицаят отново натисна клаксона.

— Гледай, къде караш бе, тъпо…

Един мъж скочи в комбито. Непознатият беше нахлузил чорап на бледата си глава, носеше черно палто, а в ръцете автомат.

— Ей, кой по дяво…

Блесна бял пламък.

Куршумите пронизаха гърдите на Ейб и блъснаха главата му в средната колона.

Кашляйки кръв, шишкавият полицай вдигна ръце.

— Чччакай! — Взе двете златни карти от арматурното табло и ги предложи на маскирания стрелец. — Те са ВИП!

Следващите куршуми пръснаха картите и черепа на „впечатляващо интелигентния полицай“.

35

Пейката на Рита

Теди измъкна бутилка водка от канавката и два мъртви плъха се катурнаха на паважа. Изглежда единият беше излапал вътрешностите на другия, макар че може би имаше и трето създание, вече доста живо и по-закръглено. Скитникът не беше сигурен какво се беше случило с тези две момчета.

Зави полицейска сирена и стресна Теди. Никой на този свят не харесва този звук и старият чернокож жител на Кенефа, затварян много пъти, не правеше изключение.

— Спри — нареди усиленият от уредбата глас, който прозвуча така, сякаш принадлежеше на враждебен пришълец.

Скитникът се обърна с лице към Малкълм Авеню. Там малка зелена спортна кола се приближи към бордюра, следвана на разстояние от патрулка, чиито въртящи се сигнални лампи превърнаха затворения отдавна търговски център в червено-синя дискотека.

Теди излезе от тесния пасаж, мина край „Най-добрата заложна къща във Виктъри“, която впрочем също беше затворена от 80-те години, и кацна на любимата си пейка. Преди четири години бе намерил замръзналото тяло на Рита върху избелелите й дъски — затова тя имаше голяма сантиментална стойност за него. Жената беше истинска приятелка и най-добрият човек на света.

Докато отвиваше капачката на бутилката водка, Теди отбеляза:

— Ние сме на първия ред. — Само петдесетина метра деляха него и призрачния му другар от бордюра.

От патрулката слезе мъж с вид на латиноамериканец, с дебел мустак и твърда поставка за листа с клипс в ръката, затвори вратата и закрачи към купето, което беше спряло десетина крачки по-нататък.

Светлата студена водка изпълни устата на Теди.

— Свали прозореца — нареди полицаят, като нарисува във въздуха кръг с пръста си.

Прозорецът от страната на шофьора потъна във вратата. В зелената спортна кола седеше мъж, който нямаше глава.

Теди внезапно се запита дали водката, която беше извадил от канавката, не се е развалила.

Полицаят продължаваше да върви. Нещо проблесна в спортната кола и безглавият шофьор изви рамене.

Полицаят стигна до задната броня.

Блесна пистолет.

Полицаят залитна назад и посегна за оръжието си, а оръжието на безглавия шофьор избълва пламъци още два пъти.

Със стенание полицаят се смъкна на колене, потрепери и падна напред. Лицето му удари бетона, изтръгвайки стенание от скитника.

Миг по-късно стрелецът излезе от спортната кола и Теди видя, че е с черна качулка — следователно има глава. Облекчен, че водката не е съсипала ума му, скитникът вдигна бутилката отново към устните си.

Стрелецът клекна, извади нещо блестящо от джоба на мъртвия мъж и разкопча колана му. Теди не смяташе, че трябва да става свидетел на случващото се, но водката, която беше погълнал, не му позволяваше да се придвижи.

Проблеснаха стоманени ножици. Стрелецът извади един розов червей от слабините на мъртвия полицай и го пъхна в бутилка от вода.

— Божичко — промълви Теди и глътна своето лекарство.

Стрелецът се върна в зелената спортна кола, даде назад, докато не застана над трупа, и го скри, след това отиде при патрулката, качи се отзад, затвори вратата и се просна на седалката.

Картината беше спокойна. Нищо не помръдваше освен сигналните лампи върху покрива на патрулката.

Стрелецът чакаше безмълвен и невидим.

Теди знаеше, че тази вечер ще види да умират още полицаи. Хубаво беше, че си носеше освежителна напитка.

36

Тук живее титан

Докато се почесваше през кафявата вълнена роба, носейки бутилка червено вино, инспектор Зволински излезе от кухнята си в хола, където рунтавият килим омекоти стъпките на загрубелите му стъпала. Апартаментът му беше много спретнат — нямаше прах, неговите 578 видеокасети по бокс бяха подредени по азбучен ред в стойките, както и 422-те книги върху същия предмет. Имаше достатъчно за четене и гледане, но на самотния си обитател апартаментът се струваше по-скоро склад, отколкото дом.

Преди години, когато наградената му със златен медал дъщеря опита хероин по време на купона по случай завършването си и скоро след това умря в спешното отделение, бракът на инспектора се разпадна. Полският боксьор още обичаше бившата си жена Ванеса, а и тя все още държеше на него, но вече не можеха да живеят заедно. Ужасната трагедия, която ги връхлетя, беше твърде голяма, за да могат да живеят заедно с нея във всекидневието.

Зволински намери тирбушона в чекмеджето на барплота и отвори виното за Ванеса, която работеше като рентгенолог и сега беше втора смяна, но щеше да дойде след двайсет или трийсет минути. Малбекът ухаеше приятно и след като инспекторът го остави на масата, запали две свещи.

Въпреки обремененото си минало и официалното положение на разведена двойка, два или три пъти месечно господин и госпожа Зволински прекарваха заедно нощта. Сексуалната страна на тези срещи беше много приятна и далеч по-вълнуваща, отколкото през голяма част от техния брак. Скоро на инспектора стана ясно, че истинският убиец на любовта не е нито раждането на дете или многото работа, а чисто и просто прекалената фамилиарност.

Имаше малко неща, на които Зволински се наслаждаваше така, както на пица с пеперони и боксови мачове, и когато си върна ергенството на четирийсет и девет, прекарваше повечето от вечерите в ядене на парчета пица и гледане на мачове. Накрая пицата вече не беше толкова вкусна, както някога (макар да я поръчваше на същото място), и мачовете станаха предвидими.

Връзката не беше нещо по-различно.

Зволински не знаеше как ще бъде облечена тази вечер Ванеса, нито какви интересни неща й се бяха случили от последната им среща насам. Затова очакваше с нетърпение тези открития. Беше прекарал в Кутията за хапчета повече от петнайсет часа (след само три часа сън) и тази среща със сладката му бивша съпруга щеше да го възстанови за следващия ден.

Остаряващите стрелки на стенния часовник показваха, че е един и дванайсет. Замислен за един мач, който беше гледал преди малко, Зволински тръгна към стойката с видеокасетите. Всички бяха с малки сини найлонови етикети, които беше надписал с помощта на малка пишеща машина.

Звънна домофонът.

Ванеса беше подранила. Обикновено пристигаше към един и половина, но понякога, ако закъсняваше, пропускаше да се прибере вкъщи и използваше неговия душ.

Зволински почеса сребристата си козина, докато крачеше към вратата.

Домофонът звънна втори път.

Инспекторът се спря.

Едно от множеството ценни качества на неговата бивша съпруга беше търпението и като повечето рентгенолози тя действаше много целенасочено. Освен ако не й се налагаше да използва тоалетната или пък той беше заспал (което се случваше от време на време), тя нямаше да натисне звънеца втори път толкова скоро след първия.

Черно подозрение изпълни Зволински, който преди възхода си на подиума в Кутията за хапчета сам беше детектив.

Той извади револвера от кобура на стената, загаси лампите и се приближи до домофона. Свещите трепкаха и хвърляха дълги сенки.

Когато натисна бутона с палец, който приличаше на маринована краставица, инспекторът се наведе към домофона.

— Влез.

Никой не отговори.

Високоговорителят предаде скърцането на пантите и тихи стъпки. Беше или Ванеса, или пък Ванеса и нейните похитители, и боксьорът беше готов да посрещне всеки, който се изправи срещу него.

Отвън дървените стъпала на стълбището започнаха да скърцат.

Зволински захвърли робата си и вдигна револвера. Като изключим боксьорските му шорти на точки, инспекторът беше гол.

Отвън се чуваха тихи стъпки и той надникна през шпионката. Една сянка се плъзгаше по пода на коридора.

Беше двуглава.

Изпълвайки дробовете си с въздух, Зволински се приготви да атакува врага си. Нямаше начин да изгуби Ванеса — жената, която обичаше и която имаше също толкова скъпи спомени като него за погребаното осемнайсетгодишно съкровище на име Патриша.

Заемайки стойка, сякаш ще нанесе дясно кроше, инспекторът си помисли за Джането и Дан Стенли, както и за Нанси Блокман, която се оказа по-добре подготвена и още беше жива. Когато се протегна за бронежилетката, която висеше на закачалката, студеното дуло на пушка помпа се опря в тила му.

Студ впримчи неговите вътрешности.

— Хвърли пистолета.

Зволински отвори ръка и револверът му изтропа на пода.

— Хубаво бельо — подхвърли неканеният гост.

Другият с него се изкиска.

37

Един похабен букет

С букет в ръката и усмивка на уста, Хуан затвори вратата на луксозната си кола и закрачи към къщата от кафяви тухли в източния край на града, където живееше с жена си. Сипаничавият азиатец беше в добро настроение.

Е.В.К излезе от храсталаците и насочи пистолета си към ларинкса на Хуан.

— Не вдигай шум — нареди убиецът през резците на дяволската маска.

Детективът вдигна ръце.

Със свободната си ръка Е.В.К. измъкна пистолета му и го хвърли в ментовозелената кофа за боклук.

Детективът протегна букета.

— За теб.

Пистолетът на Е.В.К. плесна Хуан. Цветята паднаха на земята и убиецът с шут ги запрати в храсталаците.

— Отключи колата си — нареди чехът, който след десетте години, прекарани в страната, вече свободно говореше английски. — Всички врати.

Докато пъхаше ключа в ключалката, кръв се стичаше от бузата на Хуан. Четирите ключалки се отвориха с пукот като тапи на шампанско.

Е.В.К. отиде до задната врата зад шофьора на луксозната кола. През цялото време пистолетът му не се отклони нито веднъж от врата на неговата мишена.

— Качи се бавно. Ако ти хрумнат идеи… — Убиецът посочи прозореца на спалнята, която беше посетил по-рано. Зад блестящото перде беше жената на детектива — очарователната тайландка, която обичаше свещи, копринени нощници и криминалета.

В очите на Хуан проблесна страх.

Е.В.К. махна към колата.

— Бавно.

Детективът отвори шофьорската врата, а убиецът тази зад нея. Двамата едновременно влязоха вътре и се настаниха върху луксозната (и още топла) тапицерия.

Е.В.К си помисли, че колата е прекалено хубава за един честен полицай.

— Не тряскай вратата — нареди той, докато насочваше пистолета си.

Хуан и Е.В.К. протегнаха ръце, хванаха кожените дръжки и дръпнаха. Вратите се завъртяха към купето бавно, докато се озоваха почти на местоназначението си. Тогава мъжете ги дръпнаха силно.

Ключалките изщракаха.

— Заключи ги.

Ключалките щракнаха едновременно.

Е.В.К. огледа кафявата къща и неосветените домове от двете й страни. Районът беше спокоен като на снимка.

— Тръгвай — нареди той. — Бавно и тихо. Не пускай светлините. Ако жена ти излезе, идва с нас.

С очи, впити във входната врата, Хуан запали двигателя, даде на заден и излезе на улицата.

Никой не се показа от къщата.

— На следващото кръстовище има строителна площадка — обясни Е.В.К.

— Знам.

— Карай натам. С не повече от трийсет километра в час.

Детективът включи на скорост, пое надолу по улицата и завъртя волана по часовниковата стрелка. Двигателят мъркаше, докато луксозната кола се промъкваше из предградието.

Е.В.К си спомни захвърления букет, чиято покупка със сигурност бе забавила прибирането на Хуан у дома.

— Друга жена ли ходи да чукаш?

— Не, да играя покер.

— С полицаи?

— С някои момчета, които познавам. Спечелих много. — Хуан зави в пряката. — Позволи ми да купя на майка ти кожено палто.

— Шшшт.

— А какво ще кажеш за базука? Чехите си падат по подобни неща.

— Шшшт. — Е.В.К. знаеше, че този тип се опитва да го разсее.

Луксозната черна кола пристигна на покрития с бурени парцел от около акър, където някой строеше нова къща. Лунната светлина превръщаше недовършената постройка в голям блед арахнид[8].

— Влез вътре.

Сипаничавият азиатец погледна дявола, който изпълваше огледалото му за обратно виждане.

— Къде?

— До края на парцела.

Хуан влезе в парцела и мъртвата трева започна да се трие в луксозната кола, докато минаваше край арахнида към задната част на парцела. До купчина сгурбетонни блокчета беше паркиран тъмносивият микробус на убиеца.

Сипаничавият азиатец натисна рязко спирачките, колата поднесе. Завъртайки се на място, се хвърли върху своя пленител.

Е.В.К. стовари пистолета си в устата на Хуан. Резците му се строшиха като сухи клечки.

Гърбът на детектива се стовари върху арматурното табло. Устните му се бяха превърнали в розовочервена каша.

Убиецът опря дулото на пистолета си в дясното му око. С по-малко от осем километра в час неуправляваният от никого автомобил се носеше към един бор.

— Ако не ми кажеш онова, което искам да зная, ще убия жена ти.

Хуан изплю белите трески, които доскоро бяха негови зъби.

— Какво искаш да знаеш? — Думите бяха завалени.

— Адрес, на който мога да намеря друг полицай.

Сипаничавият азиатец беше смаян. Нисък клон, който напомняше нокът на хищна птица, се блъсна в предното стъкло и застърга по покрива.

— Дай ми адрес или ще убия Хедър. — Скоро щяха да открият многобройните екзекуции и Е.В.К. смяташе, че има време само за още една.

Сълзи проблеснаха в очите на Хуан.

— Ако ме излъжеш с адреса — предупреди го убиецът, — ще се върна и ще се позабавлявам с нея.

Носещата се по поляната кола се блъсна в дървото. Клоните изшумоляха, а сълзите потекоха по бузите на детектива.

Светът беше застинал.

— Има едно ченге. — Хуан сведе очи и преглътна съсирена кръв. — Детектив. Отседнал е в мотел „Сънфлауър“.

— Коя стая?

— Не знам. Кара яркожълта лимузина и е по-черен от брикет.

— Как се казва?

Сипаничавите бузи на Хун почервеняха от срам, когато отговори:

— Джулс Бетингър.

Пистолетът избълва огън.

38

По-важно от яйца

Главоболие като живо пулсиращо създание изпълваше главата на Бетингър. Той неохотно отвори очи.

Мотелската стая, в която лежеше, беше черна с изключение на равнобедрения триъгълник улична светлина и зеления екран на цифровия часовник, който показваше два и половина сутринта. По време на дългия ден непрекъснато се бе наливал с кафе и само преди минути излишеството от кофеин най-сетне бе победило изтощението му и го беше измъкнало от царството на сънищата.

— Мамка му.

Бетингър познаваше много добре петдесетгодишното си тяло и беше сигурен, че няма да успее да заспи отново, докато не хапне нещо и не изкара останалото в системата му кафе с вода.

Той се прозя и изведнъж яркозелените цифри изчезнаха. Нещо се беше настанило между него и часовника.

Бетингър грабна пистолета.

Осветеният екран се появи отново, съпроводен от леко шумолене.

Детективът засрамено свали пистолета си и изруга вестника, който лежеше на нощното шкафче и бе оживял с помощта на вентилатора на тавана.

Той светна нощната лампа и меката й кехлибарена светлина заля помещението. Барикадата пред вратата изглеждаше недокосната.

Бетингър стана от матрака, протегна се и взе мобилния си телефон. Екранът го уведоми, че няма съобщения. Проверката на килима откри ключовете от колата му, плъзнати под вратата, както му бяха обещали.

Реши, че ще отиде с колата до закусвалнята „При Клод“, за да хапне яйца, а после ще се върне, за да поспи още малко. Дори само още един час със затворени очи щеше да му помогне да преживее настъпващия ден.

Отиде до вратата на тоалетната, промуши с ръка мрака и заопипва стената, за да открие ключа за лампата. Той щракна и крушката на тавана светна.

Присвил очи, Бетингър влезе в помещението, изпика се и си изми ръцете. Направи си няколко пъти гаргара с гореща вода, но не можа да измие ужасния вкус от устата си, който му напомняше изгоряла гума.

— Мамка му.

Докато се обличаше, с удоволствие си спомни, че в закусвалнята има купа с безплатни ментови бонбони срещу лош дъх. Макар сигурно да бяха там от седемдесетте години, щеше да изяде поне няколко.

Обу си ботушите, прибра ключовете, сложи пистолета в кобура, закопча канадката, угаси лампата и издърпа дивана от вратата. Очите му свикнаха с мрака и той се вслуша внимателно. Стаята тънеше в тишина, както и светът отвън.

Детективът тихо дръпна резетата, завъртя топката и отвори леко вратата. Стоманената верига се опъна и докато надничаше през процепа, студеният вятър охлади дясното му око. Във външния коридор, който опасваше втория етаж, нямаше никого, а задният паркинг беше празен, като изключим неговата кола, залята от светлината на натриевите лампи, оцветяваща стъклата й в още по-грозно жълто от нейното собствено.

Изложеното на студения вятър око на детектива започна да замръзва, затова той се дръпна от отвора.

Хванал пистолета си, махна веригата и излезе в нощта. Зимата го нападна като звяр, ненавиждащ всяко човешко същество.

Докато заключваше вратата на стаята си, Бетингър огледа алеята и по-тъмните околности. Изглежда беше единственият глупак навън по това време на нощта толкова на север от екватора.

Прибра оръжието, стигна до стълбищната площадка и се спусна на приземния етаж. Прекоси пустия тъмен пасаж, който водеше до паркинга.

Пред лицето му блесна светлина.

Той извади пистолета и едва тогава осъзна, че онова, което го беше уплашило, е собственият му дъх, ярко осветен от една от натриевите лампи.

— Боже мили.

Изпитващ неловкост от своята нервност, Бетингър прекоси задния паркинг, за да стигне до колата си, вече снабдена с две нови гуми. Отвори шофьорската врата и на седалката откри лист хартия.

Б,

Довечера или утре сутринта се очаква силен снеговалеж, затова сложих ледочистачка в багажника.

Д.

Бетингър се плъзна зад кормилото, затвори вратата и запали двигателя. Когато колата се събуди, извади мобилния си телефон и влезе в интернет. Преди девет часа Хлъзгавия Сам беше най-добрата връзка на полицейското управление със Себастиан и Бетингър искаше да разбере дали са успели да хванат мошеника.

След кратък размисъл мобилният телефон улови сигнал. Детективът отвори акаунта си, но отсъствието на служебни имейли в пощенската му кутия не говореше нищо хубаво за напредъка на случая. В горната част на екрана до прозорчето с надпис „Обаждания“ бе изписано името Жак Бетингър.

— Мамка му.

Детективът отвори имейла, който беше изпратил баща му.

Ще бъда буден до късно.

Тракащият радиатор се опитваше да вдигне температурата във фризера, в който седеше Бетингър, до тази на хладилник. Той включи на скорост и натисна газта. Докато жълтата кола прекосяваше задния паркинг, детективът свали курсора до думата „Татко“, пъхна слушалката в ухото си и натисна бутона за избиране, знаейки, че няма смисъл да отлага разговора.

Колата заобиколи мотелската сграда, а в ухото на шофьора се чу сигнал свободно.

Фарове блеснаха срещу предното стъкло.

Бетингър присви очи и светна с дългите на идващата насреща кола. Чу се повторно сигнал свободно.

Ярките светлини отслабнаха и детективът видя другото превозно средство — тъмносив пикап, който в момента спираше в далечния край на паркинга. Помъчи се да види лицето на човека зад волана, но то беше скрито от козирката на черно бейзболно кепе и тъмната противослънчева ивица в горната част на предното стъкло, която беше разрешена на хората от Мисури.

За трети път се чу сигнал „свободно“. Микробусът спря на едно от местата за паркиране, а Бетингър излезе от паркинга.

— Изглежда си избрал много вълнуващо място за живеене — се чу дълбок, скърцащ глас в слушалката. — Истинско съкровище.

Бетингър погледна в огледалото за обратно виждане, но не можа да види през страничното стъкло на буса, което беше затъмнено. Може би този тип бе прекарал нощта с проститутка или в момента някоя се беше свила на пътническата седалка, така че да не може да бъде видяна отвън. За гладния детектив яйцата бяха много по-важни от тези нарушения.

— За какво искаш да говорим? — попита той баща си.

— Още ли възнамеряваш през следващите пет години да се изплъзваш от куршумите?

— Нима предпочиташ да не ги избягвам? Да ти уредя малко сувенири? — детективът провери огледалата си, пусна мигача и смени лентата за движение.

— Знам, че се мислиш за умен, но не бива да забравяш, че си разводнено копие на човека, с когото разговаряш.

— Значи приносът на мама за моето ДНК е бил вода?

— Има известни несъвършенства.

— Отношението ти към починалата е направо трогателно.

— Точно този твой сарказъм те прати в негърския Сибир.

Бетингър мина край един зелен като грах седан.

— Това означава ли, че няма да ни дойдеш на гости? Защото ще го приема като бонус.

— Какво, да не те е страх да се изправиш срещу баща си на шахматното поле?

Шахът беше единственото занимание, на което двамата Бетингър можеха да се наслаждават съвместно, вероятно защото ограничаваше голяма част от караниците им в рамките на двуизмерно четириъгълно пространство, разделено на квадрати.

— През последните две години започна да сдаваш багажа — добави Жак. — Мисля, че умствените ти способности са започнали да отслабват.

— Случва се.

Осемдесет и шест годишният му баща ставаше раздразнителен, изгубеше ли повече от две партии една след друга, и от време на време детективът губеше, за да има мир.

— Ако се чувстваш неловко, няма нужда да говорим за това.

— За какво искаше да говорим? — попита Бетингър докато намаляваше, за да завие по Съмър Драйв.

— Смяташ ли да останеш във Виктъри?

Детективът погледна в огледалото си за обратно виждане, което показваше тъмния пуст булевард зад него.

— Заради убийствата ли ме питаш?

— Не, разбира се. Причината е, че един астролог не харесва посоката, в която се движи Сатурн.

Сарказмът на стареца беше лепкав като мед.

— Възможно е след известно време да ме преместят, но аз ще довърша срока на службата си независимо от мястото. — Бетингър смени лентата на движение, за да избегне умрял гълъб. — Виктъри не ми харесва, но знам, че тук мога да се окажа полезен.

— Да, повечето мъченици не успяват да получат хемороиди.

— Не знаех тази подробност.

— Освен това не успяват и да оплешивеят.

— Що се отнася до оплешивяването, още не съм успял да те настигна.

— Ако останеш във Виктъри, никога няма да успееш да го направиш.

— Значи това ме съветваш? Да си тръгна?

— Или си намери атомна бомба.

— Ха, май долавям южняшки акцент. — Макар да не се съмняваше от кого е наследил своя характер, Бетингър все пак се надяваше, че не е толкова неприятен, колкото своя създател. — Добре, нещо друго?

— Знам, че ме смяташ за досаден…

— Не е вярно.

— Млъквай. Знам, че ме смяташ за досаден, но онова, което се е случило на тези полицаи, е международна новина. Когато я чух, влязох в интернет и почетох малко по въпроса. — Жак подсвирна. — Двайсет и осем вестника сочат Виктъри за най-лошия град в цялата страна. — Той замълча, давайки възможност на думите му да проникнат в главата на сина му. — Знам, че ще направиш това, което си решил, но колкото по-рано бъдеш преместен от онази канавка, толкова по-добре.

— Това е извън моя контрол.

— Алиса и децата далеч ли са?

— На повече от час път.

— Как са?

— Добре. Наскоро предложиха на Алиса да направи изложба в голяма чикагска галерия.

— Каква галерия?

На детектива не му се слушаше филипика срещу ционизма, затова скри името Дейвид Рубинщайн от баща си.

— Забравих.

— Ако името не е запомнящо се, значи не е добро място за търговия.

Фаровете на жълтата кола осветиха знака за Петдесет и осма улица.

— Трябва да затварям.

— Защо си още буден? Да нямаш любовница?

Тази склонност Бетингър не беше наследил от баща си.

— Чао.

— Намери си бронежилетка.

Линията прекъсна.

Раздразнен, детективът извади слушалката от ухото си и зави по Петдесет и шеста улица. Районът беше много тъмен и той се опасяваше, че закусвалнята може да е затворена въпреки табелата на входната врата, която обявяваше, че подобно нещо не се случва. Ако беше малко по-буден, щеше да се обади от мотела в „При Клод“, преди да тръгне насам.

Откъм северната страна на улицата скоро се появиха четирите осветени витрини на закусвалнята. Детективът включи мигача, намали и се озова в паркинга.

Оттам огледа вътрешността на закусвалнята. Тройка брадати шофьори седяха в сепаре близо до входа. На една ъглова маса светлокожа латиноамериканка с цигара в ръката явно кореше един прегърбен мъж.

На стол в ъгъла седеше дългурест чернокож мъж с бяла униформа на готвач, престилка и боне на главата, който четеше вестник.

Бетингър слезе от жълтия хечбек, заключи вратата и влезе в закусвалнята. Вътре беше топло и миришеше на пържени картофи. От високоговорителите над главите на хората като радостно приветствие се лееше рап.

— Ето менюто. — Готвачът го плъзна по плота. — Фритюрникът вече не работи, така че няма нищо фритирано.

— Бих искал яйца.

— Колко и как?

— Четири. — Детективът метна една шепа ментов дропс в устата си. — На очи.

— Картофи? — предложи готвачът, докато сгъваше вестника си.

— Добре.

Мъжът стана от мястото си. Беше висок някъде между метър и осемдесет или два и нещо.

— Препечени филийки?

— Пълнозърнести.

— Пумперникел върши ли работа?

— Добре, обичам ръжен хляб.

— Кафе?

— Без кофеин и кана вода.

— Разбрано. Седни където искаш.

— Благодаря.

Бетингър отиде при сепаретата край прозореца и си избра най-отдалеченото от това на камионджиите. От другата страна на закусвалнята жената метна показно цигарата си и стрелна заучен поглед.

— Казвам се Буфърд, ако имаш нужда от мен — представи се готвачът, докато отваряше вратата към кухнята.

Детективът кимна в знак на благодарност, огледа паркинга, след това хвърли поглед към другата страна на улицата. Там една улична лампа хвърляше жълтеникава светлина върху двора на магазин за употребявани коли, който беше затворен от години, макар над счупените прозорци на офиса още да стоеше рекламата: „Невиждани цени — невероятно изгодни сделки!“.

Бетингър се запита дали хората, които измислят подобни реклами, са човешки същества.

Мъжът, който седеше прегърбен до жената с вид на латиноамериканка, излезе от закусвалнята и когато вратата се затвори зад него, детективът погледна отново към ъгловата маса. Две черни очи и прясно начервени устни вече го очакваха.

Бетингър посочи с ръка празната пейка в сепарето си и жената кимна. Макар че сигурно не знаеше нищо важно за Себастиан или екзекуциите, тя може би беше колежка на Илейн Джеймс или пък беше чула нещо за нейното убийство. Дори нищо да не научеше, разговорът с нея най-малкото щеше да заглуши рапа.

Пръстени мека кожа се показваха изпод късата й пола с цвят на лавандула и над върховете на високите до бедрата й ботуши, докато крачеше през заведението, прегърнала бяло кожено палто с дясната ръка. Тракането на високите й токчета прекъсна като с магическа пръчка разговора на шофьорите.

— Искаш ли да седна тук?

Устата й работеше несиметрично и леко заваляше думите. Макар да беше най-малко на двайсет и пет, заради този дефект изглеждаше много по-млада.

— Моля, заповядай.

Жената напъха долната част на тялото си под масата и понамести полуразголените си гърди, които бяха големи, но правдоподобни.

— Нали не си ченге?

— Не.

Една от най-удобните заблуди на криминалните беше вярата им, че на този въпрос трябва да се отговори честно.

— Още си с канадка? — отбеляза жената. — Бързаш ли, или има нещо друго?

— Не си падам по студеното време.

Жената приглади ръба на лавандуловата си пола.

— Откъде си?

— Джорджия.

— Бизнесмен? — Това предположение беше изказано с надежда.

— Точно така.

— Какъв бизнес?

— Продавам самолети.

— Това е добър бизнес, нали? — Вълнението усили акцента на жената, който прозвуча като венецуелски.

— Точно така, само че са нужни големи складови площи.

— За самолетите?

— За самолетите.

— Аз съм Даниела.

— Приятно ми е, аз се казвам Жак.

— Компания ли си търсиш за през нощта?

Нещо се промъкна в паркинга и се плъзна зад един от камионите. Бетингър не можа да види каква е колата, обаче забеляза, че влезе в паркинга с угасени фарове. През канадката улови ръкохватката на пистолета.

— Чакаш ли някого? — попита Даниела.

Вратата на кухнята се отвори и се показа Буфърд, който носеше табла с чаша кафе и кана вода.

Бетингър стана от мястото си.

— Върни се на твоята маса.

На лицето на жената се изписаха объркване и раздразнение.

— Защо тогава ме покани?

Детективът се обърна, мина край готвача и се насочи към задната част на ресторанта, влезе в тоалетната и отвори леко вратата. После залепи око до отвора и зачака.

Даниела се върна на масата си, а готвачът разтовари донесеното. Вън на паркинга черна сянка се разля като локва масло по никелираната решетка на един от камионите.

Бетингър силно се съмняваше, че на това публично място ще го приближи убиец, но по природа беше предпазлив, а и се чувстваше задължен да се изолира от цивилните… дори това да означаваше, че ще трябва да яде яйцата си със стайна температура. Телефонът му завибрира, но той не вдигна, нито откъсна очи от витрината.

Отвън подвижното нещо се превърна в две замъглени фигури. Детективът стисна пистолета си, а в това време мобилният му телефон отново завибрира.

Той изчакваше.

Входната врата се отвори и в закусвалнята влезе добре изглеждаща чернокожа двойка, облечена официално. Жената носеше повито и гукащо бебе, а мъжът буташе луксозна количка. Изглеждаха щастливи и Бетингър заключи, че не са от града.

Телефонът му започна да вибрира отново. Той погледна екрана и установи, че го търси партньорът му.

Притисна слушалката до ухото си.

— Да?

— Къде си? — попита Доминик.

— В „При Клод“.

— Провери дали не те следят и стой далеч от прозорците.

— Какво…

— Убити са още полицаи — екзекутирани и с отрязани пишки, а повечето от останалите са изчезнали. Това е геноцид срещу ченгетата и трябва да се покриеш.

Бетингър изведнъж се почувства като призрак.

— Какво знаеш?

— Прилича на координирано нападение из целия град. Неколцина негри в джип стреляха по мен и Такли, но се прецакаха, а след това ние започнахме да проверяваме нашите подред. Пери е изчезнал, а Хуан така и не се е прибрал. В момента сме у Зволински и всичко е покрито с кръв.

Тръпки полазиха по гърба на Бетингър.

— Отишли са в дома на инспектора?

— Да.

Ужасна мисъл мина през главата на Бетингър. Той излетя от тоалетната и се блъсна в младия чернокож баща.

— Внимавайте — скара му се смаяният човек.

Докато прекосяваше на бегом помещението, детективът прибра мобилния телефон и извади полуавтоматичния пистолет, готов да повали или застреля всеки, който би се изпречил на пътя му.

Когато профуча край нея, венецуелката изпищя:

— Той има пистолет!

Замислен за семейството си в Стоунсбърг, Бетингър се носеше към входната врата. Съзнанието му се беше свило, а периферното зрение бе изчезнало.

39

Злоупотреба с превозни средства

Бетингър излетя от закусвалнята, метна се в колата си и запали двигателя. Остави пистолета на пътническата седалка и натисна газта.

Колата се стрелна назад и избумтя в бордюра. На Петдесет и шеста улица детективът завъртя волана, смени скоростта и натисна газта до края. Гумите изсвириха като на писта за „Формула 1“.

Докато летеше към Съмър Драйв, Бетингър отвори мобилния си телефон и го залепи на ухото си.

— Още ли си там?

— Да — потвърди Доминик. — Вкъщи ли си отиваш?

— Да. — Детективът се опита да не си представя ужасяващи сцени.

— Защо просто не им се обадиш… за да провериш дали са добре?

— Защото, ако някой е при тях… ако някой ги държи за заложници… не искам да знае, че се прибирам. А ако вече са… — Това не беше изречение, което Бетингър можеше да завърши. — Ако вече се е случило нещо лошо, искам да изненадам онзи, който ме чака.

Гумите изсвириха, когато хечбекът изхвръкна на Съмър Драйв.

— Добре. Аз и Такли ще идем да вземем Нанси от болницата и да я настаним на безопасно място. След това ще потърсим Пери и Хуан. Обади се, щом разбереш какво е положението у вас. Ако имаш нужда от подкрепление, ще дойдем веднага.

— Благодаря.

Колата му се движеше толкова бързо, че сякаш прегазваше предните си светлини, затова Бетингър пусна дългите.

— Внимавай — предупреди го Доминик. — Току-що се превърнахме в застрашен вид.

— Вие също внимавайте.

Детективът прекъсна връзката и профуча край един мотоциклет, язден от прегърбен мъж, зад чийто гръб като раница бе залепнала дребна жена.

В огледалото си за задно виждане Бетингър гледаше как мотористите се отдалечават, докато накрая му заприличаха на двойка чифтосващи се насекоми.

Двигателят ревеше.

Бетингър прелетя край просветваща в жълто сфера и стрелна поглед към арматурното табло — бялата стрелка потрепваше уплашено в дясната част на скалата, сочейки скорост сто четирийсет и осем километра в час. Знаеше, че ако някой скитник се засили да пресича, ако на платното има по-голяма дупка, или някоя насрещна кола го заслепи със светлините си, ще претърпи тежка, ако не фатална катастрофа.

Вдигна крака си от педала, за да намали скоростта. Не му беше лесно да кара с по-безопасна скорост, но трябваше да се погрижи да се прибере невредим при семейството си.

При приближаването на всяко голямо кръстовище натискаше клаксона и след петнайсет минути се озова в южните покрайнини на Виктъри, където улиците бяха в още по-лошо състояние. Колата заподскача, сякаш я подмятаха океански вълни, и той беше принуден отново да намали скоростта.

Носейки се към отвора на тъмния тунел с осемдесет и осем километра в час, детективът натисна клаксона. Един силует размаха крайници и изчезна в някаква цепнатина.

Колата профуча през подлеза и излетя от другата страна, където размаза един гълъб и закачи мантинелата, но Бетингър я овладя, подкара нагоре по рампата към магистралата, излезе на нея и със свирещи гуми продължи напред.

Натиснал газта докрай, се понесе на юг. Дългите му светлини поглъщаха линиите на пътната маркировка, все едно са забранени вещества. Двигателят виеше на високи обороти.

Със скорост сто петдесет и два километра в час Бетингър се носеше към тримата души, които бяха неговият свят. Камъчетата се превръщаха в червена градушка, изстрелвана назад под светлината на автомобилните стопове.

Детективът провери дали някой не го следи, макар че би било невъзможно друга кола да го следва незабелязано при подобна скорост. Не видя нищо.

Разстоянието между двата града бързо намаляваше.

Движението беше разредено и той надминаваше всяка срещната кола. В огледалото му за обратно виждане надминатите коли не се задържаха повече от петнайсетина секунди, докато се носеше с рев по междущатската магистрала. Едва когато видя знака за Стоунсбърг, се сети да пусне отоплението. Вентилаторите задухаха топъл въздух към камъните, в които се бяха превърнали юмруците му, стиснали волана.

Натисна спирачките и завъртя волана, за да влезе в рампата, извеждаща от магистралата. Навлезе в предградията с умерена скорост, докато не се озова на пет преки от своята къща. Там намали още скоростта и изгаси фаровете.

Мракът го погълна.

Очите на Бетингър се разшириха, привиквайки към мрака.

Гъсти облаци закриваха парчето луна, увиснало високо в небето, и слабата светлина, която то излъчваше, гледжосваше малките къщи и четириколесните любимци пред тях. Къщите бяха заобиколени от килими мъртва трева, която приличаше на гласпапир.

Колата тихо се движеше напред. Един поглед към арматурното табло осведоми детектива, че е четири и седемнайсет минути сутринта. Когато мина през близкото кръстовище, той огледа страничните улици и видя само мрак и неясни сиви сенки.

Продължи на запад, пресичайки безжизнени улици със скорост, по-ниска от двайсет и четири километра в час. Беше почти на края на своето пътуване.

Лунната светлина осветяваше табелката за Дъглас Авеню — улицата, на която живееха той и неговото семейство. Гърдите му се стегнаха, задушавайки свитото му сърце. Макар да бе участвал в множество физически сблъсъци и в три престрелки, пряката заплаха срещу семейството му го уплаши повече от всичко преживяно досега.

Завъртя волана по посока на часовниковата стрелка и взе завоя.

Свали прозореца, хвана пистолета и впи очи във високата дървена ограда, която скриваше по-голямата част на червеникавооранжевата къща от техния съсед на север.

Хечбекът пълзеше по улицата. Смразяващата зима нахлуваше през прозореца и щипеше очите на Бетингър, докато разстоянието между предницата на колата му и неговата къща се скъси до три метра.

Стиснал пистолета си, той мина край оградата и видя своята къща. На лунната светлина червеникавооранжевите стени изглеждаха сиви. Всички прозорци бяха тъмни. Вратата на гаража беше затворена и нямаше коли на автомобилната алея.

Всичко изглеждаше нормално.

Облекчението пропълзя по черепа, врата и раменете му, но той беше предпазлив по природа и подозрителен по занаят, затова не натисна спирачките.

Жълтият хечбек продължи на юг, а зад волана Бетингър размишляваше. Възможно беше колата на убиеца да е скрита в гаража, но от друга страна, би било твърде невероятно интелигентното лошо момче да използва шумно и несигурно устройство като автоматична врата. По-умният начин стрелецът да организира засадата би бил да остави колата си някъде наблизо и да се върне пеша.

Докато пълзеше на юг, Бетингър оглеждаше района. Колите му бяха познати, а къщите — тъмни.

Стигна до края на пряката, зави в източна посока и пое по пресечката, която използваше винаги, когато трябваше да отиде до центъра на Стоунсбърг. Повечето от колите, които виждаше, му се струваха познати и нищо не му изглеждаше не на място.

Пак завъртя волана по посока на часовниковата стрелка и излезе на улицата, която се простираше успоредно на неговата къща. Не беше минавал често оттук и се съмняваше, че ще забележи нещо особено.

Продължи на север. Нещо провлече погледа му и миг по-късно стомахът му се сви.

На автомобилната алея на една от неосветените къщи беше паркирал сиво-черен микробус.

Беше сигурен, че е същият, който влезе в паркинга на мотела точно когато той тръгваше оттам.

Един убиец се намираше в града, където беше неговото семейство.

40

Падат неща

Бетингър се придвижи по изсъхналата трева, докато не блокира автомобилната алея. Между неговата врата и задната броня на сиво-черния бус, който изглеждаше празен, имаше само пет сантиметра разстояние.

Изключи звука на телефона си, облече канадката и слезе през вратата за пътника. Осветявана от луната пара излизаше от устата му, докато се промъкваше към подозрителното превозно средство. Оръжието му сочеше към прозореца откъм шофьорската страна. Слаб оплешивяващ чернокож, три отсенки по-черен от нощното небе, се отрази в стъклото. Обаче зад това отражение нямаше нищо съществено.

Убиецът беше другаде.

Издишвайки пара, Бетингър продължи към източния край на къщата. Тялото му функционираше механично, докато обмисляше положението. Той знаеше, че трябва да подходи към тази ситуация като към всяка друга. Беше професионален полицай, награждавана хрътка и не можеше да се откаже от способността си да наблюдава и от своя интелект заради дълбоката си емоционална обвързаност със случващото се. Заложниците не бяха любимата му жена Алиса и неговите две деца Гордън и Карън, а трима мъртъвци, които се опитваше да върне към живота.

Бетингър стигна до страничната стена на сградата и видя една квадратна дупка в пръстта, където сигурно съвсем доскоро е била забита табелка „Продава се“, преди празната къща да беше избрана за паркинг от убиеца.

Промъкна се до оградата, която разделяше на предна и задна част парцела от половин акър. Предпазливо отвори вратата, мина през нея и огледа задния двор.

От близкото дърво висеше гума, покривало беше спуснато над басейн, заобиколен от дузина бледи градински столове. Нищо не помръдваше. Бетингър забърза през поляната към познатата групичка дървета, която разделяше жилищните сгради. Докато бързаше напред, задуха студен вятър, а накъде в далечината залая куче.

Детективът скоро навлезе сред дърветата. Навеждайки и извивайки се встрани като боксьор, избягваше безлистни клони, докато не стигна другия край на групата дървета, където спря и отправи поглед на изток. Осветени от покритата с облаци луна, там стояха люлка с двойна седалка, затворен грил и едно ремарке — Бетингър разпозна всичко. Това беше задният двор на къщата, която се намираше южно от неговия дом.

Като продължаваше да се крие между дърветата, пое на север. Стъпките му бяха тихи, но не безшумни.

Нещо привлече вниманието му и той спря. Сред тъмните стволове на метър и двайсет от земята се виждаше светла ивица — бялата сърцевина на мястото на отчупен клон. Наскоро някой беше минал през горичката.

Трохата надежда, която бе съхранил в дълбините на душата си, изчезна. Убиецът беше при неговото семейство.

Бетингър продължи през гористата местност, докато не се озова скрит срещу собствения си заден двор. Предпазливо се приближи до края на сенките и започна да оглежда своя имот.

Бледа лунна светлина огряваше изсъхналата трева, пейката, кръглия грил, деветте борови дървета, хамака, опънат между два безлистни дъба. Зад всичко това стоеше малката червеникавокафява къща, която нощта бе оцветила в сиво. Всички прозорци бяха тъмни.

Картината не му подсказа нищо, но той знаеше, че трябва да действа бързо. Пасивният подход само щеше да доведе до смъртта на тримата заложници.

В продължение на три секунди Бетингър прехвърли в главата си разположението на стаите в малката червеникавокафява къща. Спалнята, която деляха с Алиса, беше единственото помещение с прозорци към предната и задната част на имота. Затова изглеждаше най-вероятното място, където убиецът да заеме позиция. (Това заключение изхождаше от предположението, че нападателят е сам и интелигентен.)

Без да излиза от горичката, Бетингър пое на север, докато по-големият от двата дъба закри от погледа му задния прозорец на спалнята. Скрит зад възлестото му стъбло, Бетингър бързо излезе на парцела и спря да диша, докато тичаше, за да не би парата от дъха му да го издаде. (Имаше достатъчно причини, за да мрази студа.)

Стигна до дървото, притисна рамене в ствола му и погледна към прозореца на спалнята, който беше само на девет метра от него. Пердетата бяха дръпнати изцяло — нещо необичайно, което потвърждаваше местоположението на убиеца.

Детективът издиша парата в канадката си, осъзнавайки с болка, че всеки момент може да изтрещи изстрел, който да му съсипе живота.

Всяка секунда имаше значение.

Запълзя към един бор, който се издигаше на по-малко от три метра от задната част на неговата къща. Остриетата на сивата трева шумоляха под ръцете и коленете му, докато напредваше и се надяваше тихото шумолене да не бъде чуто през стъклото на прозореца.

Най-сетне стигна до целта си, събра няколко бели камъчета и се изправи, внимавайки борът да е между него и прозореца на спалнята, който сега беше на по-малко от три метра разстояние.

Сърцето му блъскаше в слепоочията и във върховете на пръстите. Най-големият риск, който любящ съпруг и баща може да поеме, сега беше пред него и той трябваше да хвърли заровете. Колебанието или пасивността щяха да доведат до смъртта на съпругата и двете му деца.

Бетингър бръсна боровите иглички от пистолета, издиша в канадката и си пое дълбоко дъх. Притиснал гърди в дървото, наклони глава встрани.

Пердетата на цветя, които закриваха прозореца на спалнята, бяха тъмни и неподвижни. Цареше пълна тишина.

Той пъхна лявата ръка в джоба на канадката си и извади едно от малките бели камъчета. Секунда по-късно го запрати във въздуха.

Нощното небе за секунда погълна камъчето.

Бетингър насочи пистолета към прозореца.

Камъчето се появи отново и изтрополя върху покрива.

Нещо издумка по стената вътре в тъмната спалня. Дълбок глас, който принадлежеше на възрастен мъж, измърмори няколко неразличими думи.

Пердето се размърда. Върху тъканта се появи сянка и детективът наклони дулото на пистолета няколко милиметра встрани, за да сочи точно в центъра на неговата мишена.

На метър и шейсет от дулото на пистолета му се показа посиненото кърваво лице на Алиса. Гащички запушваха разкървавената й уста и висяха от подутата дупка, в която някога бе лежала лявата й очна ябълка.

Ужасен Бетингър огледа помещението. Зад дясното рамо на жена си различи лицето на сатаната.

Трябваше му част от секундата, за да осъзнае, че не сънува и не е мръднал, а вижда маска пред себе си.

Нито Алиса, нито убиецът го бяха видели и той разбра, че трябва да действа сега. Макар че прозорецът щеше да се пръсне в лицето на жена му и можеше да повреди и другото й око — трябваше да стреля. Може би това щеше да е единствената му възможност да спаси хората, които обича.

Прицели се в пространството между рогата на дявола, задържа дъх, уравновеси ръката си и натисна спусъка.

Блесна бял пламък.

Стъклото се пръсна.

Парчета стъкло покриха лицето на Алиса, а главата на убиеца се прекърши назад. Двамата заедно паднаха на пода.

Докато Бетингър тичаше към прозореца, изскърца матрак и едно тяло глухо тупна на земята.

Той стигна до отвора и пъхна пистолета си през него. На три метра от него по корем върху леглото лежаха децата му, вързани, голи и със запушени усти. Бяха се вторачили в убиеца, който беше паднал върху краката им. Ръцете на мъжа бяха празни.

Бетингър огледа помещението за други престъпници, не видя такива и насочи полуавтоматичния си пистолет срещу убиеца. Между рогата на дявола имаше бяла вдлъбнатина, а не дупка.

Маската беше бронирана.

След като се прицели в сърцето на дявола, детективът стреля два пъти. Куршумите се сплескаха в бронежилетката и му счупиха ребрата.

Дяволът изстена.

Бетингър насочи пистолета си към голия врат на мъжа, но гръбнакът на Карън беше точно до мишената.

В дясната ръка на дявола се появи пистолет и се опря в главата на момичето.

Стомахът на Бетингър се сви.

Светът се смали.

Гордън стовари лицето си върху ръката на убиеца и полуавтоматичният пистолет произведе изстрел. Куршумът проби матрака точно до ухото на Карън.

Убиецът се завъртя и насочи пистолета си срещу младежа.

Бетингър стреля.

Куршумите строшиха кръста на убиеца, запращайки го в далечния край на матрака, където хвана Гордън за врата и го дръпна заедно със себе си. Двете тела паднаха с глухо тупване на пода.

Тъй като не можеше да ги вижда, детективът се хвърли напред. Стъкла се забиха в ръцете и лицето му и разкъсаха канадката, докато се промъкваше през прозореца. Подът го блъсна в гърдите и му изкара въздуха.

Докато се изправяше със залитане, видя Алиса — гола и осакатена, но още дишаше.

В далечния край на леглото Гордън извика нещо със запушената си уста.

Детективът спринтира.

Проблесна изстрел.

Стомахът на Бетингър се преобърна и секунда по-късно видя ужасната картина. Дяволът се беше навел над голото потрепващо тяло на момчето. Дим се виеше във въздуха.

Бетингър допря пистолета до врата на убиеца и дръпна спусъка.

Блесна бял огън. Маската на дявола отлетя, блъсна се в стената и отскочи.

Убиецът се свлече, гъргорейки посмъртно. До него лежеше Гордън Бетингър, мислите му бяха разпилени по пода на тъмночервени бучки.

Карън изпищя.

— Не гледай — нареди детективът.

Белите очи на момичето се превърнаха в черни цепки.

Докато презареждаше пълнителя, Бетингър попита:

— Има ли още някой тук?

Карън промълви „не“ със запушената си уста.

Детективът сложи възглавница върху пръснатата глава на своя син, но белият правоъгълник не беше достатъчно голям, за да скрие ужаса.

Лавина от отчаяние заплашваше да затрупа Бетингър, затова той съсредоточи мислите си върху състоянието на жена си и тяхната дъщеря. Заключи вратата на спалнята, провери банята, сложи кошчето за боклук върху съсипаното лице на убиеца. Взе ножица, седна на леглото и сряза лентите широка лепенка от устата, ръцете и краката на дъщеря си. Момичето изплю чифт бикини, а детективът покри треперещите му рамене с одеяло.

Двамата се прегърнаха.

Бетингър погледна към Алиса, която лежеше в безсъзнание на пода.

— Трябва да ида да помогна на мама.

Карън не го пусна.

Седнал между пребитата си жена и мъртвия си син, петдесетгодишният мъж от Аризона прегръщаше дъщеря си. Чувстваше се незначителен като бълха.

— Трябва да помогна на мама.

— Гордън ще се оправи ли?

— Ще се оправи.

— Наистина ли? — Момичето беше достатъчно умно, за да знае, че брат му е мъртъв, но достатъчно малко, за да се излъже само. — Наистина?

Бетингър притисна дъщеря си и я погали по гърба, вместо да продължава тази тъжна пародия.

— Пусни ме да помогна на мама, за да можем да тръгнем.

Момичето кимна, притиснато в канадката на баща си.

— Добре.

Той уви дъщеря си така, сякаш е бебе, и отиде в банята, за да потърси лекарства. Ръцете му трепереха и когато затвори вратичката на шкафчето, избегна да се погледне в огледалото.

Бетингър се приближи до жена си. Носът и устните й бяха разбити, а от лицето й стърчаха парченца стъкло. Бикини висяха от устата й и от лявата очна кухина.

Повдигна му се.

Наведе се през прозореца и повърна съдържанието на стомаха си навън. Воняща пара се заиздига от локвата и той дръпна главата си назад, за да си поеме дълбоко дъх.

После клекна до Алиса, измъкна бельото от устата й и сряза пластмасовите окови. Внимателно отстрани парченцата стъкло от карамеленото й лице и превърза раните с лепенки. Никоя от тях не се оказа особено дълбока. След това хвърли едно одеяло върху треперещото й тяло и провери пулса й. Беше бавен, но равномерен.

Бетингър се наведе, за да огледа по-внимателно бельото, което висеше от лявата й очна кухина. Ярост превзе съзнанието му и за миг го парализира.

— Добре ли е? — попита Карън.

Детективът прочисти гърлото си.

— Ще се оправи.

— Мога ли да помогна?

— Стой там и не се отвивай. — Думите му бяха придружени от пара.

Бетингър стисна с два пръста свободния край на бельото и затаи дъх. После започна бавно и внимателно да го дърпа.

Тъканта се опъна и главата на Алиса се килна напред. Чиста течност потече по бузата й, но платът не се освободи.

Ранената жена изстена.

Бетингър обхвана с две ръце главата на Алиса и я сложи обратно на килима. С треперещи ръце взе ножицата.

Отряза плата така, че остана само частта в очната кухина на жената. Сцепеният й клепач примигваше и се опитваше да се затвори над плата. Беше толкова мъчително, че се наложи да отмести поглед.

След това Бетингър сложи бельо на Алиса, облече й анцуг и суичър, вълнено яке, чорапи и маратонки. Пренесе Карън по коридора до нейната стая, където тя се облече толкова дебело, че заприлича на миниатюрен футболист.

Щом свърши, двамата се озоваха отново в коридора и от килера детективът извади най-тъмното одеяло, което успя да намери.

— Трябва да затвориш очи.

По лицето на момичето се изписа ужас.

— Не ме оставяй сама.

— Обещавам ти, че няма. Обаче има неща, които не бива да виждаш.

Бетингър вдигна края на канадката си.

— Хвани се за колана ми.

Две малки ръце се вкопчиха в колана.

Вече му беше ясно, че тази ужасна нощ е променила завинаги неговата дъщеря.

— Затвори очи и ги дръж затворени, докато ти кажа.

— Добре, обещавам.

Разтревожените очи се превърнаха в хоризонтални цепки и Бетингър заведе Карън до своята спалня. Там вдигна възглавницата от главата на Гордън, пое си дълбоко дъх и разгъна тъмнокафявото одеяло. Саванът се спусна надолу и покри трупа.

Борейки се срещу лавината от отчаяние, детективът коленичи на килима, издиша пара и загърна трупа на своя син. През цялото време дъщеря му се държеше за колана.

— Отиваме до колата.

— Добре.

Бетингър отнесе Гордън в гаража. Там положи тялото в багажника на малката синя семейна кола на Алиса и затвори капака.

Погледна през рамо.

— Може да си отвориш очите.

Черните цепки се смениха с бели кръгове. Момичето се огледа в гаража, изгубило ориентация и треперещо от студ.

— Хайде да вземем мама — предложи Бетингър.

Карън кимна.

Двамата заедно се върнаха в спалнята.

През счупения прозорец влитаха снежинки и кацаха на пода, на леглото и върху късите къдрици по главата на Алиса.

Бетингър прибра в джоба неоновозеления мобилен телефон на жена си и я вдигна от пода. Слабо стенание се чу от устата й и той я притисна към гърдите си. Надяваше се, че няма да се свести, докато не се озоват на място, където лекар би могъл да й предложи помощ и лечение.

Занесе жена си в гаража и я сложи да легне на задната седалка на колата.

— Качих се — обяви Карън, докато си слагаше колана на предната седалка.

Той затвори двете врати, заобиколи малката синя кола и седна зад волана. Издишвайки пара, погледна към дъщеря си и я увери:

— Всичко ще се оправи.

Карън кимна, отчаяно искайки да може да повярва на баща си. Очите й бяха широко отворени, а кожата й покрита с капчици пот.

Бетингър натисна дистанционното за гаражната врата. Затракаха вериги и автоматичната врата започна да се вдига от земята, откривайки поглед към най-дълбоката нощ. Снежинки, които приличаха на пепел, падаха върху настилката.

Той превключи на задна и даде газ, отвеждайки мъртвите и малтретирани членове на семейството си от малката червеникавокафява къща.

41

Амоняк

Дългите светлини превръщаха падащите снежинки в ярки бели светулки. Потегляйки бързо към магистралата на Стоунсбърг, Бетингър погледна към своята кола и тъмносивия микробус, които още стояха на автомобилната алея пред празната къща.

Оркестрова музика се чу в слушалката като сигнал „не затваряй“ и се сблъска с попмузиката, която беше пуснал от авторадиото, за да отклони вниманието на дъщеря си от разговора си.

Симфонията спря.

— Господин Бетингър? — попита един човек, който имаше особено ясен тенор.

— Да. Вие ли сте офталмологът?

— Не, аз съм оптометрист, казвам се доктор Едуардс.

— Има ли офталмолог?

— Съжалявам, но доктор Синг е в отпуск. Ако имам някакъв въпрос, ще се свържа с нея, но съм се справял и друг път с подобни неща.

Това беше казано без сръдня, разкривайки равнище на професионализъм, което вдъхна на Бетингър доверие към очния специалист.

— Добре.

— Какво се е случило?

— Тя е в безсъзнание, така че не знам подробности, но в лявото й око е напъхан плат — бельо. Дълбоко. Натъпкано е като тапа.

Снежинки се трупаха по предната стъкло.

— Вижда ли се самото око?

— Не.

Чистачките махнаха снежинките от стъклото.

— Какво се е случило, преди да бъде пъхнато бельото там?

— Ще попитам. — Детективът излезе на магистралата и намали малко звука на стереото. — Карън?

Момичето трепна.

— Какво?

— Видя ли какво направи мъжа с маската на маминото око?

Карън кимна.

— Какво се случи?

— Когато ни каза да се съблечем голи, мама му се разкрещя и той извади едно от онези щракащи неща, които използват в пощата.

Стомахът на Бетингър се сви.

— Макетен нож?

Карън кимна.

— Той направи така — момичето прониза въздуха с дясната си ръка.

Детективът почувства фантомна болка в дясното си око.

— Добре, скъпа — каза той и отново усили радиото. — Слушай музика.

Карън насочи погледа си отново към чистачките, които бързаха да разчистват снега.

— Била е промушена в окото с макетен нож — обясни Бетингър на доктор Едуардс.

Настъпи миг тишина.

— На какво разстояние сте от болницата? — попита оптометристът.

Детективът видя приближаващия знак за изход от магистралата.

— На по-малко от петнайсет минути път.

— Добре, аз слизам в спешното. Тя…

— Какви са шансовете да спасите окото й?

— Трябва да я видя, за да мога да кажа.

Детективът реши да не притиска лекаря за прогноза, без да има достатъчно данни.

— Добре.

— Има ли нещо друго, което да се нуждае от внимание?

— Изгубила е малко кръв — каза Бетингър и погледна в огледалото за обратно виждане Алиса, чиято гръд продължаваше равномерно да се издига и пада. — Пулсът й е постоянен, но слаб.

— Знаете ли каква е кръв…

— Нула положителна.

— Сигурен ли сте?

— Напълно.

— Добре. Алергична ли е към антибиотици?

— Не.

— Добре. Моля, карайте внимателно заради снега. Няколко минути повече или по-малко няма да са от значение.

— Ще внимавам — обеща детективът и смени лентата за движение.

— Ще ви чака носилка. Аз съм афроамериканец, с бръсната глава и козя брадичка.

— Звучиш като бял човек.

— Значи уроците не са били напразни.

— Аз карам малка синя семейна кола.

— Ще те чакам.

— Благодаря. — Детективът прекъсна линията и отново намали радиото. — Скъпа?

Карън го погледна.

Бетингър стъпка ужасните картини в главата си и се насили да зададе на дъщеря си един от най-ненавистните въпроси, които човек може да си представи.

— Какво ти направи този мъж?

Момичето сведе поглед към малките си пръстета.

— Карън?

— Каза ми да се съблека и да легна на леглото или ще ослепи мама.

— Направи ли ти нещо?

— Върза ме и ми запуши устата с бикините.

— Нещо друго?

Момичето поклати глава.

— Не.

Облекчен, Бетингър се наведе и целуна скъпата си дъщеря по челото.

— Ти беше много смела.

Карън гледаше как снежинките се трупат по предното стъкло. Започна нова песен, която приличаше много на предходната. Детективът отново увеличи звука.

— Харесва ли ти?

Лесно възбудимото малко момиче, което обикновено или мразеше, или обичаше повечето неща, сега само сви рамене.

* * *

Дванайсет минути по-късно малката синя семейна кола се озова пред кафеникавата стоунсбъргска болница „Спасение“. Бетингър угаси двигателя, докато на шест метра от него вратите на спешното отделение се плъзгаха назад и се отваряха. Оттам излязоха бял санитар и мъж, който отговаряше на описанието, което си направи доктор Едуардс. Между забързаните мъже се виждаше носилката на колела.

— Остани тук — нареди Бетингър на дъщеря си. — Аз ще бъда наблизо.

— Добре.

Той отиде в задната част на колата, вдигна жена си от седалката и я положи върху носилката. Оптометристът съзря момичето на пътническата седалка.

— И тя ли е била там?

— Да. А синът ми е…

Гласът на Бетингър се пречупи. Очите му се напълниха със сълзи, когато всичко, което беше потискал до момента, изригна и го заля като цунами. Успя само безмълвно да посочи с треперещ пръст багажника.

— Синът ти? — попита доктор Едуардс.

Детективът кимна с глава.

— Съжалявам — каза оптометристът. Съчувствието му прозвуча искрено.

Бетингър знаеше, че не може да си позволи да рухне психически пред собствената си дъщеря, затова потисна този прилив на силни чувства.

— Мога ли… да оставя колата… тук? — попита той, докато триеше с ръце очите си.

— Няма проблем.

Детективът взе дъщеря си и двамата тръгнаха след количката през отварящите се настрани врати. Озоваха се в ярко осветена чакалня с бежови стени. Покрай тях бяха подредени дивани, тапицирани с изкуствена кожа, на масата имаше списания, а на една от стените — цифров телевизор.

— Засега изчакайте тук — каза доктор Едуардс, без да забавя ход, бързайки към вътрешността на спешното отделение. — Документите ви са при колегата на рецепцията.

Бетингър кимна.

— Когато сте готови, той ще повика хората от моргата.

— Добре. — Детективът още не беше готов да се срещне с човек от моргата.

— Когато разберем повече, ще ви повикаме — добави оптометристът, докато бутаха количката с Алиса през люлеещата се врата.

— Благодаря.

Бетингър хвана Карън за ръката и я поведе към диваните, където една мексиканка, която приличаше на високо джудже, миеше пода.

— Мирише на пикня — каза момичето на баща си.

— Това е амоняк. Дезинфекцира.

Карън заобиколи ивицата мокри плочки и настоя:

— Мирише на пикня.

— Съгласен.

Момичето седна на дивана срещу телевизора, където течеше местният новинарски бюлетин от снощи. Изведнъж сериозното лице на говорителя бе заменено с дебела котка от рисуван филм, която имаше впечатляващи мустаци и топла жилетка.

— Благодаря — кимна Бетингър на чистачката, която държеше дистанционното в дясната си ръка. — Новините не са за деца.

— Точно така.

Дребната жена размаха отново мопа, все едно беше гребло, и загреба към бакборда.

Бетингър се обърна към Карън.

— Искаш ли да си свалиш якето?

Без да отмества поглед от телевизора, момичето поклати глава.

— Ходи ли ти се до тоалетната? Тя е тук съвсем наблизо.

Дъщеря му отново отклони предложението.

— Искаш ли нещо за пиене?

Карън сви рамене.

— Ябълков сок? — предложи Бетингър. — Или от червени боровинки?

— Червени боровинки.

— Отивам ето там… — Той посочи автомата, който стоеше в другия край на чакалнята. — Може ли?

Дебелата котка падна по особено сложен начин от триколката си, но Карън не реагира на номерата й. Изглежда травмата й бе започнала да се превръща в психически шок.

— Веднага се връщам.

Бетингър целуна дъщеря си по темето и закрачи към автомата. По пътя си натам извади мобилния телефон, маркира името на своя партньор, който го беше търсил четири пъти през последния час, и натисна бутона за връзка.

Доминик вдигна още при първото позвъняване.

— Добре ли си?

— Един ме чакаше у дома. Убих го, но той застреля сина ми, а жена ми е в тежко състояние.

— Мамка му! — Едрият мъжага строши нещо. — А малката как е?

— Физически е наред, но е в шок.

Бетингър стигна до автомата.

— В болницата ли си?

— Да. Как е положението във Виктъри?

— Отвсякъде изскачат трупове — изчезналите полицаи и вероятно хора, които са видели нещо.

— Пери и Хуан?

— Екзекутирани са. Значките и пишките им ги няма както при останалите.

Детективът се почувства безсилен.

— Моля се всичко това да се окаже кошмар.

— Човекът, който е работил на рецепцията в „Сънфлауър“ е изчезнал.

Бетингър си спомни, че беше написал адреса си на бланката, която подаде на човека, и изведнъж му стана ясно как убиецът бе открил малката червеникавокафява къща в Стоунсбърг.

— Значи е мъртъв — обясни детективът. — Убиецът нямаше задръжки.

— Научи ли нещо от него?

— Не, но остави един микробус, който ще претърся, когато мога.

— Тези педали от полицейското управление в Стоунсбърг включиха ли се?

— Не. Всичко се разигра бързо и без много шум.

— Не им се обаждай.

— Нямам такова намерение. — В гласа на Бетингър имаше мрачна нотка.

— Значи знаеш какво трябва да се направи.

— Знам.

— Да не се притесниш?

— Дъщеря ми е травматизирана, жена ми ще ослепее с едното си око, а синът ми е в багажника на шибаната кола — изсъска детективът. — Няма да се притесня.

— Нито аз и Такли.

Бетингър пъхна монета в автомата и набра номера на затворническата килия, в която лежеше кутийката със сок от червени боровинки.

— Нещо ново за Себастиан?

— Откакто си тръгнахме от Зволински, с Такли притискаме разни хора, но никой нищо не знае.

— Зволински появи ли се?

— Все още се води изчезнал.

Червената кутийка беше извадена от килията си от автоматична ръка.

— Нещо около Хлъзгавия Сам? — попита Бетингър.

— Кадетът още е пред сервиза — преди малко говорих с него — но Хлъзгавия не се е появявал.

Роботът пусна кутийката в улея, който стигаше до долното отвърстие.

— Веднага щом мога, ще взема буса на убиеца. — Детективът се наведе, бутна клапата, която затваряше отвърстието, и извади напитката. — Но не мога да тръгна преди да съм говорил с жена си.

— Добре. Звънни, ако има нещо. Дори да е едно от твоите можебита.

— Ти също.

— Добре.

Линията прекъсна.

Бетингър се върна в другия край на чакалнята, даде кутийката с напитката на Карън и се приближи към рецепцията, зад която седеше младеж с акне, очила и късо подстригана руса коса. До полуизядена поничка лежеше голяма книга за изкуство, отворена на картина, изобразяваща топчест мъж в модно облекло, който държеше в лявата си ръка малък жълт дългоопашат папагал, все едно че беше сладолед на клечка.

Птицата имаше притеснен вид.

— Може ли?

Рецепционистът плъзна черна папка по плота.

— Благодаря — кимна Бетингър и взе документите. — Предлагате ли дневни грижи?

Младежът погледна към Карън.

— За нея ли? — трохичка падна от устата му върху модната дреха на човека с папагала.

— Да.

Рецепционистът плъзна към него синя папка.

Бетингър взе и нея, прочисти гърлото си.

— Трябва да говоря с някого от моргата.

— Имате труп?

Детективът кимна и сега получи бяла папка.

Някой го повика по име:

— Джулс Бетингър. — Той погледна по посока на гласа. На вратата, която водеше към вътрешността на спешното отделение, стоеше белият санитар, който беше излязъл с доктор Едуардс да ги посрещне.

— Моля, елате с мен.

— Секунда.

Остави трите разноцветни папки на дивана до Карън.

— Няколко минути ще ме няма.

Момичето не отговори.

— Аз ще й правя компания — предложи малката чистачка.

— Кажи на тази мила жена или на мъжа от рецепцията, ако имаш нужда от мен.

— Добре.

Детективът прегърна дъщеря си и се затича към вратата на спешното. Когато наближи вратата, санитарят я отвори пред него.

— Тя е в съзнание.

На Бетингър му се догади. Пое си дълбоко дъх, мина през вратата и пое към най-любимия си човек на този свят, на когото скоро щеше да съобщи най-страшната новина, която някога ще чуе.

42

Алиса и Джулс разговарят

Санитарят поведе Бетингър надолу през тясна зала, покрай няколко компютъра и го въведе в ярко осветено бяло помещение, разделено на множество клетки. Миришеше леко на дезинфектанти. Докато двамата го прекосяваха, минаха край един бял дебелак, момиче в инвалидна количка, проснат възрастен човек, свързан с тюркоазна машина, която писукаше и съскаше като някаква механична змия. Иззад едно от дръпнатите пердета се чу маниакален смях, а детективът не можа да разбере дали човекът е луд, или е жертва на злонамерено гъделичкане.

Санитарят заведе Бетингър при доктор Едуардс, който в момента си миеше ръцете в мивката от неръждаема стомана. Изражението му беше мрачно.

— Ще ослепее ли с това око? — попита детективът.

— Да. По-голямата част от ретината е разрушена. — Оптометристът изтръска излишната вода от ръцете си и извади една хартиена кърпа от дозатора. — В момента й вливаме антибиотици и плазма. Искам я колкото може по-здрава преди идването на анестезиолога.

— Защо е нужна пълна упойка? — попита обърканият Бетингър.

Доктор Едуардс захвърли смачканата кърпа в кошчето.

— Защото трябва да отстраня окото и да почистя мястото.

Детективът почувства, че му прилошава.

— Не може ли да се направи с местна упойка?

— Искам да свърша работата както трябва. Не можем да рискуваме инфекция на подобно място.

— Каква инфекция?

— Стафилококова. Може да бъде фатална, ако попадне в мозъка.

Стаята се завъртя и Бетингър се вкопчи в ръката на санитаря, за да не падне. По лицето му избиха капки студена пот.

Доктор Едуардс махна към празното легло наблизо.

— Може би няма да е лошо да полег…

— Не. — Детективът пусна ръката на санитаря. — Нека да говоря с нея, а след това може да правиш каквото трябва.

— Дадохме й много силно обезболяващо, но разбира. Казах й за операцията, но нищо друго за случилото се… — Оптометристът кимна към бежовата завеса в далечния ъгъл. — Ето там. Разполагаш с няколко минути.

— Аз ще донеса стол — предложи санитарят.

Бетингър отиде до завесата, дръпна я и видя Алиса.

Тръби за интравенозни вливания стърчаха от ръцете й, свързвайки я с провесената плазма и пликчето с лекарствата. Белите превръзки по карамелената й кожа приличаха на ярки паразити. До дебелата марля, която покриваше лявата половина на лицето й, се виждаше червено и вторачено единственото й око.

— Джулс?

Детективът влезе, дръпна завесата и прегърна жена си. По лицето му се плъзнаха пластмасовите тръби.

— Децата?

Бетингър притисна Алиса по-здраво към гърдите си.

— Гордън беше убит, Карън е в безопасност.

— Гордън е убит?

— Да. Защитаваше Карън, когато се случи. Той й спаси живота. — Детективът стисна зъби, за да запази самообладание.

— Гордън е мъртъв?

— Да.

Ужасното мълчание се просмука във въздуха около тях, а детективът не можеше да направи нищо, освен да прегръща жена си. Изпитваше усещането, че падат в мрака към дъното на безкрайно дълбок каньон.

Алиса прочисти гърлото си.

— Но Карън е в безопасност…? — Гласът й беше тъничък.

— В момента гледа рисувани филми.

— Добре.

Бетингър разхлаби прегръдката си, целуна Алиса по устата и хвана двете й ръце. Докато се наместваше на малката пластмасова табуретка, която санитарят беше донесъл за него, внимаваше с тръбите и абонатите. После погледна жена си в лицето. От здравото й око капеха сълзи, а марлята над лявото беше мокра.

Алиса отново прочисти гърлото си.

— Карън знае ли?

— За Гордън?

Жената кимна.

— Знае, но се преструва, че не знае.

— Като за Дядо Коледа?

Цунами от тъга заля Бетингър.

— Да — прочисти гърлото си той и кимна към завесата. — Лекарят каза…

— Значи ти си бил отвън?

Бетингър се обърка.

— Който стреля в прозореца?

— Да… аз бях. Съжалявам за парченцата стъкло.

— Трябваше да го направиш, иначе този психопат щеше да убие всички ни.

Детективът стисна ръцете на жена си.

— Уби ли го?

— Да.

— Заслужи си го.

— Заслужаваше нещо много по-страшно.

Алиса кимна.

Бетингър отново кимна към завесата.

— Лекарят каза, че…

— Защо искаше да те убие? Ти си… ти си от Аризона. Ние всички сме… — Гласът й се пречупи. Тя поклати глава и направи опит да преглътне сълзите си. — Всички сме от Аризона.

— Работеше за някого от Виктъри, който не си пада по ченгетата.

— Пипнахте ли го?

— Точно по този въпрос работим сега.

Алиса сведе око.

— Трябва ли сега да се върнеш на работа? — В гласа й прозвуча страх.

Бетингър стисна ръцете на жена си.

— Искам да пипна този тип — шефа — много искам. Отчаяно искам. Но ако ми кажеш да хвърля значката и да забравя за това, ще го направя. Страдах твърде много, и то безпричинно. Ти си тази, която трябва да вземе решението.

Тъжна усмивка се появи на лицето й.

— Говоря сериозно — настоя детективът.

— Знам, че говориш сериозно. — Алиса си пое дълбоко дъх и поклати глава. — Не искам да се връщаш във Виктъри. Страх ме е… освен това не… не искам да ти се случи нещо. Но не мога да поискам от теб да се откажеш. Защото… защото не може да седиш и да чакаш някой друг да пипне мръсника, който ни причини това.

Бетингър целуна ръцете й, уверен, че се е оженил за най-разумната жена на света.

— Ще оставя Карън на дневните грижи на болницата, а когато това свърши, ще се преместим обратно в Аризона. Ще си намеря някаква канцеларска работа.

— Чакам с нетърпение да ти купувам преспапиета.

— И ще отидем в Чикаго за откриването на твоята изложба.

Сълзите отново бликнаха от единственото око на Алиса.

Бетингър знаеше, че тя се е сетила колко горд беше Гордън заради бъдещата изложба на майка си.

Маркучите издадоха глухи звуци, когато Алиса избърса дясната си буза.

Бетингър се наведе и я прегърна.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

— Господин Бетингър? — повика доктор Едуардс от другата страна на завесата.

— Трябва ли да си тръгвам? — попита детективът.

— Да, моля. Анестезиологът вече е тук.

— Добре.

Бетингър целуна още веднъж Алиса, а когато стана, тя избърса окото си.

Слаб бял мъж с изпито лице и къса сребриста коса влезе, влачейки крака, в помещението, като буташе пред себе си апарат, който приличаше на руски сателит.

Детективът сложи неоновозеления мобилен телефон на жена си в края на леглото.

— Обади ми се, когато излезеш от операцията.

— Добре. Пази се.

— Ще се пазя.

Бетингър си тръгна, преди той или жена му да имат време да рухнат.

43

Сняг от виолетово небе

След като свърши с попълването на документите, детективът остави дъщеря си в отделението за дневни грижи, а сина си в моргата. Всяко от децата получи целувка и извинение.

Той излезе от сградата и се озова в свят, забулен от сняг. От виолетовото небе падаха виолетови снежинки, докато крачеше към малката семейна кола на жена си, която продължаваше да стои неправилно паркирана в лентата за линейките. Притискан от каучуковите подметки на зимните му обувки, дебелият поне два сантиметра и нещо слой втвърдил се сняг скърцаше.

Бетингър се качи на колата и подкара към магистралата. От високоговорителите се лееше сладникаво поппарче, което изглеждаше болезнено иронично за човека, който преди малко бе предал тялото на сина си в моргата.

Той угаси радиото и продължи в мълчание.

Малката кола се носеше в източна посока. Макар да беше вече шест и половина, виолетовото небе бе все така сумрачно, както в пет сутринта.

Бетингър се обади на партньора си, че се връща в предградието, за да проучи колата на убиеца, но и двамата в себе си знаеха, че истинската причина за обаждането е да си докажат, че още са живи. Докато сменяше лентата за движение, Бетингър чу в слушалките писъци и стигна до извода, че Такли разпитва изпитващ болки индивид.

— Измъкнахте ли нещо от него?

— Малко кръв и няколко зъба.

— Успех.

Бетингър прекъсна линията. По магистралата се носеха коли, увити сякаш във виолетови одеяла, а белите им дълги светлини блестяха ослепително.

Той се замисли за сина си, чието последно действие в живота беше героичен израз на смелост и любов. Гордън бе спасил живота на Карън и тази саможертва беше тъжният проблясък на личността, които би станал, когато порасне. Смъртта му беше ужасна и Бетингър се измъчваше допълнително от мисълта, че никога няма да може да изкаже своята благодарност на младия герой.

Ако имаше хапче, което да му влее вяра в задгробния живот, почерненият баща веднага би го сложил в устата си.

Показа се знакът за изход от магистралата и Бетингър зави по заснежената рампа, където гумите му се подхлъзнаха, започнаха да хвърлят киша и засвириха. Натисна постепенно спирачките и намали скоростта, докато не започна да се движи с бързината на велосипедист. Знаеше, че трябва много да внимава, защото имаше много малък опит в карането по сняг и не искаше някакво безмозъчно пътно произшествие да застане между ръцете му и гърлото на Себастиан.

Навлезе в предградията на Стоунсбърг, зави по най-познатата улица и намали скоростта. Чистачките бръскаха снежната пудра от предното стъкло, откривайки малката червеникавокафява къща пред погледа му. Не беше желана гледка.

Той зави, спря и слезе от колата. С пистолет в ръката огледа района, съвсем тих, като се изключи недоловимото шумолене на снега, който се сипеше върху покривите, ливадите и улиците.

Бетингър влезе в малката червеникавокафява къща, това място на насилие, което вече не беше негов дом… ако изобщо някога е било.

Издишвайки кълбета пара, влезе в главната спалня. Сняг покриваше матрака, килима и краката на убиеца.

Детективът бутна с крак обърнатото кошче за боклук от главата на мъртвеца. Две замръзнали очи се вторачиха от пода нагоре към него.

Претърси трупа и намери макетния нож, два резервни пълнителя и комплект ключове, които пъхна в джоба си. Хвърли отвратителния инструмент и сложи останалите притежания на убиеца, включително двата полуавтоматични пистолета, в найлонов плик. Беше невероятно професионален убиец да носи оръжие, което би могло да се проследи, но то можеше да свърши и друга работа.

Съблече трупа, но не откри нищо забележително, като изключим татуировката Е.В.К върху лявата лопатка.

Взе зарядното за телефона на жена си и още дрехи за нея и Карън. С тези вещи в ръце и найлоновия плик излезе обратно в студа.

Закара малката семейна кола до края на улицата, после направи още два завоя и зави по успоредната. Когато излезе на нея, фаровете му осветиха парцела, където жълтият му хечбек беше паркиран зад сиво-черния микробус.

Детективът паркира колата на жена си. Огледа близкия район и виолетовата околност, слезе от колата и закрачи по бялата снежна пудра. Когато стигна до буса на убиеца, спря и започна да оглежда товарния му отсек. Единственото, което видя вътре, беше ръждив слой сняг.

Наблюдавайки един минаващ и очевидно мазохистичен бегач, Бетингър извади ключовете на убиеца пъхна най-вероятния кандидат в ключалката на шофьорската врата и го завъртя. Ключалката превъртя и палчето изскочи.

Той отвори вратата и се качи в кабината на буса, която миришеше силно на лимони. Покритото със сняг предно стъкло хвърляше мътна виолетова светлина, но задното беше чисто и от него се откриваше ясна гледка към улицата.

Бетингър се плъзна по цялата седалка и отвори жабката, където лежеше регистрационният талон. Към него с кламер бе прикрепена шофьорска книжка със снимка на заостреното лице на Е.В.К. Нямаше вероятност тези документи да са истински, но въпреки това ги прибра. Можеше фалшификаторът да се окаже някой местен, който знае нещо за убиеца, за Себастиан или за другите наемници.

Бетингър плъзна пръсти по тапицерията на тавана, изработена от черен плюш, и напипа ръба на едно почти невидимо капаче, което внимателно дръпна да се отвори. В скритото отделение лежеше полуавтоматичен деветмилиметров пистолет със заглушител, подобен на онзи, който беше убил неговия син. Извади оръжието и провери скривалището, но вътре нямаше нищо друго.

Ядосано издиша облак пара.

Всичко, което беше намерил, бе безполезно.

Той слезе от буса и огледа цялата седалка. Пъхна ръка в цепнатината между облегалката и седалката, сякаш търсеше изпаднали монети. Пръстите му напипаха ключе и го натисна.

Нещо изщрака.

Бетингър хвана долния край на седалката и я вдигна във въздуха като капака на сандък. Между металните подпори, които я държаха на мястото й, се намираше кухина, в която бе поставена хладилна чанта в червено, синьо и бяло.

Когато детективът я измъкна от нишата, ледените кубчета в нея затракаха. Той с усилие върна седалката на мястото й и остави хладилната чанта на земята.

Отвори капака и пред погледа му се показа езерце от вода и лед, в което плуваха осем кутийки бира. Той изля тази колекция от замръзнали, студени и консервирани течности на снега и веднага усети, че хладилникът е прекалено тежък за празно парче пластмаса.

Нещо беше скрито в него.

Остави го на земята, извади джобния си нож и заби острието в една от вътрешните стени. От дупката започнаха да излизат призрачни пари.

Бетингър спря да диша, нагласи острието под по-голям ъгъл и приложи повече сила. Пластмасата се строши и фалшивото дъно се отвори.

Той махна капака и погледна в чантата. На дъното лежаха шест найлонови торбички, охлаждани от изпаренията на парчета сух лед. Във всяка лежаха изцапана с кръв полицейска значка, няколко празни гилзи и отрязани пениси, макар в едното пликче да нямаше мъжки член, а две парчета петниста плът, които приличаха на големи стриди.

На Бетингър му трябваше известно време, за да осъзнае, че пред очите му са чифт яйчници.

Отвратен от гледката, обърна глава. Изпаренията, които се издигаха от хладилната чанта, правеха ледената вътрешност на буса още по-студена.

Детективът си сложи една ръкавица и с гримаси започна да вади парчетата сух лед и да ги хвърля на земята, където те започнаха да пукат и съскат като фойерверки.

Изпаренията в кабината се разсеяха и Бетингър насочи отново вниманието си към хладилната чанта. Под замразените гениталии лежеше ламиниран плик.

Кучешки лай го стресна.

— Мамка му!

Бетингър слезе от буса, огледа виолетовите околности и видя някакво движение в другия край на пряката. Там един нещастен старец дърпаше каишката, водейки борба с домашния си любимец, който беше или мастиф, или кон, научил се да лае.

Детективът се качи обратно в буса, извади лист хартия от плика и започна да чете.

Уважаеми господине,

Моята самоличност няма значение.

Аз съм анонимен агент, нает от посредник, за да ви ангажира. Не зная и никога няма да узная самоличността на третата страна, която финансира това начинание.

В този пакет ще намерите приложени 50 000 долара. Банкнотите не са маркирани и номерата им не са поредни.

Това възнаграждение е за екзекуцията на двама полицаи в град Виктъри, Мисури, другия месец точно в сряда, на 30 януари. До определената дата в града не трябва да има действия със смъртоносен резултат.

Ако решите да не извършите тази услуга, трябва да върнете сумата на адреса, посочен по-долу.

Бетингър плъзна очи надолу и видя, че адресът е бил откъснат от писмото. След това продължи четенето от мястото, където беше спрял.

(Ако нито върнете парите, нито изпълните задълженията си, ще бъдете екзекутиран.)

Непознатата трета страна най-искрено се надява, че ще убиете повече от двама полицаи в уречения ден.

За всеки допълнителен полицай, когото убиете, ще получите 25 000 долара допълнително. Полицайките също са желани мишени, но при намалена тарифа (18 500 долара) по очевидни причини.

Непознатата трета страна иска да унищожи всички полицаи във Виктъри, но елиминирането на повечето от тях също би било задоволителен резултат.

Тъй като беше установена връзка с не по-малко от петнайсетина Ваши колеги, на които бяха предложени съвсем същите условия, за да не се усложнят излишно нещата и да не се допуснат измами, трябва да докажете своите постижения.

Непознатата трета страна постави условие доказателствата да бъдат пенис и полицейска значка, а в случай че става дума за полицайка — нейната значка и яйчници. Изрязаните анатомични части трябва да бъдат замразени, за да не се разложат по време на дългия период мълчание, което ще последва деня на екзекуциите.

(Използването на формалдехид не се препоръчва, макар да е допустимо.)

С Вас ще бъде установена връзка между шест и дванайсет месеца след 30 януари и ще бъдат поискани доказателства, ако има такива, за всички извършени от Вас убийства, така че третата страна да може да изплати съответните суми.

С най-добри пожелания за успех!

Потрепервайки от гняв, Бетингър напъха писмото обратно в плика и го сложи в задния джоб на кадифените си панталони.

Беше време да поеме на север.

44

Бездействие в кенефа

От виолетовото небе се сипеше сняг върху очите на умиращия гълъб.

Седнал в черното купе, паркирано под навеса на изоставеното училище, Брадли Джанески наблюдаваше как безмилостното време засипва птицата. Тя бе четвъртата, която беше видял да рухва по време на вече единайсетчасовата си мисия на наблюдател. Замръзналите дълги нокти бяха всичко, което се виждаше от останалите пернати трупове.

Виелицата трябваше да стигне дотук в девет часа (така бяха казали по новините) и умореният кадет се страхуваше, че ще заседне в Кенефа, ако не си тръгне скоро. Нито Хлъзгавия Сам, нито някой друг беше влизал в бетонната сграда, където се предполагаше да е неговият автоджамбазки сервиз, и двайсет и две годишният мъж се съмняваше, че първото му полицейско наблюдение ще доведе до нещо друго освен запушени синуси и кашлица.

Брадли Джанески натисна бутона за бързо набиране на предварително вкарания номер в мобилния му телефон и притисна слушалката до ухото си.

— Виждаш ли го? — попита ефрейтор Доминик Уилямс.

— Не мисля, че ще дойде. Освен това виелицата…

— Млъквай.

Кадетът затвори уста.

— Знам, че ти е кофти — продължи едрият мъж, — но ще стоиш там, докато го видиш. Когато това стане, звъниш на мен или на Такли.

— А детективи Хуан и Малой?

На този въпрос нямаше отговор и Брадли Джанески дори си помисли, че връзката е прекъсната.

— Полицай Уилямс?

— Само на мен и Такли. — Едрият мъж си прочисти гърлото. — В момента Хуан и Малой работят по друг случай.

— Добре, но ще ми трябва още храна, ако…

— Изяж някоя шушулка и не мърдай оттам.

Връзката прекъсна.

Брадли Джанески затвори мобилния си телефон и взе бинокъла, който лежеше на пътническата седалка до скицата на Хлъзгавия Сам, чиито издължени черти, тънък мустак и гелосана коса, бяха така запечатани в неговата ретина, че ги виждаше навсякъде дори когато затвореше очи. След последния му оглед нищо не се бе променило в района, с изключение дебелината на снежната покривка и дейността на невроните в мозъка на четвъртия гълъб.

Кадетът си сложи шапката, слезе от колата, изпика се, затвори ципа на панталоните, изтръска снежинките от дрехите си, качи се в прикритото купе, запали двигателя и пусна парното на максимум. Тази поредица от дейности се повтаряше за поне осемнайсети път, откакто бе започнал да наблюдава сервиза.

Завладян от скука, Брадли Джанески пъхна слушалката в едното си ухо и включи своя медия плеър.

Мъж с богат баритонов тембър прочете от книгата:

„… и затвори вратата. Обучението му не го беше подготвило за това. Отвън в коридора се чу какофония от металически звуци. Стържене и бръмчене. Дрънчене. Ханк знаеше, че това нещо приближава. Подушваше го“.

В южния край на пряката се появи луксозна синя кола. Брадли Джанески спря аудиокнигата и вдигна бинокъла. Движението по тази улица през последните десет часа се бе ограничило до седем автомобила, затова всеки от тях беше истинско събитие.

Фокусирайки свързаните антирефлекторни лещи, кадетът започна да наблюдава луксозната синя кола. Докато се носеше по посока на скрития наблюдател, снегът хрущеше под гумите й.

Стоповете грейнаха и колата спря.

Стомахът на Брадли Джанески се сви.

Колата беше спряла точно пред бетонната сграда. Рухналата ограда, падащият сняг и разстоянието от стотина метра — това беше всичко, което лежеше между новодошлия и скритата двуместна кола.

Без да откъсва очи от бинокъла, кадетът извади мобилния си телефон. Номерът на неговия началник вече беше записан и когато видеше Хлъзгавия Сам, оставаше само да натисне бутона за бързо набиране.

Стоповете на синята кола бяха угаснали, но кълбата пара, които се виеха от ауспуха, подсказаха на младия мъж, че двигателят работи на празни обороти. Зад затъмнените стъкла някой се размърда.

Сърцето на Брадли Джанески заблъска.

Прозорецът проблесна, докато шофьорската врата се отваряше. От вътрешността на колата се появи бял тип, облечен в тъмносиньо. Кожата му беше гладка и загоряла, косата сресана назад с гел. Лицето му беше изострено.

Брадли Джанески натисна бутона за бързо набиране.

— Да? — попита Доминик Уилямс.

— Хлъзгавия Сам е тук.

— Сам ли е?

— С една мацка.

Автотърговецът се наведе и каза нещо на момичето в колата, после бутна вратата и го затвори вътре.

— След петнайсет минути сме там — каза Доминик.

— Момичето не слезе, а двигателят работи на празни обороти.

— На празни обороти?

— Да.

— Върви да го арестуваш. Направи така, както говорихме за колата.

Кадетът си сложи колана и свали прозореца.

— А мацката?

— Тя няма значение. Той ни трябва.

Линията прекъсна.

От другата страна на улицата Хлъзгавия Сам тръгна към входната врата на бетонната сграда. В лявата му ръка блестеше дебела връзка ключове.

Брадли Джанески знаеше, че не бива да позволява на заподозрения да влезе в сградата.

Хвърли мобилния телефон и бинокъла на съседната седалка, включи на скорост и натисна газта докрай. Двуместната кола излетя изпод сянката на навеса.

Хлъзгавия Сам погледна през рамо.

Черната кола ревеше, докато прекосяваше паркинга и пръскаше снега на всички страни.

— Полиция! — изрева кадетът през отворения прозорец. Бронята му остърга един от коловете на оградата. Проблеснаха искри.

Заподозреният хукна към синия автомобил.

— Горе ръцете! — викна Брадли Джанески и стреля с късоцевния револвер към небето. Изстрелът избумтя глухо като под вода.

Хлъзгавия Сам стигна до вратата на синята кола. Между него и поднасящият автомобил, който летеше насреща му, имаше по-малко от десетина метра.

Автотърговецът плонжира, за да избяга, и се приземи по корем в натрупания сняг.

Брадли Джанески се прицели в краката му.

— Спри! — изкрещя Хлъзгавия Сам.

Пищялите му с пукот се строшиха под тежестта на двете леви гуми и кадетът наби спирачки. Бетонната стена се стовари върху решетката, запращайки младия мъж напред, но предпазният колан го задържа. Револверът изхвърча от ръката му, блъсна се в предното стъкло и рикошира назад, падайки под седалката на пътника.

Замаян, кадетът премести скоростния лост в положение „паркиране“, осъзнавайки, че действието му е малко закъсняло. Не знаеше дали да се гордее, или да се срамува от стореното.

— Мамка му! — изрева Хлъзгавия Сам. — Мамицата ти, счупи ми краката!

Брадли Джанески се просна на седалката и заопипва под пътническата седалка, молейки се револверът да не е изпаднал през дупката на пода, която по-големият му брат още не беше оправил. Над него се пръсна прозорец под съпровода на екот от изстрел.

Стъклени отломки си посипаха по гърба на простряния кадет и той извика:

— Арестуван си, хвърли…

Изтрещя изстрел и в тавана на колата се показа кръгъл къс небе.

Псувайки се, че е оставил колата да се превърне в такъв боклучарник, кадетът се плъзна между празните кутийки от безалкохолни, старите списания и смачкани пликове от храна за вкъщи, които бяха нахвърляни под пътническата седалка. През дупката в пода нахлуваше студен въздух, от който върховете на пръстите му мръзнеха, докато опипваше земята за късоцевия револвер.

Брадли Джанески чу нещо и спря търсенето, за да се вслуша по-внимателно. Беше тихо и постоянно поскърцване. Някой крачеше по снега.

— Госпожо — извика кадетът, — върнете се в колата, иначе ще ви застрелям. — Той плъзна ръка през дупката в пода на колата и отново започва да опипва. — Имам разрешение.

— Имаш… разрешение? — повтори Хлъзгавия Сам, чийто глас прозвуча едновременно пълен с болка и учудване.

— Да — отговори Брадли Джанески, докато потупваше снега под спортната кола. — Абсолютно! — зачервените му пръсти напипаха набразден метал.

— Да застреляш невъоръжена жена? — попита автотърговецът.

— Момичето може просто да си върви — каза кадетът и извади падналия револвер през дупката в пода. — Искам само теб.

— Защо?

Брадли Джанески се зае с огледалото си за обратно виждане, докато успя да види Хлъзгавия Сам. Пистолетът беше в дясната ръка на бандита, а снегът около неестествено изкривените му крака бе почервенял като полят с черешов сироп сладолед. До него беше коленичила рижавата в коженото палто. Не приличаше на човек, който има оръжие, но кадетът не можеше да бъде сигурен.

— Госпожо! — провикна се Брадли Джанески. — Върни се в колата и тръгвай.

— Няма да го оставя така — възрази жената, която говореше с остър акцент от Ню Джърси. — В снега и със счупени…

— Никъде няма да го водиш — заяви кадетът и насочи револвера си към небето. — Връщай се в колата и заминавай или ще те гръмна. Разполагаш с десет секунди.

— Ама какво ченге си ти?

— Такова. — Револверът избумтя. — Десет, девет, осем…

— Това не са секунди — протестира Хлъзгавия Сам.

— Седем, шест, пет…

— Бягай!

— Четири, три…

Рижата жена хукна към колата през снега, подхлъзна се и падна по корем, изправи се, хвърли се зад волана, включи на скорост и се стрелна напред.

— Ти си истински кавалер — подхвърли Хлъзгавия Сам завалено. — Абсолютно.

— Хвърли пистолета до стената или ще мина на заден по краката ти.

Замаяният автотърговец се вторачи в черното купе.

— Ще минеш… на заден през краката ми?

— Десет, девет, осем, седем…

Пистолетът издрънча в бетонната стена.

— Чекиджия!

45

Разговор с педал

Бетингър караше сиво-черния микробус към Виктъри. Това превозно средство беше по-добър избор от неговата жълта кола, защото предлагаше по-висока позиция, имаше зимни гуми и беше възможно най-незабележимо.

Макар да имаше много малък опит от каране в снега, той знаеше, че бусове като този предлагат по-добро сцепление, когато са натоварени, затова уви трупа на убиеца в одеяло и го хвърли отзад в товарния отсек. Този принос от допълнителни килограми товар може би беше единственото добро дело, сторено някога от гадния социопат, който бе убил Гордън.

Въпреки че имаше товар отзад, по пътя си на север микробусът три пъти занесе задница. Тези дразнещи проблеми възникваха, когато Бетингър сменяше лентите за движение и най-вече защото не успяваше да налучка безопасната скорост. Щом се сетеше за своя син, жена си и Карън или за Себастиан, убиеца отзад и онова, което беше намерил в хладилната чанта, неволно даваше газ.

Чистачките избутваха снега от предното стъкло и през разчистеното място Бетингър съзря Виктъри. Покрит със сняг и гледан отдалече, градът приличаше на плесенясал труп, отворен за аутопсия.

Мобилният телефон на детектива избръмча и той прие обаждането.

— Да?

— Къде си? — попита Доминик.

— При изхода от магистралата.

— Пипнахме Хлъзгавия Сам.

Новината изненада Бетингър.

— Каза ли нещо полезно?

— Още е в безсъзнание.

— Какво се е случило с него?

— Краката му са счупени. Ти тръгни към „Орчид Терас“ двайсет и осем, пряка на Трийсета улица. Обади се, щом наближиш.

— Добре.

Линията прекъсна.

Бетингър паркира сиво-черния бус на „Орчид Терас“ точно зад сребристата кола на Доминик, която сега беше оборудвана с вериги. До двата автомобила се издигаше къща от червеникави тухли с капаци на прозорците, огради от бодлива тел и три стари съобщения за изчезнали лица на стената. Изглеждаха отвратителни на снимките си.

Детективът извади пистолета си и слезе от буса, оглеждайки района. Нещо издрънча.

Той се обърна. Капак, който представляваше врата на мазе, разхвърля снега, докато се отваряше. Доминик се появи отдолу, облечен в черно палто и ръкавици със същия цвят. На дясната му ръка се полюшваше автомат.

Бетингър заключи буса и закрачи към него.

— Затвори след себе си — нареди партньорът му, докато слизаше по бетонните стъпала.

Бетингър стъпи на площадката, затвори вратата на мазето над главата си и сложи желязното резе. Подушвайки миризмата на прах, той последва Доминик под земята. Под тях светеше крушка, която хвърляше мътна жълта светлина.

— Дръж… — Доминик му подаде парче черен плат.

Бетингър го пое. Беше балаклава.

Влязоха във влажен склад, където мръсна гола електрическа крушка осветяваше гнили кашони и двоен матрак, покрит с петна и котешки скелети. Плесен покриваше малките кости подобно на котешка козина.

— Сложи я — каза едрият мъж и си сложи маската. Между устните му се виждаха фалшиви златни зъби.

Бетингър разбра, че със сигурност Доминик е мъжът, тероризирал Кими, пушачката на трева, която живееше с гаджето на Себастиан. Но не се изненада нито от престъплението на партньора си, нито от собственото си безразличие към тактиката му на сплашване и убийството на котката. Оттогава се бяха случили много по-страшни неща.

Той нахлузи балаклавата и последва Доминик към една затворена врата. Там едрият тип почука три пъти на групи по две.

Издрънча старо резе и вратата се отвори навътре, откривайки неосветено помещение. Ясен, тих глас ги посрещна:

— Влизайте.

Бетингър последва партньора си в мрака, който миришеше на пикня и лайна. Повърхността под краката му приличаше на нагънат балатум.

Пантите изскърцаха и резето издрънча повторно. Над главите им светна гола крушка и силната й светлина заля третия маскиран полицай, купчина сгурбетонни блокчета, четири каменни стени, ръждясал котел, три затворени вентилационни отвора и бледата плът на гол бял мъж в безсъзнание. Лежеше с белезници на ръцете върху прозрачната мушама, която покриваше пода. Целофан бе увит около кървавите му и подути крака. Част от десния му пищял бе пробил прозрачната материя. Издълженото лице на пленника, гелосаната коса и тънкият му мустак отговаряха точно на скицата, която Бетингър бе видял в Кутията за лекарства.

— Току-що дадох на педала малко морфин — обясни Такли.

— Как са жизнените му показатели?

— Достатъчни. — Шареният мъж махна към пленника. — Аз ще проведа разпита, но ако забележиш нещо, можеш да вземеш нещата в свои ръце.

— Добре.

Доминик издиша пара.

— Да се захващаме.

Такли коленичи на мушамата, вдигна лявата си ръка и зашлеви Хлъзгавия Сам. Търговецът на коли потрепери, но не се свести.

— Аз ще го събудя. — Доминик вдигна тока на огромното си ходило над бръснатите тестиси на Хлъзгавия Сам.

— Недей — възпря го Такли. — Това трябва да се направи нежно. — И заби лакътя си в ларинкса на пленника.

Хлъзгавия Сам изпищя и струя урина описа дъга във въздуха.

— Внимавай. — Доминик посочи активирания му пенис. — Има още.

Пленникът отвори зачервените си и разширени очи.

— Къде, по дяволите… — Объркан от наркотика той огледа котелното, маскираните му обитатели и накрая себе си. Лицето му пребледня, когато си видя краката. — Закарайте ме в болницата. Трябва да…

— Млъквай. — Такли извади снимка на Мелиса Спринг, привлекателната млада приятелка на Себастиан. Със снимката в ръка шареният мъж каза:

— Продал си кола на…

— Веднага ме закарайте в болницата.

— Продал си кола на тази жена. Марка и…

— Няма да кажа и дума, докато не получа медицинска…

Шареният мъж удари лицето на пленника с разтворена ръка.

— Марка и…

— Докато не получа медицинска помощ, „Майната ви“ е универсалният ми отговор.

Такли стовари юмрук в носа на Хлъзгавия Сам и му счупи хрущяла.

— Мамка му!

Бетингър пристъпи напред.

— По-добре отговори на въпроса му, ако искаш медицински грижи.

Пленникът изплю кръв.

— Не и докато не ме види лекар.

— Редът е обратен — отговори детективът.

— Краката ми приличат на смегма.

— А не искаш ли да заприличат на лазаня?

Такли кимна на Доминик, който вдигна едно сгурбетонно блокче от купчината, сложи го върху дланта на дясната си ръка и я протегна напред. Парченца бетон паднаха върху целофана, с който бяха увити краката на Хлъзгавия Сам.

Пленникът се ужаси.

— Недей — промълви той. — Аз просто…

— Каква кола й продаде? — Шареният мъж вдигна отново снимката пред лицето на пленника.

— Ще ме… щом ви кажа, ще ме убиете.

— Защо според теб сме с маски? — попита Бетингър.

Хлъзгавия Сам не можа да отговори на този въпрос.

— За да може да те пуснем да си вървиш, след като ни помогнеш — обясни детективът. — Ти не си този, когото търсим, така че не се набутвай между шамарите.

— Повикайте лекар и ще…

Доминик вдигна блокчето до тавана. То остана за миг във въздуха, след това започна да пада към краката на Хлъзгавия Сам. Ужасен, той затвори очи.

Доминик улови блокчето с лявата си ръка и отронени парченца бетон се посипаха по целофана.

— Ти си повече от жалък жонгльор — подхвърли Такли.

— Надявам се да стана по-добър.

Хлъзгавия Сам отвори очи. Цялото му тяло се тресеше.

Шареният мъж вдигна снимката на Мелиса Спринг.

— Каква кола й продаде?

— Син джип.

Бетингър извади автоматичния си молив и се наведе към Сам.

— Производител?

— „Сталиън Стар“.

— Отсянка?

— Кобалт.

— Ти ли й даде регистрационните табели?

— Не.

— Носеше свои?

— Вероятно, но така и не ги видях.

— Ви 6?

— Не, осем.

Детективът записваше информацията с бързината, с която мъжът я изговаряше.

— Какви гуми?

— За кал.

— За офроуд?

— Да.

Такли и Доминик си размениха многозначителни погледи и Бетингър им махна да продължават. Шареният мъж се наведе.

— Спомена ли за Куповете?

— Не сме излизали на среща. — Хлъзгавия Сам изплю кървави лиги. — Само ми каза от какво има нужда. Плати в брой.

— Кога се случи това?

— Преди пет или шест седмици.

— Други специални изисквания?

— Накара ме да сложа каишки в задната част.

— За какво? Инвалидна количка?

— Кучета.

— Видя ли кучетата?

— Да, когато дойде.

— Каква порода?

— Добермани.

— Най-добрите — отбеляза Доминик. — Колко са?

— Четири.

— Нещо друго?

— Не, нищо.

Доминик запрати сгурбетонното блокче през помещението и Хлъзгавия Сам подскочи, когато то се блъсна в срещуположната стена.

— А сега ме закарайте в болницата.

Такли се изправи.

— Ще те закараме, когато всичко това свърши.

— А ако се случи нещо с вас?

— Моли се да не се случва.

— Не може просто да…

Шареният мъж срита пленника в ченето и го нокаутира в безсъзнание. След това го претърколи по корем, извади наполовина пълна спринцовка и я заби в голия му бут така, че да е в обсега на заключените му с белезници ръце.

— Колко е морфинът? — попита Бетингър, докато прибираше бележника си.

— Има ли значение? — смръщи се Доминик.

— Да, особено ако ни е дал невярна информация.

— Не е.

— За всеки случай.

— Не е толкова, че да го убие — намеси се Такли.

— Добре.

Полицаите напуснаха котелното, шареният мъж загаси лампата, затвори вратата и заключи.

— Куповете? Какво е това? — попита Бетингър, докато прибираше балаклавата в джоба си.

Доминик си свали маската и извади златния зъб от устата.

— Всичко, което е на север от Кенефа.

— Не знаех, че градът продължава толкова нататък.

— Това не е град. — Такли избърса с маската потта от розово-бялото си лице. — А десетилетия катастрофи, трупани една върху друга — пустош.

— Смятате, че Себастиан е там? — попита детективът.

— Това е единственото място във Виктъри, където са нужни гуми за офроуд. — Шареният мъж взе един кашон, на който пишеше „Кухня“, и го понесе към стълбището.

— Тези гуми стават и за сняг — постулира Доминик. — Може да е чул за виелицата?

— Не и преди пет-шест седмици — възрази Бетингър.

— Всичко звучи като предположение.

— С това разполагаме.

— Почакайте тук.

Доминик се качи по стълбите, дръпна резето и отвори вратата на мазето. Почти минута оглежда района отвън за убийци.

— Чисто е.

Бетингър тръгна към стълбището и падащия сняг. Такли го последва, носейки кашона в ръце, а съдържанието му подрънкваше при всяка крачка.

46

Кучешки маршрут

Ледът скърцаше под подметките на полицаите, докато всеки отиваше при колата си. В дясната си ръка Бетингър стискаше със свален предпазител един от пистолетите със заглушител на убиеца.

— Съжалявам за съпругата и сина ти — каза Доминик, докато отупваше снега от раменете си. — Дори не мога да си представя какво изпитваш. — Докато крачеше, издуха пара от ноздрите си. — Преди да се разделим, бившата ми жена пометна. Беше ужасно. Може би тогава връзката ни започна да се разпада.

— Съжалявам за Пери и Хуан — каза детективът. — Изглежда бяха добри момчета.

— Наистина бяха добри момчета.

— По-добри от нас — добави Такли, чиито сини очи бяха сурови.

Бетингър стигна до сиво-черния микробус, извади писмото от джоба си и го подаде на Такли.

— Искаш ли да го прегледаш?

Шареният мъж остави кашона на покрива на сребристата лимузина и взе листа. Очите му започнаха да се стрелкат от ляво надясно, докато стигнаха до последното изречение.

— Значи убийците не са местни — отбеляза той, докато подаваше писмото на Доминик.

— Аз си помислих същото.

— Трябва да измъкнем имената им от Себастиан, преди да го убием.

— Не съм сигурен, че знае кои са — каза Бетингър. — Изглежда е използвал неколцина посредници, за да не се забърква пряко.

— Това е заблуда. Прекалено много неща могат да се объркат при подобна подготовка. А ако наистина не знае, ще го накараме да разбере.

Детективът си спомни кашона с кухненските принадлежности.

— Добре.

Доминик вдигна очи от писмото.

— Джането и Стенли бяха убити един ден преди посочената дата.

— Станало е след полунощ — обясни Бетингър, — така че технически датата вече е била настъпила.

— Така е. — Доминик извади стъргалка за лед от колата си. — Трябва да намерим тази свиня Себастиан.

Бетингър обмисли положението.

— Колко големи са тези Купове?

— Много.

— Разполагаме ли с водачи на кучета?

Доминик започна да сваля парчета лед от предния прозорец на своята кола. — Един пич на име Уендъл, на свободна практика, сътрудничи на отдела.

— Кучетата няма да могат да ни помогнат в този случай — намеси се Такли, слагайки кашона в колата. — За подобен случай вдигат твърде много шум, а и виелицата скоро ще е тук.

Бетингър поклати глава.

— Не искам кучета, а свирка за кучета.

— Защо? — попита Доминик.

— Заради доберманите.

Такли се ухили, откривайки два реда жълти зъби.

— Четири на брой.

Едрият мъжага вдигна буца лед, все едно беше великан.

— Свирката не ги ли кара да сядат? Или да изпълняват номера?

— Само ако са обучени за това — обясни детективът, докато почистваше натрупалия се сняг по предното стъкло на буса с дясната си ръка. — Когато чуят такава свирка, повечето кучета започват да лаят.

Доминик разбра и радостна усмивка се разля по лицето му.

— Негрото има идеи.

Такли отвори вратата на колата.

— Ще се отбием в магазина на Уендъл, за да вземем свирки, а после право нагоре.

— Добре.

Доминик заобиколи сребристата кола и отвори вратата на шофьора.

— Ако искаш, може да пътуваш с нас.

— Трябва да разполагаме с повече от едно превозно средство — обясни Бетингър, докато се качваше на буса и почистваше косата си от снега. — Ще ви следвам.

— Добре че не караш онази жълта бракма.

* * *

Доминик стовари ръка като таран върху задната врата на къщата от червеникави тухли. Дървото изпука, започнаха да лаят кучета.

— Там вътре май има цяла глутница.

Бетингър застана до партньора си с плик в ръката, който беше един от дузината, които беше взел от супермаркета надолу по улицата. Уендъл не си беше вкъщи, нито вдигаше мобилния телефон, а най-близкият зоомагазин беше на трийсет и пет минути път в обратната посока и много вероятно отдавна фалирал. Да влязат с взлом в къщата на търговеца на кучета беше най-бързият и сигурен начин да се сдобият с ултразвукова свирка.

Едрият мъжага отново вдигна ръка.

— Не я разбивай — посъветва го детективът. — Не искаме да излязат, нали?

— Внимавам.

Доминик замахна, дървото се разцепи, а кучешката врява стигна до кресчендо. Той свали обсадния си инструмент, откъсна с него топката на вратата и я запрати в храсталаците.

— Готов ли си?

Застанал на колене, Бетингър кимна.

Доминик подраска с показалеца по вратата. През отвора се показа лаеща глава, зъбите оголени, а детективът я покри с найлоновия плик. След това качулката бе закрепена за каишката на обърканото животно с парче лепенка.

Ослепено от евтиния найлон, обърканото животно нападна въздуха.

— Това е смешно — отбеляза едрият мъж.

— Определено.

— Нали няма да се задуши?

— Няма. — Бетингър поведе кучето в двора. — Има достатъчно въздух.

В отвора се провря лаещата глава на немска овчарка и получи две пазарски торби. Когато детективът поведе закачулената овчарка настрана от къщата, Доминик надникна вътре.

— Останалите са в клетките.

Полицаите минаха през вратата и се озоваха в тюркоазна кухня, която миришеше на мокро сено. В далечния край на помещението имаше големи мрежести клетки, от които лаеха три помияра.

Доминик поклати глава.

— Все едно са в затвора.

— Къде са основните клетки?

— Приспособил е гаража.

— Да вървим.

Едрият мъж поведе партньора си през кухнята, след това надолу по коридора до една усилена метална врата. От другата страна на преградата лапи задраскаха по метала, все едно бяха шлосерски инструменти.

Бетингър дръпна резето, завъртя топката и бутна вратата да се отвори. В коридора нахлуха топъл въздух и кучешки миризми.

Детективът надникна през пролуката. В гаража имаше голям кучкарник от неръждаема стомана с четири отделения. В две от клетките седяха сънливи германски овчарки, докато чифт гончета и нещо космато, което приличаше на четирикрака маймуна, патрулираха из района.

Бетингър влезе в топлото помещение и започна да се поти. Излизаше, че най-комфортната стая в Мисури се обитава от кучета.

— Бившата ми има такъв — обади се Доминик и показа един от тевтонските затворници.

Бетингър се запъти към металния шкаф, който беше достатъчно голям, за да послужи като ковчег на някой дебелак, и отвори вратата. Вътре имаше бутилки, буркани, редица закачалки, от които висяха най-различни машинки за подстригване, ножици, нашийници, каишки и кучешки свирки.

Бетингър взе всички.

Излязоха от помещението и се върнаха по същия път нагоре по коридора. Когато наближиха кухнята, той даде половината свирки на партньора си.

— Трябват ни само тези, които произвеждат ултразвук.

— Не го ли правят всички?

— Някои произвеждат звуци, които хората могат да чуват.

— О, със сигурност не бих искал да надувам тях в Куповете. — Доминик помаха на затворените животни. — Късмет с помилването!

Полицаите се върнаха под снега и докато заобикаляха сградата, надуха свирките. Кучетата на Уендъл и други много по-далеч отговориха с лай и вой. Седем проверки откриха три изцяло ултразвукови свирки.

Бетингър и Доминик наближиха Такли, който седеше в сребристата кола и слушаше местно токшоу. В лявата си ръка държеше пистолет, а прозорецът му беше открехнат.

— Вземи. — Бетингър му подаде през отвора една от избраните свирки. — Казаха ли нещо по новините?

— След около час пътищата ще са непроходими. — Шареният мъж посочи към задната седалка. — Там има резервна бронежилетка. Вземи я.

— Имам си, както и маска.

Доминик повдигна вежди.

— Бронирана маска?

Бетингър кимна, като същевременно си помисли: Ако беше обикновена маска, Гордън щеше да е още жив. Очите му започнаха да парят.

— Спомняш ли си бакалията, където намерихме трупа на Илейн Джеймс? — попита Доминик, докато заобикаляше предницата на колата си. — В Кенефа?

— На улица „Гансън“?

— Точно така. — Този път води право в Куповете.

— Ясно.

Бетингър отиде при сиво-черния микробус и се качи. Бронираната маска на дявол, бронежилетката и допълнителният полуавтоматичен пистолет със заглушител, които беше взел от убиеца, лежаха на пътническата седалка, покрити със синя хавлиена кърпа. Върху тези вещи детективът сложи своята свирка, изработена от неръждаема стомана и увенчана с навъсен английски булдог.

Сребристата кола се заклати, избълва пара и потегли. Бетингър запали двигателя, включи на скорост и последва Доминик и Такли във виелицата.

47

Тъмносиво

Природата нападна град Виктъри. Сняг покриваше всички открити повърхности и през по-голямата част от пътуването си през района на центъра, Бетингър не видя нищо друго освен стоповете на сребристата кола, които следваше. И двете превозни средства бяха способни да цепят през близо тринайсетте сантиметра паднал сняг. Седанът имаше вериги, бусът беше висок, с гуми с дълбоки грайфери, което беше от полза. Виелицата вече беше тук и щеше да продължи да бушува, докато пътищата станат непроходими.

Знаеха, че трябва да изпреварят виелицата, затова се движеха с осемдесет километра в час по замръзналата снежна покривка. Всяка кола, която се озоваваше на пътя на конвоя им, беше обсипвана от дълги светлини и рев на клаксони.

Докато пътуваха в източна посока по Петдесет и шеста улица, Бетингър видя закусвалнята „При Клод“, баптисткото бинго и Кутията за лекарства, които сякаш се бяха озовали в Сибир. Чистачките избутваха снега от предното стъкло, а над главата му виолетовото небе се мръщеше и бълваше още.

Стоповете на сребристата кола светнаха по-ярко и сякаш се сляха в един — това се случваше, когато Доминик намаляваше и завиваше. Бетингър също натисна леко спирачките, завъртя кормилото по посока на часовниковата стрелка и последва своя партньор на север.

Докато конвоят се носеше по булеварда, виолетовото небе притъмня. Още нямаше десет сутринта, но навън вече приличаше на привечер.

Детективът измина осем километра по този път и когато започна деветия, забеляза паркинга на отдавна изоставен търговски център. До тротоара стояха три покрити със сняг автомобила с еднакви размери и форми. На покривите на неподвижните буци просветваха сигнални полицейски лампи, оцветявайки околността в червено и синьо.

За Бетингър не беше трудно да отгатне съдбата на полицаите, които бяха карали тези патрулки.

Опита се да отклони мислите си от онова, което лежеше в хладилната чанта.

Петнайсет минути по-късно навлязоха в Кенефа. Улиците бяха пусти.

Нещо изпука под левите гуми на буса и детективът разбра, че току-що е превърнал един гълъб в червено снежна кайма.

Стоповете на сребристата кола блеснаха по-ярко, уголемиха се и се сляха в едно. Бетингър намали, завъртя волана наляво и последва Доминик в пряката. Няколко преки по-нататък отново завиха и пак поеха на север.

Продължаваше да вали сняг.

Малко след десет и половина детективът мина покрай котката, чиято глава бе закована за телефонния стълб. Беше останала без тяло.

— Боже мили!

Микробусът заигра по улицата, задницата му занесе и Бетингър вдигна крака от газта. Постепенно бусът спря.

Детективът завъртя волана наляво, надявайки се този нов ъгъл да хвърли малко сух сняг под гумите. Натисна газта. Двигателят изръмжа и бусът се измъкна от коловоза.

Сняг покриваше предното стъкло и чистачките го изблъскваха настрана, докато Бетингър настигаше сребристата кола.

Конвоят продължаваше да се носи бързо на север. В продължение на двайсет минути Бетингър размишляваше за операцията на жена си, за смъртта на Гордън и за Себастиан Рамирес.

Настилката вече беше покрита с двайсет сантиметра сняг, когато сребристата кола поднесе. Плъзна се напречно на платното, разпръсквайки снега, и се блъсна в бордюра. Там буксуващите гуми започнаха да хвърлят лапавица.

Бетингър намали и свали прозореца, когато наближи закъсалата кола.

Стоповете отново блеснаха и веднага след това Доминик изскочи от седана, стиснал два черни квадрата в дясната си ръка.

— Постелките — обясни той, когато погледите им се срещнаха.

Бетингър паркира буса, вдигна постелките и слезе. Снегът започна да пробожда скалпа му със студени иглички, докато крачеше към своя партньор.

— Сякаш нещата не са достатъчно зле. — Доминик избърса виолетови капки пот от челото си. — Шибано време!

Сложи постелките под гумите на колата и започна да тупа снега от дрехите си. В колата Такли се премести зад волана, включи на скорост и даде газ. Сребристата кола изскочи от лапавицата, хвърляйки назад постелките и струи киша.

Бетингър се върна в буса, сложи си колана и последва Доминик в западна посока, докато не стигнаха улица „Гансън“. Тук конвоят зави надясно и пое на север.

От двете страни на улицата в Кенефа зееха черни правоъгълници, в които някога бе имало прозорци и врати. Този мрачен район не изглеждаше по-гостоприемен заради снежната покривка — напротив. Отчаянието, насилието и неуспехът се бяха просмукали в Северен Виктъри като радиоактивно замърсяване.

Сребристата кола стигна до пресечка, заобиколи един преобърнат бус и изчезна зад него.

Когато видя препятствието, Бетингър натисна спирачките и завъртя волана. Колелата блокираха, микробусът започна да се плъзга и се понесе направо към обърнатия бус, който беше само на петнайсетина метра от него.

Детективът изправи волана, надявайки се да получи малко сцепление. Гумите стъпиха на пресен сняг и бусът потрепери.

Разстоянието между двете коли вече беше само пет метра.

Ударът беше неизбежен. Бетингър стисна по-здраво волана и го завъртя рязко.

Бусът се блъсна в обърнатия автомобил, а детективът беше изстрелян напред. Коланът блокира и го улови, докато бусът се пързаляше. Виолетовият свят се отдалечи.

Изстрелвайки струи киша с гумите, бусът се плъзна през кръстовището. Предната броня се блъсна в телефонен стълб и Бетингър пак полетя към стъклото. Тялото му рязко спря и нещо изпука. Болка прониза като нож лявата му страна и той разбра, че коланът му беше пукнал ребрата.

Бусът не помръдваше.

Сняг се посипа от телефонните кабели и раздели улицата на две. Бетингър издиша несъзнателно задържания дъх и болка прониза спуканите му ребра.

С болезнена физиономия включи на задна и натисна газта. Колелата изстреляха две струи киша и бусът затъна в снега.

— Мамка му!

Гумите изсвириха, когато стигнаха до паважа, и колата се стрелна назад. С облекчение в душата Бетингър намали, смени скоростите и потегли в северна посока по улица „Гансън“. Сребристата кола вече не се виждаше.

Сняг покриваше предното стъкло и чистачките се поколебаха, безсилни срещу дебелия пухкав слой.

Изведнъж детективът се оказа в самоходно иглу.

— По дяволите!

Бетингър спря и пусна чистачките. Техните колебаещи се ръце се събудиха, прокарвайки чисти ивици през снега. Улицата пред него беше празна, като се изключи падащият гълъб, който се стовари сред облаци сняг на улицата като пернат метеор.

Детективът натисна газта, профуча през кръстовището и нагоре по следващата улица. Малките червени рубини на стоповете просветнаха между падащите снежинки и скоро той откри сребристия седан, който го чакаше в края на следващата пряка.

Когато разстоянието между двете коли намаля на двайсетина метра, Доминик подкара напред.

Заваля суграшица, потропвайки по предното стъкло, докато Бетингър следваше партньора си в северна посока. Стрелката на спидометъра се върна на 80 и не намаляваше — ниската скорост не беше решение.

Автомобилите минаваха край жилищни сгради, които нямаха фасади — кошер от оголени кутийки, в които се виждаха тоалетни чинии, дивани, матраци, столове, тръби и врати. Всяка от постройките представляваше осем или десететажна картина на неуспеха.

Конвоят пресече множество кръстовища, продължавайки на север из този изоставен квартал.

Чу се гръмотевица и стоповете на сребристата кола проблеснаха.

Изведнъж се оказа, че Бетингър се носи към задницата на сребристия седан, който беше спрял на място. Той вдигна крака си от газта и завъртя волана, надявайки се да избегне невидимата бариера или трап, които бяха принудили другата кола да спре.

Снегът се лепеше по предния прозорец и бусът профуча край сребристия седан с 67 километра в час.

Пътят беше открит.

Детективът внимателно натисна спирачките и постепенно бусът намали и спря.

Бетингър изключи от скорост, отвори вратата и слезе. Прикрил с ръка очите си, погледна надолу по улицата.

Предницата на сребристия автомобил беше под равнището на улицата. Огромна дупка (може би дори нещо по-дълбоко) беше прекратила неговото пътуване. Предното стъкло беше счупено. В този момент вратите се отвориха и от тях слязоха Доминик и Такли.

— Шибаният Кенеф все такива номера върти — изруга едрият мъжага.

Бетингър направи фуния от ръцете си:

— Имате ли нужда от помощ?

— Стой там — отговори шареният мъж.

— Добре.

Доминик извади голяма зелена мешка от багажника, докато Такли прибираше кашона и бронежилетките от задната седалка. Двамата тръгнаха към него.

Бетингър се качи в буса, за да разчисти място в кабината за своите пътници, после седна на седалката си, за да ги изчака да дойдат.

Отвън виелицата виеше и виолетовият сняг стана отново бял. С писък духаше страничен вятър и едри снежинки се виеха из въздуха като ярки насекоми.

Зад буса се чу скърцане на сняг под стъпките на двамата полицаи. Мешката изтрополи върху дъното на товарния отсек и разтърси буса. Доминик се появи пред страничния прозорец. Когато отвори вратата, облаците се изместиха и околността стана сива.

Той се плъзна до средата на цялата седалка. Повечето от бинтовете му бяха паднали при катастрофата и от виелицата и сега за пръв път Бетингър видя сбирката от дебели шевове, тъмни корички и бледи белези, които красяха смръщеното му лице.

Когато картоненият кашон се приземи отзад в коша, издрънча на метал. Веднага след това Такли се качи в буса, отърсвайки снега от сребристата си коса. Над лявата му вежда се беше появила тъмночервена драскотина.

Бетингър включи на скорост. Бусът с тримата полицаи и множество неприятни инструменти потегли.

— Далече ли са Куповете?

— Остават още няколко километра. — Доминик откъсна един конец от шева си.

— Престани — нареди Такли.

— Дразнеше ме.

— Не ги пипай.

Бусът продължаваше на север със скорост 80 километра в час. Бетингър се надяваше да стигнат до Куповете, преди да изгубят битката с природата.

Мятащите се чистачки избутваха снега от предното стъкло, откривайки погледа към поредица от мъртви апартаменти.

— Спомняш ли си, когато ги строяха? — попита Доминик Тъкли.

— Да.

— Сякаш тогава светът беше различен.

— Да, светът тогава беше друг.

Един въпрос без отговор се появи в главата на Бетингър и той погледна спътниците си.

— Как накарахте Себастиан да оттегли оплакването?

Доминик се смръщи.

— Мамка му, какво значение има това сега?

— Има, защото искам да знам. — Лицето на детектива потъмня, а юмруците му се стегнаха около волана. — А ако ми кажеш, че не е моя работа, ще ти избия зъбите.

В кабината настъпи тежко мълчание.

Бетингър заобиколи една дупка в платното, сам изненадан от заплахата, която бе отправил, но и сигурен, че е способен и би извършил такова насилие. Важна част от живота му си бе отишла, а празнината бе запълнена от гняв и скръб, които лесно можеха да узурпират разумното мислене.

Чистачките изскърцаха.

Доминик се размърда на мястото си и погледна Такли, който не отместваше очи от пътя.

— Съгласен ли си? — попита едрият мъжага.

Снегът превръщаше предното стъкло в илюстрация на това какво представлява глаукомата, докато чистачките с колебливи движения не го разчистят.

Шареният мъж сви рамене.

— Добре тогава. — Доминик стрелна поглед към Бетингър, после отново се вторачи в пътя пред тях и виелицата. — Когато Себастиан се събуди от комата, повдигна обвинения срещу нас. Казахме му, че ще затворим целия му бизнес, наистина целия, ако не оттегли обвиненията, но него не го беше грижа. Затворихме го, но Себастиан продължаваше да говори с адвокатите си. Седмица след това му казахме, че ще се заемем с бизнеса на съдружника му, но пак не го беше грижа. Негрото просто искаше да ни закопае. — Едрият мъж изпука със ставите на пръстите и поклати глава. — Този боклук беше убил ченге — нашия приятел, измъчван до смърт, затова не можеше да ни вземе значките и да спечели.

Бетингър не можеше да вижда на повече от осемнайсет метра пред микробуса. Всичко, което можеше да се появи по средата на улицата, щеше да бъде трудно заобиколено или прегазено.

Доминик стрелна Такли с поглед, после отново загледа бурята пред автомобила.

— Затова отвлякохме сестрата и приятелката на Себастиан, закарахме ги на едно място в предградията. След това му отидохме на посещение и му разказахме какви неща ще се случат, ако ни даде под съд.

Бетингър стисна юмруци.

— Заплашихте ли го, че ще бъдат изнасилени?

— Да. Освен това имахме и някои инструменти за аборт. Това беше, преди Мелиса да пометне. Но нищо нямаше да им направим — беше просто за сплашване.

Детективът разпозна стратегията.

— Както постъпи с Кими?

— С кого?

— Съквартирантката на Мелиса.

— Да, както с нея.

— Мелиса кога изгуби детето? Предполагам, че е било от Себастиан. Докато я държахте като заложник?

— Стана случайно.

— Мамка му! — възкликна Бетингър. Беше време, и то не много отдавна, когато би застрелял или арестувал подобни хора. А сега те, изглежда, му бяха съюзници.

— Нищо не сме й направили. Само я вързахме и й говорихме, за да я изплашим. Само думи.

— Думите може да се окажат достатъчни. — Бетингър се опита да не мисли за своите лошо подбрани думи, които му струваха работата в Аризона и напълно промениха живота на семейството му. — Не очаквахте ли някакво отмъщение, след като той оттегли обвиненията си?

— Себастиан беше уплашен. Знаеше какво ще се случи, ако се опита да отговори на удара.

Детективът забеляза подозрителна купчина на платното и завъртя волана надясно. Потрепервайки, измъченият бус си проби път през виелицата.

— А това, което се случи — продължи едрият мъж, — не е отмъщение, а чиста лудост.

— Не и за Себастиан.

Бусът залитна, а задницата му поднесе. Доминик и Такли си сложиха коланите, а Бетингър натисна газта. Въртящият се бясно каучук напипа сух сняг и автомобилът се стрелна напред, отново под контрола на детектива.

— Въпреки това е пълна лудост — настоя Доминик. — Онова, което направи.

— Вие сте го превърнали в инвалид и докато е бил в болницата, свиквайки да живее с пелени, инвалидна количка и само един дроб, сте убили нероденото му дете и сте заплашили с изнасилване любимите му хора. — Бетингър погледна ядно спътниците си. — Може ли да има разумна реакция на подобно нещо? Когато всичко, което обичаш, е под заплаха или унищожено от група хора, които са овластени от щата?

— Трябваше да ни нападне пряко.

— За да го погне цялото управление?

Доминик сви рамене и започна да опипва сбирката белези, които сачмите от пушката помпа бяха изрисували по лявата му буза.

— Искаш да ни критикуваш? — попита Такли. — Кажи ни тогава ти, като умно момче, какво би направил на наше място? — Гласът му беше равен, но очите — зли.

Бетингър избегна някаква сянка на платното, която можеше да е скрито препятствие.

— Няма смисъл. Всички искаме едно и също. Да намерим Себастиан, да научим имената на наемните убийци, да убием Себастиан.

— Точно така.

— Преди да го убием, искам потвърждение, че той е виновен.

— Ще получиш самопризнание.

— А жените?

— Те улесниха масови убийства. — Отговорът на Такли беше хладен и безапелационен.

— Съучастници — добави Доминик.

Бетингър не оспори тези заключения, но се усъмни, че би могъл да застреля жена при каквито и да е обстоятелства, ако не става дума за самоотбрана.

Беше ясно, че неговите партньори нямат подобни скрупули.

Сняг се сипеше от небето, докато бусът се носеше в северна посока сред този изоставен бетонен свят.

Доминик измъкна още един конец от лицето си. От раната потече кръв по останалите конци и коричките, докато не стигна до брадичката му, където спря и набъбна като съсирена сълза.

Гумите избумтяха. Полицаите се стрелнаха напред, но коланите блокираха и ги задържаха. Капка кръв опръска предното стъкло.

Тътнещият свят се завъртя в източна посока.

Метал застърга по бетон, докато автомобилът се плъзгаше, хвърляйки зад себе си струи киша. Детективът и другарите му се стегнаха и зачакаха удара.

Тухлена стена се стовари в предния капак. Пукнатите ребра на Бетингър се счупиха, а главата му отскочи назад от волана. Нечия кръв изпръска предното стъкло.

Изведнъж бусът замря на място.

Виелицата нахлу през счупеното предно стъкло. Изпод предния капак се кълбеше пара.

Детективът се облегна и погледна към спътниците си, които в момента се освобождаваха от коланите.

— Близо сме до Куповете — обясни Доминик, докато се плъзгаше по цялата седалка и последва Такли навън.

Бетингър изгаси двигателя, сложи си бронираното оборудване, прибра в кобура снабдения със заглушител пистолет, сложи в джоба свирката за кучета, дръпна ципа на канадката и отвори вратата, озовавайки се във виелицата. Суграшицата почукваше по маската на дявол, която скриваше лицето му.

48

Куповете

Такли извади няколко блестящи предмета от картонената кутия и ги пъхна в мешката, която Доминик бе преметнал през дясното си рамо.

— Маската ти е по мярка — подхвърли едрият тип, когато видя Бетингър.

— Аха.

Шареният мъж дръпна ширитите, за да затвори мешката, после той и Доминик си сложиха маските и бронежилетките.

Изоставиха повредения микробус и снегът започна да ги засипва.

Бетингър закрачи тежко на север под сивото небе, без да обръща внимание на болката в гръдния си кош. Ботушите му потъваха в белия килим и се появяваха отново, вдигайки бели облаци на всички страни, след това потъваха отново. Изглежда през последните два часа и половина бяха паднали близо трийсет и шест сантиметра сняг.

От двете страни на улицата се извисяваха сиви сгради, чиито стени бяха ерозирали от годините и атмосферните условия. Вятърът, който свиреше из тези заоблени обелиски, звучеше сърдито, ако не враждебно.

Кадифените панталони на Бетингър се намокриха и когато стигнаха следващата пряка, пищялите му вече бяха безчувствени.

— Още колко преки? — попита той колегите си.

— Четири или пет.

Маскираните полицаи вдигаха облаци сняг по улица „Гансън“. На покрива на една от сградите, където някога беше разположен мезонет, тюркоазни тоалетни чинии и вани в същия цвят се пълнеха със сняг.

Нещо изпращя и Бетингър погледна по посока на шума.

Доминик извади левия си крак от бялото одеяло. Бежови вътрешности, кафяв лед и сиво-зелени пера бяха полепнали по подметката на ботуша му.

— Мамка му, гади ми се от това!

Триото стигна до следващото кръстовище и заобиколи кофа за боклук, която беше преместена от някого в средата на улицата.

— Радвам се, че не налетя на това — подхвърли Доминик на Такли.

— Моите нерви са здрави.

Бетингър забеляза, че устната на шарения мъж е разцепена от удар и един от предните му зъби липсва.

Вятърът стана по-остър, защото смени посоката, а снегът започна да се носи хоризонтално. Ледените кристали влизаха направо в очите на детектива.

— Това откога е тук? — попита Доминик. — Досега не го бях виждал.

— Не знам — отговори Такли.

Половината от една висока сграда лежеше на улица „Гансън“. Арматура стърчеше от масивното, покрито със сняг препятствие и напомняше ребрата на някакво мъртво животно.

— Как се е озовала там? — попита едрият мъжага.

— Експлозиви. — Шареният мъж посочи една изправена сграда, която беше намаляла наполовина.

— Защо? За да не могат хората да минават?

— Кой знае защо жителите на Куповете правят това или онова?

Ботушите затъваха в пудрата и разхвърляха бели бучки. Скоро на полицаите стана ясно, че съборената сграда не позволява по-нататъшно придвижване по улица „Гансън“.

— Можем ли да заобиколим? — попита Бетингър. Краката му бяха безчувствени, а кожата неестествено опъната, все едно е облякъл неопрен.

С лявата си ръка Такли посочи на запад и тримата мъже закрачиха тежко в указаната посока. Ледът скърцаше, а вятърът пищеше. Лошото време не беше стихия, а знаещо и зложелателно създание, което мразеше хората.

Десният ботуш на Бетингър се хлъзна по покрито със сняг парче метал и счупените му ребра изпукаха. Болката го накара да изстене и го повали на колене.

Доминик погледна към него.

— Добре ли си?

— Да — отговори детективът, докато се изправяше на крака.

Отново запри стъпва тежко.

Крайниците му се вцепениха и той реши да не мисли за възможни измръзвания.

Полицаите продължиха по страничната улица, докато не стигнаха следващото кръстовище. Там завиха на север.

Бетингър погледна напред, но не можа да види края на пряката от замайващата вихрушка. Студът го хапеше по заголения врат, а безчувствените му крака един след друг затъваха в бялото одеяло и хвърляха буци на всички страни. Той вече бе уверен, че ако адът наистина съществува, там няма да бъде топло.

Ветровете виеха, запращайки бараж от твърди ледени късчета право срещу детектива. Ледът тропаше по бронираната му маска.

Когато стигнаха до края на пряката, Бетингър най-сетне съзря северния хоризонт. Първото му впечатление беше, че вижда пред себе си най-големия битак на света. Място, където всички сгради бяха заменени с огромни купчини отломки. Размерите им бяха различни (в зависимост от броя на разрушените постройки на тази улица), макар най-малките да бяха поне трийсет метра високи и поне петнайсет широки. Между тези планини от руини имаше неравни пътища, край които стърчаха голи дървета, автомобилни каросерии и неопределими вехтории.

Нямаше нужда да пита другарите си дали са стигнали до своята цел.

Полицаите заедно продължиха нагоре по улицата и навлязоха сред Куповете.

Такли посочи снежната покривка по земята.

— Внимавайте за дупки.

— И за мечешки капани — добави Доминик.

На Бетингър му дойдоха на ум две особено неприятни развръзки.

От дясната страна на улицата се извисяваше четирийсет и пет метрова купчина отломки, наподобяваща онази, просната през улицата. Мазета, останки от улеи за изхвърляне на боклука, котелни и перални помещения и разклонени коридори се виждаха под равнището на улицата, разголени към небесата след вандалско разрушение и въздействието на атмосферните условия.

— Колко големи са Куповете? — полюбопитства Бетингър.

— Не знам. — Доминик бръсна белите еполети от раменете си. — Никога не съм стигал до края.

Докато се доближаваха до края на пряката, под ботушите им проскърцваше снегът.

Детективът спря, повдигна маската си и извади кучешката свирка.

— Хайде да опитаме тук.

Двамата мъже се спряха и извадиха своите свирки.

Поеха си дъх, сложиха мундщуците в устите си и надуха. Отворите на свирките започнаха да бълват струи пара, които се зареяха из студения въздух като прозрачни езици.

Въздухът на Бетингър свърши и той извади свирката от устата си. Другарите му го последваха. Тримата мълчаливо зачакаха резултат.

От Куповете не долитаха други звуци освен свиренето на вятъра. Сняг се стелеше в подземното перално помещение, запълвайки нишите, където някога бяха стояли пералните и сушилните машини.

Тройката продължи на север. Вятърът хапеше болезнено и Бетингър отново скри лицето си зад дяволската маска.

Пресече една пряка и пое нагоре по улицата, която минаваше между още две огромни купчини отломки.

Снегът се виеше и пълнеше частично отворено котелно помещение и нещо хрумна на Бетингър.

— Тук има ли електричество? — попита той другарите си. — Или за целта ти е нужен генератор?

Такли избърса снега от очите си, докато малките му черни обувки мачкаха снега.

— Хората се бяха закачили за мрежата преди Кенефа. Вероятно част от тези връзки са оцелели, но Себастиан сигурно си е донесъл свое собствено захранване.

— Ако видимостта се подобри, трябва да гледаме за ауспуси — на джип или генератор.

— Добре.

Бетингър заобиколи едно дърво, което приличаше на прегърбена вещица.

— Може би трябва да се разделим? — предложи Доминик.

— Не. — Бетингър вече беше обмислил и отхвърлил тази идея.

— Така ще покрием по-голям район.

— И ще увеличим значително вероятността някой от нас да попадне сам в тежко положение.

— Всички сме възрастни хора. — Едрият мъжага изчопли парче розов лед изпод маската си и го хвърли настрани. — При това въоръжени.

— Ще останем заедно, докато не си изясним положението. — Тонът на Такли не предполагаше по-нататъшни спорове.

— Така да бъде.

Стъпките им отново заскърцаха по снега.

Бетингър спря, вдигна маската си и извади свирката за кучета.

— Да опитаме отново.

Тримата мъже напъхаха инструментите в устите си.

— Силно! — нареди детективът.

Коремните мускули се свиха и шест бели дроба изстреляха въглероден двуокис в наполовина по-малко свирки. Детективът и неговите другари духаха, докато не им свърши въздухът. Тогава прибраха инструментите в джобовете и се заслушаха.

От Куповете не се чу отговор.

Тогава полицаите отново закрачиха тежко в северна посока.

Дебелината на снега се увеличи. Всяка стъпка на Бетингър му причиняваше болка в ребрата и същевременно натоварваше кръста, слабините и четириглавите му мускули, но той не намаляваше ход.

— Някога Такли арестува тук няколко канибали — разказа Доминик, докато вадеше бинокъл от мешката. — И то жени.

— Дали да не се върнем на улица „Гансън“?

— Тук тя си сменя посоката — обясни Такли. — В момента може да сме на нея.

— Мисля, че подуших нещо. Ето там… — Доминик посочи с пистолета купчина отломки откъм западната страна на следващата улица. — Видяхте ли?

Бетингър погледна натам.

— Какво?

— Дим. Излиза от онази купчина.

Шареният мъж взе бинокъла от Доминик, огледа бързо и го подаде на детектива. Той си вдигна маската и долепи окулярите до очите си.

— Сякаш гори нещо токсично — отбеляза Бетингър. — Не ми прилича на нещо, което би направил Себастиан… Освен ако не се опитва да привлече внимание.

— Това са обитателите на Куповете — обясни Такли, докато заобикаляше някаква дупка.

— Бездомниците, които живеят тук?

— Аха. — Шареният мъж прибра пистолета си в кобура. — Човешки боклук.

— Дали да не ги разпитаме? — попита Доминик.

Бетингър свали бинокъла от очите си, после дръпна маската на мястото й и посочи нарастващата снежна покривка.

— Нямаме време за разговори с идиоти или луди хора.

— И какво? Само ще надуваме тези шибани свирки?

— Ще си държим очите отворени и ще надуваме свирките.

Доминик изпръхтя недоволно.

Бетингър знаеше, че стратегията с кучешките свирки е рисковано начинание (особено при това време), но това беше техният план и щеше да си остане такъв, докато някой от тях не предложи по-добра идея.

Бялата покривка растеше като прилив, докато той се влачеше по някакво възвишение, заобиколи буца сняг, под която може би се криеше хладилник, и продължи към следващата пряка, където се извисяваха още две гигантски купчини отломки. В този момент му хрумна една идея и той се обърна към своите другари.

— Целият район ли е такъв? От купчини?

— Има и част с малко сгради — отговори Такли.

— Да вървим там.

— Вече сме на мястото.

Шареният мъж не беше най-общителният човек, с когото детективът беше работил.

Крачейки тежко на север, Бетингър извади бинокъла и огледа обитаемата купчина. Лагерен огън осветяваше обърната баня и ръцете на скитници, чиито дрехи бяха направени от парчета килим, широко тиксо и торбички за боклук. Един от тях зина да се прозява и разкри беззъбата уста на зависим от метамфетамини.

Детективът върна бинокъла на едрия тип и намести маската си.

Снегът скърцаше под подметките на полицаите, докато пресичаха едно кръстовище, тръгнаха нагоре по улицата, след това по друга.

Бетингър не си усещаше краката, но безчувствените му крайници някак продължаваха да работят. Нещо изпука и той погледна надолу, за да се увери, че не е част от неговата анатомия. Крайниците му изглеждаха наред.

— Още един от живеещите тук — обясни Такли.

Бетингър вдигна очи. До улицата стоеше покрит със сняг куб, широк около метър и осемдесет. От източната му страна стърчеше ръждива тръба, която издишаше пушек.

Доминик извади полуавтоматичния си пистолет и закрачи към обиталището.

Детективът се съмняваше, че човекът, който живее в куба, ще им бъде полезен, но знаеше, че няма начин да възпре партньора си да го разпита.

Доминик нахлузи скиорската си маска върху ръждясалата тръба и се дръпна назад.

Струята пушек секна.

Бетингър извади оръжието си и се просна на осем метра от куба. Такли приклекна и насочи пистолета си натам, а Доминик се сви до едно дърво.

Зачакаха. От сивото небе падаше сняг и преспите ставаха все по-дълбоки. Бетингър се опита да не мисли за операцията на жена си и за пръснатата глава на своя син.

Някой се изкашля.

Полицаите гледаха куба и очакваха неговия обитател.

Нещо издрънча. Последва пристъп на кашлица и невидимият човек измърмори нещо, което звучеше като някакъв измислен език. Сняг се изсипа, когато в горния край на обиталището се отвори дървен капак.

Мръсна глава щръкна от покрива, Бетингър не можа да прецени дали е на млад чернокож или на стара бяла жена.

— Горе ръцете или ще стреляме — извикаха едновременно Доминик и Такли.

Уплашеният човек вдигна ръка и замаха с мръсно чуканче.

— Имам само една ръка.

Бетингър си свали маската.

— Виждал ли си наоколо син джип?

— Ще ми вземете ли контейнера?

— Ако ни кажеш истината, ще го задържиш.

— Винаги говоря истината. Може да питате всички с изключение на Уили. — Обитателят или обитателката на Куповете закима с глава. — Какъв беше въпросът ти?

— Виждал ли си син джип наоколо?

— Мога ли да си сваля ръцете?

— Разбира се.

Мръсният индивид свали ръце.

— Та какъв ти беше въпросът?

Съмненията в умствените способности на свидетеля се засилиха. Бетингър попита отново:

— Виждал ли си наоколо син джип?

— Не различавам добре цветовете.

— Виждал ли си някакви джипове изобщо?

— Не разбирам много от коли.

— През последните две седмици да си виждал някаква кола?

— Май чух една миналия месец. — Скитникът или скитничката се замисли. — Може и да е било сън.

Доминик си взе балаклавата.

— Връщай се в контейнера — нареди Бетингър.

Съществото изчезна в отвора като дяволче в кутийка и затвори капака след себе си. Маскираните полицаи продължиха отново на север.

Снегът вече беше два сантиметра над коленете на Бетингър и той залиташе на всяка крачка. Доминик беше по-висок и се оправяше по-добре. Както и Такли, макар бялата пудра да му стигаше малко под пояса.

Триото стигна края на улицата и веднага бе нападнато от духащи от всички страни ветрове.

— Май трябваше да вземем огъня на онзи тип — измърмори едрият мъжага. Изглеждаше напълно възможно да оцелее като пещерен човек.

Бетингър пъхна свирката в устата си и я наду. От инструмента изскочи струя пара, както и от двете му братчета, които се намираха в устите на другите двама.

От Куповете не долетя отговор.

След като прибра в джоба мрачния булдог, детективът продължи тежко на север. Единият му ботуш мина през натрупания сняг, проби парче картон и попадна в отворено пространство. Той падна напред и удари главата си в земята. Замаян продължи да се плъзга към откритата дупка.

— Дръж се! — извика Доминик и хукна на помощ.

Ръцете на Бетингър издълбаха бразди в снега, докато потъваше в дупката. Краката му заритаха във въздуха.

Нещо издрънча и едрият мъжага извика, сривайки се на земята.

Дупката погълна Бетингър.

Една ръка се впи в яката му и детективът се заклати над катраненочерна забрава.

— Намери стълбата — изскрибуца Доминик.

Бетингър сложи крака си на стъпалото и стисна най-горната пръчка с ръце.

— Намерих я.

Едрият мъжага го пусна, изстена и издърпа ръката си.

— Благодаря ти — каза детективът, чието сърце още блъскаше заради неочакваното пропадане. Внимателно се изкачи по металните стъпала и излезе от дупката.

Доминик седеше в снега и със стиснати зъби разтваряше ръждивите челюсти на капана за мечки, който го беше захапал за левия крак.

— Боже мили!

Проблесна огънят на тих изстрел и Бетингър погледна през рамо.

Такли бе насочил автомата със заглушител към купчината, която се издигаше в западния край на пътя.

— Неколцина идваха насам, за да видят какво са уловили — обясни той, докато продължаваше да гледа през оптическия мерник. — Аптечката е в страничния джоб.

Бетингър отиде при мешката, дръпна ципа на страничния джоб.

Доминик вдигна скиорската си маска. Нараненото му лице беше покрито с пот, дишането му бе затруднено.

— Добре че се ваксинирах срещу тетанус.

— Добре че си голям като мечка.

Детективът намери аптечката, коленичи до партньора си и вдигна маската на темето си, за да вижда по-добре. Изглежда кожата на ботуша беше попречила на капана и само три от зъбите му се бяха врязали в плътта.

— Такли — повика Бетингър.

— Да?

Избухна барут и празната гилза падна в снежната покривка.

— Трябва ми помощ, за да махна капана.

— Добре.

Шареният мъж дръпна спусъка и от дулото на автомата блесна огнена струя. Нещо изгромоля и Бетингър погледна по посока на шума. Лавина от бетон, стъкла и тоалетни чинии се понесе по склона на купчината.

Някой изпищя.

— Шибани боклуци! — каза Такли и прехвърли автомата през рамо.

Бетингър посочи дясната страна на капана за мечки.

— Натисни това надолу и каквото и да става, не го пускай.

Шареният мъж стъпи върху посочената му пружина, а детективът сложи коляното си върху тази от противоположната страна. Двамата започнаха внимателно да увеличават натиска. Снегът и металът заскърцаха и накрая капанът се освободи.

Бетингър избута челюстите му в противоположните посоки, докато се показаха три кървави зъба.

— Извади крака си — подкани той своя партньор. — Внимателно.

Доминик извади крака си от капана, изстена и се блъсна в обувката на Такли.

Бетингър рязко дръпна ръцете си назад и челюстите на капана щракнаха и се затвориха. Заклещена между червените зъби на капана остана ръкавицата му, която се бе закачила за тях.

— Боже мили!

Доминик се изхили с изкривено от болката лице.

— За малко.

Бетингър измъкна ръкавицата и заедно с другарчето й я прибра в джоба си. След това отвори аптечната.

— Свали го.

Доминик изстена, докато развързваше връзките и измъкваше крака си от сдъвкания ботуш. Чорапът му беше почервенял от кръв.

— Него също.

Едрият мъж свали чорапа и разкри окървавената долна част на крака. Синините започваха малко над глезена. Снегът падаше върху голите пръсти, които приличаха на картофи.

— Четирийсет и седми номер — отбеляза Доминик.

Бетингър намери лепенките, тампони от памук, риванола, но нямаше кислородна вода.

— Нямате ли кислородна вода?

Шареният мъж кимна.

— Знаеш ли какво правиш? — попита едрият мъжага.

— Разбира се — отговори детективът. — Нали имам деца. — Миг по-късно усети да го пронизва тъга. — Всъщност само едно дете. — Гласът му едва се чу.

— Ще пипнем Себастиан — утеши го Доминик. — За твоите и нашите жертви.

Снежинка падна върху една от дълбоките рани и почервеня, преди да се разтопи.

Бетингър потисна отчаянието си и отвори шишето с риванол.

— Няма да е много приятно.

Доминик сви рамене. Капките пот, които се стичаха по лицето му, опровергаваха равнодушието му.

Детективът внимателно изсипа риванол върху кървавия крак. От устата на едрия мъж се чу ръмжене, а от носа му изригнаха гейзери пара.

С помощта на един от памучните тампони Бетингър почисти раните. Гъстата черна течност постепенно се смени с чиста, ярка кръв.

Такли даде на Доминик две сини хапчета.

— Не може аспирин — каза Бетингър.

— Не е аспирин.

Едрият мъж пъхна хапчетата в устата си и ги глътна с помощта на шепа сняг.

Бетингър си сложи латексови ръкавици, затвори с пръсти най-голямата рана и я запечата с три лепенки. След това повтори същата процедура с останалите две.

— Раздвижи си крака нагоре-надолу — нареди той.

Доминик разклати крака насам-натам и две от лепенките се откачиха. Прясна кръв покапа по снега.

Детективът сложи още лепенки и накара партньора си отново да провери здравината на превръзката. Този път лепенките останаха по местата си.

— Свърши ли?

— Само още нещо.

Бетингър бинтова крака на пациента, докато ролката свърши.

— Готово ли е? — попита Доминик, докато тръскаше червени кристали от чорапа си.

— Да.

Бетингър стана и изстена, изненадан от засада от нараняванията, с които се беше сдобил при катастрофата и падането.

— Канализацията представлява ли интерес за нас? — попита той другарите си, докато масажираше ударената си страна.

— Не. — Такли уви автомата в хавлиена кърпа и го прибра в мешката.

— Нямаме много време. — Детективът махна към растящата снежна покривка. — Сигурни ли сте, че няма смисъл да търсим там?

— Много от тези тунели рухнаха. — Шареният мъж дръпна ципа докрай. — Няма защо да залитаме из мрака само за да открием, че сме стигнали до задънена улица и трябва да се върнем обратно.

— Добре.

Такли преметна мешката през лявото си рамо, а Доминик направи гримаса, докато обуваше левия си ботуш.

— Ще продължим да вървим, докато можем. Бетингър почисти леда от отворите на дяволската маска.

49

Доминик знае нещо

С помощта на своя бивш и на новия си партньор Доминик се изправи на крака. Снегът падаше по изкривеното му от гримаса лице и той побърза да скрие страданията си под балаклавата.

— Да вървим — обяви и залитна напред.

— Не искаш ли…

— Мамка му, хайде да вървим.

Маскираните полицаи отново закрачиха в северна посока.

Бетингър свали латексовите ръкавици и ги смени с вълнените, но безчувствените късове месо в края на ръцете му не реагираха на промяната.

Той залитна. Напредваше бавно и всеки път, когато кракът му се изнасяше напред, за да стъпи, очакваше друг мечи капан или зинал отвор на канализацията.

— Трябва да се махнем от пътя и да вървим в индийска нишка.

— Защо? — попита Доминик.

— За да се спасим от дупките и да намалим риска от стъпване в друг мечи капан.

— Негрото има идеи.

Полицаите се преместиха на заровения под отломките тротоар и се подредиха във фаланга от трима. Такли пое водачеството, следван от Бетингър. Доминик вървеше след тях.

Вятърът свиреше. След петнайсет минути залитане и студ шареният авангард посочи на запад.

Повлякоха се по тясна пресечка, където необикновено широка купчина отломки ги защитаваше от вятъра. Там спряха и надуха свирките.

Нямаше отговор от Куповете.

Прибраха инструментите си и се заклатушкаха през бялата пелена. Вятърът стана по-умерен и миг по-късно снегопадът се увеличи двойно.

Доминик се строполи в снега.

— Добре ли… — Бетингър се наведе над него.

— Добре съм. — Едрият мъж се изправи на крака, изплю снега, който му беше влязъл в устата, изтупа се и обяви:

— Да вървим.

Триото пресече едно неравно кръстовище, продължи по следващата улица и заобиколи покрит със сняг микробус, през чийто покрив растяха три дървета. Когато видя пронизания бус, детективът си спомни няколкото изложби, на които беше ходил с жена си. Неканени изображения на пребитото й тяло и съсипаното око изпълниха главата му.

Щеше да е по-добре да се съсредоточи върху болките си, студа и Себастиан.

Тромавите снежинки намаляха и Бетингър погледна към западния хоризонт, който сега беше много по-чист, отколкото само преди няколко секунди.

Над купчините се извисяваха покривите на две несъборени сгради.

— Мамка му!

Нещо тупна.

Детективът погледна назад. Доминик лежеше настрани в снега. Раменете му потреперваха, а от маската се вдигаха неравномерни струи пара, подобни на поредица димни сигнали.

Бетингър не знаеше колко още ще могат да продължат. Когато Доминик се изправи на крака, детективът извади свирката.

— Хайде да опитаме.

— Както кажеш.

Поеха си дълбоко дъх, сложиха свирките в уста и ги надуха.

Едно куче залая.

Тръпки пролазиха по гърба на Бетингър. Полицаите извадиха свирките от устите си и се загледаха по посока на далечния звук.

Второ куче излая няколко пъти и миг по-късно животните млъкнаха. Очевидно някой ги беше накарал да престанат да лаят.

Сърцата на детективите заблъскаха в гърдите.

Доминик вдигна свирката към устата си, но Такли го хвана за ръката.

— Изчакай да се доближим повече.

— Те са — отговори едрият мъж. — Доберманите.

На Бетингър му се искаше да повярва в увереността на своя партньор.

— Дано.

— Те са. Израснал съм с добермани и познавам техния лай.

Такли извади автомата от мешката. В долния край на скиорската му маска играеше грозна усмивка.

— Те са го отгледали.

— Това обяснява защо е убил котката на Кими.

— Първият прозвуча точно като едно от кучетата, което имах. Джулия. — Доминик извади един полуавтоматичен пистолет от кобура си за пълнители. — Вероятно някой ги разхожда, защото виелицата поотслабна.

— Добро предположение — съгласи се Бетингър.

— Похвала от царя на предположенията.

— Ти си нашият експерт по кучетата.

— Разбирам ги.

Детективът посочи двете разрушени сгради, които се издигаха на хоризонта.

— Сякаш звукът дойде оттам.

— Мисля, че е малко по на север… ето там. — Шареният мъж вдигна автомата и погледна през оптиката. — Стигнем ли на половината път дотам, пак ще надуем свирките.

— Освен ако виелицата не започне отново.

— Освен ако не започне виелицата, да.

С ободрен дух се заклатиха по посока на сградите. Сега вятърът беше далечен шепот и снежинките падаха право надолу. Триото мина колкото може по-бързо по улицата и по нейната западна съседка.

Бетингър избърса снега от лицето си и погледна през рамо. Пет метра зад него залиташе Доминик, походката му беше затруднена и нестабилна. Червени точки оцветяваха следите, оставяни от левия му крак.

— Продължавай — сопна му се едрият мъж.

— Когато влезем на закрито, ще го погледна отново.

— Както кажеш.

Детективът насочи вниманието си към гърба на Такли, който леко се полюшваше при всяка от малките си бързи крачки. Засега той беше в най-добро състояние от тримата.

— Дивидито на Пери още е у мен — обади се Доминик. — Онова с японците в подводницата.

Снегът поскърцваше под ботушите им.

— „Смазващи дълбини“ — намеси се Такли. — Гледа ли го?

— Има субтитри. — Това, изглежда, беше достатъчно като отговор.

Шареният мъж огледа околността през оптиката на автомата.

— Хубав филм.

— Така е — потвърди Бетингър, който го беше гледал по кабелната телевизия.

— Ще го гледам.

Наближиха обект, покрит със сняг, който приличаше на огромно легло. Отгоре му имаше купол, от който стърчеше много дълъг прът.

— Това танк ли е? — попита Бетингър.

Такли кимна.

— Вероятността, че сънувам, се увеличи значително.

— Не, не се е увеличила. — Шареният мъж спря, измъкна кутийка бира от десния си ботуш и продължи да върви. — Някога тук имаше военен музей.

— Мамка му.

Когато мина край танка, детективът погледна над главата на авангарда в северозападна посока. Разрушените сгради вече изглеждаха по-големи.

Такли продължи по тротоара на една странична улица и Бетингър го последва, стъпвайки тежко в снега. Десният му крак се подхлъзна и гръдният му кош изпука. От болка се свлече в снега.

— Добре ли си? — попита Доминик.

Детективът изръмжа. Сякаш нож бе пронизал междуребрените му мускули.

Внезапно силни ръце го подхванаха и му помогнаха да си стъпи на краката.

— Можеш ли да ходиш?

Острата болка премина в болезнено пулсиране и Бетингър кимна, докато почистваше снега от очите на дявола.

Доминик стисна рамото му.

— Когато те заболи, мисли си за това как ще убием Себастиан.

Индийската нишка продължи на север.

Бетингър притисна страната си и стисна пистолета, докато тъпчеше белия враг. Всяка част от тялото го болеше, беше безчувствена или представляваше пулсиращо съчетание от тези две състояния.

— Снощи Хуан е бил много напред в играта — подхвърли Доминик. — Май си е тръгнал с пет хилки.

— Голям покерджия беше — потвърди Такли.

— Питам се дали е имал възможност да…

— Запази го за погребението — излая шареният мъж. — Сега нямаме нужда от това.

— Съжалявам.

Прекосиха кръстовището и се озоваха на срещуположния тротоар.

Такли спря.

— Хайде да опитаме тук.

Сложиха свирките в уста и ги надуха. Струи пара се стрелнаха във въздуха.

Залаяха кучета. Сега бяха много по-близо от преди.

Мъжете престанаха да свирят.

Бетингър определи местоположението на лаещите животни — малко на юг от двете разрушени сгради и право на запад.

— Преместили са се.

— Разхождат ги — отговори Доминик. — Както вече казах.

Изведнъж животните млъкнаха.

— Този път бяха три — добави едрият мъж. — Джулия, другият и един по-малък мъжкар.

Прибраха свирките в джобовете си и поеха към своята четирикрака плячка. Вместо да залита през снега, Такли започна да влачи крака, което значително намали шума, който вдигаше. Бетингър и Доминик имитираха неговия начин на придвижване и скоро фалангата им вдигаше шум колкото три мелнички за пипер.

Когато стигна края на улицата, Такли посочи широката купчина между тях и животните.

Затътриха крака към купчината. Мелничките продължиха да мелят пипер, а количеството на падащия сняг се увеличи.

Доминик попита тихо:

— Дали да не свирнем отново? Преди да ги приберат вътре?

Такли поклати глава.

— Гадинките вече ни казаха достатъчно.

— Доберманите.

Докато се тътреше напред, Бетингър огледа купчината, която представляваше покрита със сняг грамада от бетонни блокове, колони и тръби. На върха й стоеше статуя на огромен безглав мъж, пробол със счупения си меч два велосипеда.

Стигнаха до подножието на купчината отломки и тръгнаха да я заобиколят в югозападна посока. Задуха вятър и заглуши шума от мелничките за черен пипер, който вдигаха.

Такли продължаваше да играе ролята на авангард и оглеждаше района през оптиката на автомата. Палтото му се закачи на нещо в снега и той с рязко движение го освободи.

Бетингър също мина покрай това нещо, което се оказа пукната надгробна плоча.

Индийската нишка продължи около обърнат училищен автобус и навлезе в района отвъд купчината — безлюдна поляна, покрита със сняг. В далечния й край се издигаше сиво-зелена четириетажна сграда. Половината от нея беше разрушена. Няколко колони стърчаха от мястото на рухналата фасада.

— Старата съдебна палата — прошепна Доминик и избърса снега от устата си. — Там беше осъдена майка ми.

— Стреляйте по всичко, което се движи.

Едрият мъж извади бинокъла от мешката.

— Ами ако се окаже Себастиан?

— Това време не предразполага към разходка с инвалидна количка.

Такли пое към полуразрушената съдебна палата, крачейки начело на фалангата.

Бетингър изпита усещането, че той и другарите му са мишени, но знаеше, че няма друг начин. Усамотената сграда се издигаше на три преки от най-близката купчина и за да стигнат до нея, трябваше да пресекат бялата равнина.

И той се помъкна през нея.

Лявата му страна пулсираше, мускулите му пареха, но мисълта за предстоящата смърт на мъжа, който беше убил сина му, осакатил жена му, ужасил дъщеря му и унищожил по-голямата част от полицията във Виктъри, му действаше като обезболяващо.

Напредвайки през празното пространство, видя в снега вдлъбнатина, която му заприлича на Гордън.

Такли свали оптическия мерник от окото си и посочи надясно. Бетингър не видя нищо там.

Шареният мъж поведе другарите си в указаната посока и десет мъчителни крачки по-нататък детективът забеляза три малки точки върху снега. Когато се приближи още, те пораснаха и се разкриха като продукти от задния край на кучето.

Доминик кимна доволен.

— Добермани.

Тройката стигна до кучешките изпражнения и започна да оглежда наоколо. Следите стигаха до мястото, където кучето си беше изпразнило червата, и се връщаха обратно към срутената съдебната палата.

Полицаите тръгнаха по следите. Втори комплект дири се присъедини към първите все в същата посока.

Детективите се взряха в сградата, която вече беше на около сто и двайсет метра от тях. Предният вход представляваше купчина покрити със сняг отломки, а прозорците откъм северната фасада бяха запушени с капаци.

Такли привлече вниманието на Бетингър към земята. Към кучешките следи се бяха присъединили по-дълбоки отпечатъци от женски маратонки. Детективът се запита дали са от приятелката на Себастиан Мелиса, или от сестра му Маргарита.

Борейки се с вятъра, потътриха крака към съдебната палата. Виеща се диря от лапи пресече останалите и на мястото на срещата видяха жълта дупка в снега. След петнайсетина стъпки четвърти комплект от кучешки следи се присъедини към глутницата и на това място женските стъпки се отделиха от тези на кучетата.

Тръгнаха подир следите от маратонки. Десетина метра по-нататък кучешките следи се съединиха с човешките и събитието беше отбелязано с няколко жълти удивителни в снега.

Полицаите продължиха да се тътрят на запад, вървейки по следите, които водеха покрай северната фасада на сградата.

Кракът на Бетингър потъна в нещо меко, което можеше да е и чувалче за отпадъци. Болка го промуши в ребрата. С гримаса измъкна крака си, пое си дълбоко дъх и продължи напред.

Такли наближи ъгъла на сградата и вдигна ръка.

Фалангата спря.

Шареният мъж безмълвно се просна на земята и надникна зад ъгъла. Вятърът свиреше, а снегът не спираше да вали. Снежинка влезе в маската на дявола и кацна върху миглите на дясното око на Бетингър, докато той и Доминик наблюдаваха Такли.

Такли кимна, изправи се и продължи в южна посока.

Бетингър зави край ъгъла. Пред него следите вървяха на юг и стигаха до входа на триетажен паркинг, който се издигаше на стотина метра от тях.

Полицаите със залитане се подредиха така, че всеки да има чиста огнева линия. После продължиха безшумно към входа.

Залая куче и тройката залегна.

Проснат в снега, детективът оглеждаше входа на паркинга, но той беше тъмен и не разкриваше нищо. Бетингър насочи тактическото фенерче към земята, включи го и зачака, проснат между двамата си другари в студеното бяло одеяло. Малтретираната му петдесетгодишна плът беше напълно безчувствена с изключение на болката, която му причиняваха счупените ребра, когато бронежилетката ги притискаше в кожата и мускулите.

Снеговалежът пак се засили. Мина една мудна минута, но от черния вход на паркинга не се показаха нито звуци, нито живи същества.

Такли се надигна от снежното одеяло. Палецът му докосна оптическия мерник на автомата и една червена точка прелетя над земята като някакво извънземно насекомо.

Бетингър и Доминик също се изправиха.

Безшумно поеха на юг.

Падащият сняг ги скриваше на фона на белия пейзаж и скоро разстоянието между тях и покрития паркинг намаля наполовина.

На трийсет метра пред тях входът зееше насреща им като бездна.

Такли плъзна автомата надясно и червената точка се утрои, когато попадна върху автомобилно стъкло, мина през него, през следващото и кацна на отсрещната стена.

Бетингър се затътри напред с пистолет в ръка, знаейки много добре, че всеки момент може да бъде убит. Мисълта как ще се отрази смъртта му на Алиса и Карън беше особено неприятна. И двете вече бяха травматизирани.

Размишлявайки, детективът определи целите си. Трябваше да убие Себастиан и да остане жив.

Всичко останало беше без значение.

Двайсет метра лежаха между него и входа на паркинга.

Тътрейки крака, той плъзна лъча на тактическото си фенерче из мрака. Кръгът от светлина освети автомобилен тас, напукан бетон и един кашон. Нищо не помръдваше.

Детективът продължи напред и скоро до входа оставаха по-малко от петнайсет метра.

Той насочи лъча на фенерчето към десния край на гаража, където кръгът светлина извади на показ ръждясали тръби, врата и чифт вторачени очи.

Червена точка се появи върху човешкото лице и от дулото на автомата в ръцете на Такли изригна пламък.

Главата се пръсна, избухвайки в късове от кафяв, бял и червен лед.

Бетингър наклони тактическия лъч и кръгът светлина освети чувалите за боклук, широките лепенки и парчетата килим, които представляваха дрехите на умрелия от премръзване жител на Куповете. В ръката си скитникът стискаше кутийка бира, от която бяха прокапали пет ледени висулки.

Макар да изпита облекчение, че Такли не е убил никого, Бетингър беше леко раздразнен от почти мигновения смъртоносен огън, който колегата му откри. Той също реагираше бързо, но реакциите на Такли бяха като на кобра.

Влязоха в паркинга. От тях по пода се посипаха слоеве сняг, все едно си сменяха кожата.

Бетингър очерта арка с фенерчето, осветявайки отпадъци, изгорели автомобили, бодлива тел, кашон, тръби и рампа, която водеше нагоре към втория етаж. С изключение на умрелия скитник, чиято глава сега напомняше на неаполитански сладолед, районът изглеждаше необитаем.

Доминик насочи тактическото си фенерче към няколкото валма сняг, които кучетата и жената бяха оставили след себе си.

50

Стълбовете на правосъдието

Следата от бели валма преведе Бетингър и неговите другари покрай един матрак, обърната кола, контейнер, дупка в пода, изкривен асансьор, преди да се зарее надясно и да изчезне в един тъмен зейнал вход.

След като загасиха тактическите поддулни фенерчета, долепиха рамене в стената и се заслушаха.

От входа не се чуваха никакви звуци.

Бетингър изтупа снега от маската си, погледна във входа и запали тактическото фенерче. Снежни стъпки личаха по сивата площадка пред стълбище, което се спускаше надолу. На близката стена беше закачена ръждясала табелка с надпис: „Към подземното равнище“.

Детективът се завъртя на пети и освети стълбището, което водеше към втория етаж. По него нямаше и следа от сняг. Ясно беше, че кучетата и тяхната придружителка са се спуснали под земята.

Бетингър се плъзна в стълбищната шахта, прекоси площадката и започна да се спуска по стълбите. Макар да стъпваше внимателно, и най-малкият шум, който вдигаше, се усилваше много от акустиката.

Когато наближи междинната площадка, той угаси фенерчето.

Нещо избумтя.

В гърба му се блъсна глава, която го изстреля в другия край на стълбищната площадка. Бронираната му маска се удари в бетона и се притисна странично към лицето му. Нещо изпука.

Той бързо възстанови равновесието си и се облегна на стената.

— Добре ли си? — попита едрия мъж, който беше паднал по стълбите.

— Аха.

Нещо топло с вкус на бронз, мръсотия и мед се разля в устата на Бетингър. Течността и новата пареща болка в средата на лицето му подсказаха, че току-що си е счупил носа.

— Мамка му!

Той притисна рамото си в ъгъла и освети стълбището надолу. Беше пусто и свършваше пред затворена сива врата. Валма сняг и наполовина по-малко локви мръсна вода по стъпалата. Наличието на вода и боцканията, които усещаше по цялото си тяло, му подсказаха, че температурата под земята е малко по-висока.

Такли помогна на Доминик да стане. Чу се сумтене, когато едрият мъж се хвана за перилата и се разтресе.

— Можеш ли да ходиш? — попита шепнешком Бетингър.

Доминик прехвърли част от тежестта си върху ранения крак и в долния отвор на маската му се видя гримаса.

— Зарежи това.

Такли и Бетингър размениха погледи. И на двамата беше ясно, че в сегашното си състояние Доминик е по-скоро пасив, отколкото актив.

— Ти ще останеш тук — прошепна шареният.

— Няма начин. — Думите на Доминик резонираха в стълбищната шахта.

— По-тихо.

— Ще дойда с вас. — Този път протестът беше по-тих.

— Оставаш тук.

— Не можеш — добави Бетингър.

— Майната ти.

Едрият мъж направи крачка, потрепери и рухна на колене. В отвора на балаклавата му се видяха стиснатите челюсти.

— Глупак — казаха другарите му.

Облаци пара излизаха на кълбета от устата на Доминик, докато се изправяше, подпирайки се на стената. Очите му бляскаха от болка и разочарование.

Такли извади аптечката от мешката и я остави до него.

— Пази ни гърба.

— Както кажеш.

Но Бетингър не беше сигурен дали партньорът му ще остане там.

— Ако тръгнеш след нас, може да те застреляме.

— Майната ти.

— Вземи да научиш някой синоним.

— Майната ти.

— Прав е — намеси се Такли и подаде четири хапчета на ранения. — Вземи още две и недей да идваш подире ни.

— Както кажеш. — Доминик сложи хапчетата в джоба си и изстена, щом премести ранения си крак. — Широката лепенка.

Шареният мъж извади от мешката ролка широка сива лепенка и му я подаде.

— Загаси поддулното фенерче, докато не свършим.

— Ако му видите сметката, нека да е мъчително.

— Ще го направим — обеща Такли.

Бетингър продължи да слиза по стълбището. На долната площадка точно пред сивата врата имаше още няколко валма сняг и две локвички. Такли слезе при него и той изгаси тактическото си фенерче.

Стълбищната шахта потъна в мрак.

Двамата затаиха дъх, докато се ослушваха за шумове иззад сивата врата.

Обгърна ги тишина.

Бетингър натисна бравата и вратата изскърца. Отново се заслуша за някакво движение, но не чу нищо.

Натисна с тежестта на тялото си, но вратата не помръдна. Той внимателно пусна ръкохватката на бравата.

— Заключена е.

Чу се шум от отварянето на цип. Нещо щракна и челникът на Такли блесна, осветявайки металните инструменти от комплекта за разбиване на ключалки, който държеше в червено-белите си ръце. Той коленичи, избра инструмент, който свършваше с прав ъгъл, и го плъзна между вратата и касата на равнището на антипаник бравата. Описвайки елипса с китката си, шареният мъж закачи палеца на пружината.

Чу се металическо щракване.

Бетингър бутна вратата, открехвайки я само на сантиметър.

Такли се изправи и загаси челника.

Мракът отново ги погълна.

Детективът бутна леко вратата и я отвори на пет сантиметра от касата. През извитите ноздри на дяволската маска подуши богата история от урина и гниене.

Всичко беше спокойно.

Изправи се на крака и се промъкна напред. Подземният гараж, в който се озова, беше много тъмен, но не непрогледен: слаба дневна светлина влизаше през две малки дупки в тавана, в едната от които разпозна тази, която малко по-рано беше заобиколил.

Когато очите му се приспособиха към сумрака, той започна да се оглежда. Рампата, която водеше до горния етаж, беше рухнала и бе пръснала късове бетон по площадката и около изоставените коли и кашони. Изглеждаше невероятно престъпник инвалид, който разполага с възможности да избие почти всички полицаи в града, да скрие себе си, любимите си хора и цяла глутница добермани на подобно място.

Бетингър клекна до едно обърнато комби. До него застана малка грозна сянка — Такли с вдигнат автомат. Ярката червена точка се втурна към другия край на паркинга и се спря на стената.

Скрит зад колата, детективът зачака реакция.

Нямаше такава.

Бетингър насочи пистолета към пода и светна поддулното фенерче. В кръгчето светлина видя два бледи отпечатъка от кучешки лапи.

Тръгна по следата, но скоро я изгуби.

Спря и започна да претърсва наоколо за още следи. Лъчът от тактическото фенерче се плъзгаше наляво, надясно и обратно, докато не попадна на мокро петно — място, където животните и човекът с тях бяха спирали. Точно зад това петно се намираше плъзгащата се врата на стар товарен микробус, паркиран със задницата към стената на гаража.

Детективът изгаси поддулното фенерче и насочи пистолета към прозореца на пътническата врата. На сантиметри под стъклото се появи пророческата червена точка на Такли.

Бетингър се приближи до товарния микробус. Подземният паркинг беше тих, като се изключи шумът от стъпките им по мръсотията, покриваща бетона.

Детективът клекна под прозореца от страната на пътника, намести бронираната си маска и се изправи.

Отразеният в прозореца дявол се вторачи в него. Зад неясното му отражение зееше мрак.

Бетингър се наведе под стъклото, поклати глава и потупа оръжието си.

На три метра от него Такли кимна, потвърждавайки, че е разбрал. Бетингър се изправи, включи тактическото фенерче. Светлинният лъч мина през стъклото, осветявайки изгорялата вътрешност на товарния микробус.

Нищо не помръдна.

С блъскащо сърце детективът заобиколи към предницата на буса и насочи светлинния лъч през стъклото. Зад стопените седалки се видя празният товарен отсек, чиято задна част беше скрита от морскосин брезент.

Двамата с Такли опитаха вратите.

Всички бяха заключени.

Челникът светна. Шареният мъж приклекна от страната на шофьора и пъхна два стоманени инструмента в потъмнялата ключалка. Чу се металическо скърцане, когато прокара шперцовете по щифтовете. Един плъх изскочи от обърнатото комби.

Ключалката изщрака.

Такли прибра инструментите, метна мешката на гърба си и насочи автомата.

Бетингър отвори вратата и се качи на буса, в който миришеше на изгоряло. Сажди се вдигнаха, осветени от светлинния лъч, когато влезе в товарния отсек и сграбчи синия брезент.

Такли се качи в предната част на автомобила.

Кимнаха си и едновременно изгасиха фенерчетата.

В товарния микробус се спусна мрак, с изключение на самотната червена точка, която грееше върху морскосинята тъкан.

Бетингър дръпна брезента.

Тъканта се набра. Червената точка изчезна, примигна и оживя отново върху някаква далечна повърхност, която не можеше да бъде част от вътрешността на микробуса.

Детективът задържа дъх и се ослуша в мрака. Единственото, което чу, беше туптенето на собствения му пулс.

— Чисто е — прошепна той.

Нещо щракна, челникът блесна и освети буса и един грубо изсечен тунел, който водеше от паркинга през дворове от камък и метал към частично разрушената съдебна палата. Единственото, което се виждаше в съседната сграда, беше бежова стена — по случайност в същия цвят като къщата на Бетингър в Аризона.

Пренебрегвайки болките, той влезе в тунела и запълзя между слоевете бетон, тухли, вентилационни шахти, кабели, изолация и метал, докато не стигна другия край на прохода, където спря. Пред него се простираше коридор с бежови тапети и кафяв мокет.

Бетингър протегна врат и огледа. Вляво беше пълен мрак, а вдясно блясъкът на електрическа светлина проникваше изпод вратата в края на коридора.

Детективът предпазливо изпълзя от тунела. Прониза го болка, но той стисна зъби, за да я потисне.

Върху далечната врата се появи червена точка и Такли се озова зад гърба му.

Бетингър провери бронираната си маска, бронежилетката и оборудвания със заглушител пистолет. Готов съм, кимна той.

Поеха един до друг към вратата. Шумът от бързите им, но тихи стъпки се поглъщаше от мокета. Светлината, която се промъкваше под вратата в края на коридора, беше ярка като от морски фар.

Отнякъде се носеше соул и прозвуча на Бетингър като спомен от някакъв друг живот. Под бронежилетката сърцето му блъскаше в счупените ребра.

Разстоянието между партньорите и бялата светлина намаля до двайсет и седем метра.

Залая куче.

Бетингър спря, същото направи и Такли.

Животинката не се обади втори път.

Двамата предпазливо продължиха към вратата. Между нея и тях оставаха двайсет и четири метра.

Животното отново залая.

Полицаите спряха.

Друго куче избафка басово, а трето протестира с остър лай.

Времето за прокрадване беше минало.

Бетингър и Такли спринтираха към вратата.

Кучетата вече лаеха заплашително.

Детективът насочи пистолета, а шареният мъж залепи червената точка точно до медната дръжка.

Сянка накара линията светлина под вратата да помръкне.

Автоматът избълва бял огън. Куршумите сдъвкаха дървото и една женя изпищя.

Кръвта на Бетингър изстина.

Бронзовата топка беше изтръгната от мястото си, през дупката блесна светлина. Кучетата лаеха и ръмжаха.

Болка прониза детектива, щом се затича, затова Такли излезе начело.

— Себастиан — изкрещя жената, — помогни ми!

Такли се блъсна с рамо във вратата и тя зейна широко.

Нокти задраскаха по дюшемето в помещението, чиито стени бяха в борово зелено, когато доберманите нападнаха натрапника. Блесна бял огън и пръсна носове, откъсна челюсти и прекърши лапи.

Кучетата заскимтяха.

— Момчетата ми! — изпищя жената.

Бетингър стигна до вратата на борово зеленото помещение, което изглеждаше като някогашна чакалня. Малката сестра на Себастиан Маргарита беше просната по гръб и стискаше кървава ръка, на която бяха останали само два пръста.

Такли стъпи на дясното й ухо, блъсна главата й в пода и стреля покрай лицето й. Барутните газове изгориха очите й.

Маргарита зави, докато Бетингър тичаше към дъбовата врата, която беше единственият друг път за влизане в чакалнята. Бутна голям чувал с кучешка храна и блъсна рамото си в стената.

Нещо изщрака.

Автоматичен огън запука в съседното помещение. Куршумите разкъсаха дъбовата врата, запращайки трески във всички посоки. Бетингър остана с притиснати в стената рамене, а Такли изпълзя на четири крака зад рецепцията, като влачеше Маргарита след себе си за дългата черна коса.

Миг по-късно жената изпищя.

Стрелбата престана. В средата на вратата имаше дупка с големината на стара дългосвиреща плоча, заобиколена от цяло съзвездие по-малки отвори.

— Излез с вдигнати ръце или ще сменя лицето на сестра ти!

— Такли? — В гласа на Себастиан се долавяше неверие.

Такли нави голяма част от косата на жената около дланта си, сви я в юмрук и дръпна силно.

Жената изрева и писъкът й изпълни помещението.

— Ето ти отговора — каза шареният мъж и запрати откъснатия кичур през дупката във вратата.

Бетингър съсредоточи мислите си върху своята мисия и семейството си. Наблизо доберман с два крака стъпи в собствените си вътрешности, докато се опитваше да се изправи.

— Имаше доста разстройващи новини по телевизията — подхвърли Себастиан от стаята на съдията. — Доминик добре ли е? А Пери и Хуан? Много се тревожа за вас, момчета.

— Излизай! — нареди Бетингър. — Веднага!

— Познавам ли те?

— Един от твоите хора намушка жена ми и уби сина ми.

— Леле.

Червената пелена на гнева тласкаше детектива да се втурне през вратата и да удуши сакатия, но той потисна този импулс.

Такли откъсна друг кичур коса от окървавения скалп на Маргарита и го хвърли през отвора на вратата.

— Помогни ми! — изкрещя измъчваната жена. — Моля те!

— Хвърли оръжието през дупката или ще я прострелям в пикочния мехур!

През отвора във вратата прелетя автомат и изтрака върху очакващия го дъсчен под.

— Имаш десет секунди да излезеш.

— Мелиса трябва да отключи количката…

— Девет секунди.

Такли търкулна нещо по пода, което се блъсна в крака на Бетингър.

Беше незадействана шумова граната.

— Осем.

Детективът вдигна несмъртоносната граната, извади иглата и задържа ръчката притисната към цилиндъра.

— Седем.

Червената точка кацна точно до дупката, където допреди малко беше топката на вратата, и колелата на невидима количка заскърцаха.

— Идваме, малко мъжле — обяви Себастиан.

— Шест.

— Мамка му, нали идваме.

Бетингър остави ръчката да падне на земята, протегна ръка и хвърли шумовата граната през отвора на вратата.

— Какво, по дяволите, е…

Изригна светлина, която изпълни съдийската стая, а автоматът на Такли започна да бълва огън.

— Спри! — извика Себастиан.

Куршумите поглъщаха дъба, а от бравата се вдигаха искри, докато не падна на пода.

Такли махна пръста си от спусъка. В тишината, която последва, Бетингър залегна зад касата на вратата, протегна ръка и бутна вратата. Простреляният панел се завъртя на пантите.

Пушек започна да се кълби в чакалнята.

Детективът оправи бронираната си маска и надникна зад ъгъла. На три метра от вратата Себастиан Рамирес лежеше върху количка. Мършавото му лице, пилешките гърди и краката, подобни на клечки, бяха обгорени от взрива на шумовата граната. Синият му копринен халат беше станал на парчета. В брадичката му бе притиснато дуло на револвер, който той стискаше с дясната си ръка.

Върху лакътя му се появи червена точка.

— Знам какво искате да разберете — обяви Себастиан. Очите му бяха влажни, фоторецепторите им бяха свръхстимулирани от блясъка на шумовата граната, обаче гласът му беше студен и забележително равен.

— Пуснете момичетата да си вървят или ще се…

Автоматът избълва огън.

Лакътят на Себастиан изпращя. Револверът му се наклони настрана и той стреля, изригвайки бял огън, в собствената си челюст и нос.

Такли изкрещя нещо, което не беше дума.

Револверът на Себастиан тупна на пода, а от вътрешността на съдийската стая се чуха бързи стъпки.

Бетингър се втурна в помещението и блъсна количката настрана. В далечния край на луксозното помещение имаше стълба, която стигаше до дупка в тавана. Голите крака на жена в розов пеньоар вече бяха стигнали почти до последното стъпало.

Детективът вдигна пистолета и стреля.

Оловото издрънча върху алуминия и блъсна стълбата настрана, запращайки Мелиса Спринг от тавана на пода. Гърбът й се блъсна в дюшемето.

Бетингър стъпи на ръката й, която стискаше късоцев револвер, и насочи полуавтоматичния пистолет в лицето й. Бледата брюнетка беше на двайсет и три, но не изглеждаше достатъчно голяма, за да шофира.

— Пусни оръжието — нареди детективът.

Револверът падна от пръстите на младата жена.

— Кой, по дяволите, си ти?

Мъжът с маската на дявол вдигна пуснатия револвер, но не отговори на въпроса.

— ФБР? — предположи Мелиса. — Не е възможно местните идиоти да са ни намерили сами!

— Пипна ли я? — попита Такли от чакалнята.

— Да.

Чифт стоманени белезници се стрелнаха във въздуха, стовариха се върху килима и издрънчаха.

— И краката — напомни шареният мъж, когато втори чифт се приземи близо до първия.

Мелиса погледна към вратата. Лицето й се вкорави и сълзи напълниха очите й.

— Себастиан?

Бетингър щракна белезниците върху китките и глезените на зашеметената жена. Масажирайки наранения си хълбок, той се изправи на крака и погледна към вратата.

Червеникавочерна дупка бе заменила долната половина на лицето на Себастиан. Три кътника стърчаха от разкрития свод на устата му точно над една бяла треска — това беше всичко останало от долната му челюст. Смъртта му беше сигурна.

Такли довлече вързаната си и изгубила съзнание пленничка до вратата, теглейки я за онова, което беше останало от окървавената й коса.

Бетингър претърси съдийската стая за нещо, което му беше нужно, откри го в пластмасова кутия и го понесе към количката. От стереото, свързано с малък слънчев генератор, се лееше парче, което бе звучало на сватбата му.

Шареният мъж сложи балаклавата в джоба си и огледа простреляния инвалид.

— Значи вместо теб ще разпитам жените.

В очите на Себастиан заблестяха сълзи.

Между млечнобелите устни на Такли се показаха жълти зъби, когато видя какво държи Бетингър.

— Не! — завика Мелиса и се замята в белезниците си. — Не!

Такли заключи ръцете на Себастиан за количката, хвана го за врата и задържа главата му неподвижна.

Бетингър свали дяволската си маска и заби тръбичката на колостомна торбичка в устата на осакатения мъж.

— Това е за сина ми и за жена ми — каза детективът и я натисна като мях на гайда.

Лайната шурнаха в гърлото на Себастиан.

— Спри! — извика Мелиса.

Сакатият получи конвулсия, потрепери и повърна. Лайна и жлъчка напълниха отново колостомната торбичка. Бетингър я стисна отново, запращайки топлите екскрети надолу по гърлото на своята жертва.

Себастиан повърна отново. Кафява течност се изля в торбата и потече от ноздрите му.

Детективът извади тръбата, като напръска очите на жертвата с повърнато и лайна, отдръпна се от кочината и захвърли торбичката. Сърцето му блъскаше.

Ослепен от лайната, Себастиан Рамирес изгуби съзнание. Беше ясно, че повече никога няма да се свести.

— Ах, вие, шибани животни! Осакатихте го, убихте бебето ни, а сега…

Такли стъпи на устата й, погледна партньора си и кимна към вратата.

— Върви да помогнеш на Доминик.

Студени тръпки полазиха Бетингър.

— Какво ще правиш с нея?

— Върви да помогнеш на Доминик. — Шареният мъж посочи връзка ключове. — И намери джипа.

Мелиса се измъкна изпод тока на Такли и зяпна за въздух.

— Не ме оставяй с него! Моля те, не…

Шареният мъж я ритна в корема, за да й изкара въздуха.

Пулсът на Бетингър се ускори. Гласът му беше твърд, когато попита:

— Какво ще правиш с нея?

— Разни неща. — Такли отпусна ръката си върху ръкохватката на автомата. — Потърси утеха във факта, че не можеш да ме спреш.

Червената точка легна върху бедрото на детектива.

— Върви да помогнеш на Доминик.

По-рано през деня Бетингър беше определил своите цели: да убие Себастиан и да остане жив. Не можеше да рискува живота си и доброто на съпругата и дъщеря си за жена, която бе улеснила масовото убийство.

Време беше да си върви.

Със стиснати челюсти грабна автомобилните ключове и закрачи към вратата. Миризмата на кръв и лайна изпълни ноздрите му.

— Ще се срещнем на приземния етаж на паркинга — добави Такли. — Това няма да отнеме повече от час.

Детективът скри лицето си зад дяволската маска.

Мелиса заплака.

Отвратен, Бетингър заобиколи трупа на Себастиан и тялото на Маргарита, която още беше в несвяст. Прекрачвайки мешката, видя какво беше взел шареният мъж от комплекта кухненски прибори.

Рендета за сирене.

Забърза по дюшемето на борово зелената чакалня. Зад гърба му се чу скимтене, но не можа да определи дали беше някоя от жените или някое от животните.

51

Партньори

Потискайки грозните мисли, Бетингър тръгна надолу по покрития с мокет коридор, промъкна се през тунела, стигна до буса, отвори страничната врата и влезе в подземната част на паркинга. Там запали тактическото си фенерче, описа с него широка дъга, но светлинният лъч не откри никого.

Бетингър закрачи към изхода, минавайки край изгнилите кашони и проядените от ръжда автомобили. Плъх побягна от едната кола към другата по някаква причина, в която нямаше повече смисъл, отколкото в ужасяващите събития във Виктъри през последните двайсет и четири часа.

Отпред се виждаше входът към стълбищната шахта. Парчето картон, което Такли бе пъхнал между вратата и страничната част на касата, за да я държи отворена, още беше на мястото си.

Бетингър насочи поддулното фенерче към пода пред портала. В кръга светлина се виждаха познатите отпечатъци от лапи, следите от неговите ботуши и стъпките на неговия партньор.

Той изгаси фенерчето, доближи се до вратата и облегна рамо на стената. Там обърна ухото си към тесния отвор и се заслуша.

Тежко дишане се носеше из стълбищната шахта. Този грозен звук му беше познат.

— Доминик?

— Да?

— Качвам се.

Бетингър запали тактическото си фенерче и влезе в стълбищната шахта.

— Какво стана?

— Убихме Себастиан.

Детективът се заизкачва към площадката, където седеше партньорът му.

— Къде е Такли?

— Получава информация от Мелиса.

— Накарахте ли Себастиан да страда?

— Да.

— Чудесно.

Бетингър продължи да се качва. Шумът от стъпките му се усилваше от акустиката.

— Сега най-важното е да намерим синия джип.

— Добре. — Доминик нахлузи балаклавата на грапавото си лице.

Детективът стигна до площадката и му помогна да се изправи.

— Можеш ли да вървиш?

— Аха. — Доминик се хвана за перилото, наклони се напред и започна да се изкачва. — Взех още от тези обезболяващи.

— Да се качим до приземния етаж и оттам нагоре по рампите. — Бетингър предполагаше, че вратите към другите нива сигурно са заключени, а той отчаяно искаше да види малко дневна светлина.

— Съгласен.

Едрият мъж се добра до площадката и изстена, когато се облегна на стената. Гърдите му се вдигаха и спускаха като на човек, който току-що е завършил маратон.

Бетингър се промъкна до вратата, отвори я и се заслуша. Не се чуваше нищо освен тежкото дишане на неговия партньор. Сумрачна дневна светлина изпълваше приземния етаж на паркинга, който изглеждаше пуст.

Той извади пистолета си и мина през вратата. Партньорът му го последва, куцайки, но без да се забави много.

— Доберманите добре ли са?

Бетингър чак се обърна, за да види дали Доминик не се шегува. В малките му очи се виждаше истинска загриженост.

— Такли ги застреля.

Едрият мъж обори глава и я поклати.

— Предполагам, че се е наложило.

— Внимавай — извика Бетингър и посочи дупка в пода, която някога беше служила за оберлихт за долното равнище. Беше останала само металната решетка на бронираното стъкло.

Доминик с куцукане заобиколи дупката.

— Благодаря.

— По-добре да останеш тук — посочи Бетингър към рампата, която водеше към второто ниво. — Аз ще се кача, за да намеря джипа.

— Ще се справя.

Бетингър сви рамене.

Продължиха през паркинга. Когато минаха край обезглавения скитник, детективът, без да иска, ритна буца лед, в която се виждаха няколко жълти зъба.

— Как го направихте? — попита Доминик.

— Кое?

— Как убихте Себастиан.

— Говори с малкия.

— Не искаш да говориш за това?

— Не, не искам.

Партньорите крачеха заедно към рампата. Шумът от уморените им крачки ечеше във всички посоки.

— А аз искам да ти благодаря за това, което направи — каза Доминик. — Ти измисли всичко — работата с Хлъзгавия Сам и кучешките свирки. Ако не беше ти, никога нямаше да ги намерим.

Бетингър стовари юмрук в лицето на Доминик.

Едрият мъж залитна назад.

— Какво, по…

Детективът го удари в носа, смазвайки хрущяла.

Слисан, Доминик се олюля.

Болка прониза кокалчетата на Бетингър, когато раздал ечи крака, за да заеме бойна позиция. Свали маската и я хвърли настрана заедно с пистолета. Очите му пронизваха противника.

Доминик издърпа балаклавата от главата си и изплю кръв.

— Какво ти става бе, човек?

Детективът стовари дясно кроше върху ухото му и той падна на едното си коляно.

Бетингър приготви левия си крак.

— Веднага престани — предупреди го Доминик — или ще те за…

Десният крак на Бетингър се стовари върху бронежилетката на едрия мъж.

Доминик се срути назад върху бездомника. Една замръзнала ръка се отчупи и се хлъзна по бетона.

Сълзи потекоха по лицето на Бетингър. Той вдигна юмруци и се втурна към партньора си.

Доминик се гмурна напред, прегърна краката му и го препъна.

Студеният бетон блъсна ранената страна на Бетингър, болката, която прониза цялото му тяло, беше като огнепръскачка, изгаряща оголени нерви, и той изкрещя.

Доминик стовари ръката си върху предната част на бронежилетката на детектива и му изкара въздуха.

Бетингър стовари коляното си в корема на едрия мъж, но в това време един огромен юмрук сплеска дясното му ухо. Точно когато то започна да звъни, Доминик го удари отново.

Зяпайки за въздух, едрият мъж извика:

— Не ме карай…

Детективът стовари крак върху ранения му глезен.

От гърлото на Доминик се изтръгна вой, който изпълни паркинга.

Бетингър се изправи на колене, сви ръката си като крака на граблива птица и прокара върховете на пръстите си по лицето на едрия мъж, разкъсвайки шевовете и незарасналите му рани.

Доминик изрева и падна възнак.

— Мина границата.

Бетингър замахна.

Едрият мъж хвана юмрука му и го изви. Остра болка избухна в дясното рамо на детектива, когато стаената главичка изскочи от ямката.

Бетингър рухна с писък.

Доминик пусна извадения му крайник, пое си въздух с широко отворена уста и седна.

— За умен човек… си пълен идиот.

Детективът се повдигна от земята, опрян на лявата си ръка, и се изправи на колене. Дясното му рамо излъчваше остра, крещяща болка към цялото му тяло.

Едрият негър избърса от лицето си остатъците от шевове и парченцата одрана кожа.

— За какво, по дяволите, е всичко това?

Бетингър скочи към него.

Едрият мъж го хвана за врата и блъсна главата му в пода. Напуканият бетон беше всичко, което детективът можеше да вижда.

Доминик се изплю и притисна коляно в кръста на простряния мъж.

— Няма да ти позволя да станеш, докато не…

Детективът замахна с левия лакът, но голямата ръка го плесна настрани.

Доминик отново изплю кръв.

— Няма да те пусна да станеш, докато не се успокоиш.

Сълзи капеха от очите на Бетингър върху бетона. Тялото му беше съд, в който се бяха размесили психически и физически травми.

— Оправи ли се? — попита Доминик.

В устата си детективът усещаше вкус на кръв и камък, беше забравил как се говори. На по-малко от сантиметър пред очите му сълзите му образуваха локвичка.

Едрият мъжага отново попита:

— Мина ли ти?

Бетингър си спомни за Алиса и Карън, които го чакаха в болницата в Стоунсбърг. Бетонът триеше лицето му и го лъскаше като гласпапир. Изведнъж осъзна, че кима с глава. Натискът върху врата и кръста му изчезна и големите ръце го обърнаха по гръб. Над него се извисиха изгнилият покрив на паркинга и очуканото лице на партньора му.

— Ето, глътни това. — Доминик сложи две хапчета в дланта му.

— Какво… — Бетингър се закашля. — Какво е това? — Гласът му беше продрано грачене.

— Обезболяващи.

— Какви?

Едрият тип сви рамене.

— От тези, на които е Такли, откакто си счупи гръбнака.

— Кога се случи?

— Деветдесет и четвърта.

Бетингър седна. Вътрешностите му пламтяха. Гаражът около него се поклащаше. Сигурна ръка подпря раменете му, помагайки му да запази равновесие, докато сложи хапчетата в устата си и ги преглътне, задавяйки се с кръв.

52

Завръщането на опасните

Всяка крачка пронизваше от болка изваденото рамо и счупените ребра на Бетингър, но от наркотика болките бяха станали поносими. Куцукайки нагоре по рампата, той се почувства някак откъснат от действителността — все едно, че е в някакъв стар филм, и се попита как Такли успява да остане бърз и енергичен под въздействието на толкова силно лекарство.

— Нали не ме нападна заради онова, което направих с колата ти? — попита Доминик. — Много отдавна?

— Ще се престоря, че въпросът е реторичен.

Скоро стигнаха второто равнище. Част от тавана беше рухнала и точно пред тях се издигаше купчина отломки.

Бетингър насочи лъча на фенерчето си към лявата страна на препятствието и освети следи от гуми за офроуд. Влачейки се, бавно тръгнаха по тях, като заобикаляха купчината и няколко коли, които бяха изгорели, преобърнати, или и двете.

Лъчът светлина на Доминик попадна на изкорубена пазарна количка и партньорите спряха. Върху изгнилото одеяло, с което беше покрито дъното й, лежеше голо черно бебе. Замръзналото дете бе умряло с широко отворени уста и очи.

— Дали да не направим нещо? — попита едрият мъжага.

Бетингър се отдалечи от сцената и не спря, докато не намери синия джип.

* * *

От вентилационните отвори на арматурното табло духаше топлина, сгрявайки очуканите полицаи, докато чакаха третия си партньор на приземния етаж на паркинга.

Доминик вдигна ръка от волана, заби показалец в радиото и завъртя скалата. От всички станции се чуваше само съскането на статичното електричество и Бетингър се зачуди дали цивилизованият свят не е престанал да съществува по време на тяхното отсъствие. Бяха минали само единайсет часа, откакто се бе събудил в хотел „Сънфлауър“, но те му се струваха като цяло столетие.

Едрият мъж се наклони и отвори жабката, погледна вътре и извади две кутийки за компактдискове.

— Себастиан имаше доста добър музикален вкус — обясни той и пъхна сидито в конзолата. Барабани избумтяха басово във високоговорителите и раздрусаха ушите на детектива, ребрата, изваденото му рамо, докато черни мъже, които със сигурност бяха музикални инвалиди, започнаха да пълнят въздуха с неприлични рими.

Бетингър погледна през изхода към Куповете. Виелицата бе спряла и ъглестите купчини чисто бял сняг, които виждаше, му напомниха слоесто-купести облаци.

— Това е най-скапаното небе, което съм виждал.

* * *

Малко след три часа Такли излезе от стълбищната шахта, преметнал мешката през лявото си рамо и с балаклава на главата. Поредица бързи крачки го доведе до джипа и той отвори вратата зад шофьора.

— Получи ли имената на убийците? — попита Доминик.

— Да. — Шареният мъж се качи отзад, затвори вратата и натисна лостчето за заключване.

В колата замириса лошо.

— А на посредниците? — попита едрият мъж.

— Били са чиста измислица. Мелиса и Маргарита са свършили тази работа, докато Себастиан е бил в болницата. Дори са ходили до Флорида и Илинойс, за да изпратят писмата.

Тази информация не накара Бетингър да се почувства по-добре заради случилото се с жените.

Такли удари стената на джипа, сякаш искаше да убие комар.

— Това нещо би трябвало да може да се справи със снега.

— Би трябвало.

Доминик включи на скорост и даде газ. Когато джипът тръгна към изхода, дневната светлина заля подутите, натъртени и разкървавени лица на мъжете, седнали на предните седалки.

— Какво, по дяволите, се е случило с вас двамата?

Нито Бетингър, нито Доминик си направиха труда да отговорят.

— Вие сте си го причинили?

Едрият тип сви рамене.

Една от гумите раздроби ръката на замръзналия скитник, докато джипът излизаше от паркинга. Слънчевата светлина заля автомобила и трите мобилни телефона забръмчаха едновременно.

Бетингър протегна здравата си ръка, хвана жалващото се устройство и наведе замаяната си глава. Дисплеят му показа, че има трийсет и седем пропуснати обаждания и четиринайсет съобщения.

— Задръжте — каза Такли. — Има нещо, което трябва веднага да обсъдим.

Бетингър и Доминик го погледнаха в огледалото за обратно виждане.

— Убийците са от цялата страна — обяви Такли — и трябва да измислим правдоподобен източник, преди да се свържем с федералните.

Снегът скърцаше под гумите, докато Бетингър размишляваше.

— Ще кажа, че съм намерил списъка в хладилната чанта. Няма много логика в това да е у него, но той е виновен и мъртъв, така че никой не може да го подложи на кръстосан разпит.

Такли обмисли предложението и кимна.

— Това ще свърши работа.

— Ти по-добре се отърви от този джип.

— Познаваме нужните хора.

— И оставете Хлъзгавия Сам пред някоя болница.

— Ще го оставим.

Искреността на Такли беше съмнителна, но Бетингър не искаше да бъде застрелян заради разбойник, който може би вече бе мъртъв и замръзнал в мазето.

Никой не спомена жените.

След кратък миг на мълчание тримата вдигнаха мобилните си телефони.

Бетингър маркира името на жена си и натисна бутона за връзка. Дясното му ухо още звънтеше от двата тежки удара, които Доминик му беше нанесъл, затова долепи телефона до лявото. По радиото рапърът се фукаше как са чукали бяла кучка групово. Детективът стовари десния си ток в конзолата и накара женомразеца да млъкне.

Доминик и Такли се спогледаха в огледалото за обратно виждане.

— Негрото е мръднало.

Бетингър слушаше как телефонът звъни и си мислеше за неуспешни хирургически намеси и стафилококова инфекция на мозъка. Измъчваше го собственото му въображение.

Някой отговори на обаждането.

— Джулс?

Беше гласът на Алиса.

Облекчение се разля по тялото на детектива и миг по-късно той отпусна мускули и си припомни как се диша.

— Как мина операцията?

— Ти добре ли си?

— Да. Как мина операцията?

— Добре. Бях под упойка допреди час. Току-що доведоха Карън.

— Доктор Едуардс доволен ли е от резултата?

— Да.

— Как е Карън?

— Добре. Много е тиха.

Бетингър знаеше, че точно сега не може да говори за дъщеря си.

— Добре ли се чувстваш?

— Да, но съм като изтръпнала. А ти ранен ли си? Звучиш различно.

— Добре съм.

— Ти… направи ли това, което трябваше?

— Направих го. — Имаше удовлетворение, но не и гордост в този отговор.

— Значи си свободен?

— Напълно. Веднага щом доктор Едуардс каже, че си добре, събираме багажа и се връщаме в Аризона.

Настъпи мълчание. Бетингър знаеше, че Алиса се бори със сълзите. Двамата вече не бяха изложени на непосредствена опасност, но сега трябваше да продължат живота си без своя син.

Снегът скърцаше под гумите на джипа. Детективът прочисти гърлото си.

— Ще се обадя, щом наближа.

— Добре.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

Бетингър прекъсна връзката и прибра телефона в джоба си. Облегнат на седалката, започна да оглежда снежните планини, от които сякаш бяха направени Куповете.

Доминик погледна партньора си.

— Значи напускаш Виктъри?

— Незабавно.

— Не си ли любопитен за случая с Илейн Джеймс, с който започна всичко?

— Не чак толкова.

Едрият мъж сви рамене.

Оставяйки дълбоки бразди в снега, джипът се носеше напред към танка.

— Зволински е жив — обяви Такли.

— Мамка му, разбира се, че ще е жив! — Доминик заблъска по волана с ръка. — Казах го, когато се боксирахме. Този тип е неунищожим!

Бетингър се зарадва на новината, че инспекторът още е жив.

— Къде е бил?

— Ще пусна съобщенията. Натъпкан е с лекарства и в началото говори несвързано. — Шареният мъж глътна няколко хапчета и сложи мобилния си телефон в стойката за чашите, която разделяше предните седалки.

„Пето съобщение — каза гласът на робота жена. — Дванайсет и трийсет“.

— Такли! — изрева Зволински. — Получих съобщенията ти. Аз съм в болницата. Не помня как съм стигнал дотук, нещата са малко объркани, затова искам да ти разкажа какво се случи — всичко, преди да ме вкарат в операционната.

Чу се пиукането на болнична апаратура и някой каза нещо.

— Ще ти звънна отново.

Линията щракна и роботът с женски глас обяви: „Шесто съобщение. Дванайсет и трийсет“.

— Зволински се обажда. Ето какво се случи. Бях в апартамента си и чаках да дойде Ванеса. Бях приготвил виното и всичко останало. Обаче щом звънна, разбрах, че нещо не е наред, че някой я е взел за заложник. Качват се заедно по стълбището, аз съм готов да ги посрещна, но отзад ме нападат двама черни. Един насочва пушка помпа в главата ми, а другият — пистолет. Нареждат ми да пусна моя и аз го правя. Двамата се успокояват.

Грешка.

Аз се навеждам наляво и влизам с ъперкът. Като в седмия рунд на мача Тайлър срещу Билингс. С тази разлика, че нямам подплатена ръкавица и чупя челюстта на този с пушката.

Красота.

Той пуска оръжието, аз посягам да го взема, но другият стреля. Куршумът улучва рамото ми и ме поваля. Боли, но и друг път съм бил прострелван.

— И то много пъти — каза Такли.

— Грабвам пушката помпа и го гръмвам с пистолета право в шията. Другият тип е на колене и си държи челюстта, а тя изглежда твърда като цицата на деветдесетгодишна баба.

Вече съм се изправил на крака и стоварвам един кос удар в ухото на оня, когото току-що съм прострелял. Сачмите вече са му перфорирали врата и ударът ми му откъсва главата.

Нещата изглеждат добре.

Обръщам се, за да довърша другия, но чувам Ванеса да пищи точно пред вратата. Типът, който е с нея, казва: „Отвори веднага или тя ще умре“.

Оказвам се в кофти положение.

Казвам му: „Задръж малко“, и поглеждам да видя колко души са, но нищо не се вижда, защото са залепили дъвка на шпионката.

Значи са малко по-умни от типовете, които ме изненадаха изотзад.

Казвам им: „Ще убия и двете момчета тук вътре, ако не пуснете жена ми веднага“. Казвам го просто така — това, че наричам Ванеса моя жена, но решавам там на място, че отново сме женени. Ако умрем и двамата или само един от нас — искам да е по този начин.

„Пуснете жена ми да си върви“, казвам отново, но този път по-високо.

Типът ми вика: „Имаш десет секунди, за да излезеш“.

На мен никой не ми отброява — нито на ринга, нито в живота. Това просто не може да се случи.

Обаче оня започва да брои и светът потъва в червена ярост.

Вадя очите на типа със счупената челюст, но не го убивам — може да ми потрябва заложник. И докато той вие, си слагам бронежилетката, която виси на закачалката.

Кой ли не ми се е подигравал, че я държа там, но ето защо го правех.

Взимам главата на другия черен и я понасям към вратата, но не помня какво точно съм искал да правя с нея.

Може би да ги подиграя с нея?

Или да я хвърля по тях?

Не съм сигурен.

Започвам да свалям веригата, а вратата избухва. Трески и сачми навсякъде, забиват се в дясната ми ръка, но по-голямата част улавя бронежилетката.

Падам по задник.

През дупката на вратата чувам Ванеса да пищи и как някакви типове бягат. Те се измъкват и знам, че тя е все още в ръцете им.

Изправям се и трябва да съм изглеждал по-зле от Виктор след десет рунда срещу Ъпуел. Дланта на дясната ми ръка е покрита с кръв и прилича на сдъвкана, затова я напръсквам с минутно лепило и я свивам в юмрук.

Стискам го здраво.

Кървенето спира, но сега е като бухалка или нещо подобно.

Разполагам само с една здрава ръка и слагам автомобилните ключове в устата си. Така няма да дрънкат. Слагам лепилото в една от цепките на бронежилетката, грабвам пушката и се втурвам след тях…

Щракване прекъсна последното изречение на инспектора. Джипът продължаваше да се движи в южна посока и да прокарва бразди в снега.

— Има ли още? — попита Бетингър.

Такли кимна.

Доминик заобиколи един кратер, който щеше да е по на място върху лунната повърхност. Телефонът изпиука.

„Седмо съобщение — обяви роботът с женски глас. Дванайсет и трийсет и шест.“

— Каза, че съобщението ми надхвърляло разрешената дължина — обясни Зволински. — Надявам се, че всичко е записано.

И така, хуквам аз по коридора с ключовете в устата и пушката в лявата ръка. С бронежилетка и в боксьорски шорти като някакъв стриптийзьор беглец.

Стигам до паркинга и виждам кафяв товарен микробус да лети през него — имали са шофьор, който да ги чака. Знам, че това е групата, убила Джането и Стенли и стреляла по Нанси.

Качвам се на патрулката, паля мотора и тръгвам след тях.

Тръгвам след Ванеса.

Тъмно е, но не светвам фаровете.

Стигам до Съмър Драйв и виждам, че минават през едно кръстовище. Те също не са пуснали фаровете. Щом виждам това, чувствам как ме обзема странно спокойствие.

Виктъри е моят враг, моят архисъперник. Прекарал съм десетилетия да го изучавам как се бие, как се движи, къде може да получи удар и къде — не. Победи ме, когато ми отне дъщерята, победи ме, когато разруши брака ми, но и аз съм го побеждавал — стотици пъти. И никога не съм бягал от ринга.

Нито веднъж.

Така че който и да беше в този кафяв товарен микробус, беше в много неизгодно положение. Нямаше начин да познава Виктъри така добре като мен.

Това е невъзможно.

И така аз ги следвам от две-три преки разстояние — оставям им достатъчно въздух, скрит в сенките. Не пускам фаровете и не минавам под уличните лампи.

Направо като Макданиълс Светкавицата — Ирландския призрак.

Виктъри им нанася няколко удара с дупки, заобиколки и задънени улици. И след като едва не пукат гума, светват фаровете, включително — неизвестно защо — и аварийните.

Сега може и кадет да ги проследи.

Аз изоставам още — оставям четири преки, а понякога пет помежду ни. Все едно излизаш на ринга срещу бебе.

Те намаляват и аз правя същото. Завиват в странична улица и знам, че се готвят да направят нещо.

Стигам до ъгъла и виждам, че се насочват към един триетажен паркинг. Аз минавам край него, заобикалям по следващата пряка и се връщам.

Когато стигам на мястото, тях ги няма, но не съм разтревожен. Знам, че са в този паркинг — вероятно сменят превозното средство.

Приклещил съм ги в ъгъла — въжетата са се впили в гърбовете им.

Спирам пред гаража, лапвам отново ключовете, грабвам пушката и влизам.

Приземното ниво е празно и тръгвам по стъпалата на следващото. Там също ги няма, но чувам гласове над себе си, затова се качвам на третия етаж.

Оставам скрит в сенките. Виждам кафявия бус и трима души да се отдалечават от него към едно бяло комби.

Не виждам Ванеса. Не са я оставили някъде по пътя, затова знам, че е в буса.

Искам да пребия тези задници до смърт, но тя е моят приоритет, затова ги оставям да се качат в бялото комби и да потеглят.

Хуквам към буса и опитвам да отворя вратата, но тя е заключена. Разбивам стъклото с приклада на пушката, отключвам и се качвам. Ванеса е там, лежи по корем под цялата седалка. Не мърда, около нея всичко в кръв. Всеки мускул в тялото ми се сковава, стискам със зъби ключовете в устата си и все едно, че се повтаря онзи ден в спешното с дъщеря ми. Просто съм замръзнал на мястото си.

Парализиран.

И тогава тя си поема дъх.

Изплювам ключовете, оставям пушката настрана и я вдигам на седалката. Блузата й е в кръв и щом я разкопчавам, за да видя раната, забелязвам нещо на земята между предните седалки. И изведнъж разбирам, че нещата са на път да се усложнят.

Там лежи револвер трийсет и осми калибър.

Някой от тези идиоти, вероятно умникът, който светна ненужно аварийните светлини, е забравил шибаното оръжие в буса и знам, че ще се върнат, за да го вземат.

Ще ти се обадя пак, преди тъпата машинка да ме пре…

Линията отново изщрака, връзката прекъсна и миг по-късно роботът с женски глас обяви: „Осмо съобщение. Дванайсет и четирийсет“.

„Телефонът ти е задник“ — изруга Зволински. — И така, ние сме в буса и знам, че бандитите ще се върнат скоро. Връщам Ванеса под седалката, затварям пътническата врата, свивам се на пода, но не мога нищо да направя за счупения прозорец.

Чувам кола.

Фарове се плъзгат по паркинга, все едно си в концлагер. Поглеждам в страничното огледало и виждам бялото комби да влиза.

Колата спира.

Задната врата се отваря и един черен, който прилича на Уилям Уоткинс-младши — шампиона в категория перо през осемдесет и втора — слиза и шофьорът, къдрокос бял мъж, му казва: „Мисля, че го сложих в жабката“.

Очевидно това е идиотът, който включи аварийните.

И така, онзи тип, дето прилича на Уилям Уоткинс-младши, пъха цигара в устата си, запалва я и засмуква рак, докато крачи към буса. Изглежда ядосан и така трябва да бъде, след като трябва да почиства подир господин Аварийни светлини и е на път да бъде екзекутиран.

Клекнал долу, аз съм готов да стрелям. Наблюдавам го в огледалото и колкото повече се приближава, толкова повече прилича на Уилям Уоткинс-младши. Дори в един миг си казвам: „Нима ще застрелям шампиона от осемдесет и втора в категория перо?“.

Очевидно малко съм преувеличил, защото този тип изглежда така, както Уилям Уоткинс-младши изглеждаше преди трийсет години. А ако случайно е негов син — избрал си е неподходяща работа.

Той приближава, димът се разсейва от лицето му, открива му счупения прозорец и аз го прострелвам в главата. Два пъти.

— Зволински е добър стрелец — съобщава Доминик на Бетингър. — Има висок процент резултатност.

— После стрелям два пъти в предния прозорец и господин Аварийни светлини си заминава. Пътническата врата се отваря и последното момче побягва. Стрелям в краката му няколко пъти, докато пада на земята. То започва да пълзи, аз взимам револвера трийсет и осми калибър и стрелям по него, докато престава да мърда.

За тези типове толкова.

След това вдигам Ванеса на цялата седалка, разкопчавам ризата й, намирам раните — намушкана е два пъти в корема. Залепвам раните с лепилото. Жизнените й показатели са много ниски — очевидно е изгубила много кръв.

Спирам, за да помисля.

Болницата е на трийсет минути оттук — ние сме в покрайнините — а не съм сигурен колко й остава и дали ще има кръв в банката.

Грабвам ключовете и телефона на Уилям Уоткинс-младши и излизам от паркинга с Ванеса. Минавам две преки, стигам до онова, което някога беше районът на парка „Фаунтин“, и намирам една наркокъща.

Там има голям избор.

Разбивам вратата. Тръгвам по един коридор, намирам бърлогата. Наркоманите са се проснали по диваните като плесен и ме зяпат с недоумение. Аз съм по боксьорски шорти и бронежилетка, ръката ми залепена с лепило в юмрук и целият съм в кръв. Сигурно си мислят, че съм халюцинация, и силно се надяват да е така.

Плясвам един тип, за да докажа, че съм истински, и му нареждам да ми донесе спринцовки. Нови, още в опаковките, цяла кутия.

Дава ми кутията и аз я занасям в буса.

Сядам до Ванеса, която още е жива, но по-слаба от преди.

На път е да си отиде.

Аз не съм красавец. Задникът ми не е ослепителен. Ръцете ми не са толкова дълги, колкото би трябвало, обаче притежавам една физическа особеност, с която много се гордея.

Моята кръвна група е нулева — с една дума, съм универсален донор.

Напълвам една спринцовка — използвам здравата си ръка, за да държа иглата, а устата за дърпане на буталото. Намирам вена на нейната ръка и й давам кръвта си. Не твърде бързо, но не и много бавно.

Когато кръвта запушва иглата със съсиреци, взимам нова спринцовка.

На петата или шестата спринцовка започвам да се чувствам истински замаян. Тогава се обаждам в болницата и им казвам къде сме.

Напълвам още една спринцовка и продължавам да давам кръв на Ванеса, докато настъпва мрак.

После се събудих тук.

Ванеса е все още в безсъзнание в спешното. Знам, че ще се оправи. Лекарят също смята така.

В нея има моя кръв… а тя знае как да се бори.

Доминик завъртя волана, за да избегне буца сняг, и костите на гълъб изпукаха под гумите.

Зволински си прочисти гърлото:

— Ще се видим утре заран на погребението на Джането. Веднага след това се връщаме на работа, така че си вземи дрехи за смяна.

Линията прекъсна.

Бетингър затвори очи. Снегът скърцаше, докато той изоставяше болката, съзнанието си и целия град Виктъри.

53

Изрязвания

Бетингър, Алиса и Карън се върнаха в Аризона. Много малко хора присъстваха на кратката интимна погребална церемония, която организираха за Гордън. На нея нямаше речи.

Медиите възхваляваха детектива, който лично бе спрял един от убийците, спасявайки семейството си или поне по-голямата част от него. И се беше сдобил със списък с имената на всички наемни убийци. Оцелелите от списъка бяха арестувани веднага и върнати във Виктъри.

Много от тях умряха в затвора.

Наградата на Бетингър беше офис в същото управление, откъдето го бяха изгонили два месеца по-рано. И двете страни изразиха негодувание от това завръщане, наредено от длъжностни лица в Мисури и Аризона.

Инспектор Кери Ладел стана иззад дървеното си писалище и протегна ръка.

— Добре дошъл обратно.

— Ако ми изкажеш съболезнованията си, ще ти избия зъбите — предупреди Бетингър.

— Така ли ще я караме?

— Хората не трябва да живеят на такъв студ.

Инспекторът седна отново на кожения стол, който сякаш въздъхна раздразнен.

— Пет години са много време, за да се правиш на задник, но ти си специалист.

— Знам върху кого да хвърлям лайната.

— Все едно никога не си заминавал.

— Семейството ми не би се съгласило с това. Поне тези, които могат да го направят.

Отровно мълчание се спусна между Бетингър и човека, който го беше изпратил на север.

Нямаше размяна на извинения и детективът се върна към работата си, без да обръща внимание на своя началник и на колегите си. След трагедии някои хора се променят, други стават по-благородни. Основната разлика между стария и новия Бетингър беше, че новият имаше много повече кошмари.

* * *

Карън се върна в средното училище, в което беше учила по-рано, но вече не дружеше с децата, които преди й бяха приятели, нито с някой друг. Бележките й продължаваха да са добри и когато не учеше, решаваше кръстословици, судоку или гледаше телевизионни състезания, пълнейки непрекъснато главата си с думи, числа и незначителни дреболии. Причината беше очевидна както за детския психолог, когото тя посещаваше, така и за нейните родители, които обаче не я разубеждаваха. Защото имаше и много по-лоши начини за справяне с травма.

* * *

През март Алиса Брайт откри първата си изложба в галерия „Дейвид Рубинщайн“ в Чикаго.

Макар това да беше обща изложба, еднооката художничка получи много повече внимание от своите колеги. Дължеше го основно на интервютата, които беше дала на „Болд Канвас“, два национални вестника и различни периодични издания в Мисури, Аризона и Илинойс. Публикациите се занимаваха много повече с личната й трагедия, отколкото с нейното изкуство, и не бяха включени в семейната книга с изрезки.

Бетингър знаеше, че Алиса е раздвоена заради вниманието, което получава. В известна степен медиите експлоатираха нейното обезобразяване, полицейските убийства (както пресата беше прякоросала зловещите събития във Виктъри) и най-лошото — смъртта на Гордън. Половината от картините й бяха продадени още по време на изложбата, но този успех беше малък и почти безрадостен.

През последната вечер на престоя си в Чикаго двамата се любиха, но това беше черно и анонимно усилие. Носът на Бетингър бе зараснал накриво, а дясното му ухо бе заприличало на парцал и още беше подуто от ударите на Доминик. Лицето му се бе променило, Алиса го гледаше с усилие.

Двойката се върна отново в Аризона.

* * *

През април в предградията бяха открити изгорелите трупове на Себастиан Рамирес, Маргарита Рамирес, Мелиса Спринг и Хлъзгавия Сам, напъхани в канализацията. В интернет се появиха няколко снимки. Бетингър и Алиса никога не бяха говорили за случилото се във Виктъри по време на виелицата и той не знаеше, но и не я попита дали е видяла тези ужасни фотографии.

През следващия месец детективът не можеше да спи спокойно. Много от кошмарите му бяха свързани с действия, които не можеше да обсъжда.

* * *

През май Дейвид Рубинщайн прати имейл на Алиса с искане за картини за предстояща изложба, в която щяха да участват тя и само още един художник. Собственикът на галерията заяви, че всъщност го интересуват само нейните работи.

Раздвоена пред тази възможност, тя се замисли какво да нарисува, ако въобще направи нещо. Две седмици безцелни усилия доведоха до купчина зарязани платна, няколко от които бе нарязала в гнева си.

Легнали в стаята, където беше зачената Карън, двамата започнаха разговор. Бетингър повдигна въпроса за картините и изслуша Алиса. Тя обясни колко трудно е да прави изкуство, когато синът й е мъртъв, а дъщерята — друг човек.

— А ти опита ли се да вложиш нещо от това, което се случи, в работите си? — попита той купчината къдрици, които лежаха на голата му гръд.

— Не искам да го правя. Не желая да се представям като жертва. Не мога да понасям цялото това „горката аз“.

— Не си такава нито като художничка, нито като човек. Но си гневна. Може би трябва да изобразиш това на платното.

— Гняв?

— От това, което се случи с децата ни, с теб. От това как някои критици говорят за окото ти или за Гордън, все едно са измислен от теб номер.

— Майната им.

— Изрази това с четката си.

— Като изкуствотерапия?

— Точно така. Не си измисляй концепция, довери се на фантастичната си техника и остави всичко да се излее.

Бетингър искаше и може би имаше нужда да види подобни картини.

Алиса целуна лявото му зърно.

— Ще се опитам.

Половин час по-късно тя се върна в ателието си.

Той отвори една книга, подпъхна възглавницата под главата си и започна да чете за някакви каубои, които бяха много по-глупави от конете, които яздеха. Няколко глави го закараха в галоп до границата на съзнанието, където пъхна разделител между страниците, прозя се и изгаси светлината.

В три през нощта бе събуден от кошмара си с топли целувки по врата и ръка, галеща щръкналия му член. Алиса запали лампата на нощното шкафче и двамата се любиха на нейната кехлибарена светлина.

* * *

Дискретни лампички осветяваха двайсет и двете нови картини, които красяха стените от голи тухли в галерия „Дейвид Рубинщайн“ в Чикаго. Възхитен от платната, Бетингър закопча сакото на кафявия си костюм и се насочи към бара. Тази вечер беше официалното откриване на третата изложба на Алиса и първата й самостоятелна. Новата поредица картини беше озаглавена „Изрязвания“. Тя беше мрачна, но не толкова потискаща като предходната, наречена „Обезкървяване“. Той оценяваше високо и онези картини, но не можеше да ги гледа, без да му се догади.

— Три чаши шампанско, моля.

— Веднага, господин Брайт — отзова се слабата бяла жена, която обслужваше бара. Не беше първата, която прикачваше на Бетингър фамилията на неговата жена. Но гордият съпруг награди грешката с усмивка, а не с поправка.

Кристалните чаши бяха подредени съвършено върху сребристата покривка и напълнени с пенливата напитка.

— Благодаря — каза детективът и остави банкнота на плота.

— Сър… няма нужда да давате бакшиш.

— Господин Брайт е с широки пръсти.

Бетингър взе изисканите чаши и се дръпна от бара. Печалбата от втората изложба далеч надхвърляше онова, което изкарваше за цяла година, и макар той и жена му да не се смятаха за богати, сега можеха да си позволяват глезотии, каквито преди бяха извън възможностите им.

С чашите в ръка Бетингър се приближи към мястото, където стояха Дейвид Рубинщайн и Алиса. Четирийсет и седем годишната му съпруга носеше зелена рокля с една презрамка, блестяща усмивка и очила с едно потъмнено стъкло. От картината зад голото й рамо надничаше неясно демонично лице, изградено с преливащи се цветове и накълцано с макетен нож.

Детективът подаде напитките на жена си и на собственика на галерията.

— Очаквам много успешна изложба — заяви той.

— Надявам се — отговори Алиса.

— Определено.

— Слушай съпруга си, скъпа, или ще го накарам да ти запуши устата — отбеляза Дейвид Рубинщайн, чиито обноски и сексуални предпочитания можеха да бъдат описани като древногръцки. — Освен ако вече не го е направил…

— Аз съм специалист в това — подхвърли Бетингър.

Ревматичният старец, който живееше в гърдите на Алиса, се изкиска.

Нямаше друг звук на света, който да създава такава наслада на детектива като отвратителния кикот на жена му.

Той вдигна чашата си за тост:

— За третата и най-успешна изложба на Алиса Брайт.

Жена му кимна:

— Съгласна.

Кристалните чаши звъннаха и тримата ги надигнаха, за да ги пресушат.

Мобилният телефон в джоба на Бетингър завибрира, но той не му обърна внимание и го остави да прехвърли обаждането на гласовата поща.

Две азиатки — журналистки или почитателки или и двете, се приближиха към Алиса. Бетингър взе чашата й и се отдалечи, за да не пречи на разговора с присъствието си. Тази вечер беше нейна.

Докато връщаше чашите на бара, през входната врата нахлуха шумни хора с натрапчиви парфюми и скъпи пуловери. Той извади телефона си и погледна екранчето, на което пишеше: Уилямс, Доминик. Не беше разговарял с бившия си партньор от деня на виелицата.

Раздразнен долепи телефона до ухото си, за да изслуша съобщението.

„Доминик се обажда. Решихме случая Илейн Джеймс. Ако те интересува, звънни.“

Линията прекъсна.

Бетингър често бе размишлявал за този случай и макар да не му се говореше с Доминик, реши, че един кратък телефонен разговор ще изтрие завинаги отвратителния спомен от паметта му.

— Мамка му.

Върна се при Алиса, лепна една целувка на бузата й, обърна се и отвори входната врата, озовавайки се в покритата пешеходна алея на луксозния мол, където се намираше галерията. Седна на една пейка, натисна бутона за набиране и долепи телефона до ухото си.

— Здрасти — поздрави Доминик.

— Какво стана?

— Аз и Браян, моят нов партньор, започнахме от онези досиета, които ти отдели — досиетата на останалите мъртви проститутки. Отидохме на местопрестъпленията, огледахме ги и открихме следи от тринога, както направи ти на улица „Гансън“. Взехме проби от труповете, но ДНК-то на всеки от тях беше различно… Значи разни негра трепят проститутки и ги чукат мъртви пред камерата. Някаква нова мода или нещо подобно. — По гласа на едрия тип детективът долови, че се хили. — Ще направиш ли предположение какво става тук?

Целият гняв, който Бетингър изпитваше към своя партньор, към Такли и град Виктъри, изплува отново на повърхността.

— Това, което искам, е да приключа този разговор колкото може по-бързо и да няма продължение.

— Брей че кисело негро. Изглежда въздухът в Аризона изобщо не ти действа добре.

— Нямам много време.

— Добре. Има една банда, наречена „Ангелите“. Съществуват от много време, въртят разни далавери, но без да се набиват в очи. Някога за посвещаване крадяха коли, задигаха стоката на наркодилър или убиваха член на друга банда. Обаче сега използват това.

— Какво това? — попита Бетингър объркан.

— Като случая „Илейн Джеймс“. Това трябва да направи младото негро, за да бъде прието в „Ангелите“ и за да докаже своята вярност. Да отвлече проститутка от друга далавера, да я убие и да изчука трупа пред камерата. И докато го прави, да покаже лицето си и да си каже името. Щом направи записа, го дава на главатаря на „Ангелите“. Филмът е допълнителна гаранция, че новопосветеният ще остане верен до края на живота си.

На детектива му се догади.

— По дяволите.

— Да.

Слаба и красива рижа жена с вид на модел мина по алеята, носейки в дебело тапицирано кенгуру малко дете.

— Виктъри не е място за жени — отбеляза Бетингър.

— Така е.

— Пипнахте ли ги?

— Грубиянската.

Случаят с Илейн Джеймс беше приключил и това обаждане бе изпълнило предназначението си.

— Благодаря, че ми съобщи.

— Нали участва… всъщност ти сложи началото на всичко това. Кой знае какво още можеше да направиш, ако беше останал…

— Ще приема този въпрос за реторичен.

— Как се отнася чиновническата работа с теб? — В гласа на Доминик се прокраднаха закачливи нотки. — Редиш ли си подострените моливи в стройна редица?

— В момента съм с жена си и тя е щастлива.

Бетингър натисна бутона за прекъсване на връзката.

1

Прякор на постиндустриалния регион в САЩ, включващ щатите Илинойс, Индиана, Мичиган, Охайо и Уисконсин. — Б.пр.

2

Летен път (англ.) — Б.ред.

3

45° по Фаренхайт са равни на 7° С. — Б.ред.

4

В някои страни с англосаксонска правна система коронер е длъжностно лице без висше медицинско образование, което разследва съмнителни смъртни случаи и събира доказателства за убийство. — Б.ред.

5

Стил в ритъм и блуса. — Б.пр.

6

Традиционна еврейска мъжка шапка. — Б.ред.

7

Вид наргиле за пушене на трева. — Б.пр.

8

Паякообразно насекомо. — Б.пр.

Content

С. Грег Залер
Гадна работа на улица „Гансън“

1 Нещо, заседнало в канавката

2 За да забрави

3 Въпрос на ограничен избор

4 Мазало

5 Обезглавени знаци

6 Инспектор Зволински

7 Благодаря за закъснелия съвет

8 Двойки

9 Едно голямо, информирано „може би“

10 Насекомото свидетел

11 Незачитане на светло моравото и бялото

12 Вътрешностите разказват

13 Рачешка глава

14 Ти си го заслужи

15 Сечуански кокали

16 Разходка по тротоара

17 Нейните възможности

18 Номерирани

19 Екзекутиран

20 Жители на Виктъри

21 Всички слушат Зволински

22 Тъмни входове

23 Какво харесва Кими и какво — не

24 На малки глътки

25 Подвижни опорни точки

26 Историята на една мутра

27 Колекциониране на идиоти

28 Педал

29 Полицай Нанси Блокман наблюдава

30 Бетингър срещу съня

31 Нови употреби на една стара кола

32 Е.В.К.

33 Смазващи дълбини

34 Впечатляващо интелигентен полицай

35 Пейката на Рита

36 Тук живее титан

37 Един похабен букет

38 По-важно от яйца

39 Злоупотреба с превозни средства

40 Падат неща

41 Амоняк

42 Алиса и Джулс разговарят

43 Сняг от виолетово небе

44 Бездействие в кенефа

45 Разговор с педал

46 Кучешки маршрут

47 Тъмносиво

48 Куповете

49 Доминик знае нещо

50 Стълбовете на правосъдието

51 Партньори

52 Завръщането на опасните

53 Изрязвания

1