Тери Пратчет

Последният континент

Дискът е свят и огледало на светове.

Тази книга не е за Австралия. О, не! Тя е за съвсем друго място, което по някаква случайност тук-там е малко… австралийско.

И все пак… Няма проблеми, нали?

На фона на звездите преминава костенурка, понесла четири слона върху черупката си.

И костенурката, и слоновете са по-големички, отколкото хората биха очаквали, но сред звездите разликата между огромно и мъничко е относително миниатюрна.

Въпреки това костенурката и слоновете са (по костенурските и слонските стандарти) много големи. Те са натоварени със Света на Диска — с огромните му земи, облачни плетеници и океани.

Хората не живеят на Диска в по-истински смисъл, отколкото в не толкова изпипани части на мултивселената обитават кълба. Е, да, планетите може и да са местата, където техните тела си поглъщат чая, но хората живеят другаде, в собствени светове, които много удобно се въртят около централните точки на главите им.

Когато боговете си правят дружески сбирки, те си разказват историята за една планета, чиито жители наблюдавали с умерен интерес как огромни ледени късове, помитащи наведнъж цели континенти, се стоварвали върху друг свят. А той по астрономическите мерки бил, кажи-речи, в съседния им двор, но те не си мръднали пръста, защото такива произшествия се случват само някъде из Космоса и не ги засягат. Някоя разумна раса поне би намерила кому да се оплаче. Впрочем никой не хваща вяра на тази история, защото толкова тъпи твари никога не биха могли да открият слууда[1].

Все пак хората са склонни да повярват в какво ли не. Например някои държат на легендата, че цялата Вселена се побирала в кожената торба на един старец.

И те са прави.

Други пък ги засичат: „Ей, я почакайте! Щом носи цялата Вселена в торба — нали такива ги разправяхте? — значи носи и себе си, и торбата вътре, защото Вселената обхваща всичко. Включително и него. Торбата също, разбира се. А тя вече трябваше да е вътре в себе си.“

Отговорът гласи: „Е, и?“

Всички племенни митове съдържат истината. Зависи какво влагате в думата „истина“.

Общоприет тест за всемогъществото на някой бог е умението му да види падането и на дребна птичка. Но само един измежду боговете си води бележки и внася малки поправки, за да падне птичката следващия път по-бързо и по-тежко.

Може и да проумеем някога защо го прави.

Може и да проумеем защо човечеството е тук, макар че това вече е по-сложничко и подсказва друг въпрос: „Че къде другаде трябваше да сме?“ Ужасно е обаче да си представиш как някакво божество разбутва облаците и казва: „Ей, сган, още ли сте тук? Аз пък си мислех, че сте открили слууда преди десет хилядолетия! Докарвам десет трилиона тона лед в понеделник!“

Може би дори ще проумеем защо е птицечовката.[2]

Тежък мокър сняг се стоварваше върху градините и покривите на Невидимия университет, най-изтъкнатото висше учебно заведение по магия в Света на Диска.

Снегът беше и лепкав, затова придаваше на околността вида на скъп, но пошъл орнамент и се напластяваше по обувките на Макабър, старшия бледлоу[3], който решително крачеше в нощната ледена стихия.

Още двама бледлоу излязоха от една закътана ниша и тръгнаха в крак с него към главната порта.

Ритуалът беше стар, изпълняваше се от векове. През лятото неколцина туристи сигурно щяха да се навъртат наблизо, за да зяпат, но Церемонията на ключовете се провеждаше всяка нощ, независимо от сезона. Дреболии като леда, вятъра и снега нямаше как да я смутят. В минали времена някои бледлоу бяха прекрачвали през чудовища с безброй пипала, за да продължат Церемонията. Други бяха плували в мътните талази на наводнения, бяха отпъждали с бомбетата си заблудени гълъби, харпии и дракони. Със същата невъзмутимост пренебрегваха плебейската намеса на преподаватели, които отваряха с трясък прозорците на спалните си и крещяха: „Докога с тази проклета врява?! И какъв е смисълът?“ Нито веднъж не спряха, а и дори не им хрумваше да постъпят така. Немислимо е да прекратиш Традицията. Достъпно ти е единствено да я обогатяваш.

Тримата мъже стигнаха до по-плътните сенки под главната порта, която едва се различаваше във вихрушките. Дежурният бледлоу ги очакваше.

— Стой! Кой Идва! — кресна той с необикновено напрежение.

Макабър отдаде чест.

— Нося Ключовете На Архиканцлера! — отвърна с не по-малка сила.

— Предай Ми Ключовете На Архиканцлера!

Старшият бледлоу направи крачка напред, вдигна двете си ръце с длани, обърнати към гърдите, и потупа куртката си там, където някой отдавна изтлял в земята негов предшественик трябва да е имал два предни джоба. Туп-туп. После ги изпъна вдървено покрай хълбоците и потупа страничните си джобове. Туп-туп.

— По Дяволите! Бях Готов Да Се Закълна, Че Преди Минутка Ги Пъхнах Тук! — изрева той, изричайки всяка дума с усърдието на булдог, захапал врага.

Пазителят на портата отдаде чест. И Макабър отдаде чест.

— Провери Ли В Останалите Си Джобове?

— Май Съм Ги Оставил На Шкафчето. Все Тъй Става, А?

— Трябва Да Помниш Къде Си Ги Дянал!

— Стой, Бе, Може Да Са В Другата Ми Куртка!

Младият бледлоу, който тази седмица беше Пазител на Другата куртка, пристъпи тържествено към тях. Всеки отдаде чест. Младокът се прокашля и успя да извика със задавеното си от вълнение гърло:

— Не, Прерових… Джобовете Й Още… Сутринта!

Макабър кимна сдържано в знак на одобрение за свършената трудна работа и пак се потупа по джобовете.

— Стой! Да Му Се Не Види, Тук Били! Ама Че Съм Задръстен!

— Не Се Притеснявай, На Всички Ни Се Случва!

— Изчервих Се, Та Чак Се Препотих! Другия Път Ще Си Забравя Главата Някъде!

От мрака долетя скърцане на отворен прозорец.

— Ъ-ъ, моля за извинение, господа…

— Ето Ги, Значи, Ключовете! — още малко повиши глас Макабър.

— Много Съм Ти Благодарен!

— Питах дали не бихте могли… — продължи сърдитият глас, в който се промъкваше гузна нотка от самата идея да се оплаче.

— Всичко Е Наред! — кресна дежурният бледлоу, връщайки ключовете.

— … да опитате по-тихичко…

— Боговете Да Благословят Всички Присъстващи! — нададе див вой Макабър, а вените се издуваха по неговия аленеещ дебел врат.

— Друг Път Внимавай Къде Ги Пъхаш! Ха! Ха! Ха!

— Хо! Хо! Хо! — изрева и старшият бледлоу, който не беше на себе си от ярост.

Отдаде чест още по-вдървено, завъртя се кръгом с няколко съвсем излишни стъпки и закрачи обратно, мърморейки си под носа.

Прозорецът на малката лечебница на Университета се затвори.

— Този човек сериозно ме изкушава да го наругая най-сетне — промълви Ковчежникът. Бръкна непохватно в джоба си, извади малката си зелена кутийка с хапчета от сушени жаби и разпиля няколко от тях, преди да хване едно. — Не помня вече колко бележки съм му пращал. Да де, той твърди, че традицията трябвало да се спазва, но не знам защо е нужно и да е толкова… буен. — Ковчежникът си издуха носа и попита: — Как е пациентът?

— Не е добре — увери го Деканът.

Библиотекарят беше тежко болен.

Снегът се лепеше по плътно затворените прозорци.

Пред бумтящите в камината пламъци имаше купчина одеяла, която потрепваше от време на време. Магьосниците я наблюдаваха угрижено.

Лекторът по съвременни руни трескаво прелистваше някаква книга.

— Ами как да познаем дали е от възрастта или от друго? — оплака се той. — Кога един орангутан може да се смята за стар? А отгоре на това е и магьосник. И почти не излиза от Библиотеката. Толкова магически излъчвания поглъща… Простудата засяга някак морфичното му поле, но причината може да е каквато ви хрумне…

Библиотекарят кихна.

И промени външността си.

Магьосниците се вторачиха тъжно в нещото, което много приличаше на удобно кресло, незнайно защо тапицирано с червеникава козина.

— Какво ни е по силите да направим за него? — обади се Пондър Стибънс, най-младият от преподавателите в Университета.

— Може да му стане по-хубаво, ако добавим възглавнички — предположи Ридкъли.

— Господин Архиканцлер, струва ми се, че това би било проява на не особено изтънчен вкус.

— Какво?! Всеки обича да се облегне удобно, ако се почувства малко скапан — заяви човекът, за когото болестите си оставаха неразгадаема тайна.

— Тази сутрин пък беше маса. Май от махагон. Поне успява да си запази цвета.

Лекторът по съвременни руни въздъхна и затвори книгата.

— Ама той съвсем сериозно е загубил контрол над морфичните си функции. Е, няма на какво да се чудим. Щом веднъж се промениш, всяка следваща промяна е още по-лесна. Уви, всеизвестен факт.

Озърна се към леко застиналата усмивка на Архиканцлера и въздъхна. Муструм Ридкъли също се отличаваше с всеизвестна особеност — не се опитваше да проумее нещата, ако имаше кой да върши това вместо него.

— Доста трудно е — преведе на по-прост език Лекторът по съвременни руни — да се промени формата на живо същество, но случи ли се веднъж, нататък няма проблеми.

— Май нещо не схванах…

— Архиканцлер, той беше човек, преди да се превърне в човекоподобно. Не помните ли?

— О, да. Смешно, ама май съм свикнал да го виждам какъвто си беше до вчера. Пък и с човекоподобните сме братовчеди, ако се вярва на младия Стибънс.

Другите магьосници се постараха да добият по-безизразен вид. Пондър се намръщи мъченически.

— Той ми показа някои от невидимите писмена — съзаклятнически довери Архиканцлерът. — Страшно са увлекателни.

Този път магьосниците се озъбиха на Пондър Стибънс, все едно се канеха да скастрят нехаен глупчо, запалил цигара в цех за фойерверки. Аха, вече знаеха кой е виновен! Впрочем както винаги…

— А това благоразумно ли е, драги господине? — кисело се осведоми Деканът.

— Декане, по една случайност аз съм Архиканцлер — невъзмутимо напомни Ридкъли.

— Очеваден факт — сопна се другият с тон, по-подходящ за рязане на твърди предмети.

— Ей, аз се интересувам от всичко, което става тук. Стремя се да поддържам добра атмосфера. И вратата ми е винаги отворена. Смятам се за член на колектива.

— Не ми се вярва — подхвана замислено Старшият дискусионен наставник, — да имам роднински връзки с човекоподобни. Щяха да ме предупредят още като малък, нали? „Не обръщай внимание на чичо Чарли, той поначало си мирише неприятно.“ Или нещо подобно. Пък и щяхме да имаме портрети на…

Креслото кихна. Настъпи неприятен миг на морфично колебание, после Библиотекарят си възвърна предишния вид. Магьосниците го наблюдаваха спокойно в очакване на още някоя промяна.

Пред себе си признаваха, че наистина не беше лесно да си спомнят колегата като човек. Отдавна бяха забравили дори името му.

Една магическа експлозия — произшествие с твърде висока вероятност в Библиотеката при такава плътност на неустойчиви книги по вълшебства — го запрати неочаквано сред редиците на далечните човешки сродници. И оттогава той изобщо не съжали за миналото си. Голямото космато туловище, увиснало на едната си ръка от някой висок рафт, докато пренарежда книги с краката си, стана привична гледка сред кореняците на Университета. Даваха за пример неговата отдаденост на работата.

А Архиканцлерът, който се бе сетил тъкмо за това, изведнъж усети гузно, че е започнал да съчинява надгробно слово.

— Хм… Някой не повика ли лекар?

— Джими Поничката[4] беше тук следобед — осведоми го Деканът. — Опита се да му премери температурата, но се опасявам, че Библиотекарят го ухапа лошо.

— Как тъй го е ухапал? С термометър в устата?

— Ами… Точно това беше проблемът. Не в устата. Библиотекарят май имаше защо да го ухапе.

Настъпи тържествено мълчание. Старшият дискусионен наставник хвана една отпусната черна лапа и я потупа почти съчувствено.

— А в онази книга не пише ли дали маймуните имат пулс? Носът му трябва ли да е студен? Поне някакъв признак?

Разнесе се тих звук — задружното хълцане на половин дузина мъже. Останалите магьосници побързаха да освободят пространство около Старшия наставник.

После няколко секунди се чуваха само пукането на цепениците в огнището и воят на вятъра навън.

Магьосниците отстъпваха към стените.

А Старшият дискусионен наставник — изумен, че тъй и не се е лишил от някой крайник — съвсем бавно свали островърхата шапка от главата си. Един магьосник би го сторил само в най-извънредните обстоятелства.

— Е, това е — промълви мрачно. — Окаяникът е вече на път към дома. Скоро ще бъде във Великата небесна пустиня.

— Ъ-ъ… по-скоро във Великата небесна джунгла — позволи си да го поправи Пондър Стибънс.

— А защо госпожа Уитлоу да не му приготви от своята гореща хранителна супа? — вметна Лекторът по съвременни руни.

Архиканцлерът си представи горещата хранителна супа на госпожа Уитлоу.

— Само като крайно и последно средство — промърмори нерешително. Потупа предпазливо Библиотекаря по ръката. — Стегни се, старче. Скоро ще те изправим на крака и отново ще даваш своя принос в общите усилия.

Изнизаха се полека от стаята. От коридора долитаха отдалечаващи се гласове:

— Като кресло облегалката му май беше твърде бледа.

— Не може да няма все някакъв лек…

— Тук няма да е същото без него.

— Да, несъмнено е уникален.

Когато най-сетне се махнаха, Библиотекарят грижливо намести края на едно одеяло върху главата си, гушна нежно горещата грейка и кихна.

Вече имаше две грейки, едната доста по-едра и покрита с червеникава козина като плюшено мече.

Светлината се движи мудно в Света на Диска и е малко тежичка, затова има свойството да се натрупва в подножието на по-стръмните планински вериги. Магьосниците с изследователски наклонности често са обсъждали хипотезата, че съществува и друг вид светлина, несравнимо по-пъргава — и именно тя позволява да бъде видяна по-бавната, — но тъй като е прекалено бърза, за да бъде забелязана, не измислиха за какво да я използват.

Това обаче означава, че макар Дискът да е плосък, не навсякъде е едно и също време… по едно и също време. Когато в Анкх-Морпорк беше толкова късна нощ, че неусетно преминаваше в много ранна сутрин, на друго място беше…

… само че тук нямаше часове. Имаше само зора и здрач, утро и следобед, вероятно също пладне и полунощ. Преди всичко имаше жега. И червенина. Нещо изкуствено и твърде човешко като един час не би изтраяло тук и пет минути. Щеше да се спаружи за броени секунди.

Над всичко властваше тишината. Не онази празна и безжизнена тишина на Космоса, а пламтящата органична тишина, която се получава, когато в хиляди километри пустош с трепкащ червеникав хоризонт всичко толкова е оплезило език, че няма сили да издаде и един-единствен звук.

Но да си представим, че ухото на въображаемия наблюдател се носи над пустинята. И изведнъж долавя монотонен напев, поддържан от пресеклив гласец, който се блъска във всепоглъщащото мълчание досущ като муха в прозореца на Вселената.

Останалият без дъх певец не се вижда, защото стои в изкопана от самия него дупка. От време на време мята още малко пресъхнала пръст върху купчината. Омърляна и смачкана островърха шапка подскача в такт с лишената от мелодичност литания. Може би думата „Магесник“ някога е била избродирана с пайети на шапката. Блестящите кръгчета отдавна са изпадали, но от тях са останали по-яркочервени следи и буквите личат. Няколко десетки дребни мушици се навъртаха край шапката.

А напевът звучеше горе-долу така:

— Личинки и ларви! Туй, значи, ще кльопаме! А що ще правим, за да кльопаме? Ами ще копаме! Уррра-а-а! — Още една лопата пръст се прибави към купчината и гласът произнесе много по-кротко: — Чудя се дали мухите стават за кльопане…

Разправят, че жегата и досадните насекоми можели да подлудят човек. Не сте длъжни да вярвате на всякакви приказки. Поне розовият слон, който мина оттам безгрижно, яхнал велосипеда си, изобщо не им вярва.

Колкото и да е странно, безумецът в дупката беше единственият индивид на континента, който можеше да осветли по някакъв начин малката драма, разиграла се на около две хиляди километра оттам и няколко метра по-надолу.

Един търсач на опали, известен само сред себеподобните му като Я Глей Ти, тъкмо се канеше да направи най-скъпоценното, но и най-опасното откритие в кариерата си.

Кирката му събаряше камънаците и прахоляка на хилядолетията. Изведнъж в пламъчето на свещите проблесна нещо.

Беше зелено… Досущ заскрежен зелен огън.

Умът му изведнъж се скова като светлината под пръстите му. Той започна да маха внимателно хлабавите парчета скала. Опалът хвърляше все повече отблясъци по лицето му. Сиянието беше неизчерпаемо.

Най-сетне миньорът освободи дълго сдържания си дъх:

— Я глей ти!

Ако бе намерил парченце колкото грахово зрънце, щеше да повика другарчетата си, за да се качат веднага горе и да ударят по десетина бири. Къс опал колкото юмрука му би го подтикнал да се просне на земята и да закрещи от радост. Но това… Още си стоеше и леко поглаждаше зелените ръбове, когато другите копачи забелязаха светлината и се затичаха към него.

Тоест… понечиха да побързат. Щом доближиха, запристъпяха бавно и тържествено.

В първите мигове никой не продума. Зеленото сияние играеше по лицата им.

После зашепнаха:

— Я Глей Ти, добре го даваш.

— Ей, за туй чудо не стигат всичките мангизи по света.

— Айде бе, изчовъркай го!

Наблюдаваха като дебнещи котки как кирката откъртва още камънаци и открива все повече ръбове.

Пръстите на Я Глей Ти трепереха. Когато и последните буци паднаха, мъжете отстъпиха заднешком. А късметлията отпусна кирката и обърна дървената дръжка към блещукащия кристал.

— Я глей ти… Знаех си аз…

Почука опала. Разнесе се еклив звук.

— Ама не може да е кухо! — възкликна друг миньор. — Таквиз истории не съм чувал.

Я Глей Ти взе опрения на стената на галерията лост.

— Вярно, бе! Я да го…

Чу се тих звън. Голямо парче опал се отчупи близо до основата. Оказа се не по-дебело от чиния.

И откри два-три пръста, които се раздвижиха мудно в своя сияещ кристален пашкул.

— Я глей ти! — отекна глас. — То било живо…

Пондър си знаеше, че не биваше да показва невидимите писмена на Ридкъли. Нали едно от основните правила е никога да не осведомяваш началника си с какво всъщност се занимаваш по цял ден?

Но каквито и предпазни мерки да измисляш, все някога шефът влиза в стаята, започва да ровичка и да мести разни неща по бюрото ти. И подхвърля смущаващи реплики:

— А, ти тук ли работиш?

— Май сложих на таблото за обяви бележка да не се внасят саксии…

— Как наричате това нещо с клавиатурата отпред?

Пондър преживя особени сътресения, защото разчитането на невидимите писмена се оказа трудна, изискваща педантизъм работа. Беше най-подходяща за хора, следящи търпеливо дрейфа на тектоничните плочи, отглеждащи миниатюрни планини вместо бонзаи и дори способни да се справят с управлението на новия модел „Волво“. Налагаше точност и съсредоточено внимание. Удаваше се най-добре на оногова, който би редил с удоволствие пъзели в тъмна стая. И изобщо не предполагаше присъствието на Муструм Ридкъли.

А хипотезата за самото съществуване на невидимите писмена беше направо нелепа в своята заплетеност и сложност. Всички книги са неуловимо слабо свързани чрез Б-пространството. Следователно съдържанието на всяка написана — или предстояща да бъде написана — книга при благоприятни обстоятелства може да бъде изведено логически от внимателно проучване на достъпните за изследователя писмена. Би могло да се твърди, че бъдещите книги съществуват in potentia по същия начин, както и в шепа първична крайбрежна слуз може да се прозре появата след време на ресторанти за морски дарове.

Досега обаче се използваха първобитни научни похвати като Ненадеждния алгоритъм на Уизънкейк. Затова минаваха години, докато някой измъдри дори призрачна страница от още ненаписана книга.

Особената заслуга на Пондър се състоеше в това, че измисли как да заобиколи препятствието. Послужи си със заклинанието: „А откъде знаеш, че е невъзможно, щом не си опитвал?“ Експериментите с Хекса — мислещата машина на Невидимия университет, доказаха, че наистина много неща стават невъзможни едва когато се опиташ да ги направиш.

Вечно заетите да мътят водата властници приемат скъпи закони за забрана на нещо ново и интересно чак когато хората измислят как да извлекат полза от него. Така и Вселената много разчита никой да не опитва дали повечето неща са невъзможни.

А Пондър откри, че когато опиташ поредното нещо, то често става невъзможно с извънредна пъргавина и все пак има промеждутъчен период. Всъщност той е необходим, за да успеят претоварените закони на причинността да дотичат на сцената и да се престорят, че нещото си е било невъзможно открай време. Пондър заставяше Хекса да преповтаря опитите със съвсем дребни изменения, и то с огромна честота. Затова постигаше забележителни успехи. Скалъпването на безтелесен абзац вече му отнемаше някакви си часове.

— Аха, нещо като фокус — закима мъдро Ридкъли, когато чу обяснението. — Издърпваш покривката толкова бързо, че порцелановите чинии още не са се сетили да паднат и да се потрошат.

Лицето на Пондър се бе сгърчило в страдалческа гримаса.

— Точно така, господин Архиканцлер. Чудесно сравнение.

И започнаха неприятностите с „Как да ръководим хората динамично, загрижено, ефективно, за да постигнем резултати максимално бързо“. Пондър нямаше представа кога ще бъде написана тази книга, нито пък умът му побираше в какъв ли свят биха допуснали да бъде издадена, но несъмнено щеше да се радва на популярност, защото при случайните прониквания в Б-пространството често отмъкваше откъси от нея… А може би книгата не беше само една.

И тъкмо тези откъси се мъдреха върху бюрото му, когато Ридкъли започна да ровичка и да се заглежда.

За жалост, подобно на мнозина, които по природа не ги бива за нещо, Ридкъли направо се гордееше с некадърността си. Набезите му в мениджърското изкуство имаха същите последици, както и приносът на цар Ирод за предучилищната педагогика в град Витлеем.

Подходът му лесно може да бъде изобразен на структурна диаграма — отгоре кръгче с надпис „Аз, който казвам какво да става“, свързано чрез отвесна чертичка с много по-голям кръг, пояснен с „Всички останали“.

Доскоро обаче нямаше особени тревоги, защото макар Ридкъли да се проявяваше като най-неуспешния мениджър, Невидимият университет пък изобщо не се поддаваше на ръководство, така че всичко вървеше по мед и масло.

Уви, той започна да открива смисъл да чертае перспективи в кариерата на подчинените си. Ставаше и по-зле — реши да съчинява функционални характеристики на заеманите от тях длъжности.

За красноречив пример можем да се позовем на Лектора по съвременни руни:

— Извика ме и попита с какво се занимавам всъщност! Нечувано! Що за въпрос?! Ами че това тук е университет!

— А видя ли табелата на бюрото му? — попита Деканът посърнал.

— Коя? „Грош по грош — милион“?

— Не, другата. „Когато си затънал до гушата в крокодили, значи е започнал първият ден от остатъка на живота ти.“

— И какво означава?

— Май не се очаква да означава нещо. Просто трябва да си е там.

— Защо?

— За да покаже дейна нагласа. Нали той все за това дрънка напоследък.

— Що за нагласа е тази?

— Ами… Да си настроен вечно да вършиш нещо.

— Сериозно? Ох, опасно е. Ако се съди по собствения ми опит, тъкмо бездействието оправя всичко.

Накратко казано, от Университета се изпари безгрижното настроение, а най-непоносимото време от деня бяха общите трапези. Изолираха Пондър в единия край на масата като неволния виновник за изненадващото желание на Архиканцлера „да ги сплоти в енергичен настървен екип“. Магьосниците нямаха никакво намерение тепърва да прахосват енергия, затова пък се настървяваха, и още как!

Отгоре на всичко неочакваният стремеж на Архиканцлера да си вре носа във всичко означаваше, че и Пондър трябваше да му обясни поне нещичко за сегашните си занимания. Ридкъли обаче не бе загубил ужасяващия си навик да не проумява чутото. Пондър подозираше, че го прави нарочно.

Младият магьосник отдавна се чудеше на факта, че Библиотекарят, едно човекоподобно поне в повечето си прояви — макар тази вечер да представляваше малка масичка с чаен сервиз, обрасъл с червеникава козина, — има толкова… хм, човекоподобен вид. Пондър дори си позволяваше да твърди, че прекалено много неща имат смущаващо подобна форма. Почти всяка жива твар, общо взето, е усложнена тръба с две очи и четири крайника, били те ръце, крака или криле. Или пък е риба. Или насекомо. Добре де, има и паяци. Срещат се, разбира се, и странни създания като медузите. Все пак нямаше как да пропусне от вниманието си факта, че наборът от форми не е никак разнообразен. Защо из зеления покров на джунглата не подскачат от клон на клон шесторъки и шестооки маймуни?

Вярно, имаше ги и октоподите, Пондър обаче ги смяташе за разновидност на подводни паяци.

Той се разтършува из почти забравения Музей на сравнително стряскащите неща и стигна до неочаквани заключения. Който и да е проектирал скелетите на живите творения, явно се е отличавал с още по-оскъдно въображение от дизайнера на външността им. Вторият поне опитал тук-там по някоя новост, например петна, козина и ивици. Спецът по костите само нахлупил череп над ребрата, добавил тазови кости по-надолу, окачил ръце и крака, после си килнал шапката и отпрашил към кръчмата. Е, някой гръден кош може да е по-удължен, а краката — късички, но личи, че основният дизайн се повтаря.

Пондър изобщо не се изненада, когато установи, че почти никой друг не споделя интереса и недоумението му. Изтъкваше пред слушателите си колко изумителна е рибешката форма на рибата, а те го зяпаха изцъклено, сякаш се е побъркал.

Палеонтологията, археологията и останалата черна работа не бяха особено популярни сред магьосниците. Те смятаха, че ако нещо е заровено, вероятно има основателна причина да си остане под земята. И няма смисъл да си губиш времето в чудене как ли може да е изглеждало. Пък и не е благоразумно да вадиш разни неща от пръстта. Ами ако те не ти позволят да ги закопаеш отново?

Най-смисленото обяснение на загадката бе чул като малък от своята бавачка. Ако можеше да й се вярва, маймуните били момченца, които не притичвали веднага, когато ги викат възрастните. А пък тюлените — момченца, които се излежавали на плажа, вместо да си учат уроците. Е, поне не твърдеше, че птиците са момченца, които пристъпили прекалено близо до ръба на урвата, пък и медузите щяха да са по-подходящи кандидати за тази роля. И все пак Пондър си казваше, че въпреки безобидната лудост на старата жена в думите й се долавяше някакъв проблясък…

Нощем вече наблюдаваше как Хексът хвърля въображаемата си мрежа из океана на невидимите писмена в търсене на ключ към тайната. На теория поради особеностите на Б-пространството абсолютно всяко знание би трябвало да му е достъпно. На практика само се убеждаваше, че е горе-долу немислимо да се добере до онова, което търси. Нали в това е същността на работата с компютър?

Пондър Стибънс беше от окаяниците, носещи в себе си проклятието на заблудата, че ако научат достатъчно за Вселената, току-виж, открият някакъв смисъл в нея. Естествено целта им е да стигнат до Теорията за всичко, но от известно време Пондър беше готов да се задоволи и с Теорията за някои неща, а когато посред нощ Хексът започнеше да се цупи, не му се вярваше да измисли дори Теорията за каквото ще да е.

Би се изненадал, ако научеше, че старшите магьосници одобряват заниманията му с Хекса въпреки заядливите подмятания от рода на „По мое време мислехме със собствения си ум“. По традиция магьосничеството се отличаваше с неуморна конкуренция. Напоследък Невидимият университет стана тихо и мирно място, защото липсваха интересни убийства, внасящи обикновено повечко вълнение, отколкото неудачниците успяваха да понесат. Въпреки това всеки старши магьосник е склонен да се отнася с недоверие към младока, който щъка насам-натам, защото може случайно да мине и през сънната му артерия.

Затова имаше нещо утешително в мисълта, че някои от най-будните умове в Университета, които само преди едно поколение биха изобретявали хлътващи подове и експлодиращи тапети, почти не излизат от Крилото за високоенергийна магия. Там се опитваха да научат Хекса на песнички от рода на „Татуираното маце Лидия“ или пък ликуваха, че след шест мъчителни часа са обяснили на машината как да върши онова, което всеки случаен минувач би направил срещу два-три гроша. Поръчваха си пица с риба и банани, а накрая задрямваха, заболи носове в клавиатурата. Старшите магьосници спяха малко по-спокойно в леглата си именно защото Пондър и съмишлениците му рядко лягаха в своите.

И този път Пондър се бе унесъл. Събуди го писък малко преди два през нощта. Осъзна, че е полегнал върху недоядената половина от вечерята си. Махна от бузата си парче скумрия с бананов аромат, остави Хекса да си потраква тихичко и тръгна към източника на врявата.

Така стигна до коридора пред огромната двойна врата на Библиотеката. Ковчежникът лежеше на пода, а Старшият дискусионен наставник му вееше с шапката си.

— Архиканцлер — тъкмо обясняваше Деканът, — доколкото разбрахме, нещастникът е страдал от безсъние и слязъл долу да си вземе някоя книга…

Пондър се озърна към вратата. Там трябваше да има дълга лента на жълти и черни ивици с надпис; „Опасно, не влизай за нищо на света“. В момента висеше разкъсана, а вратата беше открехната. Типична ситуация. Всеки истински магьосник, щом се озове пред стряскаща табела, например: „Не отваряйте тази врата. Ама наистина! Без майтап! Отворите ли я, ще погубите Вселената!“, непременно ще хване дръжката и ще дръпне с все сила, за да провери какви са тези глупости. Разбира се, това превръщаше поставянето на разни знаци и лепенки в безсмислена загуба на време, затова пък когато предаваха урната с останките от магьосника на скърбящите му близки, можеха да изрекат поучително:

— Ние го предупредихме.

В мрака отвъд вратата имаше само напрегната тишина.

Ридкъли изпружи показалец и побутна лекичко едното крило. Нещо изпърха от другата страна и тресна вратата. Магьосниците отскочиха благоразумно.

— Архиканцлер, не рискувайте! — примоли се Професорът по неопределени изследвания. — Вчера се опитах да вляза и целият раздел с критика достигна до критична маса!

В тясната пролука под вратата трепкаха синкави отблясъци.

В някой друг свят тутакси би се намерил кой да възкликне: „Ама там има книги! Нищо опасно!“ Само че дори в обикновените книги се таи заплаха, и то не само в онези със заглавие „Как да си сглобим бомба професионално“. Случва се човек да си седи в музей и да пише безобидна книга за политическата икономия. После изведнъж започват да измират хиляди хора, които дори не са надзъртали в книгата, обаче ги пращат на смърт други, прочели внимателно всеки ред, но без да схванат скритата шегичка. Знанието поначало си е опасно, затова правителствата честичко посягат с железен юмрук на онези, които са способни да родят мисли над определен калибър.

А Невидимият университет разполагаше с магическа библиотека, създадена върху твърде рехав участък от пространствено-времевия континуум. На по-далечните рафтове се намираха още ненаписани книги, нататък се срещаха и заглавия, които никога няма да видят бял свят. Поне не тук. Човек можеше да обиколи Библиотеката с няколкостотин крачки, обаче радиусът й не се поддаваше на измерване.

В една магическа библиотека от книгите изтича информация, те се учат една от друга…

— Вече налитат на всекиго, щом прекрачи прага! — завайка се Деканът. — Когато Библиотекарят не е тук, никой не може да ги обуздае!

— Ама това е университет! — изсумтя Ридкъли. — Задължително е да си имаме библиотека! Налага го добрият вкус. В какво ще се превърнем, ако изобщо не влизаме в Библиотеката?

— В студенти — промърмори начумерено Старшият дискусионен наставник.

— Ха, помня аз студентските години! — подсмихна се Лекторът по съвременни руни. — Дъртият Суолът ни поведе на експедиция с надеждата да открием Изгубената читалня. Бродихме три седмици, накрая си изядохме и собствените ботуши.

— Поне намерихте ли я? — осведоми се Деканът.

— Не, обаче попаднахме на останките от експедицията, потеглила предната учебна година.

— И какво направихте?

— Изядохме и техните ботуши.

Иззад вратата се разнесе тежко пляскане като от корици в кожена подвързия.

— Вътре има доста зли инкунабули — напомни Старшият дискусионен наставник. — Като нищо откъсват ръката заедно с рамото.

— Е, поне не разбират от дръжки на врати — помъчи се да разсее напрежението Деканът.

— А, разбират, стига да има и някоя със заглавие „Дръжки на врати за начинаещи“ — възрази Старшият наставник. — Нали се четат една друга?

Архиканцлерът се озърна към Пондър.

— Стибънс, възможно ли е да има и такава книга?

— Сър, според теорията за Б-пространството на практика е неизбежно.

Магьосниците като един отстъпиха още малко.

— Тази щуротия не може да се точи до безкрай — заяви Ридкъли. — Трябва да излекуваме Библиотекаря. Щом болестта му е магическа, все ще изнамерим и някакъв магически лек, нали?

— Муструм, предлагаш твърде опасно средство — охлади го Деканът. — Той целият в момента е пълен хаос от несъвместими магически влияния. Невъзможно е да предвидим как ще му подейства още малко магия. И без това темпоралната му жлеза[5] се е развихрила. Ако добавим и нещо друго… Не се знае какво ще стане.

— Ще видим какво ще стане — сопна му се Архиканцлерът. — Нуждаем се от свободен достъп до Библиотеката. Декане, правим това за учебното заведение, към което всички принадлежим. А Невидимият университет е по-важен от отделния човек…

— … човекоподобно…

— Благодаря. Отнася се и за човекоподобните. Не бива да забравяме, че „аз“ е една от най-кратките думи в речника.

Вратата се разтресе от поредния свиреп удар.

— Всъщност — подхвърли Старшият дискусионен наставник — думата „ти“ не е по-дълга.

— Разбира се, имам избор — продължи Ридкъли, пуснал заяждането покрай ушите си като поредния досаден фонов шум. — Бих могъл да назнача друг библиотекар… И трябва да е някой от по-старшите, който се ориентира добре тук… Хм, чие ли име първо ще изплува от паметта ми? Декане?

— Добре де, добре! — озъби се набелязаната жертва. — Прави каквото искаш! Сякаш не е така всеки път!

— Ъ-ъ… Сър, не ни е по силите да осъществим предложението ви — обади се Пондър.

— Нима? — вдигна вежди Ридкъли. — Май се пишеш доброволец да поизбършеш праха от рафтовете с книги?

— Сър, наистина е немислимо да му въздействаме с магия. Защото първо ни предстои да решим един ужасен проблем.

— Господин Стибънс, всеки проблем всъщност е скрита възможност за напредък.

— Напълно вярно, сър. И ние ще постигнем напредък, ако първо научим името на Библиотекаря.

Другите магьосници замърмориха одобрително.

— Право е момчето — вметна Лекторът по съвременни руни. — Как ще променим вида на магьосник, като не му знаем името?

— Ха, всички го наричаме Библиотекаря — ухили се Архиканцлерът.

— Сър, това е само название на длъжността му.

Ридкъли се озърна към останалите.

— Ей, все някой трябва да му помни името. Ама че работа!… Надявах се, че поне си знаем имената. — Вторачи се в Декана. — Е, какво ще кажеш?

— Той все пак доста отдавна е човекоподобно — отвърна Деканът. — А повечето от някогашните му колеги… ни напуснаха. Образно казано, възнесоха се при Великата небесна трапеза. Тогава преживявахме поредния период на droit de mortis.[6]

— Да, но сигурно го имаме все някъде из архивите.

Магьосниците се замислиха за планините от книжа.

— Е, щом досега архиварят не го е открил… — проточи Лекторът по съвременни руни.

— А кой ни е архивар?

— Ами Библиотекарят.

— Няма ли го поне в годишника на випуска, с който е завършил?

— Колкото и да е странно — промърмори Деканът, — но някаква беда е сполетяла всеки екземпляр от онзи годишник.

Ридкъли веднага забеляза изопнатото му лице и попита недоволно:

— Дали случайно не е откъснат точно определен лист, затова пък по годишниците е останал аромат на банани?

— Много прозорлива догадка.

Архиканцлерът се почеса по брадичката.

— Явен умисъл…

— Ама вижте — започна Старшият дискусионен наставник, — той винаги се е грижил никой да не научи името му. Бои се, че някой ден ще ни хрумне да му върнем човешкия вид. — Вторачи се многозначително в Декана, който тутакси направи кисела гримаса. — Някои хора честичко подмятат, че било неприлично нашият Библиотекар да е човекоподобно.

— Само си позволих да споделя убеждението си — замърмори Деканът, — че това противоречи на традициите ни…

— Които — безцеремонно го прекъсна Архиканцлерът — се състоят преди всичко в дребнава суетня, обилни трапези и глупашки крясъци за ключове посред нощ. Затова си мисля, че…

Смръзналите се лица на останалите магьосници го накараха да се обърне.

Библиотекарят се бе довлякъл в коридора. Тътреше се съвсем бавно, защото беше облякъл всевъзможни дрехи. Дебелите слоеве от пуловери и палта го принуждаваха, вместо да се подпира на ръцете си, да ги държи разперени почти водоравно. Но най-страшната подробност в това видение беше червената вълнена шапка.

Беше смешна. Имаше си и помпонче. Оплете я госпожа Уитлоу. Формално погледнато, добрата жена боравеше много сръчно с иглите и куките, но имаше и един недостатък — тъй и не схвана как да се съобразява с формата и размерите на онзи, комуто щеше да подари поредното си изделие. Неколцина магьосници бяха получавали от нея меки творения, несъмнено предназначени за същества с три глезена или чийто врат е дълъг поне два метра. Предаваха ги тихомълком в благотворителни заведения. Покрай всичко друго за Анкх-Морпорк може да се каже, че колкото и уродлива да е дрехата, винаги се намира на кого да пасне по мярка.

Този път госпожа Уитлоу си бе представила, че на Библиотекаря ще му хареса да има шапка с наушници, които се връзват под брадичката. Това би означавало всъщност да ги върже под корема си, затова предпочиташе да не използва връвчиците.

Обърна натъжената си муцуна към магьосниците, спря пред вратата и протегна ръка към дръжката. Изрече съвсем тихичко:

— … ук.

И кихна.

Купчината дрехи се свлече на пода. Когато я разгребаха, откриха отдолу грамадна дебела книга с космата червена подвързия.

— На корицата пише „Ууук“ — отбеляза задавено Старшият дискусионен наставник.

— Няма ли го и името на автора? — не се сдържа Деканът.

— Лоша шегичка — изсумтя Ридкъли.

— Исках да кажа, че можеше да е истинското му име.

— А защо да не я прелистим? — досети се Професорът по неопределени изследвания. — Току-виж, има и показалец.

— Ще се намерят ли доброволци — учтиво се осведоми Архиканцлерът — да прелистят Библиотекаря? Само не кряскайте едновременно, че ще ми спукате тъпанчетата.

— Морфичната му нестабилност зависи и от обкръжаващата среда — отбеляза Пондър. — Любопитно, нали? Той е съвсем близо до Библиотеката и се превръща в книга. Нещо като… защитна окраска. Сякаш се приспособява към…

— Достатъчно, господин Стибънс, много благодаря. Давай по същество.

— Ами… Ъ-ъ, предполагам, че можем да надникнем в книгата. Нали за това служат книгите? Ето, има и отбелязка от черна кожа за страниците.

— Ох, това ли било… — промълви нервно Професорът по неопределени изследвания.

Пондър докосна книгата. Беше топла. Отвори я с лекота.

Всяка страница беше покрита от горе до долу с „Ууук“.

— Диалогът си го бива, но сюжетът е скучничък.

— Декане! Ще ти бъда признателен, ако се настроиш по-сериозно! — скастри го Ридкъли и потропа с крак. — Някого да е споходила идея?

Магьосниците се споглеждаха и вдигаха рамене.

— Ами като си помисля… — престраши се Лекторът по съвременни руни.

— Да, слушам те. Не се ли казваше Арнолд?

— Не…

— Все едно, карай нататък.

— Като си помисля… Знам, че звучи нелепо, но…

— Хайде, човече! Почти сме затаили дъх.

— Ако нищо друго не помогне… Остава Ринсуинд.

Ридкъли го зяпна изцъклено.

— Оня хилавия? С проскубаната брадица? Дето за нищо не става като магьосник? И има един такъв сандък с крачета?

— За същия говоря, Архиканцлер. Сетихте се веднага. Той… такова де, по някое време беше помощник-библиотекар. Сигурно помните.

— А, не, но продължавай, моля те.

— Той дори беше тук, когато Библиотекарят стана… какъвто си е сега. Ако някой знае предишното му име, това е само Ринсуинд.

— Върви да го доведеш, какво чакаш?! Поне знаеш къде е, нали?

— Да, сър, но в ограничен смисъл — побърза да се намеси Пондър. — Знаем кое е мястото, обаче не сме съвсем наясно къде е самото място.

Ридкъли отново се опули.

— Вижте… Ъ-ъ, в момента той е на Хикс-Хикс-Хикс-Хикс.

— Хикс-Хикс…

— … Хикс-Хикс — услужливо довърши Пондър.

— Ама нали никой не знае къде е това място? — учуди се Архиканцлерът.

— _Именно,_ сър.

Понякога се налагаше да въртиш фактите много изобретателно, докато ги наместиш в главата на Муструм Ридкъли.[7]

— И какво прави там?

— Не знаем, сър. Ако си спомняте, Ринсуинд се озова там след онази история с Ахатовата империя…

— Но защо му е хрумнало да отиде тъкмо там?

— Не мисля, че беше по негово желание — отбеляза Пондър. — Ъ-ъ… ние го изпратихме. Дължеше се на често срещана грешка в билокалната тавматургия. Всеки би могъл да я допусне.

— Само че онзи път не беше всеки, а точно ти — натърти Ридкъли, чиято памет нерядко поднасяше подобни неприятни изненади.

— И аз съм член на колектива, сър — светкавично подчерта Пондър.

— Щом не иска да стои там, а ние имаме нужда от него тук, нека го вър…

Краят на изречението потъна не в оглушителен шум, а в непроницаемо безмълвие, което обгърна магьосниците с такава мека мощ, че не чуваха дори ударите на сърцата си. Старият Том, лишената от език вълшебна камбана на Невидимия университет, отброи с тишина два часа сутринта.

— Ъ-ъ… — подвоуми се Пондър. — Не е толкова просто.

Ридкъли примига насреща му.

— Че защо да не е? Върнете го с магия. Щом сме го запратили на онова място, можем и да си го приберем.

— Ъ-ъ… Докато нагласим прехвърлянето както трябва, ще минат месеци. Сбъркаме ли, той ще се приземи в кръг с диаметър петнадесет метра.

— Не виждам какъв е проблемът. Нека се пльосне където си иска, стига ние да не сме в кръга.

— Сър, май не ме разбрахте. При неуточнено разстояние съотношението между сигнала и смущенията в тавмичното прехвърляне, съчетано с въртенето на Диска, почти неизбежно ще причини разсейването на обекта на площ от поне две хиляди квадратни стъпки.

— Я повтори…

Пондър си пое дъх.

— Тоест ще се превърне в обширен плосък кръг, разстлан върху земята.

— Аха. Значи после няма да ни е от полза в Библиотеката.

— Освен като най-голямата отбелязка за страници.

— Ясно, опряхме до географията. Кого имаме тук, дето разбира от география?

Миньорите изскочиха от отвесната шахта по-сръчно и от мравки, напускащи горящия си мравуняк. Отдолу отекваше глухо трополене, по едно време шапката на Я Глей Ти подскочи във въздуха, превъртя се няколко пъти и падна обратно.

Настана тишина, а после нещото се измъкна от дупката. От него се сипеха парченца подобно на черупка от излюпило се пиле. Огледа се…

Копачите, треперещи зад храсти и бараки, изобщо не се съмняваха, че чудовището търси врагове, макар да нямаше никакви очи.

То се завъртя тромаво на стотиците си крачета, сякаш бе прекарало твърде много време, погребано в скалата.

И се отдалечи с леко клатушкане.

Далеч оттам, в потрепващата от жегата червена пустиня, мъжът с островърхата шапка се изкатери внимателно от дупката. Стискаше в двете си ръце паница, скалъпена някак от парчета кора. Тя съдържаше… много витамини, незаменими аминокиселини и полезни мазнини. Видяхте ли? Изобщо не споменахме гърченето.

Наблизо димеше огън. Човекът остави грижливо паницата на земята, взе голяма тояга и постоя замислен. Внезапно заподскача около огъня, заудря с тоягата по пръстта и нададе крясък. Щом остана доволен, че е усмирил земята, прасна и храстите, сякаш бе чул непростима обида от тях. Не пропусна да удари и две-три дървета.

Накрая пристъпи към няколко плоски камъка и ги повдигна поред, извръщайки очи. Пердашеше слепешката пръстта под тях.

Сметна, че достатъчно е укротил околността и седна да си изяде вечерята, преди да е избягала.

Донякъде имаше вкус на пилешко. Така е с всичко, ако си прегладнял.

А откъм близкото гьолче го наблюдаваха очи. Не мъничките очички на разни водни буболечки и попови лъжички, които гъмжаха в такова изобилие, че внимателното вглеждане във всяка шепа вода беше жизненоважна предпазна мярка срещу киселини в стомаха. Тези очи бяха несравнимо по-стари и в момента нямаха нищо веществено в себе си.

Вече седмици наред човекът, чиято способност да открива вода се свеждаше до проверките дали не си е намокрил краката, оцеляваше успешно, като просто пропадаше в поредното изворче, скрито под малко петно кал. Същият този човек смяташе паяците за дребни безвредни създания, обаче досега преживя само две-три неприятни случки, а би трябвало ръцете му вече да приличат на бирени бъчонки, и то светещи в тъмното. Дори се натъкна случайно на морския бряг и нагази малко по-навътре, за да се полюбува на прекрасните сини медузи. Отърва се с леко опарване и след броени дни болката престана да го измъчва до полуда.

Гьолчето избълбука, а земята потрепери, сякаш въпреки безоблачното небе някъде бушуваше буря.

Наближаваше три часът сутринта. Ридкъли много го биваше и да лишава другите от сън.

Отвътре Невидимият университет беше несравнимо по-голям, отколкото отвън. Хилядите години съществуване като водещо заведение за практическа магия в свят, чиито измерения поначало бяха въпрос на случайност, и без това го разширяваха и издуваха в места, които не би трябвало да побират нищо. Имаше стаи, съдържащи други стаи, в които влезе ли човек, оказва се, че на свой ред са обхванали първата стая.

И понеже Университетът беше толкова просторен, можеше да си позволи почти неограничен персонал. Заемането на длъжност ставаше автоматично… или по-точно — никой не го беше грижа. Намираш си празна стая, отиваш да хапнеш заедно с останалите и обикновено никой не ти обръща внимание. Макар че ако не ти провърви, заблудена групичка студенти може да се лепне за теб с досадни искания и въпроси. А търсиш ли достатъчно упорито в по-далечните области на Университета, би намерил специалист по каквото и да било.

Дори и специалист по откриването на специалисти. Събудиха Професора по потайна архитектура и оригамна картография, запознаха го с Архиканцлера — който впрочем го зърваше за пръв път — и той ги снабди с карта на Университета, но с уговорката, че тя ще се доближава до истината само през следващите няколко дни. Картата приличаше на взривяваща се хризантема.

Най-сетне магьосниците се добраха до търсената от тях врата и Ридкъли се вторачи в бронзовата табела, сякаш тя му се хилеше присмехулно.

— „Ненадминат професор по жестока и стъписваща география“. Май ще ни свърши работа.

— Колко ли мили извървяхме?… — промърмори Деканът и се подпря унило на стената. — Изобщо не бях стъпвал тук.

И Архиканцлерът се озърна любопитно. Стените бяха каменни, но преди време някой ги бе боядисал в твърде особения официален оттенък на зеленото, който виждате, когато зарежете недопитото си кафе за две седмици и после надникнете в чашката. Имаше и табло от проскубано по-тъмнозелено кече, над което се мъдреше оптимистично картонче с печатни букви: „За съобщения“. Личеше обаче, че тук никога не е било забодено нито едно съобщение, а и най-вероятно това няма да се случи. Носеше се дъх на древни гозби.

Ридкъли вдигна рамене и почука на вратата.

— Не помня такъв колега — обади се Лекторът по съвременни руни.

— Аз пък май го помня — поклати глава Деканът. — Момчето не се отличаваше с особени заложби. Струва ми се, че поне имаше уши. Само че не се мярка често наоколо. И винаги е загорял.

— В списъка на персонала е — намеси се авторитетно Ридкъли. — И щом знае нещо за географията, значи сме налучкали.

Почука отново.

— Може да е отпрашил нанякъде — предположи Деканът. — Откъде ще научи това-онова за географията, ако не обикаля?

Ридкъли посочи малкото дървено устройство до вратата. Имаше такива до всеки кабинет на магьосник. Състоеше се от малка плъзгаща се плочка в дървена рамка. В момента откриваше думите „Тук съм“ и най-вероятно закриваше „Не съм тук“, макар че с някои хора в Университета и това не би било сигурно.[8]

Деканът се опита безуспешно да помръдне плочката.

— Все някога би трябвало да излиза — успокои го Старшият дискусионен наставник. — А в момента е съвсем редно да е вътре. Разумните хора си спят в леглата в три сутринта.

Ридкъли стовари юмрук по вратата.

— Настоявам да отворите! — изрева оглушително. — Аз съм висшият ръководител на това учебно заведение!

Вратата поддаде съвсем малко под удара. След усърдните напъни на магьосниците се оказа, че е била затисната от огромна купчина книжа. Деканът вдигна от пода едно пожълтяващо листче.

— Паметната бележка, че съм назначен за Декан! — възкликна стъписан. — Ама това стана преди години!

— Все някога би трябвало да из… — понечи да повтори Старшият наставник, обаче се задави с думите си. — Олеле…

Същата мисъл бе споходила и други магьосници.

— Помните ли горкия Уоли Слъвър? — смънка Професорът по неопределени изследвания и се огледа нервно. — Три години посмъртно вписване в учебната програма…

Ридкъли подуши подозрително въздуха.

— Никаква воня не се усеща. Дори мирише много приятно. Има дъх на сол. Аха…

Под вратата в отсрещния край на затрупаната и прашна стая се виждаше ярко осветен процеп. Всички чуваха лекото плискане на вода.

— Виж ти, нощно къпане… — промълви с одобрение Архиканцлерът. — Сече му пипето на човека. Е, не се налага да му разваляме удоволствието веднага.

Започна да чете заглавията на книгите, които бяха навсякъде.

— Тук май ще изровим доста сведения за Хикс-Хикс-Хикс-Хикс — предположи обнадежден и измъкна един том наслука. — Хайде, размърдайте се! Да видя всекиго с книга в ръцете!

— Не може ли поне да поръчаме закуска? — изръмжа Деканът.

— Твърде рано е за закуска.

— Ами вечеря?

— За вечеря пък е твърде късно.

Професорът по неопределени изследвания оглеждаше стаята. Едно гущерче пропълзя устремно по стената и изчезна.

— Малко е поразхвърляно, какво ще кажете? — изсумтя Професорът, вперил сърдит поглед в мястото, където зърна гущера. — И прашно. Какво ли е събрал във всички тези сандъци?

— Ами на един пише „Камъни“ — прочете Деканът.

— А рибарските мрежи и кокосовите орехи за какво са му?

Деканът се съгласи, че безпорядъкът наоколо е впечатляваш дори според извънредно снизходителните схващания на магьосниците. Сандъци с прашасали камъни заемаха оскъдното пространство, незапълнено с хартии и книги. Съдейки по надписите, съдържаха „Камъни от дълбоко“, „Други камъни“, „Интересни камъни“ и „Вероятно не са камъни“. Пондър забеляза по-нататък с внезапно пробудила се любознателност и сандъци като „Забележителни кости“, „Просто кости“ и „Скучни кости“.

— Като гледам, и той е от хората, които си пъхат носа навсякъде — подхвърли презрително Лекторът по съвременни руни и подсмръкна.

После вдиша с разширени ноздри и се вторачи в книгата, която държеше.

— Ама това е албум със сушени октоподчета!

— Добре ли ги е изсушил? — полюбопитства Пондър. — Като малък събирах морски звезди.

Лекторът по съвременни руни затвори шумно албума и го изгледа недоволно.

— Предполагах, млади човече. Сигурно сте колекционирал и вкаменелости?

— Винаги съм смятал, че има какво да се научи от вкаменелостите — потвърди Пондър и добави мрачно: — Но може и да съм се заблуждавал.

— Аз пък тъй и не повярвах в измишльотината как животните се превръщали в камъни — сподели Лекторът. — Противоречи на здравия разум. Защо им е да го правят?

— Добре, а тогава как ще обясните появата на вкаменелости? — заяде се Пондър.

— Ето къде е разковничето — тържествуващо изрече другият. — Изобщо не я обяснявам. И така си спестявам множество тревоги. Господин Стибънс, а вие можете ли да ми обясните защо не се разпадат наденичките без обвивка от черво?

— Моля? Какво?! Откъде да знам?

— Видяхте ли? Не знаете най-прости неща, а си въобразявате, че ви стига умът да научите как е устроена цялата Вселена, нали? Впрочем за вкаменелостите не са нужни никакви обяснения. Просто ги има. Защо да превръщаме всичко във велика тайна? Ако само задавате въпроси, никога нищо няма да свършите.

— А иначе защо сме тук? — учуди се Пондър.

— Пак се започна… — въздъхна Лекторът.

— Тук пише, че океанът го опасвал от всички страни — съобщи Старшият дискусионен наставник. — Озърна се и видя недоумяващите им погледи. — Говоря ви за онзи континент — Хикс-Хикс-Хикс-Хикс. — Посочи с пръст реда. — „За него не е известно почти нищо, освен че отвсякъде го опасва океан.“

— Радвам се, че поне един от вас се зае с поставената ви задача — кисело промърмори Ридкъли. — Ей, вие двамата, почвайте да четете по-сериозно. А друго пише ли?

— Ами… Нищо особено. — Старшият наставник прелисти по-нататък. — Сър Родерик Пърли прекарал много години в издирване на предполагаемия континент и накрая заявил категорично, че такова място няма.

— Е, да, но същият господин веднъж се залутал в собствената си спалня — напомни Деканът. — Намерили го сврян в гардероба.

Известно време не се чуваше нищо друго освен плискането на вода зад вратата, шумоленето на листове и разсеяното тананикане на Ковчежника.

— В книгата на Уоспорт „Животът на най-обикновените хора“ има бележка под линия — обади се Старшият дискусионен наставник, присвил очи, за да различи дребните буквички. — Веднъж срещнал стар рибар, който разправял, че в онази земя наесен пада кората на дърветата, а листата си остават по клоните.

— Винаги се намира кой да съчинява, глупости — махна с ръка Ридкъли. — Иначе е прекалено скучно. Как да се върнат вкъщи и да си признаят, че след корабокрушението са прекарали две години на остров като всеки друг и са яли само риба и раци? Налага се да вмъкват щуротии като грамадни еднокраки мъжаги, Страната на великанските торти и каквото още си спомнят от детските приказки.

— Брей, брей! — възкликна унесено Лекторът по съвременни руни, който се бе зачел с увлечение в прашен том. — Тук твърдят, че жителите на остров Слаки не носят никакви дрехи, а жените били ненадминати красавици.

— Ама че непристойно — превзето изрече Професорът по неопределени изследвания.

— Убеден съм, че такива факти не интересуват никого от нас — намеси се Архиканцлерът. Вгледа се внимателно в израженията на другите магьосници и повтори още по-гръмко: — Казах, че такива факти не интересуват никого от нас! Декане, веднага се върни тук и си вземи книгата!

— В „Змиите на всички страни и народи“ Ренчър споменава за Хикс-Хикс-Хикс-Хикс — установи Професорът по неопределени изследвания. — Твърди, че на континента са останали съвсем малко отровни змии… А, има и бележка под линия. — Показалецът му се плъзна по страницата. — „Повечето са били изтребени от паяците.“ Хм, звучи необичайно…

— Той доста се забави в банята, не мислите ли? — изсумтя Деканът след малко. — Тоест… И аз обичам да се търкам, но имаме по-сериозна работа.

— Като го слушам, увлече се в игри с водата — подкрепи го Старшият дискусионен наставник.

— Звучи като море — щастливо вметна Ковчежникът.

— Ти се постарай да си траеш, бива ли? — с досада го скастри Ридкъли.

— Всъщност… — поумува Старшият наставник. — Щом колегата спомена, стори ми се, че чувам и птичи крясъци…

Архиканцлерът закрачи ядно към вратата на банята и вдигна свит юмрук да потропа.

— Ама аз съм шефът тук — изръмжа и отпусна ръка. — Ще отварям която врата си поискам. — Натисна дръжката. — Ето, господа. Най-обикновена баня. Каменна вана, месингови кранчета, непромокаема шапка, смешна четка във формата на пате… Нищо особено, наистина. И нека да бъдем наясно — това изобщо не е тропически бряг. Липсва дори далечна прилика.

Той посочи през отворения прозорец на банята към лениво плискащите се вълни под яркосиньото небе. Топлият ветрец развяваше завесите.

— _Онова там_ е тропически бряг. Не си приличат, нали?

След засищащата гозба с изобилие на полезни витамини и минерали, но за съжаление и с изобилие от вкус, мъжът с надпис „Магесник“ на шапката реши да се заеме малко с домакинството, доколкото то изобщо е възможно при липсата на дом.

Заниманията му се състояха в дялкане на парче дърво с остър камък. Човекът наглед оформяше съвсем късичка дъска, а малко тромавата му сръчност подсказваше, че вече го е правил неведнъж.

Един папагал какаду се настани на дървото над него да позяпа. Ринсуинд изгледа птицата недоверчиво.

Когато остана доволен от гладкостта на парчето дърво, стъпи с единия си крак върху него и, поклащайки се, очерта ходилото си с въгленче от огъня. Повтори операцията и с другото стъпало, после отново се настани да дялка.

Наблюдателят в гьолчето установи, че мъжът изработва две дървени подложки с очертания на стъпала.

Ринсуинд извади парче връв от джоба си. Бе открил една особена лоза, която причиняваше страшен обрив, колкото и внимателно да й обелваш кората. Всъщност търсеше лоза, от която да си усуче достатъчно здрава връв. Е, поне и това условие бе изпълнено след няколко безплодни и болезнени опита.

Измисли любопитна разновидност на обувките — пробиваше дупка в дървото и прокарваше примка от връвта. Вярно, налагаше се да тътри крака, но пък изделието му имаше и някои изненадващи предимства. Неспирното „пляк-пляк“ заблуждаваше потенциално опасните твари, че идват двама души. Опитът на Ринсуинд в тази земя го бе научил, че всяка твар е опасна. И макар че не можеше да тича с тези дъсчици на краката си, лесно изскачаше от тях. Така се превръщаше във вдигаща пушилка точица на пламтящия хоризонт още докато вбесената гъсеница или бръмбар се взираха в нелепите творения и се чудеха къде е изчезнало другото същество.

А беше принуден да бяга много и често. Всяка вечер си правеше нов чифт импровизирани сандали и всеки следващ ден ги изоставяше някъде из пустинята.

Когато привърши работата и се полюбува на майсторлъка си, извади и навита на руло тънка кора от джоба си. Към нея с парченце връв бе вързана скъпоценна огризка от молив. Ринсуинд си водеше дневник с надеждата, че това все някак ще облекчи положението му. Препрочете последните си записки.

Вероятно вторник: горещо, мухи. Вечеря: медени мравки. Същите ме нападнаха. Паднах в изворче.

Сряда (с малко късмет): горещо, мухи. Вечеря: или паднали от храст изсъхнали плодове, или барабонки от кенгуру. Пропъдиха ме ловци, не знам защо. Паднах в изворче.

Четвъртък (може би): горещо, мухи. Вечеря: гущер със син език. Същият ме ръфна. Прогониха ме други ловци. Подхлъзнах се от скала, отскочих от клоните на дърво, препика ме малко мече със слаб мехур, паднах в изворче.

Петък: горещо, мухи. Вечеря: някакви корени с дъх на повръщано. Спестиха ми усилието да го правя и аз.

Събота: по-горещо, още повече мухи. Прежаднях.

Неделя: горещо. Имам видения заради жаждата и мухите. Абсолютно нищо, докъдето ми стига погледът, но нищо с нацвъкани храсти. Реших да умра, припаднах и се изтърколих по една дюна право в изворче.

Добави старателно и с възможно най-мъничките букви: „Понеделник: горещо, мухи. Вечеря: личинки и ларви.“ Позяпа написаното. Тези думи изчерпваха целия му ден.

Но защо ли местните хора се настройваха толкова неприязнено към него? Случваше се да срещне някое малобройно племе, сприятеляваха се, подхвърляха му полезни съвети, научаваше имената на неколцина, започваше да си обогатява речника, колкото да побъбри на необвързващи теми като климата… и изведнъж го напъждаха. Ама нали всеки е готов да приказва за времето?!

Ринсуинд имаше простички възгледи за света — делеше хората на такива, които искаха да го убият, и другите, които нямаха подобни намерения. В подобна картинка не остава място за дреболии като цвета на кожата. И все пак… Седеше си до огъня, опитваше се да подхване безобиден разговор, а аборигените изведнъж започваха да се разстройват от глупости и му казваха да се махне. Кой би очаквал хората да се зъбят, ако им подхвърлиш: „Ей, кога валя последният дъжд тук?“, нали?

Ринсуинд въздъхна обезсърчен, взе тоягата, преби символично околната пръст и легна да спи.

Понякога пискаше тихичко, а краката му се свиваха за спринтов старт. Типична външна проява на сънищата му.

По водата в гьолчето плъзнаха вълнички. Изворчето представляваше всъщност неголяма локва между няколко камъка. Течността в нея се наричаше вода само защото повечето географи не са склонни да назоват подобни явления „природен супник“.

И все пак повърхността й се разлюля, сякаш нещо цопна в средата. Във вълничките имаше обаче нещо странно — не спираха, а продължаваха над сушата като разширяващи се кръгове от рехава белезникава светлина. Стигнаха до Ринсуинд и се стекоха около него. Той вече беше център на концентрични криви от бели точици, приличащи на бисерчета.

Локвата изригна. Нещо изскочи във въздуха и се понесе устремно в нощта.

Криволичеше през канари, планини и изворчета. И ако окото на условния наблюдател можеше да се издигне, щеше да види как стремителната ивица осветява други смътни линии, увиснали над земята като пушеци. Погледната отгоре, цялата страна сякаш имаше кръвоносна или нервна система…

На хиляда мили от заспалия несполучил магьосник ивицата докосна отново земята, попадна в една пещера и зашари по стените, все едно някой светеше с фенерче.

Затрепка пред един грамаден заострен камък. После сякаш престана да се двоуми и пак се стрелна в небето.

Светлината потъна обратно в изворчето напълно безшумно, само че три-четири вълнички отново плъзнаха по мътната вода и околния пясък.

В нощта се усещаше глухо туптене под земята. Храстите затрепериха. Птиците се събудиха по клоните на дърветата и отлетяха.

След малко бледобели черти започнаха да оформят картина по скалния отломък до локвата.

Ринсуинд бе привлякъл вниманието поне на още един наблюдател.

Смърт отдавна държеше животомера му на специално отделен за това рафт в кабинета си, както любознателният зоолог предпочита някой особено интересен образец да му е винаги пред очите.

Животомерите на повечето хора имаха класическата форма на пясъчен часовник, а на Ринсуинд — формата на изделие, създадено от хълцащ стъклар, попаднал случайно в машина на времето. Съдейки по количеството пясък вътре (а Смърт умееше да го преценява извънредно точно), човечето трябваше да се е споминало отдавна. Само че странните извивки, издатини и улеи, появили се постепенно в стъклото, честичко насочваха пясъка обратно или някъде встрани. Върху Ринсуинд се бяха стоварили непоносими количества магия, а и бе запращан толкова пъти против волята си през времето и пространството, че краят на живота му стана почти неоткриваем.

Смърт бе чувал за образа на вечния, неспирно прераждащ се герой, закрилника с хиляди лица. Въздържаше се от хапливи забележки за тази измишльотина. Професионалните му занимания често го срещаха с герои, обикновено заобиколени от труповете на почти всички техни врагове, и чуваше реплики от рода на „И к’ва стана тя сега?“. И да имаше някакво правило те да се завръщат в света преобразени, това беше извън неговата компетентност.

Не можеше обаче да не се чуди дали ако такова творение изобщо съществува, фактът не се уравновесява и от образа на вечния страхливец. Героят с хиляди отдалечаващи се към хоризонта гърбове, образно казано.

Каквато и да беше истината, в случая с Ринсуинд оставаше неяснотата за момента на окончателната му среща със Смърт. А това сериозно дразнеше оногова, който се гордееше с неизменната си точност.

Плъзна се през кадифената чернилка на кабинета си и спря пред модела на Диска… ако това можеше да се нарече модел.

Празните очни кухини се взряха надолу.

— ПОКАЖИ МИ.

Скъпоценните камъни, златото и среброто избледняха. Появиха се океански течения, пустини, гори, облаци като стада от биволи албиноси…

— ПОКАЖИ МИ.

Гледната точка се гмурна надолу в живата карта и едно червеникаво петънце се уголеми насред бурен океан. Отминаваха древни планински вериги, пустини от пясък и камънаци.

— ПОКАЖИ МИ.

Смърт се вторачи в спящия Ринсуинд, чиито крака потръпваха начесто.

— ХМ…

Усети как нещо се катери по черната му роба, спира за миг на рамото му, а после скача. Мъничко скелетче на плъх в черно наметало кацна насред картината и размаха настървено миниатюрната си остра коса.

Смърт вдигна Смърт на мишките за качулката.

— НЕ СЕ ПРАВИ ТАКА.

Малкото скелетче се бореше отчаяно да се откопчи.

— ПИСУК?

— НЕ Е ПО ПРАВИЛАТА — обясни Смърт. — ТРЯБВА ДА ОСТАВИМ НЕЩАТА НА ЕСТЕСТВЕНИЯ ИМ ХОД.

Пак се озърна към картината, сякаш го осени внезапна мисъл, и дръпна увенчания с пискюл край на едно въже. Някъде далеч звънна камбанка.

След малко влезе застаряващ мъж с поднос в ръце.

— Съжалявам, господарю. Чистех банята.

— АЛБЪРТ, НЕЩО НЕ ТЕ РАЗБРАХ…

— Исках да кажа, че затова закъснях с чая.

— НЯМА ЗНАЧЕНИЕ. КАКВО ЗНАЕШ ЗА ТОВА МЯСТО?

Костеливият показалец почукваше по червения континент. Икономът се наведе да погледне.

— А, това ли… Като бях между живите, господарю, наричахме го Терор Инкогнита. Аз обаче никога не съм ходил там. Но теченията наоколо са коварни. Мнозина моряци са били отнасяни към бреговете му, вместо направо да пропаднат от Ръба, и вероятно са съжалявали за участта си. Сухо като на статуя циц… Голяма суша, де. И по-горещо от на демон паламар… Страшна жега. Но нали поне вие сте се отбивал там?

— О, ДА. ЗНАЕШ ОБАЧЕ КАКВО СТАВА, КОГАТО СИ ВЪРШИШ РАБОТАТА. НЕ ТИ ОСТАВА ВРЕМЕ ДА РАЗГЛЕЖДАШ ЗАБЕЛЕЖИТЕЛНОСТИ…

Смърт посочи огромната облачна спирала, въртяща се мудно около континента подобно на глутница чакали около умиращ лъв, който едва ли е загубил способността си да ухапе за последен път.

— ТВЪРДЕ СТРАННО. АБСОЛЮТНО УСТОЙЧИВ АНТИЦИКЛОН. А ПО СРЕДАТА — ОГРОМНА БЕЗВЕТРЕНА СТРАНА, КЪДЕТО НИКОГА НЕ БУШУВАТ БУРИ. И НЕ ПАДА ДОРИ КАПКА ДЪЖД.

— Значи е приятно място за екскурзии.

— ЕЛА С МЕН.

Следвани от Смърт на мишките, двамата се запътиха към необозримо огромната библиотека. Някъде под тавана се рееха облаци.

Смърт протегна ръка.

— ИСКАМ КНИГА ЗА ОПАСНИТЕ ТВАРИ НА КОНТИНЕНТ ЧЕТИРИ ХИКСА…

Албърт вдигна глава навреме и отскочи настрана. Отърва се само с леки натъртвания, защото се сети и да се свие на кълбо.

След малко дочу приглушения глас на Смърт:

— АЛБЪРТ, ЩЕ ТИ БЪДА МНОГО БЛАГОДАРЕН, АКО МИ ПОМОГНЕШ ДА СЕ ИЗМЪКНА…

Старецът стана и започна да разбутва грамадните томове, най-сетне успя да издърпа господаря си.

— ХМ…

Смърт взе първата попаднала му книга и прочете заглавието: „Опасни млекопитаещи, влечуги, земноводни, птици, риби, медузи, насекоми, паяци, ракообразни, треви, мъхове и лишеи в Терор Инкогнита“. Погледна гръбчето. „Том 29с, трета част“.

— О, ЯСНО… — Вторачи се във внимателно слушащите го рафтове. — ДАЛИ НЯМА ДА Е ПО-ПРОСТО, АКО ПОИСКАМ СПИСЪК НА БЕЗВРЕДНИТЕ СЪЗДАНИЯ НА ВЪПРОСНИЯ КОНТИНЕНТ? — Зачака. — Е, КАКТО ИЗГЛЕЖДА…

— Един момент, господарю. Ето го.

Албърт сочеше нещо, което лениво летеше на зигзаг. Накрая Смърт протегна ръка и хвана единственото листче. Прочете го много внимателно и го обърна да види има ли нещо на гърба му.

— Може ли? — обади се Албърт и Смърт му подаде листчето. — „Някои от овцете.“ Хъ, май една почивка на морето е по-добра идея…

— КАКВО ЛЮБОПИТНО МЯСТО. АЛБЪРТ, ОСЕДЛАЙ МИ КОНЯ. УВЕРЕН СЪМ, ЧЕ ТАМ СКОРО ЩЕ ИМАТ НУЖДА ОТ МЕН.

— ПИСУК — подхвърли Смърт на мишките.

— МОЛЯ?

— Той каза: „Няма за какво да се тревожите“ — преведе Албърт.

— НЕ ВИЖДАМ ПРИЧИНИ ЗА ПОДОБЕН ОПТИМИЗЪМ.

Четири всепоглъщащи вълни от тишина заляха града, когато Старият Том подчертано не отброи часа.

Неколцина слуги дотътриха количка, огъваща се под тежестта на блюдата. Архиканцлерът най-сетне се предаде и разреши ранна закуска.

Ридкъли прибра рулетката си.

— Я да опитаме пак.

Той се наведе през прозореца и взе мидичка от пясъка. Беше затоплена от слънчевите лъчи. Прибра се в банята и застана пред вратата до прозореца.

Тя водеше към влажен, обрасъл с мъх светлинен кладенец, който пропускаше в мрачния етаж опърпана светлина втора употреба. Толкова надолу в сградата бяха проникнали само няколко снежинки.

Прозорецът от тази страна хвърляше отблясъци като локва катран.

— Готови сме, Декане. Мушни жезъла си и го размърдай.

Магьосниците се вторачиха в лекото потрепване на повърхността, от която би трябвало да стърчат няколко стъпки здраво дърво.

— Виж ти, виж ти… — промърмори Архиканцлерът и се махна от студа. — Знаете ли, за пръв път виждам такова нещо.

— А помните ли ботушите на Архиканцлер Бюдли? — попита Старшият дискусионен наставник, който се бе настанил до количката и похапваше студено овнешко. — Веднъж сбърка и завъди едно от тези неща в левия си ботуш. Големи главоболия си имаше. Не можеш да ходиш добре, ако единият ти крак е в друго измерение.

— Ами да, така си е… — разсеяно смънка Ридкъли, зареял поглед към тропическия пейзаж.

Потъркваше мидичката в бузата си.

— Например не виждаш какво настъпваш — добави поучително Старшият наставник.

— Преди време едно се отвори самичко в избата — подхвана Деканът. — Наглед беше най-обикновена черна дупка. Пъхнеш каквото ще да е вътре и то изчезва. Затова старият Архиканцлер Уедъруакс заръча там да бъде направена тоалетна.

— Практично — все тъй замислено промърмори Ридкъли.

— И ние това си помислихме, обаче скоро открихме, че другият край се е отворил на тавана. Няма нужда да ти описвам какво стана, нали?

— Но аз никога не бях чувал за такова явление! — възбудено се провикна Пондър. — То крие изумителни перспективи!

— А, всеки го казва отначало — охлади въодушевлението му Старшият наставник. — Но когато се позанимаваш с магии колкото мен, момчето ми, ще научиш, че щом се натъкнеш на нещо, което таи в себе си изумителни перспективи за подобряване на човешкия живот, най-добре е да го похлупиш отново и да се престориш, че нищо не се е случило.

— Но ако е възможно да отвориш една от тези дупки над друга и пуснеш нещо в долната, за да се върне през горната и да падне повторно… Ще се засили до скоростта на метеоритите и ще произвежда такива количества енергия, че…

— Тъкмо каквото ставаше между тавана и избата — потвърди Деканът и си взе печена пилешка кълка от количката. — Добре, че триенето с въздуха все пак отнема от скоростта. Друго няма да кажа.

Пондър подаде едната си ръка на слънце през прозореца.

— Нима никой не ги е изследвал досега?

Старшият наставник вдигна рамене.

— А какво толкова да им изследваме? Просто дупки. Като събереш много магия на малко място, тя минава през света като нажежено кълбо през свинска мас.

— Точки на напрежение в пространство-времето… — промълви унесено Пондър. — Стотици потенциални приложения…

— Ха, нямало е защо да се чудя, че нашият Ненадминат професор винаги е с чудесен загар — недоволно се обади Деканът. — Отдавна го подозирах, че хитрува. А географията трябва да бъде трудно занимание. Не е честно да ти е зад прозореца. Не е редно още с първата крачка извън Университета да трупаш знания по география.

— Е, не е точно така — възрази Старшият наставник. — Само си е поразширил кабинета.

— А дали това навън е Хикс-Хикс-Хикс-Хикс? — зачуди се Деканът. — Има несъмнено чуждестранен вид.

— Поне се вижда море — неуверено отбеляза Старшият наставник. — Но като го огледаш внимателно, дали опасва земята?

— Засега виждам, че то… хм… се плиска.

— Човек би очаквал морето, което опасва нещо — намеси се Лекторът по съвременни руни, — да има… по-предизвикателен вид. Нали се сещате — гръмовен прибой и такива ми ти работи. Все едно предупреждава, че опасва земята, и най-добре е всички да се отнасят с уважение към този факт.

— Не бихме ли могли да обиколим и да проучим положението? — предложи Пондър.

— Сторим ли това, непременно ще се случи нещо ужасно — мрачно заяви Старшият наставник.

— Засега не забелязвам Ковчежникът да има проблеми — не се съгласи Ридкъли.

Магьосниците се скупчиха пред прозореца. Самотна фигура бе нагазила във вълните със запретната до коленете роба. Отгоре кръжаха няколко птици. По-нататък се ветрееха листата на палми.

— Я, трябва да се е измъкнал, докато сме били улисани с друго… — поклати глава Старшият наставник.

— Ковчежнико! — кресна Ридкъли.

Фигурата дори не се озърна.

— Вижте какво, не искам да създавам допълнителни затруднения — започна Професорът по неопределени изследвания, взирайки се с копнеж в обления от слънчеви лъчи бряг, — но в спалнята ми е адски студено, снощи дори видях скреж по стените. Не вярвам една кратка разходка на топло да ни навреди чак толкова.

— Дойдохме тук, за да помогнем на Библиотекаря! — озъби се Архиканцлерът.

От книгата със заглавие „Ууук“ се разнасяше тихичко похъркване.

— Именно за това говоря. Горкичкият ще се почувства много по на място на онези дървета.

— Да го заклещим между клоните ли предлагаш? — сопна се Ридкъли. — Все още си е книга.

— Муструм, не се заяждай. Малко слънце ще му се отрази добре. Я да излезем навън, че съвсем се вкочанясах.

— Да не си се побъркал?! Там някъде може да се крият страховити чудовища. Виж го онзи, завеяния, как си джапа във водата! А морето вероятно гъмжи от…

— Акули — подсказа Старшият наставник.

— Правилно! Ами ако има и…

— Баракуди — добави Старшият наставник. — Марлини. Риби — мечове. Струва ми се, че това местенце е някъде близо до Ръба. И моряците разправят, че някои от тамошните риби като нищо ти отхапват крак или ръка.

— Тъй, тъй… — закима Ридкъли, но гласът му претърпя едва доловима промяна.

Всички знаеха колко препарирани риби има по стените на кабинета му. Архиканцлерът беше готов да тръгне на лов за каквото и да било. Единственото петле, което още кукуригаше в радиус двеста крачки около Невидимия университет, се криеше под каруците, за да го прави.

— Ами онази джунгла? — не мирясваше Старшият наставник, подсмърчайки. — Доста опасна ми изглежда. Сигурно можем да срещнем всякакви твари там. С фатални последици. Тигри, горили, слонове, ананаси… Дори не бих припарил натам. Напълно съм съгласен с теб, Муструм. По-добре да мръзнем тук, отколкото да застанем очи в очи с някой побеснял човекояден звяр.

Очите на Архиканцлера пламтяха. Поглаждаше брадичката си, сякаш предвкусваше неописуемо удоволствие.

— Тигри, а? — Изведнъж се сепна. — Ананаси ли?!

— Смъртно опасни са — твърдо отсече Старшият наставник. — Един от тях довърши леля ми. Казвах й аз, че не се ядат така, ама тя послуша ли ме?

Деканът стрелна Архиканцлера с кос поглед. Приличаше на човек, който също не иска да прекара поредната нощ в леденото си легло и изведнъж е открил как да си уреди далаверата.

— Муструм, вече и аз съм убеден, че би било много неблагоразумно. Няма да ме видиш да изскачам през някаква си дупка в пространството на топлия плаж, където морето гъмжи от грамадни риби, а пък джунглата е претъпкана с потенциални ловни трофеи. — Прозя се като некадърен играч на покер. — Аз си предпочитам хубавото замръзнало легло. Ти както искаш.

— Мисля, че… — промълви Ридкъли.

— Ами мидите? — неуморно ковеше желязото Старшият наставник. — Тъкмо място като за онези адски създания. Ако щете, питайте братовчед ми, но за да се свържете с него, ще трябва да си наемете свестен медиум. Казвах му аз, че не е нормално от тях да тече зелена слуз и да бълбукат отвътре. Ама и той не ме послуша.

В момента и Архиканцлерът май не беше особено склонен да го слуша.

— Значи смятате, че малко слънце ще е от полза за Библиотекаря?

— А ние сме длъжни да го пазим от вероятните опасности, нали? — невинно вметна Деканът.

— О, да! Не се бях сетил за това. Хм… Задължително, разбира се. Я им кажете да донесат моя арбалет с ударна сила триста килограма и колчана с бронебойните стрели. Да, и домашния комплект за препариране. И десетте ми въдици. И четирите кутии с кукички и примамки. А, да, и голямата везна.

— Правилно, Муструм — поощри го Деканът. — Ако се почувства по-добре, той сигурно би искал и да поплува.

— Щом е така — престраши се Пондър, — аз ще си взема тавмодолита и работните бележници. Много е важно да установим точно къде сме попаднали. Нищо чудно да е Хикс-Хикс-Хикс-Хикс. Местността наистина има много чуждестранен вид.

— Значи няма да е зле аз да си нося гущерската преса и хербариума — реши Професорът по неопределени изследвания, който най-сетне проумя какво ставаше. — Обзалагам се, че ще научим много за местните растения.

— Аз ще си поставя задачата да проуча нравите на всяко примитивно племе, покриващо телата си само с оплетени от трева препаски — добави Деканът, а в очите му блестеше устремът на включена сенокосачка.

— Ами ти? — обърна се Ридкъли към Лектора по съвременни руни.

— Аз ли? О, ами… — Лекторът безмълвно потърси помощ от колегите си, които му кимаха настойчиво. — Аз, такова… Тъкмо ще си взема някои писмени източници, та да наваксам с четенето.

— Чудесно — одобри Архиканцлерът. — Защото ние — подчертавам това! — не отиваме там да се забавляваме. Ясно ли е?

— Ами Старшият наставник? — коварно се ухили Деканът.

— Аз? Да се забавлявам? Хайде де! Че там може да има и скариди! — унило отвърна жертвата.

Ридкъли се подвоуми. Изгледа останалите магьосници, които само вдигаха рамене.

— Слушай, драги — подхвана той. — Онова за мидите май го схванах, горе-долу си представям и случката с ананаса и баба ти…

— Леля ми — уточни Старшият наставник.

— Леля ти. Но… Как тъй и скаридите станаха опасни?

— Ха, нека ти падне на главата цял сандък скариди, да видим дали ще ти хареса. На моя вуйчо никак не му се отрази добре, повярвай ми!

— Аха, това вече е друго. Важно правило за безопасност. Всички да внимават с разни сандъци на онзи бряг. И повтарям — не отиваме на почивка! Разбрахте ли?

— Да! — възкликнаха магьосниците като един.

Разбраха го много добре.

Ринсуинд се събуди с писък, за да спази традицията.

Чак тогава видя мъжа, който се взираше в него.

Седеше с кръстосани крака на фона на розовеещото от зората небе. Беше черен. Не тъмнокафяв, не и синкав, ами черен като космическата пустош. В тази земя хората направо се препичаха.

Ринсуинд се надигна и обмисли дали да не посегне към тоягата си. Отказа се. До мъжа в земята бяха забити две копия. А аборигените боравеха особено умело с копията, защото ако не успееха да улучат бягащите бързо твари, оставаше им да се хранят с бавно пълзящите. Освен това непознатият държеше бумеранг, и то не от играчките, които долитат обратно. Този беше от големите и тежките, съвсем леко извит. Такива бумеранги не се връщаха при хвърлящия, защото накрая щръкваха от гръдния кош на плячката. На идеята за дървени оръжия би се присмивал само онзи, който още не е виждал какви дървета растат тук.

И макар да беше нашарен с пъстри ивици, имаше зловещо делови вид.

Ринсуинд се постара да изглежда безобиден. Не се наложи да се преструва.

Мъжът го зяпаше насред дразнещата тишина, която просто си проси да я запълниш със звуци. А Ринсуинд идваше от култура, където нямаш ли какво да кажеш, тутакси започваш да бърбориш.

— Ъ-ъ… Аз… голям брат… е, поне брат… от страна… По дяволите, как му казвате… — Примири се и вдигна поглед към синьото небе. — Времето пак е хубаво.

Мъжът като че въздъхна, пъхна бумеранга под ивицата животинска кожа, която заместваше колан — впрочем единственото му облекло, — и се изправи. Взе от земята кожена торба, метна я на рамо, прибра си копията и тръгна между камъните, без да се озърне.

Държанието му би могло да се сметне и за невъзпитано, Ринсуинд обаче винаги се радваше да види гърба на тежковъоръжен непознат. Разтърка си очите и се замисли за крайно неприятната задача да усмирява ритуално закуската си.

— Искаш ли кльопачка? — прошепна нечий глас.

Ринсуинд се огледа. Наблизо беше дупката, от която изкопа снощната си вечеря. Иначе чак до хоризонта имаше само опърпани храсти и горещи червени скали.

— Ама аз май изрових почти всичко вчера — изрече нерешително.

— Не бе, пич. Дойдох да ти снеса тайната как да си имаш готина кльопачка в тая пустош. Щото, пич, винаги се намира нещо вкусничко, ако знаеш къде да търсиш.

— Ей, загадъчен глас, откъде накъде говориш моя език?

— Няма такова нещо. Ти разбираш моя. Трябва да те охраним малко. Ще ти попея и ще станеш страхотен търсач на кльопачка.

— Харесва ми и каквото намирам — поклати глава Ринсуинд.

— Ти само си стой и не шавай.

Невидимият източник на гласа като че започна да си мрънка някаква мелодийка под носа.

А Ринсуинд в края на краищата беше магьосник. Е, не от най-способните, затова пък имаше изострен усет за магии. А песничката въздействаше странно.

Косъмчетата на ръцете му сякаш се опитваха да пропълзят по кожата, а вратът му се препоти. Ушите му изпукаха, околността май се завъртя.

Той се вторачи в земята. Видя краката си. Е, поне почти сигурно бяха неговите крака. Стояха си върху червената спечена пръст и не помръдваха. Движеха се нещата край него. Ринсуинд беше уверен, че не му се вие свят. Изглежда на света наоколо му се виеше свят.

Песничката спря, но остана ехо в собствената му глава, все едно думите са били само сянка на нещо несравнимо по-съществено.

Ринсуинд стисна клепачи и пак отвори очи.

— Ами… добре беше. Запомня се, да знаеш.

Не виждаше никъде събеседника си, затова говореше с натъртената учтивост, която дължиш на вероятно въоръжен човек, вероятно застанал зад гърба ти.

Завъртя се рязко на пети.

— Предполагам, че вие… ъ-ъ… е трябвало да отидете някъде по своите работи? — обърна се към прозрачния въздух. — Ей, къде сте? — Дори насекомите се бяха смълчали. — А, между другото… да сте виждал сандък с крачета? Съвсем случайно, разбира се? — Опита се да надникне зад един храст. — Не е особено важно, просто си държа в него чистото бельо.

Безмерната тишина съдържаше и красноречивото мнение на Вселената за чистото бельо.

— Аха, вече знам как да намирам храна в тази пустош, така ли? — реши да провери Ринсуинд.

Изгледа ядно най-близките криви дървета. Не му се сториха по-плодоносни отпреди. Вдигна рамене.

— Ама че чудак…

Примъкна се към един плосък камък, замахна с тоягата — в случай че нещо реши да се съпротивлява — и го повдигна.

Отдолу имаше сандвич с пушено пилешко.

И вкусът му си беше съвсем като на пушено пилешко.

Малко по-нататък, зад скалите около изворчето, по плоската страна на стърчащ камък избледня някаква рисунка.

Още една пустиня — другаде. Всъщност където и да се намирате, това място ще е другаде за вас. А в същото време може би разстоянието до него е колкото до обратната страна на огледалото.

Няма слънце, освен ако е заело цялото небе, което излъчва равномерно жълто сияние. И тук се намира червеникав пясък, само че достатъчно горещ да ви опари краката.

Грубовата скица на човек се появи върху една скала. Ставаше все по-сложна и многослойна, сякаш невидимата ръка се опитваше да нарисува кости, органи, нервна система и душа.

После човекът излезе от скалата, стъпи на пясъка и пусна долу торбата си, която тук изглеждаше доста по-тежка. Протегна се и разкърши ръце.

Поне тук можеше да говори нормално. В онзи свят на сенките не смееше да повиши глас, за да не се повиши и равнището на океана.

Изрече дума, която от обратната страна на скалата би разтресла дърветата. На истинската реч означаваше нещо като Майтапчията. Същество като този мъж се подвизава в множество вярвания, макар че веселият прякор подвежда. Подобни майтапчии пъхат противопехотни мини под тапицерията на креслата, за да има на какво да се посмеят.

Появи се птица на бели и черни шарки и кацна върху главата му.

— Знаеш какво да свършиш — каза й старецът.

— С оня ли? Ама че бълвоч — подсмихна се птицата. — Че той дори не прилича на герой. Просто е попаднал на подходящото място в подходящото време.

Мъжът изтъкна съвсем основателно, че това може би е най-точното определение за героя.

— Добре де, а защо ти не се захванеш сам с тая работа? — заяде се птицата.

— Требе да има герои — напомни старецът.

— Аха, ама се налага аз да му помогна, а? — подсмръкна пренебрежително крилатата твар, въпреки че това е доста трудно, когато имаш човка вместо нос.

— Право думаш. Айде, шавай!

Птицата сви рамене (което пък е съвсем лесно, ако имаш криле) и отлетя от главата му. Не кацна върху скалата, а направо се шмугна в нея. За миг просветна рисунка на двукрило създание и избледня.

Създателите не са богове. Те творят разни места, тоест избрали са си по-трудното занимание. Боговете пък са създадени от хората, а това обяснява много неща.

Старецът седна и зачака.

Обяснете на някой магьосник идеята за бански и той веднага ще започне да се изнервя. И веднага ще ви зададе куп особено важни за него въпроси: „Защо пък да е толкова оскъден? Къде остава място за златните шевици? За какво ми е дреха без поне четирийсет дълбоки полезни джобове? Ами окултните символи, бродирани с пайети?“

Не бива да се пренебрегва и практическото предназначение на обширните и просторни магьоснически одежди. Задължително е магьосникът да бъде покрит от главата до петите, за да не се плашат свенливите хора и конете. Нищо чудно да съществуват и стройни млади магьосници с бронзов тен и мускули, по-твърди от талпи, но не и след шестдесетгодишен престой на трапезите в Невидимия университет.

Не е нужно и да споменаваме, че само с помощта на тежки земекопни машини бихте успели да разделите магьосника с островърхата му шапка.

Професорът по неопределени изследвания стрелна с ъгълчето на окото си Декана. И двамата се бяха натруфили с дрехи, в които преобладаваха червено-белите ивици.

— Последният, скочил във водата — кресна той, — ще си остане сам-самичък на брега![9]

А на ръба на една скала прибоят плакнеше краката на Муструм Ридкъли, който си запали лулата и заметна въдицата. На самия край на влакното имаше такова страховито съчетание от тежести и плувки, че ако не примамеше рибата да захапе кукичката, можеше просто да я пребие.

Смяната на обстановката изглежда подейства благотворно на Библиотекаря. Само няколко минути след като го оставиха на слънце, той си върна обичайния вид чрез поредната кихавица. Сега седеше на пясъка, наметнат с одеяло и с широк папратов лист върху главата си.

А денят наистина беше прекрасен. Беше приятно топло, морето шумеше успокояващо, вятърът шепнеше кротко в листата на палмите. Библиотекарят съзнаваше, че би трябвало да се почувства по-добре, а вместо това го налягаха все по-тежки опасения.

Огледа се. Лекторът по съвременни руни дремеше, грижливо засенчил очите си с книгата, която си бе взел. Малко по-нататък прозорецът висеше във въздуха — обикновен квадрат, откриващ за погледа сумрачна стая. Архиканцлерът не се довери на кукичката му и го подпря със здраво парче дърво. Бе окачил и бележка с внимателно обмислен текст: „Не махай дървото дори и за да провериш какво ще стане! В НИКАКЪВ СЛУЧАЙ!“

Отвъд пясъчния плаж имаше някаква гора, която се издигаше по склона на малка, но заострена планина — твърде ниска, за да има и сняг по върха.

Някои дървета му се струваха мъчително познати, напомняха му за дома. А това беше нелепо, защото Библиотекарят се бе родил на улица „Лунен гьол“ в Анкх-Морпорк, до сарашката работилница. И все пак дори на костния му мозък напомняха за дома. Обзе го желание да се покатери…

Да, обаче имаше и нещо сбъркано в тези дървета. Вторачи се и в красивите мидички по линията на прибоя. И те не бяха съвсем наред.

Малкото птици, кръжащи високо, също изглеждаха странно. А доколкото знаеше, издаваха правилни звуци, формата им също не се отклоняваше от правилата.

Олеле…

Опита се да потисне кихавицата, която вече набираше сила в носа му, но това е неосъществимо, ако искаш да си опазиш тъпанчетата на ушите.

Чу се задавен звук, после и потракване — Библиотекарят се промени в нещо по-подходящо за почивка на плажа.

За пустинните области често казват, че в тях можеш да намериш немалко храна, ако знаеш какво да търсиш.

Ринсуинд размишляваше на тази тема, докато измъкваше изпод поредния камък чиния сладкиши с шоколадова глазура и кокосови стърготини отгоре.

Огледа чинията недоверчиво.

Е, нямаше как да отрече неоспоримия факт. Наистина си намираше храна в пустинята.

Може би се отличаваше с изумителна дарба, останала недоразвита у милите хора, които понякога споделяха трапезата си с него през последните месеци. Те не можеха да се похвалят с подобна диета. Даваха му смлени семена, печени диви гулии и картофи, случваше се да хапват и създания с повече очи, отколкото намери Стражата след онази шумна история със съдебномедицинския клептоман.

Значи поне нещо му бе потръгнало както трябва тук. Някой в тази нажежена пустош го искаше жив. Твърде обезпокоително прозрение. Защото никой досега не се бе стремил да му опази живота за добро.

Ето как изглеждаше Ринсуинд след тези няколко месеца. Магьосническата му роба беше доста късичка. Лека-полека късаше парченца от нея за въженца или пък за превръзки след поредния прекалено нападателен ордьовър. Коленете му вече се показваха, а магьосниците не са сред победителите на конкурси за хубави колене.

Но бе опазил шапката си. Изплете й нова широка периферия, един-два пъти му се наложи да възстановява горния край с късчета от робата. Вместо пайети беше пришил с трева парченца от раковини. И въпреки всичко си оставаше неговата шапка. Магьосник без шапка е само един натъжен мъж с твърде подозрителни предпочитания в облеклото. Магьосник без шапка, направо казано, е едното нищо.

Макар Ринсуинд да имаше шапка на главата си, не се отличаваше с достатъчно зорко зрение, за да забележи как рисунката се появи върху засенчен от храстите камък.

Отначало беше само птица, изрисувана с охра и въглен, които си стоят върху камъка от безброй години, но после започна да променя формата си…

Ринсуинд се отправи към далечните планини. Гледаше ги от няколко дни. Нямаше представа дали е благоразумно да върви натам, но поне даваха някаква посока.

Земята потръпна под краката му. От известно време се случваше по два-три пъти на ден. Това също му се струваше смахнато, защото тази страна не изглеждаше подходящото място за вулкани. Човек по-скоро би могъл да зяпа някоя канара столетия наред и когато види да се отчупва парченце, след това да предъвква темата до втръсване. Всичко показваше, че земята тук отдавна си е направила по-енергичните геоложки упражнения и вече се е укротила, а в други обстоятелства дори би предложила поносим уют.

Изведнъж Ринсуинд усети, че едно кенгуру го наблюдава, стъпило върху малък камък. Бе виждал и преди тези същества да се отдалечават със скокове през храстите. Обикновено не се навъртаха наблизо, щом зърнеха хора.

Само че това кенгуру несъмнено го дебнеше. Уж бяха вегетарианци… А Ринсуинд дори не носеше зелени дрехи.

Най-сетне създанието отскочи и тупна пред него.

Докосна едното си ухо с лапа и изгледа многозначително човека. После пипна другото си ухо и сбърчи муцуна.

— Аха, ясно, добре — замънка Ринсуинд и понечи да се затича заднешком, но се спря навреме.

В края на краищата виждаше пред себе си един голям… хм, заек с дълга опашка и стъпала, каквито обикновено са придружени с червен топчест нос и торбест панталон.

— Не се страхувам от теб — заяви Ринсуинд. — Защо пък да се страхувам?

— Е, бих могъл — сподели кенгуруто — още с първия ритник да ти изкарам корема през устата.

— А, така е по-добре. И можеш да говориш, тъй ли?

— Бързо схващаш — похвали го животното и пак си почеса едното ухо.

— Мъчи ли те нещо? — учтиво се осведоми човекът.

— Не, това е нашият език.

— Почесваш лявото за „да“, а дясното за „не“, а?

Кенгуруто пак се почеса и чак тогава се сепна.

— Ъхъ, налучка.

И сбърчи муцуна.

— Тази гримаса какво означава? — попита Ринсуинд.

— Нищо особено. „Елате бързо, някой падна в дълбока дупка.“

— И често ли използваш израза?

— Няма да повярваш, ако ти кажа колко често се случва.

— А… как е на кенгурски „Призоваваме те за велики и неописуемо важни дела“?

— Ха, чудно, как се сети тъкмо за това?…

Сандалите почти не помръднаха. Ринсуинд изхвърча от тях като от стартови трупчета, а още при следващото стъпване на земята краката му се движеха бясно.

След малко кенгуруто го застигна с безгрижни скокове.

— Ама ти защо побягна, без дори да ме изслушаш?

— Опитът ме е научил какво да очаквам от живота — задъхваше се несполучилият магьосник. — Знам какво ще стане накрая. Ще бъда въвлечен в история, която изобщо не ме засяга. Ти и без това си халюцинация, причинена от тежка храна на гладно. Дори не помисляй да ме спираш!

— Че защо да те спирам? — озадачи се кенгуруто. — Ти отпраши във вярната посока.

Ринсуинд направи немощно усилие да се закове на място, но неговият метод за бягство се основаваше на принципа „Колкото по-надалеч — толкова по-добре“. Ранното спиране изобщо не беше предвидено. Още тичаше, когато изведнъж увисна в празното пространство и се сурна в бездната.

Кенгуруто надзърна надолу и с явно самодоволство сбърчи муцуна.

— Архиканцлер!

Ридкъли се сепна и отвори очи. Лекторът по съвременни руни подтичваше задъхан към него.

— Двамата с Ковчежника тръгнахме да се поразходим по брега. Познайте къде се озовахме накрая!

— На Хлапешката улица в Куирм — сопна му се Архиканцлерът и недоволно махна едно любопитно бръмбарче от брадата си. — В малкия парк до чайната…

— Хм, учудващо предположение. Именно защото не попаднахме там. Върнахме се, откъдето тръгнахме. Намираме се на островче. А вие почивате ли си?

— Позволих си няколко мига на спокоен размисъл — натърти Ридкъли. — Господин Стибънс, имате ли вече представа за местоположението ни?

Пондър го погледна над бележника си.

— Сър, ще мога да установя това по-точно по залез-слънце. Но според мен сме съвсем близо до Ръба.

— Освен това — намеси се нетърпеливо Лекторът — май намерихме лагера на Ненадминатия професор по жестока и стъписваща география. — Той започна да тършува в един от дълбоките си джобове. — Имаше колиба и огнище. Видяхме бамбукови столчета и какво ли още не. Дори чорапи, проснати да съхнат на въженце. И това…

Подаде останките от бележниче. Стандартно пособие на Невидимия университет. Ридкъли никога не даваше нов бележник, освен ако подчиненият му можеше да докаже, че всички страници са запълнени.

— Беше захвърлено на пясъка — допълни Лекторът. — Опасявам се, че мравките бяха започнали да го огризват.

Ридкъли се зачете в първата страница.

— „Някои интересни наблюдения за остров Моно. Забележително място.“ — Прелисти набързо бележничето. — Описал е какви ли не растения и риби. Според мен — нищо особено, но нали не съм специалист по география… И защо ли го е нарекъл остров Моно?

— Означава Единствен остров — обясни Пондър.

— Ами ние и без това знаем, че е един. Само че виждам още няколко на хоризонта. Изглежда го е подвело оскъдното въображение. — Ридкъли прибра бележничето в робата си. — Ясно. А от колегата нито следа, тъй ли?

— Да, колкото и да е странно.

— Може би е влязъл да поплува и го е хапнал някой ананас — вдигна рамене Архиканцлерът. — Господин Стибънс, а как се чувства нашият Библиотекар? Тук му е добре, нали?

— Сър, вие би трябвало да знаете — предпазливо отвърна Пондър. — Седите върху него от три четвърти час.

Ридкъли сведе поглед към шезлонга, покрит с червеникава козина.

— Това ли?…

— Да, сър.

— Помислих си, че нашият експерт по география го е домъкнал.

— Разбирам, сър, но… едва ли щеше да има черни нокти на краката.

Архиканцлерът се вторачи още по-опулено.

— Как мислиш, дали да не стана все пак?

— Е, сър, той си е шезлонг в момента. Предполагам, че е напълно нормално някой да седи на него.

— Стибънс, непременно трябва да го излекуваме. Ама че побъркана ис…

— Ехо-о-о, господа-а-а!

Зад прозореца нещо ставаше. Мярна се видение в розово, каквото в други обстоятелства би причинил само някой от най-опасните халюциногени.

На теория не съществува начин дама над определена възраст да излезе с достойнство през прозорец, но конкретната особа имаше непреклонното намерение да го стори. Достойнството го раздават безплатно на крале и архиепископи, докато тя излъчваше и благоприличие, а то е домашна изработка от ковано желязо. Все пак в един момент й се налагаше да покаже мъничко от глезените си, затова заседна в рамката на прозореца, умувайки как да избегне опасността.

Старшият дискусионен наставник се прокашля. Ако носеше вратовръзка, би я оправил с два пръста.

— Аха — изсумтя Ридкъли. — Неоценимата госпожа Уитлоу. Стибънс, искам някой да отиде при нея и да й подаде ръка на слизане.

— Аз ще й помогна — предложи Старшият наставник с изненадваща за самия себе си припряност.

Икономката на Невидимия университет се обърна и нареди нещо на някого зад прозореца, а когато пак погледна към брега, готовността й да крещи на подчинените си мигом се смени с далеч по-слънчевото изражение, предназначено за магьосниците.

Професорът по неопределени изследвания веднъж разстрои сериозно Старшия дискусионен наставник със забележката, че лицето на госпожа Уитлоу сякаш цялото е съставено от брадички, затова пък лъщи като свещ, оставена твърде дълго на слънце. За икономката можеше да се каже и че в нея липсва дори намек за права линия, докато не открие неизбърсан прахоляк. Тогава устните й биха послужили успешно за нивелир.

Повечето магьосници изпитваха страхопочитание към нея. Тя владееше чудати сили, които те дори не проумяваха, например способността да организира оправянето на леглата и бърсането на прозорците. Не е излишно да изтъкнем, че майстор на магиите, който може да изтръгне ужасяващи енергии от жезъла си и безстрашно да ги насочи към някое чудовище, пръкнало се от отвъдните измерения, едновременно с това има дарбата да хване метлата не където трябва и да се нарани тежко. А по волята на госпожа Уитлоу дрехите биваха изпирани, чорапите пък закърпвани.[10] Ако някой допуснеше грешката да я подразни, неговите покои се чистеха до блясък по-често от необходимото, а тъй като за магьосника кабинетът му е неприкосновен като джобовете на панталона, възмездието беше смазващо за самочувствието на жертвата.

— Помислих си, че вие, господа, не бихте имали нищо против да хапнете нещо — съобщи милостиво икономката. — Затова си позволих да поръчам на момичетата малко студени закуски. Ей сега ще ги взема…

Архиканцлерът побърза да стане от обраслия с козина шезлонг.

— Чудесна идея, госпожо Уитлоу.

— А… значи закуски… — промърмори Старшият дискусионен наставник. — Ама тук май е средата на следобеда…

Тонът му обаче заявяваше ясно, че ако госпожа Уитлоу иска да е сутрин, той не би посмял да й противоречи.

— Всичко е заради скоростта, с която светлината прекосява Диска — подсказа Пондър. — Убеден съм, че се намираме близо до Ръба. В момента се опитвам да си припомня как човек познава часа по слънцето.

— На твое място бих почакал малко — посъветва го Старшият наставник, засенчил очите си с длан. — Още е твърде ярко, за да видиш стрелките и числата.

А Ридкъли кимаше щастливо.

— Уверен съм, че на всички ще допадне идеята да похапнем нещо подходящо за тропически плаж.

— Пушено свинско и горчица… — изведнъж се събуди Деканът.

— Може би и бира — обнадежди се Старшият наставник.

— А дали има от онези ролца с яйчица в тях? — замечта се Лекторът по съвременни руни. — Все пак, да си призная, винаги съм смятал, че е доста жестоко към пиленцата…

Чу се тих звук, досущ като онзи, любимия ви, когато сте били на седем години и сте пъхали показалец в устата си, за да го измъкнете бързо с абсолютната убеденост, че това е изумително забавно.

Пондър се обърна бавно, плашеше го предчувствието какво ще види.

Госпожа Уитлоу придържаше с едната си ръка поднос с прибори, с другата ръчкаше безпомощно въздуха с взетата от прозореца пръчка.

— Ами само я махнах да не ми пречи — обясни тя. — Сега пък не мога да намеря глупавия прозорец.

На мястото на тъмния правоъгълник, откриващ изглед към мърлявия кабинет на географа, имаше само полюшващи се палми и огрян от слънцето пясък. В известен смисъл това беше несъмнено подобрение. Зависи от гледната точка.

Ринсуинд изплува и жадно пое въздух с отворена уста. Бе пропаднал в поредния извор.

Който пък се намираше в… ами поне изглеждаше, че някога тук е имало пещера, но после сводът е пропаднал. Над главата му сияеше голям назъбен кръг от синева.

Тук бяха се срутвали камъчета, вятърът бе довявал пясък, а семената бяха пускали корени. Хладно, влажно и зелено… Истински оазис, закътан далеч от прежурящите лъчи.

Измъкна се от водата и се заозърта, а струйките се стичаха от него. Между скалите се виеха лози. Няколко дребни дръвчета бяха успели да се настанят в пукнатините. Дори имаше тясна пясъчна ивица край водата. По петната върху камъните личеше, че някога водата е била по-нависоко.

А в един ъгъл… Ринсуинд въздъхна. Не беше ли това типично за човешкия род? Натъкваш се на прелестно местенце далеч от шумотевицата, а някой любител на драсканиците вече те е изпреварил, за да оплеска всичко. Също като едно време, когато се криеше из Морпоркските планини. И се убеди със собствените си очи, че някакъв вандал бе проникнал до дъното на най-затънтената пещера, за да изрисува биволи и антилопи. Ринсуинд толкова се ядоса, че изчегърта гнусотиите най-старателно. Отгоре на всичко завари купища оглозгани кости и още какви ли не боклуци. Някои хора просто си нямаха и смътна представа как да се държат прилично.

Тук бяха покрили скалните повърхности с рисунки в бяло, червено и черно. Пак животни. Дори не бяха изобразени особено правдиво.

Спря пред една. Нескопосаният драскач май се бе опитал да направи подобие на кенгуру. Имаше ги поне ушите, опашката и клоунските стъпала. Защо ли обаче им бе придал толкова смахнат вид с допълнителни черти и шарки? Сякаш искаше да покаже кенгуруто не само отвън, но и отвътре, също как е изглеждало предната година и какво ще представлява идната седмица, а и какво си мисли. При това си бе послужил само с охра и въгленче!

Рисунката като че се разшава в главата на единствения си зрител.

Ринсуинд зажумя и въпреки това усети зараждащото се главоболие. Очите му сякаш пожелаха да се разбягат в противоположни посоки.

Отиде припряно по-навътре в пещерата, стараеше се да не поглежда към останалите изображения. Отвъд парчетиите от падналия свод кухината потъваше в мрака. Стори му се, че е попаднал по средата на тунел.

— Подмина го — любезно съобщи кенгуруто.

Ринсуинд се озърна. Съществото стоеше на пясъчната ивица.

— Не те видях да слизаш. Как се озова тук?

— Стига празни приказки, трябва да ти покажа нещо. Ако искаш, викай ми Мърморко.

— Защо?

— Че нали сме си другарчета?

— Ох, да му се не види…

— Пич, няма да се оправиш сам в тая земя. Според теб как оцеля досега, а? Напоследък водата се намира адски трудно по нашия край.

— О, какво пък толкова, все пропадам в…

Ринсуинд млъкна внезапно.

— Ъхъ — потвърди кенгуруто. — Светна ли ти, че шансът е мъничък?

— Мислех, че съм си късметлия по природа — сподели човекът. Осъзна какво каза и добави: — Сигурно съм се побъркал.

Долу дори нямаше мухи. Понякога по водата плъзваха вълнички и това не беше особено успокояващо, защото наглед липсваше нещо, което да ги причини.

— Слушай — подхвана Ринсуинд, — защо е толкова пусто тук?

— Ела да видиш — подкани го създанието.

Магьосникът — неудачник вдигна ръце и заотстъпва.

— Да не е нещо със зъби или жило?

— Пич, само погледни рисунката.

— Коя? Онази с кенгуруто ли?

— Че къде има и такава?

Ринсуинд побърза да огледа стената. Странното изображение на кенгуру липсваше.

— Брей, бях готов да се закълна…

— _Ето тази_ искам да видиш.

По камъка с червена охра бяха надраскани десетки длани с пръсти.

— Ясно — въздъхна човекът отегчено. — Проблемът ми е познат от личен опит.

— Какви ги дрънкаш, господинчо?

— Ами става съвсем същото, когато се опитам да снимам с иконографа. Избирам си чудесен изглед, демончето започва да рисува бясно, а като свърши — опа! На картинката се мъдри моят палец. Като се замисля, събрал съм десетки картинки на палеца си. Досещам се какво е станало тук — вашето момче е бързало, размахало четката, ама забравило да си дръпне ръката…

— Господинчо, говоря ти за рисунката отдолу. Ринсуинд се взря отблизо. Наистина личаха по-бледи линии и един небрежен наблюдател би ги подминал като особености на скалата. Той присви очи. Тези линии привидно се съчетаваха… Аха, имаше образи… И те бяха…

Издуха още малко пясък от камъка.

Да, те бяха…

… нелепо познати…

— Тъй, тъй — потвърди Мърморко сякаш отдалеч. — Малко мязат на теб, нали?

— Но те са… — Ринсуинд се задави. — Откога са тук?

— Дай да сметнем — смънка кенгуруто. — Не ги е препичало слънцето, не ги е духал вятърът… Какво ще кажеш за двайсетина хиляди години?

— Не може да бъде!

— А бе, прав си, нека са трийсетина хиляди.

— Но те са…

— Чуй бе, пич — сряза го кенгуруто. — Споменах трийсетина хиляди години, само че зависи как ги смяташ. Глей сега, значи — и тия ръце отгоре са поне от пет хилядолетия. А онези отдолу… Сериозно, трябва да са на десетки хиляди години. Да, ама…

— Какво?

— Миналата седмица ги нямаше, пич.

— Правилно ли разбрах, че те са тук от цели епохи… но отскоро?

— Бива си те. Знаех си аз, значи, че си от схватливите.

— И вече се каниш да ми обясниш за какво, по дяволите, бръщолевиш, нали?

— Позна.

— Извинявай, но ще си взема нещо за ядене.

Ринсуинд вдигна първия попаднал пред погледа му камък. Намери две филийки, прилежно намазани с конфитюр.

Магьосниците бяха добре възпитани и образовани хора. И когато се наложи да осъзнаят, че са се заклещили на необитаем остров, веднага се досетиха кое е най-неотложно — да открият виновника.

— Беше недвусмислено предупреждение! — крещеше Ридкъли и сочеше ядно приблизителното местоположение на изчезналия прозорец.

— Да, ама на вратата на кабинета си имаш табела „Не ме безпокойте“, обаче очакваш госпожа Уитлоу всяка сутрин да ти носи чая, нали? — заяде се сприхаво Старшият дискусионен наставник.

— Господа, моля ви! — намеси се безпомощно Пондър Стибънс. — Трябва да обсъдим други проблеми, и то незабавно!

— Така си е! — изрева Деканът. — И все пак той е виновен! Бележката не беше написана достатъчно четливо!

— Исках да кажа, че…

— Не забравяйте, че тук присъстват дами! — рязко ги прекъсна Старшият дискусионен наставник.

— _Дама_ — натърти госпожа Уитлоу внимателно, както комарджия слага нежно на масата карето аса.

Стоеше отстрани изпъната вдървено и ги наблюдаваше зорко, а лицето й пращаше безмълвно послание: „Няма за какво да се тревожа, защото с толкова магьосници наоколо нищо лошо не може да ми се случи.“

Те тутакси внесоха необходимите промени в обноските си.

— Моля да бъда извинена — добави госпожа Уитлоу, — ако съм объркала нещо.

— О, не, нищо не объркахте — припряно я увери Ридкъли. — Поне не в буквалния смисъл.

— Всеки би могъл да го стори — мило обясни Старшият наставник. — Самият аз едва успявах да разчета буквите на бележката.

— А и ако погледнем на положението по-непредубедено — авторитетно изрече Архиканцлерът, — по-добре да си седим тук на чист въздух и слънце, вместо в онзи прашен кабинет.

— Сър, това е извънредно непредубедена гледна точка — вироглаво смотолеви Пондър.

— Ей сега ще измислим как да се приберем у дома — лъчезарно заяви Ридкъли накрая.

— Сър, слънцето клони към залез — упорстваше Пондър. — Скоро ще се стъмни.

Архиканцлерът се озърна нервно към светилото, после и към госпожа Уитлоу.

— Някакъв проблем ли възникна? — невинно се осведоми тя.

— О, не, как може! — мигновено избълва той.

— Но аз виждам, че малката пролука в стената като че не се отваря отново…

— Ние, хм…

— Малка шега, нали? — продължи невъзмутимо икономката. — Сигурно вие, господа, сте искали да се посмеете.

— Е, да, всъщност…

— Ще ви бъда обаче признателна, господин Архиканцлер, ако по-скоричко ме върнете обратно. Днес следобед имаме пране и се опасявам, че чаршафите на Декана ще ни създадат главоболия.

Деканът изведнъж проумя как би се почувствала мушица-еднодневка в лъча на прожектор.

— Не се безпокойте за нищо, госпожо Уитлоу, ей сега ще уредим всичко — обеща Ридкъли, без да изпуска от поглед умърлушения си подчинен. — А дотогава защо не поседнете и не се порадвате на хубавото слънчице?

Шезлонгът се затвори с тракане, последва кихавица.

— А, добре дошъл сред нас — учтиво подхвърли Архиканцлерът, когато Библиотекарят се просна по корем на пясъка. — Господин Стибънс, бихте ли му помогнал да се изправи? С останалите искам да разменя няколко думи. Моля да ни извините за момент, госпожо Уитлоу. Съвещание на преподавателския състав…

Магьосниците се скупчиха.

— Слушайте, само разлях мъничко доматен сос! — забърбори Деканът. — Случайно си похапвах в леглото, а знаете как цапа оная гадост!

— Декане, убеден съм, че състоянието на твоите чаршафи не буди интерес у никого — ледено промълви Ридкъли.

— В никакъв случай — жизнерадостно потвърди Старшият дискусионен наставник.

— Защо да се заяждаме? — вметна и Лекторът по съвременни руни, тупайки нещастника по гърба.

— Трябва да се върнем! — внушително изрече Архиканцлерът. — Немислимо е да прекараме нощта насаме с госпожа Уитлоу. Би било непристойно.

— Ама не виждам защо трябва да се вдига такава врява за едно петънце от доматен сос. Поне почистих бобените зърна…

— Е, думата „насаме“ едва ли е подходяща в случая — напомни Лекторът. — Все пак сме седмина, без да броим Библиотекаря.

— Да, но и тя е тук — натърти Ридкъли. — Ще плъзнат приказки…

— За какво? — учуди се Професорът по неопределени изследвания, леко поизостанал от развоя на събитията.

— Не се ли сещаш — прихна тихичко Лекторът. — Седмина мъже и една жена… Дори не ми се мисли…

— Аз обаче бих наложил вето на идеята да си поканим още шест жени! — твърдо изрече Професорът.

— Дали проходът няма да се отвори скоро? — позволи си надежда Старшият наставник.

— Съмнявам се — поклати глава Архиканцлерът. — Пондър смята, че нашето минаване от тази страна е нарушило тавмостатичното равновесие. Декане, ти какво ще кажеш?

— Имаше само доматен сос. На всекиго може да се случи…

— Питах те за положението ни на този остров. Някого да е осенила светла мисъл? Трябва да се преборим задружно със затруднението.

— А какво ще кажем на госпожа Уитлоу? — прошепна Старшият наставник. — Тя се е заблудила, че само се шегуваме.

— Драги, ние сме улегнали, мъдри и опитни магьосници, а не студенти — напомни Архиканцлерът.

— Ами да, когато ние решим да си направим майтап, става страшно — съгласи се Лекторът.

— Изобщо не ми го побира главата как хората могат да вдигат толкова шум за няколко петънца от доматен сос — мрънкаше си Деканът.

— Никой ли не си е донесъл подходящи заклинания? — попита Ридкъли.

— В четири сутринта? На плажа?! — стъписа се Лекторът. — Не, разбира се.

— Значи ще разчитаме само на способностите си. Рано или късно някой кораб ще намине насам. Най-важно е, господа — натърти Архиканцлерът, — че ние сме продукт на университетското образование. Убеден съм, че дори първобитните племена лесно оцеляват на такива места, докато ние имаме множество преимущества пред нашите праотци.

— Например госпожа Уитлоу — подсказа Професорът.

— Да, тя не би търпяла грубиянщини от никого — потвърди Старшият наставник.

— Декане, знаеш ли нещичко за правенето на кораби и лодки? — попита Ридкъли. — Когато беше по-строен, ти май спечели някаква награда по гребане. И моля те, не забравяй, че въпросът ми по никакъв начин не засяга петната по чаршафите.

— Е, правенето на лодки изобщо не е трудно — опомни се Деканът. — Същите онези първобитни племена се справят със задачата, а ние все пак сме цивилизовани хора.

— Значи ти ще оглавиш Комитета по корабостроене — реши Архиканцлерът. — Старшият наставник ще ти помага. А останалите нека проверят има ли източници на прясна вода. И храна. Съборете от клоните няколко кокосови ореха или нещо подобно.

— А ти с какво ще се занимаваш? — подозрително попита Старшият наставник.

— Аз съм Комитетът по снабдяването с белтъчини — заяви Ридкъли и посочи въдицата в ръката си.

— Пак ли ще ловиш риба? И каква полза имаме от това?

— Например пържена риба за вечеря.

— Ей, някой сети ли се да донесе тютюн? — трепна Деканът. — Така ми се пуши, че…

Магьосниците се пръснаха из острова, като неспирно се заяждаха и се оплакваха един от друг.

А в гъсталака насред джунглата се появиха разни коренчета и множество малки растения започнаха да растат с адска бързина…

— Това, да знаеш, е последният континент — сподели Мърморко. — Бил е… ха де… стъкмен накрая, и то… доста различно от другите.

— И на мен ми изглежда старичък — съгласи се Ринсуинд. — Дори древен. И онези хълмове имат доста старинен изглед.

— Те са направени преди трийсетина хиляди години — осведоми го кенгуруто.

— Я не ме поднасяй! По-скоро милиони!

— Ъхъ. Значи, нали разбираш, направили са ги преди трийсетина хиляди години такива, че да са на милиони години. Времето тук — вдигна рамене Мърморко — не е същото като другаде. И то е било… скърпено различно, сещаш ли се?

— Аз откъде да знам? И без това съм седнал да приказвам с едно кенгуру. Няма да споря.

— Опитвам се да подбирам по-разбираеми за теб думи — с укор отбеляза създанието.

— Хубаво де, продължавай в същия дух.

— Като гледам, не си настроен особено сериозно.

— Да виждаш усмивка на лицето ми?

— А забелязал ли си колко по-бавно минава времето в големите пространства?

Филийката с конфитюр застина на половин път към устата на Ринсуинд.

— Вярно си е. Но само ти се струва, че минава по-бавно.

— Е, и? Когато това място е било направено, не са оставали големи запаси от пространство и време, сещаш ли се? Той е бил принуден да ги слепва и снажда тъй, че да заработят по-усърдно. Времето се случва на пространството, което пък се случва на времето…

Ринсуинд поклати глава и отдръпна филийката от устата си.

— Седя си аз в пещера насред земя, където всичко хапе, но пък никога не вали, и си бъбря със същество, което — без да се обиждаш — мирише на препикан килим. Отгоре на всичко най-ненадейно се сдобивам с дарбата да откривам сандвичи и сладкиши на невероятни места. Сега пък виждам нещо твърде смахнато в драскулка по стената на тази пещера, а за капак едно кенгуру ми изнася лекция как пространството и времето били оплетени до побъркване. И същото кенгуру иска от мен да се държа сериозно. Какво, като опрем до най-същественото, ще спечеля от това?

— Виж какво, бе, мястото си е останало недовършено, чаткаш ли? Не е било нагласено… донатъкмено… — Създанието се вторачи в Ринсуинд, сякаш му четеше мислите. Точно така си беше. — Като в пъзел, де. Трябва да сложиш последното парченце и то си пасва точно, само че ако го завъртиш?… Светна ли ти? Сега си представи, че парченцето е един скапан грамадански континент, дето остава да го преобърнеш в девет измерения и всичко ще е наред…

— Аха. Знам, че въпросът ми може да ти се стори глупав, но… защо тъкмо аз?

— Защото ти си виновен. Стовари се тук и изведнъж се оказа, че нещата открай време са объркани.

Ринсуинд се озърна към стената. Земята пак потрепери.

— Това може ли да ми го сдъвчеш на малки хапки?

— Нещо нередно се е случило в миналото.

Кенгуруто се взря в недоумяващото лице, нацапано с конфитюр, и опита отново.

— С твоята поява тук прозвуча фалшив тон.

— В какво?

Създанието махна небрежно с лапа.

— Във всичко. Ако щеш, определи го като гнусен многоизмерен възел от локализирано фазово пространство, а ако щеш, наречи го просто песен.

Ринсуинд вдигна рамене.

— Нямах нищо против да помогна с изтребването на няколко паяка. Както се оказа — или те, или аз. В края на краищата някои ми стигаха до главата…

— Ти промени историята.

— Стига де, няколко паяка повече или по-малко нямат чак такова значение. Пък и повечето използваха паяжините си като трамплин…

— Не историята отсега нататък, а каквато се е случила — уточни кенгуруто.

— Значи съм променил онова, което вече се е случило?

— Налучка.

— И с пристигането си тук съм объркал дори древността?

— Ъхъ. Е, времето не е толкова праволинейно, колкото си го представяш, но…

— Никога не съм се заблуждавал по този въпрос — увери го Ринсуинд. — Обиколил съм го няколко пъти.

Създанието размаха лапа оживено.

— Не опира само до това, че ставащото в бъдещето може да промени миналото. Онова, което не се е случило, но е могло да се случи, също понякога… променя случилото се. Дори събитията, които не е бивало да настъпят и са били отстранени, оставят… а бе, сянка във времето. Продължават да влияят. Между нас казано — кенгуруто размърда уши съзаклятнически, — всичко виси на косъм в момента. Никой не си е направил труда да поразчисти и да подреди. Чудя се как утрешният ден все още следва днешния.

— И аз — откликна в пълно съгласие Ринсуинд. — Да знаеш само как се чудя!

— Ама няма проблеми, а?

— Май ще взема да се откажа от конфитюра — поклати глава човекът. — И защо тъкмо с мен се захвана?

Кенгуруто се почеса по муцуната.

— Ами все някого трябва да хванем на работа.

— Какво се очаква от мен?

— Да го навинтиш в света.

— Да няма и подходяща отвертка?

— Може би. Зависи…

Ринсуинд отново се вторачи в рисунките по скалата, които допреди две-три седмици ги е нямало, но изведнъж са си били тук от памтивека.

Фигури с дълги тояги в ръце. Фигури с дълги просторни роби. Художникът се бе справил добре с изобразяването на непознатата за него гледка. Но дори да оставаше мъничко съмнение в смисъла, на Ринсуинд му стигаше да им погледне главите.

— Ами да — потвърди кенгуруто. — Ние ги наричаме Остроглавите.

— Върви му в риболова — оплака се Старшият наставник. — Значи ей сега ще се домъкне непоносимо самодоволен и ще започне да ни разпитва какви планове сме съставили за направата на кораб. Нали го знаете?

Деканът огледа несръчните чертежи, които бе надраскал върху един камък.

— Че какво трудно има да си направим поне лодка? Успяват дори хора, които обичат да носят кости в носа и ушите си. А пък ние сме крайният продукт на хиляди години просвещение. Не може да не ни е по силите, Старши наставнико.

— Непременно, Декане.

— Необходимо е само да претърсим този остров, докато намерим книга със заглавие „Практически наръчник по корабостроене за начинаещи“.

— Именно. После остава да отплаваме. Ха-ха.

Старши наставникът се озърна и преглътна на сухо. Госпожа Уитлоу седеше на паднал дънер в сянката и си вееше с голямо листо.

Гледката пробуждаше разни неща у него. Не беше особено сигурен за природата им.

— Ей, ти добре ли си? — попита го Деканът. — Като те гледам, жегата е започнала да те мъчи.

— Ами… да, малко се сгорещих.

— О, онези не се бавиха дълго — промълви Деканът, надничайки зад рамото му.

Другите магьосници се връщаха по брега. Едно от предимствата на дългите роби е, че предницата може да се използва като престилка. В момента Професорът по неопределени изследвания се издуваше отпред повече от обичайното.

— Намерихте ли нещо за ядене? — разпалено попита Старшият дискусионен наставник.

— Ъ-ъ… да.

— Плодове и ядки, нали? — изсумтя Деканът.

— Ъ-ъ… и да, и не — смънка Лекторът по съвременни руни. — Хм, как да ви кажа… Странно е…

Професорът изсипа товара си на пясъка. Имаше кокосови орехи, още плодове с черупки, разни други космати или бодливи творения на природата.

— Примитивно — поклати глава Деканът. — И вероятно отровно.

— Е, Ковчежникът се тъпчеше досега, все едно му е за последно — съобщи Лекторът.

Ковчежникът се оригна щастливо.

— Може наистина да му е за последно — изтъкна Деканът. — Ей, какво ви става? Защо се споглеждате така?

— Декане, ние… такова, де… също опитахме по нещо — призна си Лекторът.

— А, групата на събирачите се завърна! — весело подвикна Ридкъли и размаха три риби на връвчица. — А картофи намерихте ли?

— Няма да повярвате — смотолеви Лекторът. — И сигурно ще ни обвините, че сме правили професионални номера.

— Ама какво ви е прихванало? — подразни се накрая Деканът. — Не виждам нищо магическо в това, което донесохте.

Професорът въздъхна.

— Я си вземи едно кокосово орехче.

— Да не гърмят случайно?

— Проблемът е от съвсем друго естество.

Деканът си подбра кокосов орех, огледа го недоверчиво и го фрасна в най-близкия камък. Плодът се разпадна на две идеални половинки.

Вътре нямаше кокосово мляко, което да се разлее по пясъка. Под черупката се криеше кафеникава вътрешност, пълна с меки бели влакънца.

Архиканцлерът си отчупи парченце и го помириса.

— Не е за вярване… Ами че това е неестествено!

— Как тъй? — не разбра Деканът. — Кокосов орех, пълен с кокосов орех. Какво те притеснява?

Ридкъли му подаде безмълвно кафявото късче. Беше ронливо. Деканът го опита.

— Шоколад?…

Ридкъли кимна.

— Съдейки по вкуса — с пълномаслено мляко. С крем и кокосови стърготини за пълнеж.

— Абшолютно невъжможно! — възкликна Деканът с издути бузи.

— Тогава го изплюй.

— Напротив, май ще хапна още — заяви Деканът, щом преглътна. — Единствено с изследователска цел, нали разбирате.

— Впрочем природата е богата на изумителни случайности — обади се Професорът. — Самият аз като малък изкопах един грамаден морков, който… ха-ха… страхотно приличаше на човек с…

— Ъ-ъ… — хлъцна Деканът.

В тихия звук се долавяше някакъв оттенък на прокоба. Всички се обърнаха. Деканът тъкмо махаше жълтеещата люспа от някаква шушулка. И в момента държеше…

— Хе, да бе, чудничка шега — озъби се Ридкъли. — Тези неща поне не растат готови по…

— Нищо не съм й правил! — оправда се Деканът. — Вижте, по нея още има растителни влакна и сок!

Архиканцлерът взе стъписващата находка, подуши я, после нареди невъзмутимо:

— Покажете ми къде намерихте това.

Храстът растеше насред малка полянка. Десетки зелени шушулки висяха от клонките му. Цветчетата около тях вече опадаха. Плодовете бяха узрели.

Пъстроцветни крилати буболечки се пръснаха уплашено на всички страни, когато Деканът откъсна една шушулка и я обели, за да извади още влажното бяло цилиндърче. Позяпа го няколко секунди, пъхна единия край в устата си, извади кутия кибрит от робата си и запали клечка.

— Съвсем мека смеска — отбеляза и с леко трепереща ръка извади цигарата от устата си, за да избълва синкаво димно кръгче. — Дори си има корков филтър.

— Е… Добре де, и тютюнът, и коркът са естествени растителни продукти — пресекливо настоя Професорът.

— Професоре… — изръмжа Ридкъли.

— Да, Архиканцлер?

— Затваряй си устата.

— Добре, Архиканцлер.

Пондър Стибънс човъркаше корков филтър. И откри вътре малко пръстенче от…

— Семена! — ахна той. — Ама как е възможно?…

Обвитият в пушилка Декан се взираше хищно в една лоза наблизо.

— А не ви ли се струва, че онези семенници са учудващо правоъгълни?

— Опитай — разреши му Ридкъли.

Кафявата ципа бе обелена сръчно.

— Аха, бисквити — промърмори Деканът. — С шоколад са страхотни.

— Ъ-ъ… — посочи Пондър.

Точно под храста се мъдреха чифт ботуши.

Ринсуинд плъзна пръсти по повърхността на скалата. Земята се разтресе отново.

— Това пък защо става?

— О, някои твърдят, че е земетресение, други казват, че причината е в разсъхването на земята, трети смятат, че огромна змия фучи устремно под нас.

— И кое обяснение е правилното?

— Въпросът ти е неправилен.

Те несъмнено изглеждаха като магьосници. Имаха набиващата се на очи конична форма, позната на всекиго, който дори веднъж се е завъртял из Невидимия университет. И държаха жезли. Дори с примитивните си подръчни средства древният художник бе успял да изобрази и топчестите им върхове.

Да, но преди трийсетина хиляди години Невидимият университет не е съществувал…

Чак сега Ринсуинд за пръв път обърна внимание на рисунката в самото дъно на пещерата. И върху нея имаше множество охрени отпечатъци от длани, сякаш — подозрението се прокрадна в ума му — някой си е въобразил, че може да задържи образа върху скалата, да не допусне излизането му в света. Ама че глупост!

Избърса прахоляка от скалата.

— О, не… — смънка той.

Беше продълговат сандък. Художникът не бе овладял общоприетите похвати за перспектива и въпреки това личеше, че се е помъчил да изобрази стотиците крачета.

— Това е моят Багаж!

— Все същата история, нали? — подхвърли Мърморко иззад гърба му. — Ти си пристигаш невредим, пък вещите ти се запиляват в друга страна.

— И хиляди години в миналото, а?

— Значи се превръщат в ценна реликва.

— Само че дрехите ми са в този сандък!

— Вероятно ще са много модерни в онази епоха.

— Нищичко не разбираш! Това е вълшебен сандък! Би трябвало да е навсякъде с мен!

— Не бих се учудил, ако е, където си ти, но не и когато…

— Какво?! А, схванах…

— Не ти ли втълпявах досега, че пространството и времето съвсем са се разбъркали? Почакай само да се отправиш на пътешествието си и ще видиш какво ли не. Има места, където се случват няколко времена наведнъж, другаде пък е трудно да се каже, че има някакво време. Срещат се и времена, за които не се знае къде са. А ти трябва да подредиш всичко, ясно?

— Все едно редя пасианс, тъй ли?

— Ъхъ.

— Немислимо!

— Между нас да си остане, но щях да кажа същото за теб. Ти обаче ще го направиш. Хайде, съсредоточи се. — Мърморко вдиша дълбоко. — Знам, че ще успееш, защото вече си го сторил.

Ринсуинд притисна длани към слепоочията си.

— Нали ти казах, че пространството и времето не ги бива много тук — търпеливо изрече кенгуруто.

— И вече съм спасил страната, а?

— Ъхъ.

— Ох, олекна ми. Е, не беше особено трудно. И не искам кой знае какво — може би медалче или благодарност от населението. Малка пенсия, да речем, или пък обратен билет… — Ринсуинд се вторачи печално в създанието. — Но няма да получа нищо, нали?

— Няма. Защото…

— … още не съм го направил.

— А така те искам! Ориентираш се без грешка! Трябва да отидеш и да свършиш каквото знаем, че си сторил, защото вече си го направил. Всъщност ако фактът не беше налице, аз нямаше да съм тук, за да осигурявам сбъдването му. Затова си длъжен да се постараеш.

— Ще преодолявам ли ужасни и опасни препятствия?

Кенгуруто махна с лапа.

— И от това ще има по мъничко.

— Ще прекосявам ли безбройни мили изгорена дива пустош?

— Няма как да стане иначе. Друг терен не ни се намира наоколо.

Ринсуинд се поободри от следващия си въпрос.

— И ще срещна ли съратници, чиято сила и ловкост ще ми бъдат от неоценима полза?

— Хич не се надявай.

— Случайно няма ли да получа вълшебен меч?

— И какво, ако смея да попитам, ще го правиш?

— Да, уви. Вярно. Да забравим за вълшебния меч. Все пак трябва да имам нещо. Наметало за невидимост, отвара за могъщество или каквото там се сетите…

— Господинчо, тия благини са за онези, които знаят как да си служат с тях. Ще разчиташ на собствената си изобретателност.

— Без нищо друго? Що за приключение ми предлагаш? А някакви мъдри съвети или поне намеци?

— Вероятно ще ти се наложи да пиеш бира — неохотно призна кенгуруто и се сви в очакване на бурно възмущение.

— А, нямам нищо против — увери го Ринсуинд. — Това поне го умея. В каква посока трябва да се отправя?

— Ще я откриеш, не се притеснявай.

— А когато стигна там, накъдето ще се запътя, какво ще се иска от мен?

— Ами… то ще си е очевидно, нали?

— И как ще узная, че съм си свършил работата?

— Мокрото ще се завърне.

— Кое мокро?

— Ще завали.

— Защо ли се заблуждавах, че тук никога не вали? — промърмори Ринсуинд.

— Ето, видя ли? Бях уверен, че умът ти е като бръснач.

Слънцето залязваше. Скалните ръбове по отвора в тавана на пещерата червенееха. Ринсуинд ги позяпа и стигна до храбро решение.

— Не съм човек, който ще стои настрана, когато съдбата на цели страни виси на косъм. Да не ми е името Ринсуонд, ако не потегля утре заран да сторя онова, което вече съм извършил!

— Ринсуинд — благоразумно го поправи кенгуруто.

— Тъй, де…

— Добри слова, пич. Щом си се престрашил, на твое място бих поспал. Утре може да си доста зает и да не ти остане време.

— Няма да се покажа недостоен, когато ме зове дългът — заяви Ринсуинд.

Бръкна в изкорубен изгнил дънер и след кратко ровене измъкна блюдо с варени картофки и яйца. Десет минути по-късно се изтегна на пясъка с дънера под главата си и се загледа в аленото небе. Вече блещукаха няколко звезди.

Май имаше нещо… О, да. Кенгуруто се излежаваше от другата страна на дълбокия гьол.

Ринсуинд надигна глава.

— Спомена за сътворението на това място…

— Ъхъ.

— Само че аз съм се срещал със Създателя. Един такъв тантурест. Сам си прави дори снежинките.

— Я глей… И кога си го срещал, ако смея да попитам?

— Когато правеше света, ако толкова искаш да знаеш.

Ринсуинд се въздържа да спомене, че тогава захвърли един недояден сандвич в езерце с първична слуз. На никого не му е приятно да чуе, че е еволюирал от нечий обяд.

— Доста обикалям — реши да добави след малко.

— Е, едва ли същият е стъкмил това местенце — отсъди Мърморко. — Станало е доста по-късно.

— Това възможно ли е?

— А защо не?

— Ами защото не е като да надстроиш жилищен етаж над конюшните, нали? Да бе, представям си — някой си обикаля нехайно след сътворението и подпъхва скришом допълнителен континент.

— Пич, непрекъснато стават такива щуротии — увери го кенгуруто. — Световната гадост, сещаш ли се? Пък и какво му е нередното? Разните там създатели като оставят безбрежни океанища незапълнени, все някой трябва да цвъкне още нещо. И за света е добре — освежава му се изгледът, пълни се с нови идеи и възможности.

Ринсуинд пак се загледа в звездите. Споходи го видение как някой броди от свят на свят и добавя дреболии — например континенти, — когато всички са се вторачили в по-интересна случка.

— Ха, олял се е! — прихна по едно време. — Аз поне нямаше да направя всички змии смъртоносни, а паяците — по-отровни и от тях. И на почти всички твари е пришил джобове на живо. Що за приумица!

— Обикновена — отвърна Мърморко, който едва се различаваше в мрака.

— И доста ли допълнителни земи е поразхвърлял насам-натам, а?

— Ъхъ.

— Защо?

— За да е сигурен, че поне с една не се е оплескал. И винаги добавя кенгурута. Нещо като подпис.

— Този Създател няма ли си име?

— Цък. Той е просто мъжът, който е нарамил торбата с цялата Вселена в нея.

— Кожена торба ли?

— За същия приказвам.

— Цялата Вселена в една малка торба, тъй ли?

— Ъхъ.

Ринсуинд отпусна глава на дънера.

— Добре, че не съм вярващ. Голяма бъркотия.

След пет минути захърка тихичко. Половин час по-късно завъртя глава едва забележимо. Кенгуруто май не беше наблизо.

С пъргавина, надминаваща всякакви предишни постижения, той се покатери вихрено по купчините камънаци, метна се над ръба на дупката и отпраши в тъмната пещ на нощта.

Набеляза си наслуки една звезда и ускори крачка, без да обръща внимание на невидимите храсти, които го шибаха по голите крака.

Ха!

Нямаше да се покаже недостоен, когато го зове дългът. Изобщо нямаше да им се покаже пред очите.

В пещерата по водата плъзнаха вълнички и се плиснаха върху пясъка.

А на стената имаше древна рисунка на кенгуру в бяло, червено и жълто. Художникът се бе опитал да постигне онова, което е осъществимо само при наличието на осем измерения и мощен ускорител на частици. Бе пожелал да включи в картината не само сегашното кенгуру, но и миналото, и бъдещото. Накратко — не външността, а същността на кенгуруто.

Докато избледняваше, то се хилеше.

Сред сложните условности, които оформяха същността на разумното двуного, известно на света под името госпожа Уитлоу, беше и правилото, че не съществува неофициална трапеза без съблюдаване на добрите обноски. Когато правеше сандвичи за себе си, тя не забравяше да ги украси със стръкче магданоз. А преди да си сипе чаша чай, разстилаше колосана ленена салфетка в скута си. Не пропускаше и възможността да накипри масата с цветя във ваза върху подложка с приятен пейзаж.

Беше немислимо през цялото време да придържа на коленете си онова, с което засища апетита си. Е, изглеждаше още по-немислимо госпожа Уитлоу да има колене, макар че заради такива набързо пропъдени мисли Старшият дискусионен наставник начесто си вееше с островърхата шапка. Затова брегът бе претърсен за достатъчно плавей, от който да сглобят с лиани грубовата маса. Наредиха камъни вместо столове.

Старшият наставник побърза да почисти един от тях с шапката си.

— Заповядайте, госпожо Уитлоу…

Икономката сви вежди.

— Не съм убедена, че е пристойно служителите да се хранят на една маса с господата.

— Моля ви, бъдете ни гостенка — намеси се Ридкъли.

— О, в никакъв случай! Човек не бива да забравя какво положение заема в обществото. После от срам не бих могла да ви погледна в очите. Знам си мястото, надявам се.

Архиканцлерът се озърна и нареди тихо:

— Господа, съвещание на преподавателския състав.

Магьосниците отново се скупчиха.

— Е, сега какво ще правим?

— Според мен тя се държи много достойно. В края на краищата мястото й е в приземието, където са служебните помещения.

— Не споря, само че на този остров не разполагаме с приземие.

— Не може ли да си построим?

— Аз пък искам да ви кажа, че е много лошо да оставяме горката жена сам-сама.

— Цяла вечност се мъчихме с онази маса!

— Сър, а не забелязахте ли нещо странно в плавея?

— Стибънс, поне в моите очи това са най-обикновени парчета дърво, огладени от вълните. Стволове и клони.

— Тъкмо това ме тревожи, сър, защото…

— Ридкъли, решението е много просто. Надявам се, че като джентълмени знаем как да се държим с една жена…

— Дама.

— Неуместен сарказъм, Декане — сопна се Архиканцлерът. — Ами ясно. Щом пророкът Осори не ще да ходи при планината, значи планината волю-неволю ще се примъкне при пророка Осори, както казват в Клач.

Помълча и не остана излъган в очакванията си.

— Всъщност казват го в Омния… — започна Пондър.

Ридкъли го прекъсна с нехаен жест.

— Все тая.

Накрая госпожа Уитлоу се зае с вечерята си сама до масата, а магьосниците седяха около огъня наблизо, но някой от тях начесто притичваше да й предложи нещо особено вкусно.

Очевидно гладната смърт не беше сред опасностите на този остров, затова пък киселините в стомаха и подаграта не бяха за пренебрегване.

Рибата беше основното ястие. Въпреки трескавото издирване не откриха храст с пържоли, обаче освен по-обикновените дарове на природата намериха храст с пици, плодове с яйчен крем и — това окончателно вбеси Ридкъли — подобие на ананас, който под кората се оказа сливов сладкиш.

— Очевидно не е истински сливов сладкиш — настоя той. — Само го смятаме за сливов сладкиш, защото има подобен вид…

Гласът му заглъхна.

— Каквото и да разправяш, вътре има сливи и стафиди — обяви Старшият дискусионен наставник.

— Подайте ми едно плодче с крем, моля ви.

— Ние само си представяме, че те изглеждат като сливи и стафиди…

— Освен това си мислим, че имат и вкус на сливи и стафиди — добави Старшият наставник. — Слушай, Муструм, не търси загадки, където ги няма. Несъмнено на острова и преди са идвали магьосници. Може нашият изгубен географ да си е правил експерименти. Пък и в сравнение с някои от заклинанията в древността цигареният храст не е по-странен от една малка бира.

— Като споменахме бирата… — облиза се Деканът. — Подайте ми рома, моля ви.

— Знаеш, че госпожа Уитлоу не одобрява употребата на силни напитки — напомни Старшият наставник.

Деканът се озърна към икономката, която изящно похапваше банан, а това само по себе си е забележително постижение. После остави пълната кокосова черупка на земята.

— Добре де, но тя… А пък аз… Не виждам защо… Ами по дяволите, това ще кажа!

— Тя не понася и груб език — не пропусна да напомни Лекторът по съвременни руни.

— Аз гласувам с двете си ръце да вземем на връщане и малко от онези пчели — вметна Професорът по неопределени изследвания. — Изумителни животинки! Защо да правят меда по скучния начин? Просто се пресягаш към някоя от малките восъчни кутийки и… готово!

— Ох, как бавно обелва кората, преди да отхапе!…

— Ей, Старши наставнико, добре ли си? Тая жега ще те довърши, виждам.

— Какво? Ъ? Хм… Не, нищо ми няма. Пчелите ли? Да, чудесни са.

Погледаха двойка от мъничките създания, които жужаха делово около цъфнал храст в последните лъчи на слънцето. Зад тях оставаха тънички димни струйки.

— Олеле, като ракети са — въздъхна Архиканцлерът. — Наистина изумително.

— Аз обаче се тревожа заради онези ботуши — изведнъж посърна Старшият наставник. — Все едно нещо го е сграбчило и го е отнесло.

— Човече, островът никак не е голям — успокои го Ридкъли. — А досега видяхме само птици, разни дребни кресльовци и безброй буболечки. Как да се завъдят едри свирепи животни на островче, през което можеш да метнеш камък? Може да се е… поразхайтил. И без това е прекалено горещо за ботуши.

— Защо не го зърнахме никъде?

— Ха, притаил се е — подсмихна се Деканът. — Срам го е да се покаже. Да си имаш приятно тропическо островче в кабинета е против правилата на Невидимия университет.

— Нима? — обади се Пондър. — Никой не е споменавал такова правило. Откога е въведено?

— Откакто аз съм принуден да спя в замръзнало легло — мрачно натърти Деканът. — Я ми подайте от онези плодчета с хляб и масло в тях.

— Ууук — изрече Библиотекарят.

— А, драги, приятно ми е да те видя в привичната ти форма — похвали го Архиканцлерът. — Защо не се опиташ да я задържиш по-дълго този път?

— Ууук.

Библиотекарят си седеше кротко до купчина плодове. Не би имал нищо против такава стратегическа позиция, само че в момента дори бананите му вдъхваха опасения. Усещането за нещо нередно продължаваше да го тормози. Дълги и жълти, къси и тантурести, червеникави, дебели и кафеникави…

Вторачи се в останките от рибите. Имаха за вечеря голяма и сребриста, тлъста и червена, мъничка и сива…

— Очевидно някой магьосник е наминал насам и е направил местенцето по-уютно — говореше Старшият дискусионен наставник сякаш отдалеч.

Библиотекарят не го слушаше, а броеше прилежно.

Растението със сливови пудинги, лозата с яйчения крем, шоколадовия кокосов орех… Обърна се да огледа дърветата. Макар вече да знаеше какво търси, не го откриваше никъде.

Старшият наставник млъкна, когато човекоподобното затопурка чевръсто край линията на прибоя, подпирайки се на юмруци. Магьосниците наблюдаваха безмълвно как ровичка из натрупаните от вълните мидички. Върна се с пълни шепи и изсипа победоносно плячката си пред Архиканцлера.

— Ууук!

— Какво има, драги?

— _Ууук!_

— Да, хубавички са, обаче…

— УУУК!

Библиотекарят май си спомни с какъв вид умове си има работа. Вдигна един пръст нагоре и изгледа въпросително Ридкъли.

— Ууук?

— Май още не схващам…

Щръкнаха два пръста.

— Ууук ууук?

— Не съм сигурен, че…

— Ууук ууук ууук!

Пондър Стибънс се взря в трите изправени пръста.

— Сър, според мен той брои.

— А, старата игричка — ухили се Деканът. — „Колко пръста виждаш?“ Но нали първо трябва да сме пийнали?…

Библиотекарят сочеше разпалено огризките от рибите, другите гозби, мидичките и джунглата. Накрая размаха пръст към небето.

— Ууук!

— Все едно ти е? — опитваше се да налучка Архиканцлерът. — Това е едно голямо място?…

Библиотекарят пак отвори уста и кихна. На пясъка се просна огромна червена раковина.

— Ох… — разочаровано изпъшка Пондър и изведнъж повтори по-силно: — Ох!

— Ама какво ти става и на теб? — разсърди се Деканът.

— Има само по едно — унесено промълви Пондър. — Това се опитваше да ни обясни…

— Какво едно? — изсумтя Ридкъли.

— По едно от всичко, сър. Един-единствен екземпляр от всеки вид.

По-късно си мислеше печално, че изрече чудесна драматична реплика. Слушателите му би трябвало да се спогледат ужасени и да мълвят потресени: „О, но това е самата истина!“ Уви, насреща си имаше магьосници, способни да осъзнават великото само на дребни хапки.

— А бе, човек, не ставай глупав — скастри го Архиканцлерът. — Проклетите мидички са милиони.

— _Вярно,_ сър, но пък се различават помежду си. И от дърветата има само по едно. Да, бананови намерихме навсякъде, но всяко ражда свой вид плодове. И имаше само един цигарен храст, нали?

— Ами пчелите? — заяде се Ридкъли.

— Един-единствен рояк — поклати глава Пондър.

— И безброй други буболечки — намръщи се Деканът.

— Не ми се вярва да видях дори две еднакви.

— Хм, интересно — промърмори Архиканцлерът, — но не разбирам какво се опитваш…

— Сър, ако има само по едно създание от всеки вид — решително го прекъсна Пондър, — къде остава размножаването?

— Стибънс, поне дърветата си растат без тия главоболия.

— А не, сър, при тях също има мъжки и женски.

— _Моля?!_ Сигурен ли си?

— Напълно, сър. Чичо ми имаше лешникова плантация.

— По-тихо, бе, момче! Накрая ще те чуе и госпожа Уитлоу!

Пондър се стресна.

— Но защо да е неудобно, сър? Нали тя… все пак е госпожа Уитлоу…

— Сега пък какви ги плещиш?

— Ами… предполага се, че има или е имало и господин Уитлоу.

Лицето на Архиканцлера застина за миг, а устните му мърдаха, сякаш обмисляше всевъзможни неубедителни отговори. Накрая смотолеви:

— И тъй да е, пак звучи гнусничко.

— Опасявам се, сър, че такива са природните закони.

— А на мен толкова ми харесваше да се разхождам в гората през пролетта… Стибънс, нима искаш да ме убедиш, че дърветата са го правили през цялото това време?

— Както и да е, сър — дипломатично се измъкна Пондър, — по едно от вид не стига. Има и друга загадка. Кой пуши цигарите? Тоест… Храстът е устроен така, че някой трябва да разхвърля фасовете, за да посее семената.

— Е, и?

Пондър въздъхна.

— Сър, най-важното в плода е, че служи като примамка. Някоя птица ще го изяде, а после ще… ъ-ъ, остави семената някъде. Така се размножават растенията. Но на острова намерихме само птици и гущери…

— Ясно ми е какво те мъчи — грейна Ридкъли. — Питаш се: „Коя ли птица би се отбила до храста да изпуши набързо една цигара?“

— Пушената птица — подсказа Ковчежникът.

— Радвам се, че следиш разговора — процеди през зъби Архиканцлерът, без да го погледне.

— Да, сър, птиците не пушат. И е неизбежно да се запитаме — а какво печели храстът, образно казано, като предлага цигари? Ако тук има хора отдавна, все пак остава нищожната вероятност да се появи и никотиново дърво, да речем, защото те ще пушат цигарите… — Той се поправи, защото се гордееше с логичното си мислене: — Тоест онези неща, които приличат на цигари. Ще гасят фасовете в пръстта и така ще разпространяват семената. Иначе не виждам никакъв смисъл…

— И ние сме хора — напомни снизходително Деканът. — Обичаме да запалим по цигара, след като хапнем.

— При цялото ми уважение трябва да изтъкна, че ние сме тук само от няколко часа и не ми се вярва храстът да се развие за толкова кратък период — отвърна Пондър търпеливо и — както се оказа впоследствие — погрешно.

— Нима се опитваш да ми внушиш — заговори Ридкъли с изражението на човек, който не може да се отърве от някаква натрапчива мисъл, — че когато гриза ябълка, аз й помагам да… Я да оставим тази тема! — Той изпръхтя презрително. — Ще си ям риба и туй то. Те поне си вършат онази работа на прилично разстояние, в дълбините, доколкото знам. Ясно ми е как си я представяш тази твоя еволюция, господин Стибънс. Ако тя изобщо се случва — а честно казано, на мен винаги ми е изглеждала като измишльотина, — непременно става бързо. Например помисли за лемингите.

— Лемингите ли, сър?

— Ами да. Малките смотаняци честичко се хвърлят от стръмни скали в морето, нали? И колко от тях са се превръщали в птици по пътя надолу, а?

— Нито един, разби…

— Видя ли сега! — подсмихна се ликуващо Архиканцлерът. — Няма полза да си кажат: „Ей, що не размахам малко лапички?“ Напротив, трябва да вземат навременно и позитивно решение за снабдяване с истински функционални криле.

— Как тъй? За две секунди ли?! Докато падат към скалите?

— Сещаш ли се за по-подходящ момент?

— Но… Сър, лемингите просто не се превръщат в птици!

— Щяха обаче да се радват на по-добра участ, ако можеха.

Далеч в джунглата се разнесе мощен рев.

— Сигурни ли сте, че тук не се срещат опасни животни? — попита Деканът.

— Май зърнах скариди — нервно се обади Старшият дискусионен наставник.

— Архиканцлерът е прав — разсеяно вметна Пондър, който неволно си представяше летящи леминги. — Островът е твърде малък, за да се завъдят едри хищници. Как на такова място би се изхранило нещо, което ще е в състояние да ни навреди? Кого ще яде?

Вече всички чуваха как едро туловище си пробива път през гората с трясък и пукот.

— Нас… — колебливо смънка Деканът.

В червените лъчи на залеза се очерта грамадна твар, която се състоеше предимно от гущерска глава, надхвърляща по размери дори тялото, към което бе прикрепена. Създанието вървеше на двата си дълги задни крака. Имаше и опашка, но при количеството зъби в зиналата паст магьосниците не бяха склонни да отделят внимание на подробностите.

Чудовището подуши шумно въздуха и пак изрева.

— Аха — кимна Ридкъли. — Подозирам, че виждаме отговора на въпроса как е изчезнал нашият географ. Голяма работа свърши, Старши наставнико.

— Аз се каня да… — започна Деканът.

— Никой да не мърда! — изсъска Пондър. — Повечето влечуги не могат да ви забележат, ако не се движите.

— Уверявам те, младежо, че при скоростта, която ще набера, нищо няма да ме забележи…

Чудовището въртеше глава наляво-надясно, накрая отново се затътри напред.

— Значи не вижда неподвижните неща? — пожела да се увери Архиканцлерът. — И само трябва да почакаме, докато се блъсне в някое дърво?

— Но госпожа Уитлоу още седи до масата! — възкликна Старшият наставник.

Икономката дори безгрижно си мажеше бисквитка с яйчен крем, както подобава на изискана дама.

— Тя дори не го вижда!

Ридкъли нави десния ръкав на робата си.

— Господа, залп от огнени кълба…

— Почакайте! — примоли се Пондър. — Може да е застрашен от изчезване вид!

— За него не знам, но за госпожа Уитлоу е сигурно.

— Но имаме ли право да унищожаваме…

— Абсолютно! — отсече Архиканцлерът. — Ако създателят му е искал да оцелее, щял е да го направи с огнеупорна кожа. На това му казвам аз еволюция, Стибънс.

— Не е ли по-добре първо да го изследваме?…

Страшната твар вече се ускоряваше. Беше изумително бърза за размерите си.

— Ъ-ъ… — запъна се Пондър.

Ридкъли вдигна ръка.

Чудовището спря рязко, подскочи нагоре и изведнъж се сплеска като настъпена от слон топка. Когато се изправи и възвърна външния си вид, изглеждаше оскърбено и стъписано, а не наранено. Пак се сплеска, сви се на руло, мина през поредица интересни, макар и несъмнено болезнени метаморфози и се смали до кълбо с големината на грейпфрут. Накрая с тих и жален звук пльосна на пясъка.

— Е, това вече беше страхотно — призна Архиканцлерът. — Колеги, кой го направи?

Магьосниците се спогледаха.

— Не бяхме ние — вдигна рамене Деканът. — Още секунда и щяхме да го засипем с огнени кълба.

Ридкъли сръга Пондър в ребрата.

— Хайде, де. Върви да го изследваш.

— Ъ-ъ… — Пондър се загледа в сащисаното създание на пясъка. — Само че обектът поне наглед се превърна в голямо пиле.

— Правилно — потвърди Архиканцлерът с тон, който слага край на всякакви дискусии. — Жалко ще е обаче да похабя толкова хубаво огнено кълбо.

Той замахна.

Имаше път.

Или поне голям плосък участък от пустинята със следи от колела по него.

Ринсуинд се вторачи замислено в следите. Пътищата водят нанякъде. И рано или късно свършват на някое място. А когато стигнеш там, обикновено заварваш стени, сгради, пристанища… кораби. Може би дори липса на говорещи кенгурута. Беше готов да повярва, че отсъствието им е белег за високото равнище на цивилизацията.

Не че беше против да бъде спасяван светът или която част от него се нуждаеше от подобна помощ. Само му се струваше, че изобщо не е необходимо той да се заеме с това.

В коя от двете посоки да се отправи? Накрая избра едната и повървя край следите под изгряващото слънце.

След малко в аленеещото небе се открои облак прах, който май наближаваше. Ринсуинд спря с надежда до коловозите.

Накрая под тесния край на пушилката се появи кола, теглена от голям впряг коне. И те бяха черни като колата. Която пък изобщо не забавяше устрема си.

Ринсуинд успя да размаха шапката си тъкмо когато конете профучаха край него.

След малко прахът се слегна, магьосникът се изправи и се повлече замаяно през храсталаците, докато стигна до спрялата кола. Конете го гледаха с подозрение.

Возилото съвсем не беше прекалено голямо за впряг от осем могъщи животни. Само че и то, и те бяха покрити с дърво, кожа и метал. Вероятно в края на деня конете оставаха без сили. Навсякъде стърчаха шипове.

Липсваше обичайната капра, виждаше се само тесен прорез в предницата, покрита с още дървения и всякакви метални късове — парчета от стара печка, прекована на плочи броня, капаци от тенджери и сплескани консервни кутии.

Над прореза стърчеше и някакъв изкривен кюнец, който сякаш се взираше бдително.

— А… здрасти — събра смелост Ринсуинд. — Моля да ми простите, ако съм уплашил конете ви…

Не дочака отговор, затова стъпи върху едното бронирано колело и огледа покрива на колата. Някакъв кръгъл люк бе избутан встрани от отвора, който трябваше да закрива.

Ринсуинд дори не помисли да надникне вътре. Ако главата му се очертаеше на фона на небето, миг по-късно тялото му щеше да се очертае на земята.

Зад него изпука пресъхнала съчка.

Той въздъхна, слезе бавно и се постара да не поглежда назад.

— Предавам се без никакви пазарлъци — каза примирено.

— А така те искам — отвърна му хладнокръвен глас. — Щото туй е арбалет, пич. Я дай да ти видя грозната мутра.

Ринсуинд се обърна. Зад него нямаше никой. После сведе поглед. Арбалетът беше насочен почти отвесно нагоре към ноздрите на носа му.

— Джудже?… — промълви неуверено.

— Да имаш нещо против джуджетата?

— Кой, аз ли? Ами! Някои от най-добрите ми приятели щяха да са джуджета, ако изобщо имах приятели. Аз съм Ринсуинд, между другото.

— Я глей… Аз пък съм голям кибритлия. И повечето дружки ми викат Лудия.

— Просто Лудия ли? Това е доста… странно име.

— Не е име.

Ринсуинд оглеждаше ненатрапчиво непознатия. Нямаше съмнение, че е джудже, макар да не се виждаха традиционните брада и шлем. Затова пък изобилстваха други издайнически дреболии. Брадичка, с която можеш да трошиш орехи. Застинала свирепа гримаса. И разбира се, ако другото останеше незабелязано, стигаше и че главата му е някъде около стомаха на човека. Лудия носеше кожени дрехи, но също като колата те бяха почти изцяло покрити с метални капси и шипове. Където ги нямаше, беше окачено оръжие.

Джуджето наклони глава настрани и се заслуша.

— Да пукнат дано, настигат ме. — Пак се вторачи в магьосника и попита: — Ей, ти как си в стрелбата с арбалет?

Личеше, че отговорът „зле“ е най-бързият начин да си докараш последните неприятности в живота.

— Страхотен съм — мигновено заяви Ринсуинд.

— Скачай в колата. Ей, знаеш ли, от години се размотавам по тоя път, ама ти си първият, дето се престраши да ме спре.

— Интересно, интересно… — промълви сговорчиво магьосникът.

Малкото пространство под люка бе почти изцяло натъпкано с още оръжия. Лудия избута Ринсуинд в едно ъгълче, надникна през кюнеца, служещ му за перископ, и подкара конете. Храстите задраскаха по колелата, могъщите животни извлякоха колата обратно на пътя и започнаха да набират скорост.

— Хубавци, а? — похвали ги джуджето. — Могат всекиго да надбягат и с всичката тая броня.

— Това определено е много… оригинално возило — промълви Ринсуинд.

— Въведох някои подобрения — ухили се зловещо Лудия. — Ей, господинчо, ти да не си магьосник?

— Да, в известен смисъл.

— А кадърен ли си?

Джуджето зареждаше още един арбалет. Ринсуинд се поколеба.

— Не.

— Голям късмет извади — приветливо го осведоми джуджето. — Иначе щях да те затрия. Не ги понасям аз магьосниците. Вредна сган са, нали? — Хвана ръчките на кривия кюнец и го завъртя. — Ей ги, довлякоха се — промърмори с досада.

И Ринсуинд се помъчи да надникне над темето му. В извивката на кюнеца бе закрепено парченце огледало. На пътя зад тях се появиха още няколко точици, съпроводени от друг облак червеникав прах.

— Магистрални бандити — просвети го Лудия. — Искат да ми докопат товара. Всичко крадат. Мръсниците са си мръсници, ама сред тях има и хептен гадни копелета. — Измъкна множество торби за зоб изпод грубата седалка. — Значи ти грабвай двата арбалета и излизай горе, пък аз ще се погрижа за ускорителя.

— Какво? Искаш да стрелям по хора?

— Да не искаш аз да стрелям по хора? — многозначително отвърна Лудия.

Ринсуинд изпълзя върху колата, която се друсаше жестоко. Прахолякът го задави, а вятърът се постара да му качи робата върху главата.

Мразеше оръжията, и то не само защото твърде често някой ги насочваше срещу него. Знаеше добре, че имаш ли оръжие, загазваш още по-зле. Хората тутакси те застрелват, ако си въобразят, че се каниш да им сториш същото. Но ако си с голи ръце, честичко решават първо да побъбрят. Вярно, най-често ръсят неприятни приказки, например: „Готин, изобщо не можеш да си представиш какво ще те правя след малко.“ И все пак това отнема време. А Ринсуинд можеше да употреби няколкото секунди за какво ли не. Преди всичко за да ги изживее.

Точиците в далечината се оказаха други возила, конструирани за бързина, а не за вместимост. Някои имаха по четири колела, други — по две, виждаше и някакво странно огромно колело между тесни пръти, увенчани с мъничко седло. Заемаше го мъж, който изглежда бе подбирал снаряжението си из сметища за метални отпадъци.

А пред колелото тичаше впрегната птица. Нямаше съмнение, че е значително по-висока от Ринсуинд и май се състоеше почти изцяло от крака и шия. Не отстъпваше по устрем на който и да е кон.

— Ей, каква е онази твар, по дяволите? — кресна смаяният магьосник.

— Ему! — отвърна Лудия, който се провираше из такъмите на впряга си. — Опитай се да го уцелиш, после ще си облизваш пръстите!

Колата се разтресе. Шапката на Ринсуинд отлетя в пушилката.

— Сега пък си загубих шапката!

— А така те искам! Гнусна беше!

Една стрела отскочи от желязна плоча в краката на магьосника.

— Ама те ме обстрелват!

От мътния облак изскочи колесница. Стоящият до кочияша мъж въртеше нещо над главата си. Една кука захапа неуспешно дъските до другия крак на Ринсуинд и отскубна парче метал.

— И отгоре на всичко… — започна той.

— Нали държиш оръжие, бе? — с крясък му напомни джуджето, яхнал рисковано един от конете. — И се хвани някъде, щото ей сега ще се втурнат…

Впрягът и досега препускаше в галоп, но осемте черни животни изведнъж се устремиха бясно напред и едва не изхвърлиха Ринсуинд от колата. Зад осите започнаха да се стелят тънки струйки дим. Околността се размаза пред погледа на магьосника.

— Какво им направи?

— Дадох им ускорителя! — гръмовно обясни Лудия и се намести на седалката, тоест на броени сантиметри от най-задните трескаво мятащи се копита. — Тайна рецепта! Сега ги отпъждай ония гадове, щото трябва да хвана поводите!

Този път емуто изскочи от прахоляка, следвано от още няколко по-бързи коли. Стрела се заби точно между стъпалата на Ринсуинд.

Той се пльосна по корем върху клатушкащия се покрив, насочи арбалета, стисна клепачи и натисна спусъка.

В пълно съответствие с древната литературна традиция стрелата отскочи от нечий шлем и погуби невинна птица, чиято единствена роля беше да свърши живота си със смешен писък.

Пришпорващият емуто човек се изравни с колата на Лудия. Изпод познатата шапка с надпис „Магесник“ зъбите му лъщяха присмехулно. Бяха изпилени до триъгълни остриета, а на горните четири по средата бе гравирана думата „Мама“.

— Добрутро! — провикна се весело мъжът. — Дайте ни товара си и обещавам да не ви убием веднага.

— Това е моята шапка! Върни ми я веднага!

— А бе, ти да не си магьосник? — Натрапникът се изправи ловко на седлото и размаха ръце над главата си. — Пичове, вижте ме! Имам си магьосническа шапка!

Тежка дебела стрела се впи в дървенията и заседна. Зад нея се влачеше въже. Преследвачите се развикаха доволно.

— Ей, върни си ми шапката или ще стане лошо!

— То и бездруго ще стане лошо за някого — отвърна мъжът и се прицели с арбалета си. — Ти що не ме превърнеш в някой звяр, а? Леле, че ме е стр…

Лицето му позеленя изведнъж. Той се килна назад. Стрелата от изтървания арбалет улучи съседния колар, чието возило се завъртя и се изпречи пред друго, което пък на свой ред спъна една камила. А това означаваше, че по-изостаналите возила внезапно налетяха върху купчината, която изведнъж се уголеми поради липсата и на най-елементарни спирачки.

Хваналият се за главата Ринсуинд проследи с поглед едно изтърколило се встрани колело, после се примъкна някак към Лудия, който управляваше свръхбързите си коне.

— Господин Лудия, според мен вече можете да позабавите — смънка в ухото му.

— Я, ти да не ги изтрепа?

— Е… не всички. Някои избягаха.

— Вземаш ме на подбив, а? — Джуджето се озърна. — Да пукна, ама истината казваш! Хвани тоя лост и дърпай с все сила!

Ринсуинд послушно се вкопчи в дългото парче метал. Спирачките се притиснаха в колелата с непоносимо скрибуцане.

— А защо конете препуснаха така?

— Смеската е от овес и жлези на гущер! — изрева Лудия. — Страшно ги пришпорва!

Колата трябваше да направи широк кръг, докато притокът от адреналин в конското кръвообращение се поизчерпи, и чак тогава се върнаха към местопроизшествието, за да огледат останките.

Джуджето изпсува люто и поклати глава.

— Ама как си ги бастисал само!

— Онзи тип не биваше да ми краде шапката! — намусено отвърна Ринсуинд.

Лудия скочи от седалката и подритна едно потрошено колело.

— Значи тъй постъпваш с хората, дето ти крадат шапката, а? Ако някой ти се изплюе в очите, да не вдигнеш цялата страна във въздуха?

— Шапката си е моя — още по-начумерено промърмори магьосникът.

Не знаеше точно какво се случи. Известно му беше обаче, че е много нескопосан в магиите. Единствените проклятия, които би могъл да произнесе с някаква надежда да се сбъднат, биха звучали горе-долу по следния начин: „Дано след време те навали дъжд и те измокри до кости.“ Или пък: „Дано загубиш някоя дреболия и не я намериш, докато не побеснееш.“ А да накара човек да позеленее… погледна нерешително надолу… да, по кожата на наглеца бяха плъзнали и жълтеникави петна… Не, това не му беше по силите.

Лудия бродеше съсредоточено сред останките. Вдигаше по някое оръжие и след миг го захвърляше презрително.

— Искаш ли камилата? — попита дружелюбно.

Животното стоеше настрана и ги зяпаше неприязнено. Изглеждаше почти невредимо, може би защото навреди доста на останалите при катастрофата.

— По-скоро ще си пъхна крака в месомелачка — заяви Ринсуинд.

— Няма ли да размислиш? Нищо де, вържи я зад колата, ще вземем за нея добри парици в Донесе-Ли-Бира.

Джуджето повъртя в ръцете си многозаряден арбалет домашна изработка, изсумтя и го пусна на земята. Отиде при друго преобърнато возило и лицето му грейна.

— Аха! Ей на туй му викам аз печено на дървени въглища! Пич, днеска сме късметлии с тебе!

— Нима? Виждам най-обикновен чувал със сено.

— Я ми помогни да го натоваря по-бързичко — алчно изрече Лудия, отключвайки задницата на колата си.

— Че какво ценно има в чувал сено?

Задният капак увисна на пантите си. Оказа се, че колата е натъпкана със сено.

— Какво му е ценното ли?! Пич, тука сеното е разликата между животеца и пукясването. А за купа сено хората се колят като едното нищо. Човек без сено е човек без кон, а пък по тия краища щом си без кон, лесно ставаш труп. Чатна ли?

— Извинявай, но… Значи преживях тези опасности заради сено?

Джуджето му смигна като изпечен заговорник.

— Пич, в тайника на колата държа и две чувалчета овес. — Тупна весело Ринсуинд по гърба. — Като си помисля само, че те взех за смотаняк, дето е най-добре да го прегазиш, та да не се мъчи! Пък ти си бил побъркан като мене!

Има моменти, когато е нездравословно да доказваш здравомислието си. Ринсуинд не беше толкова луд да твърди, че не е луд. А и нали напоследък беседваше с кенгуру и намираше сандвичи в пустинята? Не биваше да извръща поглед от неприятните факти.

— Смахнат съм, та няма накъде повече — съгласи се с обезоръжаваща скромност.

— А така те искам! Дай да им приберем оръжието и кльопачката, че няма защо да се размотаваме тука.

— За какво ни е още оръжие?

— За мангизи.

— С труповете какво ще правим?

— Остават си. Нищо не струват.

Докато Лудия приковаваше парчета метал по колата си, Ринсуинд се примъкна предпазливо към зелено-жълтия труп… О, вече имаше и големи черни петна… Взе дълга пръчка и полека свали шапката си от главата му.

Малка осмокрака топка от гневно настръхнала черна козина изскочи и впи челюсти в края на пръчката, от която се издигна струйка дим. Магьосникът остави внимателно парчето дърво на земята, грабна си шапката и избяга.

Пондър въздъхна.

— Сър, изобщо не съм оспорвал правото ви да вземате решения. Само ми се струва, че ако грамадно чудовище най-ненадейно се превърне в пиле пред очите ви, може би не е особено подходящо пилето да бъде изядено.

Архиканцлерът си облиза пръстите.

— А ти какво би предложил?

— Ами… да го изследваме.

— Че и ние тъкмо с това се занимавахме — натърти Деканът. — Изследвахме го посмъртно.

— И то подробно — щастливо добави Професорът по неопределени изследвания и се оригна щастливо. — Моля за извинение, госпожо Уитлоу. Ще си вземете ли още от гър… — долови навреме непреклонния поглед на Ридкъли и се поправи: — … от предницата на пилето?

— Преди всичко открихме — авторитетно заяви Архиканцлерът, — че това чудовище повече няма да застрашава живота на магьосници, отбили се случайно на островчето.

— Нали забелязахте колко бързо се промени? — умърлушено попита Пондър.

— И какво толкоз?

— Това е неестествено.

— Господин Стибънс, нали точно ти твърдиш, че е естествено едно нещо да се превръща в друго?

— Но не и толкова светкавично!

— А наблюдавал ли си лично някога тази твоя еволюция?

— Разбира се, че не съм. Всъщност никой не е…

— Видя ли? — отрони Ридкъли с глас, който не допускаше повече спорове. — Може би наблюдавахме именно еволюция с нормална скорост на промяната. Вече изтъкнах, че според мен това е най-логично. Безсмислено е да се превръщаш в птица на час по лъжичка, нали? Днеска човчица, утре крилце… Тогава щяхме да виждаме адски нелепи уроди наоколо. — Другите магьосници се закискаха единодушно. — А нашето чудовище сигурно си е помислило: „Олеле, твърде много са, я да се превърна в нещо, което би им допаднало.“

— На вкус — добави ухилен Деканът.

— Може това да е добра стратегия за оцеляване, но само до определен момент — заключи Архиканцлерът.

Пондър се зазяпа нещастно в небесата. Всичко звучеше толкова добре, докато си го повтаряше на ум. Изчиташе разни старинни книги, после размишляваше дълго и упорито, накрая в главата му се подреждаше малка спретната теорийка, досущ като думи, изписани с лъскави кубчета. А когато пускаше творението си в белия свят, то обикновено налиташе направо на някого от старшите преподаватели… Който пък неизменно задаваше дяволски тъп въпрос, обаче Пондър все не успяваше да измисли отговора навреме. Как да помагаш на прогреса, когато си имаш работа с такива мозъци? Ако на някое божество му хрумнеше да изрече: „Да бъде светлина!“, те непременно биха изсумтели: „Защо? На тъмно си ни беше много удобно.“

Старци. В това беше проблемът. Пондър не жалеше за някогашните традиции в Университета, защото и той беше към края на третото си десетилетие, заемаше умерено важен пост в достопочтеното учебно заведение, значи ставаше чудесна мишена за ламтежите на някои новаци. Тоест щеше да стане, ако и новаците не седяха нощем пред Хекса, докато очите им започнеха да парят.

И без това не мечтаеше да се издигне в йерархията. Щастието би било пълно за него, ако тези хора можеха да го изслушат поне пет минути, без да вдигат рамене и да мърморят: „Добре си го измислил, Стибънс, само че ние вече опитвахме и нищо не постигнахме.“ Или: „А, откъде ще вземем пари за толкова скъпо начинание?“

Те никога не си правеха труда да научат или да запомнят нещо освен факта, че всичко преди е било много по-добро. Караха се за дреболии като питомците на детска градина и единственият, който казваше нещо смислено, беше орангутан.

Пондър злобно разръчка жаравата в огъня.

Другите магьосници любезно бяха стъкмили за госпожа Уитлоу примитивна колиба от клони и големи листа, съшити с лиани. Икономката им пожела лека нощ и свенливо дръпна живата завеса на входа.

— Много достолепна дама — отбеляза Ридкъли. — Май и аз ще си лягам.

Край огъня вече се разнасяше хъркане.

— Все някой трябва да пази през нощта — напомни Пондър.

— Добре си се сетил — смънка сънливо Архиканцлерът. — Заеми се с това.

Пондър скръцна със зъби и се обърна към Библиотекаря, който отново временно обитаваше света на двуногите и трепереше нещастно под едно одеяло.

— Сър, поне за вас тук е като у дома, нали?

Орангутанът завъртя глава несговорчиво.

— А вие бихте ли желал да чуете за една друга чудатост на това място?

— Ууук?

— Плавеят. Никой не ме слуша, но е важно. Изгорихме няколко купчини и всички си бяха обикновени клони и пънове. Никакви дъски или парчета от сандъци. Само естествени остатъци.

— Ууук?

— Това означава, че сме далеч от най-оживените морски… О, не! Недейте!

Библиотекарят отчаяно сбърчи нос.

— Съсредоточете се по-бързо върху представата, че имате ръце и крака!

Орангутанът кимна унило и кихна.

— Ок-ок? — изкряка той, когато прие новата си форма.

— Поне сте живо същество — тъжно промълви Пондър. — Е, може би сте възголемичък за пингвин. Смятам, че това е стратегията за оцеляване на вашето тяло — опитва се да налучка формата, която ще остане устойчива.

— Ок-ок?

— Странно, защо ли червената козина се запазва всеки път?…

Библиотекарят го изгледа ядно, отдалечи се тромаво по брега и се сгуши в купчинка гладки пера.

Пондър плъзна поглед по натръшкалите се около огъня магьосници. Явно той щеше да бъде на стража, ако ще и заради обстоятелството, че никой друг не пожела да се нагърби със задачата. Нищо ново.

Някакви твари писукаха в клоните. Морето фосфоресцираше. Звездите блещукаха все по-ярко в сгъстяващия се мрак.

Пондър се взря в тях. Поне можеше да разчита на…

Изведнъж се досети още какво не беше наред.

— Архиканцлер!

„И откога си луд?“

Лошо начало… Не можеше да измисли как да подхване разговора.

— Слушай… — започна Ринсуинд. — Не очаквах да срещна джудже и тук.

— А, за туй ли се чудиш? Семейството се тръсна в тая земя чак от Нееготинфиорд, когато бях мъничък. Уж искали да потършуват край брега, пък като почнал един ураган… Докато се усетим, вече бяхме корабокрушенци, затънали до колене в папагали. Страхотен късмет! Иначе щях сега да ровичкам камънаци в някоя замръзнала мина. А тука едно джудже може да ходи изпъчено, вместо да се гърби из тунелите. Та тъй. Заселихме се, татко ми дори има цяла верига пекарни в Датиго.

— Джуджешки хляб ли продава? — досети се Ринсуинд.

— Че какво друго? Нали благодарение на хляба оцеляхме през хиляди мили океан, гъмжащ от акули. Ако не си носехме и чувалчето…

— … не бихте имали с какво да пребивате акулите до смърт, нали?

— А, виждам, че и ти разбираш от хляб.

— Датиго голям град ли е? Има ли пристанище?

— Чувал съм да разправят нещо подобно. Никога не се вясвам из оня край. Харесвам си живота на чист въздух.

Земята потръпна. Дърветата край коловозите се разклатиха, макар да цареше пълно безветрие.

— Намирисва ми на буря — промълви магьосникът.

— Туй пък какво е?

— Е, сигурно знаеш — учуди се Ринсуинд. — Дъжд.

— Хиляди пламтящи крави! И ти ли вярваш в глупотевини? Дядо ми ги дрънкаше всеки път, като се налееше с бира. Приказчици… От небето падала вода, разбираш ли! Поне ти не ме занасяй.

— Тук не се ли случва?

— Ама как искаш да се случи?!

— Само че там, откъдето идвам, се случва честичко.

— Хайде, бе! И как първо стига до небето, та да падне после? Водата е тежичка, ако не си забравил.

— О, тя… Ами тя… Май слънцето я засмуква или нещо подобно.

— Как?

— Де да знам. Ама така става.

— И после си пада от небето, ей тъй?

— Да!

— Безплатно, а?

— Ти никога ли не си виждал дъжд?

— Слушай, бе, всички знаят, че мястото на водата е дълбоко под земята. Капка здрав разум да имаш, ще ти светне що е тъй. Тежка е и се стича надолу. Пич, никога не съм зървал и капчица да се размотава във въздуха.

— И според теб откъде се е взела, за да се събере под земята?

Лудия се вторачи смаяно в него.

— А планините откъде са се взели?

— Какво общо имат планините? Те просто са си по местата!

— Аха, значи не падат от небето?

— Разбира се! Нали са много по-тежки от въздуха!

— Водата да не е лека? Имам две варелчета под колата. Я се опитай да ги вдигнеш наведнъж!

— Тук изобщо ли нямате реки?

— Имаме, и още как! Пич, в тая страна има всичко!

— Хубаво, де, как водата попада в реките?

Джуджето изглеждаше крайно озадачено.

— Ама за какво ни е вода в реките? Какво ще прави там?

— Ще си тече към морето…

— Леле, какво прахосничество! Туй ли й позволявате по вашите краища?

— Не че й позволяваме… Така си е поначало…

Лудия се вторачи преценяващо в Ринсуинд.

— Хм, пък после на мен ми викат, че съм луд…

Магьосникът се примири. В небето нямаше и помен от облаче. Само че земята се разтресе отново.

Архиканцлерът се пулеше сърдито към небето, сякаш то се стремеше да го оскърби.

— И какво — нито едно ли?

— Ами формално погледнато, нито едно съзвездие не ни е познато — трескаво избълва Професорът по неопределени изследвания. — Все пак преброихме три хиляди сто деветдесет и една конфигурации, които бихме могли да наречем Триъгълника, но Деканът твърди, че някои не влизали в сметката, защото включват същите звезди…

— Аз не разпознах нито една звезда — заяви Старшият дискусионен наставник.

Ридкъли разпери ръце.

— Нали съзвездията постоянно се променят по мъничко? Костенурката се носи в пространството и…

— Не с такава скорост! — отсече Деканът.

Смутените магьосници се взираха в нощта.

Съзвездията около Света на Диска наистина бяха променливи, което пък означаваше, че астрологията се състоеше в неуморни авангардни изследвания, вместо — както е на други места — да представлява начин да печелиш добре, без да се трудиш. Но и жителите на Диска честичко се чудеха как е възможно човешките чудатости и приумици да бъдат толкова закономерно и неизменно определяни от подредбата на огромни плазмени кълба, които са отдалечени на безброй мили и почти без изключение дори не са чували за човечеството.

— Заклещихме се на друг свят! — изпъшка Старшият наставник.

— Ъ-ъ… Не ми се вярва — успокои го Пондър.

— Сигурно имаш по-правдоподобна хипотеза.

— Ъ-ъ… Виждате ли онова голямо струпване на звезди, ей там?

Магьосниците обърнаха глави към гъстия куп от ярки точици ниско над хоризонта.

— Красиво е — вдигна рамене Архиканцлерът.

— Според мен именно него наричаме Малката скучна група от бледи звезди. Формата е същата — осведоми ги Пондър. — Сър, знам какво ще кажете: „Ама това е доста по-големичко.“ Само че може да са изглеждали точно така, когато Великата А’Туин е била значително по-близо до тях преди хилядолетия. С други думи, сър… — Пондър си пое дъх. Опасяваше се от реакцията на по-старшите магьосници. — Мисля, че сме се върнали назад във времето. И то с хиляди години.

Този път се сблъска с обратната страна от особняшките характери на магьосниците. Макар че се отличаваха със способността да спорят разгорещено поне половин час дали днес е вторник, случваше се да преглътнат и най-възмутителния факт в крачка. А на Старшия наставник май дори му олекна.

— О, това ли ни бил проблемът?

— Все някога трябваше да се случи — вдигна рамене Деканът. — Никой не е доказал, че другият край на онези дупки води към същото време.

— Връщането обаче става по-трудничко — замислено отбеляза Ридкъли.

— Ъ-ъ… Сър, може би не е толкова просто.

— Стибънс, според теб има ли нещо по-сложно от намирането на обратния път през пространството и времето?

— Исках да кажа — смотолеви Пондър, — че вероятно няма и къде да се върнем.

За миг стисна клепачи. Сега вече нямаше да му се размине.

— Разбира се, че има — подсмихна се Архиканцлерът. — Бяхме там тази сут… Добре де, вчера. Естествено вчера и хиляди години в бъдещето.

— Разберете, ако не внимаваме, може и да променим бъдещето. Самото ни присъствие в миналото му въздейства. Нищо чудно вече да сме тласнали историята по друг път. Бях длъжен да ви изтъкна тази възможност.

— Ридкъли, момчето говори смислено — подкрепи го Деканът. — Между другото, не оставихме ли за допиване малко от оня ром?

— Да, ама тук няма никаква история — напомни Архиканцлерът. — Това е само едно забутано безлюдно островче.

— Опасявам се, сър, че и дребните въздействия понякога водят до страшни последици.

— Ха, тъкмо от страшни последици нямаме никаква нужда. А ти какво би предложил?

Разговорът потръгна прекалено добре. Ами че те почти се вслушваха в доводите му! Пондър си позволи заблудата на човек, който е паднал петдесетина метра невредим и смята, че последните сантиметри са незначителна формалност.

— Ще си послужа с класическата метафора, сър. Най-важно е да не убиете собствения си дядо.

В този миг се хласна в скалата.

— Откъде ти хрумна? — сви вежди Ридкъли. — Защо, по дяволите, да го убивам? Старецът беше голям симпатяга.

— Тоест случайно… — замънка Пондър. — Но предпазливостта не е излишна…

— Тъй ли било? Охо, ти май си убеден, че всеки ден затривам някого съвсем случайно. Между другото обаче не виждам дядо си наоколо…

— Сър, това е само пример за вероятните опасности. Проблемът е в причинно-следствените връзки и те…

— Господин Стибънс, проблемът е в неочакваната ти увереност, че всички сме готови да си избием предците, щом се върнем в миналото. Виж какво, момченце, ако срещна дядо си, ще го почерпя едно питие и непременно ще го убедя, че отровните змии хапят и когато им крещиш оглушително. Не се съмнявам, че по-късно ще ми бъде много благодарен за това сведение.

— Защо? — не схвана Пондър.

— Защото само така за него ще има и „по-късно“.

— О, не, сър! Това би било още по-лошо, отколкото да го простреляте!

— Нима?

— Ами да!

— Господин Стибънс — ледено изрече Архиканцлерът, — твоето мислене изглежда си служи с един-два логически похвата, които са ми напълно чужди. Да смятам ли, че ти възнамеряваш да простреляш собствения си дядо, ако го срещнеш?

— Няма такова нещо! — озъби се Пондър. — Дори не го знам как изглежда. Починал е, преди да се родя.

— Аха!

— Ама защо се счепкахте? — недоумяваше Деканът. — Попаднали сме в много по-далечно минало. Значи ничий дядо още не се е появил на бял свят.

— Какъв късмет за дядото на Стибънс… — поклати глава Ридкъли.

— Сър, не ме разбрахте! Моля ви да ме изслушате без предубеждения! Опитвах се да обясня, че всяко действие в миналото променя бъдещето. Затова и мъничките грешки водят до невероятни последици. Да речем… Сега настъпвате небрежно някоя мравчица, но заради това някой може изобщо да не се роди.

— Сериозно ли говориш?

— Да, сър!

Архиканцлерът изведнъж се развесели.

— Ха, идейката си я бива. Сещам се тутакси за двама-трима, без които историята може да мине съвсем безболезнено. А имаш ли представа как да открием бързичко най-подходящите за целта мравки?

— Нямам! — Пондър отчаяно се мъчеше да открие въображаемата пролука в ума на Ридкъли, където да подпъхне лоста на озарението. Суетата го подведе да си помисли, че я е намерил. — Сър… Ами ако настъпите собствената си мравка, образно казано?

— Чакай малко… Значи може да смачкам някоя мравка и така да преобърна историята, че да не се родя, тъй ли?

— Да! Да! Правилно ме разбрахте!

— И как ще стане? — озадачи се Архиканцлерът. — Аз не съм произлязъл от мравките.

— Ъ-ъ, такова… — Пондър усещаше как приливът на взаимното неразбиране се надига наоколо, но храбро отказваше да се удави. — Ако предположим… Мравката е ухапала нечий кон, ездачът паднал, а пък е носел важно известие… Последвала страшна битка, в която обаче някой от праотците ви не е бил убит…

— И как тази мравка е прекосила океана, за да си изиграе ролята? — невинно попита Ридкъли.

— Ами вкопчила се е в някой клон — подсказа услужливо Деканът. — Направо не е за вярване какви твари се носят от земя до земя върху парчетии дърво. Буболечки, гущерчета, дори гризачи.

— Ха, а после как е пропълзяла от брега чак до онова бойно поле?

— Вкопчила се е в крака на някоя птица — мъдро отсъди Деканът. — Четох в една книга, че и това се случвало. Дори хайверът на рибите понякога се пренасял така от езеро в езеро.

— Ама че упорита и решителна мравка — промърмори Ридкъли, поглаждайки брадата си. — И все пак признавам, че на този свят има и по-странни неща.

— На всяка крачка — изсумтя Старшият наставник.

Пондър сияеше. Успешно се справиха с твърде оплетена метафора.

— Само едно не ми е ясно — проточи Архиканцлерът. — Кой ще настъпи мравката?

— Моля?!

— Не е ли очевидно? Ако аз я настъпя, значи няма да ме има. Но щом ме няма, не може аз да съм я настъпил. — Ридкъли добродушно сръга Пондър в ребрата с едрия си показалец. — Господин Стибънс, не ти липсва мозък в главата, но понякога се чудя дали наистина се стараеш да прилагаш логиката към реалността. Каквото се е случило, такова си остава. Звучи разумно, нали? О, не се умърлушвай! — Архиканцлерът може би съвсем искрено обърка безсилната ярост, изписана по лицето на Пондър, със срама. — Натъкнеш ли се на нещо по-сложно, не забравяй, че моята врата е винаги отворена.[11] В края на краищата аз съм Архиканцлерът на Университета.

— Извинете, но все пак можем ли да настъпваме мравки или не? — раздразнено попита Старшият дискусионен наставник.

— Както желаеш — щедро разреши Ридкъли. — Всъщност историята зависи от това дали ще настъпиш мравките, които ти попаднат под краката. И без това вече си ги настъпил, обаче сега ще ти е за пръв път именно защото си го направил преди. Тоест и преди, и сега.

— Сериозно ли говориш?

— Определено.

— Е, щом е така, не трябваше ли да обуем ботуши по-голям номер? — смути се Ковчежникът.

— Харесваш ми, когато се стараеш да мислиш ясно. — Ридкъли се протегна. — Ами няма какво да умуваме повече. Я пак да поспим. Денят беше трудничък.

Някой обаче бдеше.

Щом магьосниците отново се унесоха в сънища, над тях закръжи мъждукаща светлинка като запалена струйка блатен газ.

Богът беше всемогъщ, макар и на съвсем мъничка територия. Беше и всезнаещ, но само колкото да е наясно, че макар да му е известно всичко, то не е онова, голямото Всичко, а само частта от него, отнасяща се за острова.

Да му се не види! Нали предвиди, че цигареният храст може да създаде излишни затруднения? Трябваше да го заличи още когато започна да никне. Изобщо не бе имал намерение положението да се изплъзне от контрол.

Разбира се, жал му беше за първото… хм, островърхо същество, но пък и нямаше за какво да се обвинява, нали? На всяка жива твар й се налага да яде. А някои създания, които се появяваха на острова, изненадваха дори него. Имаше и такива, които не успяваха да се задържат поне пет минути в една и съща форма.

Въпреки главоболията си позволи горда усмивчица. Само два часа минаха от признанието на съществото на име Декана, че му се пуши до сълзи, до съзряването на странните, наситени с никотин плодове по клонките на храста. Това си беше еволюция в действие.

За съжаление личеше, че съществата ще започнат да тършуват още по-усърдно за отговори на въпросите си.

Този бог — почти единствен сред себеподобните си — смяташе въпросите за полезно явление. Всъщност се привързваше към хората, които подлагаха на съмнение предразсъдъците, отхвърляха суеверията, разбиваха оковите на невежеството, накратко — служеха си с мозъците, дадени им от техния бог. Е, да, всъщност не им бяха дадени от никакъв бог, значи задължително трябваше да упражняват тези мозъци, развивали се милиони години в отговор на външни стимули и заради нуждата да контролират по-добре ръцете си — поредната идея, с която той много се гордееше. Тоест щеше да се гордее, ако съществуваше.

Все пак и в свободомислието трябваше да се спазва мярата. Не може хората да си мислят каквото си щат, нали?

Светлинката угасна и се появи в свещената пещера навръх планината. Богът съзнаваше, че формално погледнато, пещерата не е свещена, защото за тази цел са необходими вярващи, а той изобщо не желаеше да си има работа с тях.

Обикновено бог без свое паство е не по-могъщ от перце, литнало с урагана, но тъкмо този отлично се справяше и без тях по незнайна за самия него причина. Може би защото вярваше толкова настървено в себе си? Е, добре, не в себе си, тъй като вярата в божества е ирационална. Вярваше в делата си.

Гузно обмисли идеята да сътвори още няколко гръмогущера с надеждата, че ще закусят с натрапниците, преди да са станали прекалено нахални. Отхвърли бързо хрумването си като недостойно за едно съвременно, подпомагащо прогреса божество.

В тази част на пещерата имаше почти безбройни рафтове с кутийки семена. Избра си едно семе от тиква и си взе инструментите.

Бяха уникални. Абсолютно никой друг в света нямаше толкова миниатюрна отвертка.

Един зелен поник изскочи от гниещия горски боклук още с първия лъч на зората, веднага разпери две листенца и се захвана да расте сериозно.

Над богатата почва се гърчеха филизи като бели червейчета. Нямаше време за умереност. Търсещ корен напипа дълбок подземен поток.

След няколко минути храстите около доста наедрялото растение започнаха да вехнат.

Главният филиз пълзеше упорито напред към океанския бряг. Пипалца се надигаха от него и се увиваха около най-удобните клони. Използваха големите дървета за опора и пътьом изтръгваха по-слабичките храсти, на чието място веднага се забиваха още корени.

Богът не бе имал време за изтънченост. Заложените в гените на растението указания бяха сглобени надве-натри от подръчни материали.

Най-сетне първият филиз стигна до водата. Корени се окопаха в пясъка, избуяха листа и растението разгърна единствения си женски цвят. Мъжките, значително по-малки, вече се бяха наредили по стъблото.

Този етап в процеса не беше предвиден от бога. Често се вайкаше, че най-големият проблем в еволюцията е нежеланието й да изпълнява строги заповеди. Понякога материята сама решава кое е най-добро за нея.

Тънко гъвкаво пипало се сви като пружина, после се стрелна подобно на хвърлено ласо и улови прелитаща мушица. Изви се назад, топна ужасеното насекомо в прашеца на мъжки цвят, а после с бързината на изплющял камшик го стовари в очакващото венчелистче на женския.

Само няколко секунди по-късно цветът опада, а малкото зелено топче под него набъбна. Когато хоризонтът порозовя, Argo nauticae uniquo беше готово да даде първия и единствен свой плод.

Огромна перка поскръцваше на вятъра върху решетеста метална кула, където бе закрепена табела „Донесе-Ли-Бира“.

— Що пък да си нося — промърмори Лудия и подкара конете нататък.

Минаха по дървен мост, макар че Ринсуинд не разбираше защо някой е похабил труд и време да го построи над ивица сух пясък.

— Как тъй само пясък? — учуди се джуджето на въпроса му. — Туй е Мързеливата река.

Наистина след малко по пясъка мина малка лодка. Теглеше я камила и возилото развиваше прилична скорост на четирите си колела.

— Лодка… — леко зашеметен промълви магьосникът.

— Хе, за пръв път ли виждаш лодка?

— Досега не ми е хрумвало, че може да се задвижват с педали… — прошепна Ринсуинд, щом огледа внимателно едно кану.

— Ако излезе добър вятър, ще опънат и платното.

— Но… Въпросът може да ти се стори смахнат и все пак… Защо трябва да имат формата на лодки?

— Защото е най-подходяща за лодки.

— А, ясно. Предполагах, че обяснението е напълно в съгласие със здравия разум. Камилите обаче как попадат тук?

— Хората разправят, че се носят с океанските течения върху дървени парчетии. Да знаеш, по брега можеш да намериш какво ли не.

Донесе-Ли-Бира се откри пред погледите им. Добре, че имаше табела, иначе можеха да го подминат, без да забележат. Ринсуинд си напомни, че тук е винаги горещо, затова пък никога не вали. Къщата би послужила само да отбележи разликата между „вън“ и „вътре“.

— Нали каза, че е голям град?

— Цяла улица. Дори си има кръчма.

— Аха, това е улица… А онази купчина греди е кръчмата, така ли?

— Ще ти хареса. Крокодила е съдържателят.

— Защо го наричат Крокодила?

Прекараната на пясъка нощ не помогна много за доброто настроение на старшите магьосници. Архиканцлерът помогна още по-малко. Не само обичаше да ляга късно, а му допадаше и да става рано. Понякога минаваше направо от едното състояние в другото, забравяйки промеждутъка за сън.

— Хайде, колеги, не се излежавайте! Кой е готов да потичаме по брега? Победителят може и да спечели някоя малка награда.

— О, богове! — изстена Деканът и се обърна на другия хълбок. — Той прави лицеви опори!

— Не бих искал никой да се заблуди, че подстрекавам към възстановяването на предишните мрачни традиции — подхвана Професорът по неопределени изследвания, опитвайки се да изтръска песъчинките от ушите си, — но някога имахме навика да ликвидираме навреме такива магьосници.

— Да, ама имахме навика и да се ликвидираме помежду си — напомни Деканът.

— По това дърво се катери рак — съобщи Лекторът по съвременни руни, легнал под клоните. — Истински.

— Правилно — потвърди Старшият дискусионен наставник. — Така ги наричат — катерещи се раци.

— Защо?

— Като малък имах една книжка — намеси се Професорът. — Беше за един корабокрушенец на островче досущ като нашето. Мислеше си, че е съвсем сам, но един ден откри следа на пясъка. Имаше и картинка.

— Една следа ли? — изпъшка Деканът, който седна предпазливо и се хвана за главата.

— Ами да… Щом я видя, той разбра, че…

— … на острова има и смахнат еднокрак шампион на дълъг скок? — довърши кисело Деканът.

— Е, подразбираше се, че после той откри и други следи…

— Как копнея и аз да съм самичък на безлюден остров — промърмори унило Старшият наставник, наблюдаващ утринната гимнастика на Ридкъли.

— Аз ли още не съм се събудил — попита неуверено Деканът, — или наистина заседнахме на островче хиляди години в миналото?

— Наистина.

— Опасявах се от това. Закуска намира ли се?

— Стибънс откри рохки яйца.

— Какъв трудолюбив младеж! — одобри жалостиво Деканът. — И къде ги е открил?

— На едно дърво.

Паметта на Декана се събуди изведнъж.

— Дърво с рохки яйца?

— Да — потвърди Старшият наставник. — Много са вкусни заедно с плодовете на хлебното дърво.

— Дали няма да чуя ей сега, че тук има и дърво с лъжици по клоните?

— Не, разбира се!

— Радвам се.

— Защото е храст.

Старшият наставник му подаде малка, още влажна дървена лъжица с вехнещи листенца по дръжката.

— Храст, раждащ лъжици… — замаяно промълви Деканът.

— Според младия Стибънс е напълно логично. Той каза, че в края на краищата и ние сме започнали да си служим с тях, защото ни вършат работа, пък и вечно ги губим някъде. Щом го изрече, Стибънс се разрида.

— Въпреки това може би е прав.

— Гласувам да се махнем оттук възможно най-скоро — заяви Професорът. — Днес трябва да обърнем сериозно внимание на идеята за построяване на кораб. Никак не ми се иска да срещнем още един от онези грамадни гущери.

— Тук има само по едно от всичко, забрави ли?

— Значи ще бъде още по-неприятна твар.

— Я слушай — наежено започна Деканът, — нали вчера претърсихме острова и установихме, че липсва библиотека? Нелепо е! Как ще свършим работата, без да поглеждаме в справочника?

— А… защо… не опитаме направо? — заекна Старшият наставник. — Да проверим… кое се държи на водата, а кое — не.

— Ето, започнахме да си приказваме простотии…

Ринсуинд се хилеше, а очите му се оцъклиха.

— Та значи… ти си крокодил.

— Т’ва да не те притешнява?

— Не! О, не! Имаш ли и друго… име?

— Тука вшички ми викат Донго.

— А… как наричате тази течност?

— Бира — сдържано го осведоми крокодилът. — Ами ти как я наричаш?

Барманът носеше мърлява риза и шорти. Едва когато видя тези гащета, скроени за същество с твърде къси крака и прекалено дълга опашка, Ринсуинд оцени колко е трудно шивашкото изкуство.

Вдигна стъклената чаша, за да погледне течността на светлината. Хм, точно в това беше проблемът. Светлината проникваше през бистрата бира. Анкх-Морпоркската бира беше — формално погледнато — пиво, тоест нещо като гъста отвара от ечемик и хмел. Пораждаше всевъзможни усещания в устата. Имаше си и аромат, за който човек предпочиташе да не се замисля. Имаше и плътност. Утайката в халбата лесно се обираше с вилица.

А тази измишльотина беше лекичка и искряща. Изглеждаше, сякаш някой вече я е изпил. Вкусът обаче беше безупречен. И не натежаваше на стомаха като камък. Слабичка, разбира се, но не си струваше да обиждаш бирата, която пият чужденците, ако си попаднал на тяхна територия.

— Доста е добра — престраши се Ринсуинд.

— Тебе откъде те довя вятърът?

— Аз… Ами довлякоха ме океанските течения.

— Че как намери мяшто при вшичките онежи камили?

— Сместихме се някак.

— Браво. Ждрави лакти имаш.

Ринсуинд имаше нужда от карта. Не географска, макар че и тя нямаше да му е излишна, а карта от онези, които показват къде ти е главата в момента. Обикновено не виждаш крокодили да шетат зад барплота, но май всички останали в тази сумрачна пещера от греди приемаха това за съвсем естествено. Е, да, сред тези „всички“ имаше три овце в гащеризони и две кенгурута, които мятаха стрелички по мишена.

Отгоре на това овцете не бяха точно овце. Във външността им се забелязваха и намеци за нещо… човешко. Имаха си стърчащите уши, къдравата козина, овчия поглед, но пък стояха изправени, а пръстите на ръцете им боравеха ловко с чашите. Ринсуинд изобщо не се съмняваше, че е невъзможно да кръстосаш хора и овце. Иначе явлението отдавна щеше да е установен факт в някои по-затънтени селски райони.

Подобна промяна личеше и в двете кенгурута. И ушите, и муцуните им си бяха животински, само че се облягаха небрежно на бара и се наливаха с прозрачна бира.

Накратко казано, Ринсуинд не можеше да повярва, че вижда животни. Тръсна глава и отпи още една глътка.

Не му се искаше да обсъжда темата с Крокодила Донго. Напипваше морално-философски проблеми в желанието да сподели с един крокодил, че в бара му са влезли кенгурута.

— Още една бира ишкаш ли? — предложи Донго.

— Ъхъ, добре ще ми дойде — призна си магьосникът.

Озърна се за миг към поразпрания плакат на стената. Беше реклама на бира марка „Ру“. Едно кенгуру държеше халба и се хилеше многозначително. Незнайно защо му изглеждаше познато.

— А бе, нещо залязвам… — Ринсуинд опита отново. — Да де, забелязвам, че някои хора са злачни… не бе, различни.

— Прав ши. Штарият Джо Талпата дошта е жатлъштял — съгласи се Донго, триейки неуморно с кърпа чистите чаши.

Ринсуинд сведе поглед.

— Тия крака… Чии са?

— Гошподинчо, да не ти е жле?

— Може нещо да ме е ухапало — смънка Ринсуинд.

Изведнъж го обзе неистова нужда.

— Мини отжад — подсказа навреме крокодилът.

Магьосникът се затътри натам и опря в желязна колона, която го стисна в юмрука си и го вдигна, за да го разгледа по-отблизо. Ринсуинд плъзна поглед по ръката и стигна до озверяло лице, чието изражение заявяваше, че огромни количества бира търсят с кого да се сбият, а тялото няма нищо против.

Ринсуинд съзнаваше някак на пресекулки, че в неговия случай бирата иска да избяга. В подобни моменти тя винаги има думата.

— Ей, слушах те к’ви ги дрънкаш — рече течността в тялото на великана. — Ти отде си бе, господинчо?

— От Анкх-М’порк.

Имаше ли смисъл да лъже в такъв миг? Барът се смълча.

— И к’во с’а, домъкна се да ни зимаш на подбив, щото къркаме бира, млатим се и приказваме по нашенски, а?

Част от бирата на магьосника успя да изфъфли:

— А бе, няма проблеми.

Нападателят го придърпа, докато се озоваха лице в лице. Ринсуинд за пръв път виждаше толкова грамаден нос.

— Ей, що не оставиш мойто другарче на пода? — прозвуча делово предложение.

Лудия стоеше на вратата. Другите побързаха да му се махнат от пътя.

— Дребосък, и ти ли си търсиш боя, а?

Ринсуинд беше пуснат веднага, а огромната твар се завъртя с лице към джуджето, стискайки юмруци до побеляване.

— Изобщо не го търся, ами щом вляза в някоя кръчма и се почва — съобщи Лудия и измъкна нож. — Айде, Уоли, кротувай и не закачай човека.

— Ей, ти на туй ли му викаш нож, бе? — Великанът извади нещо, което в нормална ръка би могло да се нарече меч. — Глей аз на к’во викам нож.

Джуджето наистина го погледа секунда-две, пресегна се зад гърба си и добави още нещо към въоръжението си.

— Без майтап? Няма проблеми. Аз пък викам на туй арбалет.

— Това е дънер — отсече Ридкъли, щом привърши за секунда инспекцията на работата, свършена от комисията по корабостроителство.

— О, много повече от обикновен дънер… — вироглаво започна Деканът.

— Да де, сложили сте му мачта и сте вързали на нея хавлията на Ковчежника. Въпреки това си остава дънер, Декане. От единия край още стърчат корени, а от другия — клони. Дори не сте го издълбали. Това е дънер и точка по въпроса.

— Ама се трудихме часове наред — оплака се Старшият дискусионен наставник.

— Освен това не потъва — подчерта Деканът.

— Разбира се, само че вълните ще го подмятат, както си искат. И от нас се очаква да го яхнем, тъй ли?

— Не, това е едноместната версия — обясни Деканът. — Решихме да го изпробваме, а после да опитаме как ще плават много такива, ако ги вържем…

— Тоест ще правите сал, а?

— Общо взето — неохотно промърмори Деканът. Би предпочел по-звучно име за творението. — Очевидно е, че изработката му е продължителен процес.

Архиканцлерът кимна. Колкото и да беше странно, настрои се уважително. Старшите магьосници бяха успели да извървят за един-единствен ден пътя на технологично развитие, изминат от човечеството за столетия. Току-виж, до вторник измислят истинско кану.

— И кой от вас ще проведе изпитанията? — осведоми се учтиво.

— Мислехме си дали Ковчежникът не би могъл да даде своя принос на този етап.

— Той сам ли предложи?

— Убедени сме, че ще поиска да участва напълно доброволно.

Само че Ковчежникът не им беше подръка, а бродеше безцелно и щастливо из пълната с буболечки джунгла.

Той пръв би признал, че не е най-устойчивият психически представител на човешката раса.

Можеше да се твърди обаче, че е луд само по външния периметър на съзнанието си. И като момче не изпитваше особен интерес към магията, затова пък много го биваше в смятането. А дори институции като Невидимия университет имат нужда от някого, който да скърпва баланса. Ковчежникът успя да оцелее през множество вълнуващи за Университета години, като се заключваше в стаята си и смяташе прилежно на хартия, докато зад вратата сериозно се упражняваха по практическо деление и изваждане.

По онова време взаимното изтребление между магьосниците още беше предпочитаният и законен начин да се издигнеш. Но той не беше изложен на истински заплахи, защото никой друг не искаше да стане ковчежник.

А после Муструм Ридкъли се настани на поста Архиканцлер и сложи край на убийствата, защото се оказа неунищожим. И по свой, твърде особен начин осъвремени нравите в Университета. Другите старши магьосници му угаждаха, защото имаше навика да им крещи, ако се инатяха. Те скоро осъзнаха, че е истинско облекчение да си изядеш вечерята, без преди това да следиш зорко дали още някой ще се престраши да набоде на вилицата си първото парченце. Харесваше им и да не проверяват внимателно телесно — психическото си състояние веднага след ставане от леглото всяка сутрин.

Но за Ковчежника настанаха трудни времена. Всичко в Муструм Ридкъли му опъваше нервите. Дори когато само говореше, гласът на Архиканцлера притежаваше силата, с която повечето хора викат. Разтърсваше пода, вместо да ходи кротко. Носеше се като стихия по коридорите и непрекъснато губеше важни бележки, затова пък отричаше неуморно, че изобщо ги е виждал. Налегнеше ли го скуката, започваше да стреля с арбалет по мишени на стените. И беше агресивно жизнерадостен. Никога не боледуваше и смяташе болестите на останалите за признак на немарливост. Нямаше чувство за хумор, обаче все напираше да разказва вицове.

Ковчежникът не знаеше защо се дразни до полуда. Нали самият той нямаше чувство за хумор? И се гордееше с това. Не беше човек, който се киска. Все пак се досещаше, макар и абстрактно, как трябва да звучат шегите. А Ридкъли ръсеше вицовете си, както жабата се занимава със счетоводство.

Затова Ковчежникът намираше спокойствие, обитавайки само вътрешността на главата си, където не му се налагаше да чува никого и се рееше сред облаци и цветя.

Но изглежда външният свят се просмукваше по малко през черепа му, защото той и в момента старателно настъпваше по някоя мравка. Една по-практична част от съзнанието му се надяваше настървено, че дребните твари се намират поне в невъобразимо далечно родство с Архиканцлера.

И тъкмо когато се опитваше да промени бъдещето, забеляза нещо като дебел зелен маркуч на земята.

— Хм?

Тръбата беше полупрозрачна и май пулсираше ритмично. Допря ухо до нея и чу смътно бълбукане.

Въпреки че беше леко смахнат, Ковчежникът притежаваше инстинкта на истинския магьосник да се запилява нехайно по опасни места. Затова последва туптящото от живот стъбло.

Ринсуинд се събуди, защото нямаше как да продължи унеса си, когато някой го рита в ребрата.

— А? Кой е?

— Да не искаш и да ти плисна кофа вода на чутурата?

Веднага разпозна бъбривия гласец. Клепачите му се разлепиха.

— Само не това! Ти си илюзия на въображението ми!

— Ясно, налага се пак да те сритам — отбеляза Мърморко.

Ринсуинд се надигна. Беше ранно утро и досега бе лежал в храсталака зад кръчмата. Паметта му пусна филмчето от вчерашния ден.

— Имаше сбиване… И Лудия стреля по онова… онзи, де… с арбалет!

— Само му прикова крака към пода, за да не мърда, докато го налага.

Още спомени се мяркаха в задимения сумрак на мозъка му.

— Ама там и разни животни се наливаха с бира!

— И да, и не — въздъхна кенгуруто. — Опитах се да ти обясня…

— Целият съм слух — обяви Ринсуинд и изведнъж се опули. — Не, целият съм пикочен мехур. Ей сегичка ще се върна.

Бръмченето на мухите и еднаквата в цялата Вселена воня го насочиха към близката колибка. Шмугна се вътре и излетя обратно след миг, подскачайки нервно.

— А… такова… Има един голям паяк на седалката.

— И сега ще го чакаш да си свърши работата, а? Изгони го с шапката си!

Докато принуждаваше опасната твар да отстъпи, Ринсуинд се чудеше защо ли хората се чувстват задължени да използват такава… хм, тоалетна насред хиляди мили дива пустош.

— И не се връщай, че лошо ти се пише — измънка, когато се увери, че паякът не може да го чуе.

Мозъкът често е неспособен да се съсредоточи върху дейността, която ръководи в момента, затова погледът на Ринсуинд се зарея. И тук, както навсякъде по местата за временно и спешно уединение, някой се бе поддал на потребността да надраска стените.

Може би заради ъгъла, под който лъчите проникваха през пролуките, освен обичайните призиви на хора, имащи нужда от други хора, и рисунките, дължащи се на прегрят нагон, а не на действителни спомени, личаха дълбоко врязани изображения на мъже с островърхи шапки.

Ринсуинд замислено се измъкна навън и зашляпа през храстите.

— Няма проблеми — промълви кенгуруто толкова близо до ухото му, че ако не се беше облекчил, щеше да го стори в момента.

— Не вярвам!

— Ще ги видиш къде ли не. Вградени са в страната. Вмъкват се в мислите на хората. Пич, не можеш да се надбягваш с предопределението си.

Магьосникът дори не понечи да спори.

— Ще трябва да разгребеш тази бъркотия — добави Мърморко. — Ти я причини.

— Не е вярно! Мен ме сполетяват разни неща, а не обратното!

— Ей, мога да те изкормя с първия ритник, не забравяй. Искаш ли да се убедиш?

— Ъ-ъ… не.

— А не забеляза ли досега, че като бягаш, само си навличаш още по-големи неприятности?

— Да, ама нали разбираш, мога да избягам и от тях. В това се крие прелестта на системата ми. Смъртта е еднократна, затова пък бягството е вечно.

— Схващам. Но защо ли доста хора твърдят, че страхливецът умирал хиляди пъти, а героят — само веднъж?

— И веднъж стига, нали така?

— Не те ли е срам?

— Не. Смятам да се прибера у дома. Ще стигна до онзи град на име Датиго, ще намеря подходящ кораб и ще се махна.

— Датиго, значи?

— Не започвай да ми разправяш, че градът не съществува.

— О, има го, не споря. И е възголемичък. Натам си се запътил, а?

— И не се опитвай да ми попречиш!

— Виждам, че си настроен решително. — Кенгуруто вдигна рамене. — В такъв случай не ми остава нищо друго, освен да ти помагам и занапред.

Ринсуинд се поизпъчи.

— Сам ще се оправя.

— Дори не знаеш накъде да тръгнеш.

— Ще попитам някого!

— Ами храната? Ще умреш от глад.

— Грешка! — сопна се магьосникът. — Имам изумителни способности. Гледай! — Вдигна най-близкия камък, сграбчи онова, което беше отдолу, и го размаха. — Е, видя ли? Стреснах ли те?

— Много.

— Аха!

— За пръв път виждам глупак, който да постъпи така със скорпион.

Богът си седеше високо в клоните на едно дърво и се занимаваше с особено перспективна буболечка, когато Ковчежникът мина далеч долу.

Е, най-после. Един от тях го намери!

Богът бе погледал опитите на магьосниците в корабоплаването, макар да не проумя каква беше целта им. Доколкото виждаше, те проявяваха интерес към факта, че дървото не потъва във водата. Ами плаваше си. И какво толкова?

Подхвърли бръмбарчето във въздуха. То забръмча насред траекторията си и отлетя с трескаво размахани шарени крилца.

Богът се изнесе от дървото си и се зарея след Ковчежника.

Още не бе решил как да постъпи с тези същества, но за нещастие неговият остров — въпреки старателното планиране — пораждаше всякакви чудати явления.

Бе стигнал до извода, че това са някакви твари, живеещи в общност, като всяко изпълнява своя функция. Червеното и косматото например беше очевидно предназначено да се катери по дърветата, докато отнесеното и тъпчещото мравки — да си блъска челото в тях. Надяваше се скоро да проумее смисъла на всичко това.

— О, Ковчежнико! — възкликна сърдечно Деканът. — Искаш ли да се поразходиш из лагуната?

Ковчежникът се вторачи в подгизналия дънер и затърси думи. Понякога при спешна нужда мозъкът му намираше общ език с устата.

— Някога имах лодка…

— Чудесно! Ето ти още една, напълно готова за…

— Беше зелена.

— Нима? Ами и ние можем да…

— Открих втора зелена лодка — кротко сподели Ковчежникът. — И тя е във водата.

— Да, да, сигурно — благо се съгласи Ридкъли. — Предполагам, че дори е голям кораб с безброй платна. Декане, я стига си го…

— Има само едно платно — възрази Ковчежникът. — И чисто гола дама отпред.

Богът, който присъстваше иманентно на сцената, изпсува беззвучно. Изобщо не би му хрумнало да украси носа на кораба с фигура. Понякога му се искаше да се свие на кълбо и да се нареве до насита.

— Чисто гола дама ли? — повтори неуверено Деканът.

— Декане, не настръхвай толкова — намеси се Старшият дискусионен наставник. — Той май е прекалил с хапчетата от сушени жаби.

— И се полюшва — разказваше Ковчежникът. — Нагоре-надолу, нагоре-надолу.

Деканът се озърна към собственото им творение. Противно на очакванията то изобщо не се полюшваше, дори не помръдваше и водата го обливаше от горе до долу.

— Това все пак е остров — спомни си той. — Може някой да е доплавал с кораб, нали? И що за гола дама си видял? Мургавка ли е?

— Декане, прекаляваш!

— Подбужда ме единствено изследователският дух, Старши наставнико. Събирам важна биогеографска информация.

Ковчежникът изчака мозъкът му отново да установи контакт с устата.

— Зелена…

— Твърде неестествен цвят за човек, облечен или не — отсъди Старшият наставник.

— Може да страда от морска болест — вдигна рамене Деканът.

— И се полюшва нагоре-надолу…

— Защо да не огледаме? — предложи Деканът оживено.

— Ами госпожа Уитлоу? Още не е излизала от колибата си тази сутрин.

— Нека дойде и тя, ако желае.

— Не мисля — строго изрече Старшият наставник, — че е уместно да водим госпожа Уитлоу да зяпа гола жена, дори и зелена.

— Че защо не? Виждала е вече поне една. Вярно, не и зелена…

Деканът се канеше да добави още нещо, но листата пред входа на колибата се отместиха и госпожа Уитлоу се появи.

Цветето в косата й беше върхът на всичко. Но бе сторила и нещо с дрехите си.

Първо, бяха по-малко.

Магьосниците никога не бяха чували думата „бикини“, защото такъв остров липсва в Света на Диска. Пък и ушитото от госпожа Уитлоу имаше много по-солиден вид от бикини. Представляваше две достопочтени половини, разделени от тъничка ивица. И бе вързала остатъците от плата около кръста си като подобие на саронг.

Иначе казано — извънредно прилично облекло. Но не изглеждаше прилично, сякаш госпожа Уитлоу носеше само смокиново листо, макар и с площ два квадратни метра.

— Стори ми се, че това е малко по-подходящо за жегата — отбеляза с достойнство икономката. — Разбира се, и в кошмар не би ми се присънило да се появя в такъв вид в Университета. Но както изглежда, ще поостанем на това мило островче и аз си спомних една картинка с кралица Зазумба от Сумтрай. А мислите ли, че тук има къде да се изкъпя?

— Мня — отвърна Старшият наставник.

Деканът се прокашля и изграчи:

— В джунглата има малко езерце.

— С водни лилии — добави любезно Професорът по неопределени изследвания. — Розови.

— Мня — вметна Старшият наставник.

— Има и водопадче — продължи описанието Деканът.

— Мня.

— И сапунен храст, между другото.

Проследиха с погледи отдалечаващата се госпожа Уитлоу.

— Фигурата й е като… издялана — изрече Ридкъли. — И ходи по друг начин без обувки на краката, нали? Старши наставнико, добре ли си?

— Мня?

— Пак ли те тормози жегата? Ужасно си почервенял.

— Аз… Мня… Аз съм… Ех, много е горещо. Дали и аз да не се топна във водата?…

— В лагуната — нареди натъртено Архиканцлерът.

— Но солената вода е вредна за кожата…

— Прав си. Въпреки това — в лагуната. Или иди да потърсиш езерцето, когато госпожа Уитлоу се върне.

— Муструм, оскърбително е дори да си помислиш, че…

— Именно — прекъсна го Ридкъли. — Ние няма ли да разгледаме онзи кораб?

След половин час магьосниците се бяха скупчили в другия край на островчето.

Наистина беше зелен. И се полюшваше нагоре-надолу. Нямаше съмнение, че е кораб, но построен от някого, който е имал на разположение подробен наръчник без илюстрации и чертежи. Детайлите не се открояваха ясно. Деканът установи разочарован, че фигурата на носа има смътна прилика с жена, колкото наполовина облизано захарно петле напомня за живата горда птица.

Затова пък щом Старшият наставник я зърна, веднага се сети за госпожа Уитлоу. В интерес на истината трябва да споменем, че в момента камъните, облаците, дърветата и кокосовите орехи също го подсещаха за госпожа Уитлоу.

И видът на платното смущаваше. То пък несъмнено беше голямо листо. Щом този факт бъдеше осъзнат, умът нямаше как да не забележи и остатъчните намеци за тиква в целия плавателен съд.

Пондър изхъмка.

— Някои растения се размножават чрез плаващи семена — прошепна унило.

— И украса ли си имат отпред? — засече го Ридкъли. — Също и платно с макари и въжета?

— Ъ-ъ… Не.

— И какви са онези цветя на върха? — скептично попита Архиканцлерът.

На мястото на наблюдателницата върху мачтата се мъдреха скупчени фунии като зелени нарциси.

— На кого му пука? — подсмихна се Професорът по неопределени изследвания. — Ако ще да е гигантска тиква, пак си е кораб, на който май има място за всички ни.

Той се ободри забележимо.

— Твърде удобно — процеди през зъби Ридкъли. — И защо ли се появи толкова навреме?

— Да, наистина ми се струва достатъчно вместителен — съгласи се Деканът след придирчив оглед. — Аз гласувам да го натоварим с припаси и да отплаваме.

— Накъде? — мигновено се заяде Ридкъли.

— Натам, където страховитите влечуги не се превръщат ненадейно в пилета! — троснато отвърна Деканът.

— Ха, ти да не предпочиташ обратния процес?

Архиканцлерът нагази във водата и когато тя му стигна до гърдите, успя да почука по корпуса на странния съд с топката на жезъла си.

— Муструм, инатиш се излишно — подхвърли Деканът.

— Нима? Господин Стибънс, колко видове хищни растения познаваш?

— Десетки, сър.

— И с колко големи жертви се справят?

— Сър, в случая с дървото сапу на Сумтрай, не е известно да има горна граница на размерите. Млатещият храст в Бхангбхангдук успява да повали и хората, които не забележат навреме скрития в листата ковашки чук. Множество по-едри цветя поглъщат дребни гризачи. А удушаващата пирамидна лоза тормози само други растения, но се случва и да…

— Разбрах — прекъсна го Ридкъли. — И си мисля, че е твърде необичайно да зърнем растение с формата на кораб тъкмо когато сме решили, че ни е нужен именно кораб. Шоколадови кокосови орехи — да, дори бих могъл да понеса храст, раждащ цигари с филтър, но чак мачта с платно и декоративна фигура на носа?…

— Всеки приличен кораб си има фигура на носа — промърмори Старшият наставник.

— А този откъде е знаел, че трябва да я има? — озъби се Архиканцлерът, щом преджапа до брега. — Няма да се подлъжа толкоз лесно. Искам да знам какво става тук!

— _Проклятие!_

Всички чуха слабичкия и писклив, затова пък много сърдит гласец. Сякаш прозвуча от всички страни едновременно.

Във въздуха се разиграха матови бели светлинки, завъртяха се лудешки и се събраха.

Богът примига и се олюля, опитвайки се да остане на краката си.

— Ох!… Как ли изглеждам?

Протегна ръка напред и се вторачи в шаващите си пръсти.

— Аха…

Ръката потупа лицето, плъзна се по плешивото теме и се спря колебливо на дългата бяла брада. Божеството май се озадачи.

— Това пък какво е?

— Ъ-ъ… Брада — подсказа Пондър.

Богът огледа бялата си роба, стигаща до глезените.

— Брей, патриархални елементи. Добре де, все едно… Я да помисля… Аха…

Явно се опомни, впи поглед в Ридкъли и големите бели вежди се събраха на челото му като разгневени гъсеници.

— Махнете Се Оттук Или Ще Ви Поразя! — изрече заповеднически.

— Защо?

Богът се стъписа.

— Как тъй защо? Не можете да питате „Защо?“ в такава ситуация!

— Че защо не?

Божеството като че се поддаваше на лека паника.

— Защото… Вие Трябва Да Си Отидете, Иначе Ще Ви Донеса Страшни Зарази!

— Виж ти… — изсумтя Ридкъли. — По-възпитаните хора биха донесли бутилка вино, когато идват за пръв път на гости.

Богът се подвоуми.

— Какво?!

— Или кекс — предложи Деканът. — Подходящ подарък.

— Зависи какъв кекс — уточни Старшият наставник. — Някои просто не са вкусни.

— Значи да кажа: „Напуснете тази земя, иначе ще ви гостя с кекс?“ — смаяно се осведоми божеството.

— Звучи далеч по-добре от страшните зарази — увери го Архиканцлерът.

Богът се бе сблъскал с неподозирано от него затруднение — срещаше за пръв път магьосници. Те пък на свой ред още в студентските си години се бяха срещали едва ли не всяка седмица с разни същества, които имаха навика да отправят ужасни заплахи. Страшните зарази не са нищо особено в сравнение с демони, които напират да ти откъснат главата и да напъхат гадости в дупката.

— Слушайте — подхвана строго той, — по една случайност аз съм богът в тези места, ясно? И между другото съм всемогъщ!

— Бих предпочел онзи кекс, дето като го разрежеш, вътре е на розовички и жълтички квадратчета… — мънкаше си Старшият наставник, защото магьосниците имат свойството да се вкопчват упорито в хрумванията си.

— Ха, ама си дребничък — ухили се Деканът.

— … и с глазура от захаросан марципан…

Божеството най-после осъзна още какво го притесняваше. Мярата в мащабите все му се изплъзваше от погледа. Ръст от три стъпки изобщо не го правеше стряскаща гледка.

— Проклятие! — избухна той. — Защо съм толкова нисък?!

— Големината не винаги е важна — успокои го Ридкъли. — Само не знам защо хората все се кискат, когато го казват.

— Абсолютно вярно! — горещо се съгласи богът. — Я ги погледни амебите… Е, не можеш, защото са прекалено малки. Приспособими са до такава степен, че са практически безсмъртни. Амебите са истинска прелест. — Мъничките очи се замъглиха за миг. — Най-успешното ми творение.

— Извинете, сър — любезно промълви Пондър, — но що за бог сте вие?

— И ще има ли кекс или напразно се надявам? — изсумтя Старшият наставник.

Богът се вторачи гневно в него.

— Моля?!

— Всъщност исках да ви попитам на какво сте бог — още по-гузно смотолеви Пондър.

— Аз пък питам за прословутия кекс, дето още не сме го и помирисали — сопна се Старшият наставник.

— Старши наставнико…

— Да, Архиканцлер?

— Кексът не е важен в момента.

— Но нали той каза…

— Бележките ти са вписани в протокола, който своевременно ще бъде пуснат в кошчето за боклук. Продължавай, боже.

За миг висшата сила на острова май беше в настроение да мята мълнии, но се примири и седна нерадостно на един камък.

— Тези приказки за поразяването не вършат работа, нали? Не, недейте да увъртате от учтивост. Убедих се. Разберете — нищо не ми пречеше да ви стоваря един куп страшни зарази, само че не виждам смисъл. Пък и съвременната медицина лекува повечето от тях. Отгоре на всичко това е тормоз, безнравствено е. А аз, честно казано, съм почти атеист.

— Нещо не схванах… — озадачи се Ридкъли. — Значи ти си бог — атеист?

Висшата сила разбра добре израженията на лицата им.

— Знам, звучи тъпо. — Поглади си дългата бяла брада. — И защо ли все пак се сдобих с това?

— Може би си забравил да се обръснеш сутринта — вдигна рамене Архиканцлерът.

— Исках да ви се явя в достатъчно божествена форма. Дългата бяла роба като че беше подходяща, но за космите по лицето не съм толкова сигурен.

— Признак за мъдрост — осведоми го Ридкъли.

— Или поне така разправят — жлъчно допълни Пондър, който все не успяваше да си пусне брада.

— Мъдрост: прозорливост, находчивост, знание — замислено си припомни богът. — Аха… Значи дължината на брадата подобрява когнитивните функции на съзнанието, така ли? Да не е някакъв трик с охлаждането на главата?

— Не съм се замислял — поклати глава Архиканцлерът.

— И брадата се удължава с натрупването на мъдростта, така ли? — пожела да се увери висшата сила.

— Не съм убеден, че в случая става дума за причина и следствие — престраши се Пондър.

— Опасявам се, че не съм пътешествал колкото трябва по света — тъжно сподели богът. — И за да бъда напълно откровен, ще ви призная — религията ме отвращава. — Изпусна тежка въздишка и сякаш се смали още повече. — Толкова се старая, но има дни, когато животът направо ме подвежда… Извинете, дихателният ми апарат като че отделя течности…

— Не бихте ли искал да си издухате носа? — подсети го предпазливо Пондър.

— Как се прави? — сепна се богът.

— Ами притиснете едната ноздра… Не, вземете по-добре моята кърпичка, просто я подложете под носа си и издишайте силно.

— Интересно — сви вежди богът. — И това бяло листо е много любопитно.

— Не, това е памучна носна кърпичка — поправи го Пондър. — Тя… се изработва.

Предпочете да не се впуска в обяснения. Знаеше, че кърпичките се правят от памук, имаше и смътни спомени, че някъде е чел за тъкачни станове. Само че най-познатият му начин да се сдобие с носни кърпички беше да влезе в магазина и да попита: „Искам десет от онези, по-здравите. Колко вземате за бродиране на инициали в едното ъгълче?“

— Да не би да е… сътворена? — с внезапна неприязън попита местната висша сила. — И вие ли сте богове?

До единия му крак от земята се подаде малък поник и започна да расте буйно.

— Не, не — припряно отрече Пондър. — Ъ-ъ… Вземате малко памук и… Май го сплесквате с чук, нещо такова… Накрая получавате кърпички.

— Ясно, вие сте от съществата, служещи си с оръдия на труда — отдъхна си богът.

До него вече имаше малко, но напълно оформено растение, което се разлисти и се сдоби с цветна пъпка.

Той си издуха носа шумно и продължително.

Магьосниците се скупчиха по-наблизо. Разбира се, не изпитваха никакво страхопочитание към божествата, затова пък знаеха колко променливо е настроението им и внимаваха да се държат на безопасно разстояние. Не е лесно обаче да се уплашиш от някого, който използва носна кърпичка.

— Е, ти наистина ли си тукашният бог? — реши да провери Ридкъли.

— Да. — Последва нова въздишка. — Въобразявах си, че ще бъде много лесно. Само едно островче. Бих могъл да започна всичко на чисто. Да го направя добре. А всичко се обърква и оплита.

До него се разтвори невзрачният жълт цвят на растението.

— Всичко на чисто, тъй ли?

— Ами да. Говоря ви за… божиите дела. — Той посочи пренебрежително към Главината на Диска. — Преди работех там. Занимавах се с най-общи божи функции. Правене на хора от глина, от изрязани нокти, такива ми ти глупости. После седене по планински върхове и мятане на мълнии. Макар че — той сниши глас доверително — малцина от боговете се справят точно с тази част.

— Нима? — промълви Ридкъли, чието любопитство бе пламнало.

— Трудно се управлява мълния, да знаете. Общо взето, ние само чакахме поредната мълния да халоса някой нещастник, после изричахме гръмовно, че той сам си е бил виновен, защото е съгрешил. В края на краищата все нещо лошо е сторил през живота си, нали? — Богът пак си издуха носа. — Адски потискащо, да ви кажа. Както и да е… Мисля, че съвсем се вкиснах, когато се опитах да създам по-лесно възпламеняваща се крава.

Прочете недоумение в очите им.

— Нали се сещате — жертвоприношения, ритуални клади?… Кравите обаче не горят добре. По природа са си влажни същества и няма защо да крия, че накрая на хората взеха да им привършват дървата за горене.

Магьосниците го зяпаха опулено. Той помисли и опита пак.

— Няма да крия, че изобщо не съзирах смисъла в цялата история. Гръмовни крясъци, поразяване, вечно гневене… Не виждах кой каква полза извлича. Но най-лошото… Знаете ли кое беше най-лошото? То настава, когато спрете да поразявате, а хората се разотиват да се кланят другиму. Не е за вярване, нали? А какво приказват само! „Нещата вървяха по-добре, като ни поразяваше.“ Или: „Ако още поразяваше когото трябва, щеше да е по-безопасно да вървиш нощем по улиците.“ Особено се вбесявах от мисълта, че в действителност някой окаян овчар попадаше под случайна мълния. А жреците изричаха важно-важно: „Е, всички ги знаем какви са овчарите. Сега боговете са разгневени, а ние ще се чувстваме по-уютно в много по-голям храм, благодарим предварително.“

— Типично за жреците — изпръхтя Деканът.

— Но те почти винаги си вярваха! — изхлипа богът. — В такава депресия изпадах! Май сме сбъркали още с калъпа, по който сътворихме човечеството. Появява се неблагоприятен циклон, неколцина глупави овчари се оказват на най-неподходящото място в най-неподходящото време, а после докато се опомниш, пред жертвения камък няма място косъм да падне, а от пушилки нищо не се вижда. — Издуха си още веднъж носа с последното сухо ъгълче от кърпичката на Пондър. — Постарах се да променя нещата. Как само се потрудих, боговете са ми свидетели! Тоест аз, а аз си знам най-добре. Изредих им новите си божи заповеди. „Затътнат ли гръмотевици, лягай бързо по корем! Копайте дупката на клозета по-далеч от кладенеца! Опитайте се искрено да се разбирате помежду си!“

— И имаше ли добри резултати?

— Не съм убеден. Всички бяха изтребени от последователите на бога в съседната долина, който поучаваше поклонниците си, че трябва да избиват езичниците. Гнусен тип.

— Ами ония пламтящи крави? — попита нетърпеливо Ридкъли.

— Моля? — разсеяно отрони богът, потънал в мрачни размисли.

— Спомена за някакви по-лесно възпламеняващи се крави.

— А, да. Поредната чудесна идея, от която нищо свястно не се получи. Разберете, бях сигурен, че ако взема късчето от дъба, което му казва: „Ще се палиш лесно“, и го съединя с късчето от кравата, което й заповядва: „Ще бъдеш влажна“, бих спестил излишните главоболия на хората. За жалост постигнах само появата на храст, който издаваше стъписващи звуци и от клоните му църкаше мляко. Все пак още вярвам, че принципът беше правилен. А и по онова време всичките ми последователи бяха избити или живееха в съседната долина. Казах си: „Я да вървят по дяволите!“ Върнах се тук и реших да се заема сериозно от самото начало, за да свърша работата по-разумно. — Богът се ободри малко. — Да знаете, когато разложите най-обикновената крава на най-мъничките парченца, резултатът е смайващ.

— Да, може да стане хубава супа — отбеляза Архиканцлерът.

— Защото в крайна сметка всичко е само списък с инструкции — унесено продължи богът, без да го слуша.

— Отдавна твърдя същото! — възкликна радостно Пондър.

— Я виж ти… — Висшата сила на острова се вторачи пронизващо в него. — Както и да е… Така започнах. Вкопчих се в идеята, че е несравнимо по-добре да сътворя създания, които да си променят сами инструкциите при необходимост…

— Ясно, говорите за еволюцията — досети се Пондър Стибънс.

— Нима? — Божеството поумува. — „Промяна с хода на времето…“ Да, думата е напълно уместна. Еволюция. Тъкмо с това се занимавам. Уви, не потръгна както се надявах.

Зад него се чу слабичък пукот. Малкото растение даде плод, който се разцепи, и в него, нагъната като хризантема, се показа свежобяла носна кърпичка.

— Е, убедихте ли се? С такива чудеса на природата се боря. А всичко наоколо се държи толкова себично! — Богът взе разсеяно кърпичката, изсекна се и я пусна на земята. — Съжалявам за недодялания вид на кораба. Така е с припряната работа. Не исках да ми се бъркате в делата на този остров, но наистина съм противник на поразяването и си казах, че щом тъй и тъй желаете да си тръгнете, не е зле да ви помогна колкото се може по-скоро. Като имаме предвид обстоятелствата, не се справих чак толкова зле. Ако не съм оплескал нещо, корабът би трябвало сам да се насочва към сушата. Защо не отплавахте?

— Оная голотия на носа те издаде — подсмихна се Ридкъли.

— Каква голотия? — Божеството се вторачи в изделието си. — Тези очи не са особено остри… Ох, вярно било! Фигурата! Пак този скапан морфичен резонанс. А ти няма ли да престанеш?!

Растението му предлагаше нова кърпичка. Богът присви очи, насочи показалец към него и го изпепели.

Магьосниците в мълчаливо съгласие разшириха кръга.

— Щом се отплесна за пет минути и всичко тук губи дори смътната си представа за дисциплина! — разяри се висшата сила. — Опитват се да бъдат глупашки полезни! Не мога да го проумея!

— Извинете ме, ако нещо не съм разбрал — подхвана Пондър, — но вие да не сте бог на еволюцията?

— А… това да не е нередно? — разтревожи се божеството.

— Сър, еволюцията си продължава от праисторически времена!

— Как тъй? Аз започнах само преди няколко години! Да не намекваш, че още някой се занимава с това?

— Опасявам се, че е точно така. Хората отглеждат нови породи кучета, по-бързи състезателни коне и… Ами дори чичо ми върши чудеса с лешниковата си плантация!

Ридкъли намигна на Пондър.

— Господин Стибънс, нали се върнахме назад във времето? Еволюцията може още да не е започнала, а?

— О… Как забравих…

— А и защо да няма двама богове на еволюцията? — добродушно продължи Архиканцлерът. — Ще стане доста по-разгорещено. И по-добрият ще победи.

Островната висша сила се ококори насреща му, а ченето й увисна. После затвори уста, устните се размърдаха трескаво, сякаш повтаряше беззвучно чутото откровение. Накрая богът щракна с пръсти и изчезна в облак бели искрици.

— Е, стана тя каквато стана — промърмори Лекторът по съвременни руни.

— Няма кекс — съвсем правилно напомни Ковчежникът.

— Само му казах — оправда се Архиканцлерът, — че по-добрият побеждава.

— А той май не се разсърди — замислено промълви Пондър. — И като че накрая схвана някакъв принцип, който отдавна му се е изплъзвал.

Ридкъли се озърна към малката планина по средата на островчето и явно взе решение.

— Ясно. Тръгваме си. Причината, мястото да е смахнато е в пипкавата намеса на тъпо божество. Поне на мен обяснението ми стига и няма повече да си губя времето тук.

— Но, сър… — обади се потресен Пондър.

— Виждате ли малката лоза до Старшия наставник? — прекъсна го Деканът. — Расте едва от десетина минути.

Наглед по лозата имаше краставички, само че жълти и по-ъгловати.

— Господин Стибънс, я ми дай джобното си ножче! — заповяда Архиканцлерът.

Откъсна един незрял плод и го сряза по дължина. Вече личеше шарката от розови и жълти квадратчета, а повърхността на плода лепнеше и беше сладка на вкус.

— Но аз само се сетих за този кекс преди малко! — оплака се Старшият наставник.

— Няма нищо нелогично — вдигна рамене Ридкъли. — Ето ни тук — магьосници, които искат да се махнат от острова… Какво ще си вземем? Някой ще подскаже ли?

— Храна, разбира се — натърти Пондър. — И все пак…

— Правилно! Ако аз бях растение, бих се постарал да стана полезен за нула време! Какъв смисъл има да се мъча хиляда години, за да родя по-едри семена? Карай направо! Нали и на околните растения може да им хрумне по-добра идея през това време? Не се прави така! Зърнеш ли шанса, вкопчваш се в него! Ами ако следващият кораб отплава чак след хиляда години?! Оцеляване на най-бързите, а? Затова, господа, предлагам да натоварим кораба и да се разкараме оттук.

— Толкова скоро? — печално попита Пондър.

— Именно! Защо не?

— Но… Но… Помислете само колко много бихме могли да научим тук! Спира ми дъхът, като си представя! Най-после срещнахме бог с разумни идеи в главата! Най-после ще узнаем отговорите на всички важни въпроси! Вижте, немислимо е да си тръгнем просто така! Все пак… нали сме магьосници?

Долавяше, че изцяло е приковал вниманието им, което те не му отделяха особено охотно в други случаи. Старшите преподаватели в Университета биха определили процеса на изслушването като период, в който обмислят следващата си забележително мъдра реплика.

А после вълшебният момент свърши. Старшият наставник поклати глава.

— Любопитен подход, момчето ми… Архиканцлер, трябва да вземем повече от онзи сливов пудинг.

— Да, доброто снабдяване е в основата на успеха при дълги експедиции — съгласи се Деканът. — А това корабче е вместително, няма защо да се стискаме.

Ридкъли се издърпа на борда по едно огромно, топнало се във водата мустаче, и подуши одобрително.

— Ами да, мирише си на тиква. Харесва ми. Природен дар с множество полезни приложения.

Пондър притисна длани към слепоочията си.

— Значи група магьосници от Невидимия университет сериозно обмислят да прекосят океана в годен за ядене кораб?

— Добра е за печене или варене — весело добави Архиканцлерът, — а пък в баниците няма равна на себе си. И семките са вкусни.

Пондър избухна.

— Не е за вярване! Обръщате гръб на единствена по рода си възможност, истински божи дар…

— Абсолютно вярно, господин Стибънс — осведоми го отгоре Ридкъли. — Никого не искам да засегна, но ако трябва да избирам между борбата със солените вълни и престоя на остров, където някой се мъчи да направи леснозапалими крави, смятай ме за изпечен морски вълк. Стибънс, като натрупаш повечко опит, ще си набиеш веднъж завинаги в главата, че няма нищо по-опасно от бог, който се чуди за какво да си употреби времето…

— Може би с изключение на разярена мечка, която си мисли, че искаш да навредиш на мечетата й — вдигна рамене Старшият наставник.

— А, не, такъв бог е много по-опасен.

Пондър провеси нос. Често му се случваше да загуби всякакво желание за катерене нагоре по стълбицата на тавматургичната кариера, защото виждаше кой го чака най-горе.

— Аз… Ами аз не знам какво да кажа — призна си той. — Изумен съм…

— Браво, момко. По този случай тичай да набереш банани, ако нямаш нищо против. Зелените се съхраняват по-дълго, не забравяй. И недей да се разстройваш толкоз. Опре ли до вземане-даване с богове, предпочитам да са от онези, дето ваят хората от кал, пък после ги трепят с мълнии. С тях поне можеш да се разбереш някак.

— Сродни души — подхвърли Деканът.

— Именно.

— Ако щете, наречете ме глезльо — обади се Професорът по неопределени изследвания, — но не искам да се навъртам около бог, който изведнъж ще реши, че с три допълнителни крака ще тичам много по-бързо.

— Именно. Стибънс, нещо не е наред ли? А, няма го. Добре де, ще се върне.

— Пич, как ши?

Едва ли някой друг в целия свят се бе радвал толкова досега да види Крокодила.

Ринсуинд се остави да бъде изправен на крака. Излъга се в очакванията си — ръката му не беше синя и тройно по-дебела от обичайното.

— Онова гадно кенгуру… — промърмори и пропъди със замах вездесъщите мухи от лицето си.

— К’во кенгуру, пич? — попита Крокодила, който вече го водеше обратно към кръчмата.

Магьосникът се огледа. Виждаше само нормалните съставки на местния пейзаж — привидно пресъхнали храсти, червена пръст и милиони крилати буболечки.

— Онова, с което си приказвах преди малко.

— Тъкмо премитах отпред и те видях да подшкачаш и те чух да вряшкаш. Не жърнах никакво кенгуру.

— Може да е било магическо кенгуру — уморено отбеляза Ринсуинд.

— Да бе, магичешко — съгласи се Крокодила. — Няма проблеми. Пич, май ще ти дам лекарштвото жа шлед пиене на много бира.

— И какво е това лекарство?

— Още бира.

— А колко изпих снощи?

— Ами към двайшетина халби.

— Стига бе, никой не може да побере в себе си толкова!

— Пич, ти изобщо не я жадържаше. Няма проблеми. Тука харешваме хората, дето не жадържат ижлишно бирата.

В тъмния спарен киносалон на паметта киномеханикът сложи втората ролка в апарата. Ринсуинд изтръпна.

— Аз… пях ли някаква песен?

— Няма шпор. Вше шочеше оная реклама на бирата „Ру“ и пееше „Вържи кенгуруто да миряша“. Адшки готина пешничка.

— А после?…

— Пошле ши ижгуби вшичките мангижи, щото игра шъш шайката штригачи на Даги. Жалагахте на „Две отгоре“.

— Значи… Аз… Да, да, имаше две монети и някой ги подхвърляше, а аз трябваше да позная как ще паднат…

— Вярно помниш. Шамо че ти жалагаше, че ижобщо нямало да паднат. Ражправяше, че рано или къшно трябвало да ше шлучи.

— И загубих всички пари, които ми даде Лудия, така ли?

— Ъхъ.

— Тогава с какво си плащах бирата?

— А, ония приятелчета ше редяха на опашка да те черпят. Ш тебе било по-вешело, отколкото на надбягванията.

— После… Май имаше нещо за овцете. — Магьосникът се вцепени от ужас. — О, не!

— О, да! Ти кажа: „Що жа щуротия? Жначи вжимате по долар да штрижете овча? Аж такваж работа ще я швърша шъш жатворени очи! Ей, че хубава бира!“ Туй кажа.

— О, богове… Никой ли не ме цапардоса?

— Не, пич. Ражправяха, че ши штрахотен шимпатяга, ошобено щом ши жаложил петштотин октоподи да ижпревариш най-печения им штригач.

— Не е възможно да съм го сторил. Та аз не съм комарджия!

— Аж пък шъм. Ако шамо ши ни поднашял, Ринжо, хич не те виждам.

— Ринзо ли ме нарече?… — Ринсуинд се вторачи в халбата си. — Ама какво слагате в тази бира?

— Твойто аверче Лудия рашправя, че ши бил штрашен магьошник и ши трепел хора, като ги пошочиш ш пръшт и им крешнеш. Ще ми ше да те видя как го правиш.

Ринсуинд отчаяно извърна поглед и се вторачи в плаката на бирата „Ру“. Имаше си глупашки дървета от местните видове, безплодна суха земя и… нищо друго.

— Ъ?

— Шега пък к’во има? — учуди се Крокодила.

— А къде е кенгуруто? — изграчи магьосникът с внезапно пресъхнало гърло.

— Кое кенгуру?

— Ами снощи нали го имаше на рекламата? Или бъркам?

И Донго се облещи към стената.

— Обонянието ми е по-добро от жрението — призна си свенливо. — Ама както надушвам, няма го.

— Тук става нещо съвсем смахнато — смънка Ринсуинд. — Ама че странна земя…

— Имаме ши дори опера — учтиво възрази Крокодила. — Култура, чатна ли?

— А какво ще кажеш за деветдесет и трите различни думи за „гади ми се“?

— Е, такова… крашноречив народ шме.

— Аз наистина ли заложих петстотин… Какво беше?

— Октоподи.

— Значи петстотин октоподи, които няма откъде да взема?

— Ъхъ.

— И вероятно ще ме затрият, ако загубя облога?

— Няма проблеми.

— Ох, как ми се иска да не повтаряхте толкова често този лаф! — В същия миг очите му пак се приковаха към плаката. — Я, то пак си е на мястото!

Крокодила доближи муцуната си до рекламата, подуши я и потвърди предпазливо:

— Може и да ши прав.

— Ама сега гледа на другата страна!

— Ей, пич, не ше впрягай чак толкож! — загрижено го посъветва Донго.

Ринсуинд потрепери.

— По-добре е да те послушам. Жегата и мухите ще ме довършат…

Крокодила му наля поредната бира.

— Ей туй ште те шпаши от жегата. Жа мухите не жнам…

Ринсуинд закима, но изведнъж се смръзна. Свали островърхата шапка от главата си и я огледа критично. После размаха ръка пред лицето си и временно пропъди няколко мухи. Накрая се вторачи замислено в редиците бутилки на рафтовете зад барплота.

— Имаш ли някакво канапче? — обърна се към Донго.

След няколко не особено успешни експеримента, съпроводени с цицини по челото, Крокодила подсказа разсъдливо, че и само капачките от бутилките ще му бъдат от полза.

Багажа се загуби. Обикновено си намираше пътя независимо от капаните на пространството и времето, но да упорства в момента би означавало да заприлича на човек, който пази равновесие върху два конвейера, движещи се в противоположни посоки. Знаеше, че прекара цели епохи под земята, но пък не се съмняваше и че попадна там преди не повече от пет минути.

Разбира се, Багажа не притежаваше мозък, макар външните наблюдатели да се заблуждаваха лесно, че мисли. Всъщност само реагираше по своеобразен и сложен начин на околната си среда. Обикновено реакциите му се състояха в намирането на нещо за подритване или стъпкване, което наистина е отличителна черта на повечето разумни същества.

Засега се задоволяваше да топурка по прашна пътека. От време на време капакът му щракваше и намаляваше околните мухи с една, но му липсваше въодушевление. Опаловата му облицовка искреше на слънцето.

— Ауу! Каква прелест! Ей, вие двамата, бързичко го донесете!

Не обърна никакво внимание на крещящо нашарената каруца, спряла наблизо. Може би в известен смисъл съзнаваше, че от возилото са слезли хора и го зяпат, но не оказа съпротива, когато го вдигнаха и го понесоха. Не знаеше накъде се е запътил, нито накъде се е отправила каруцата, затова може би щеше да го откара точно където трябва.

Установи, че го сложиха при множество други сандъци и куфари, което му подейства успокояващо. След като за пет минути постоя милиони години под земята, Багажа смяташе, че има право на малко почивка и развлечения.

Дори не се ядоса, когато някой вдигна капака му и го напълни с обувки. Забеляза, че са с доста големичък номер и повечето имат любопитни токове, освен това са украсени изобретателно с коприна и бродерия. Несъмнено бяха дамски обувки. Хареса му. Дамите обикновено водеха по-кротък живот.

Шарената каруца трополеше и скърцаше. На задницата й имаше надпис с разкривени букви: „Петуния, Принцесата на пустинята“.

Ринсуинд огледа придирчиво ножицата, която размахваше старшият стригач. Личеше, че е твърде остра.

— Ти знайш ли к’во правим по нашия край с людете, дето се отмятат от бас? — попита го Даги.

— Ъ… Бях пиян.

— И ние. К’во от туй?

Магьосникът се озърна към кошарите. Естествено имаше представа какво е овца и честичко я бе срещал през живота си, обикновено съпроводена от зеленчукова гарнитура. А като малък дори бе имал плюшена овчица. Въпреки това смяташе, че в това животно нещо буди неприязън от пръв поглед. Може би пословичното скудоумие, вонящо на мокра вълна и паника. Множество религии възхваляваха овчедушието, с което само настройваха Ринсуинд още по-скептично към себе си. Добре знаеше колко свирепи стават понякога привидно кротките твари.

А от друга страна… Остра ножица, вълна… Защо да е толкова трудно? Предчувствието му подсказваше, че ако опита и се изложи, участта му ще бъде значително по-лека, отколкото ако се опъва.

— Може ли първо една проба? — осведоми се той.

Извлякоха овца от кошарите и я събориха на земята пред него. Ринсуинд се усмихна на Даги съучастнически, както подобава между майстори, само че да се хилиш на главния стригач беше като да мяташ цветя по канара.

— Бих искал и… кресло, кърпа, две огледала и гребен.

Подозрението в очите на Даги стана още по-пронизващо.

— К’во ти щукна? Що ти са тия неща?

— Трябва да си върша работата изискано, нали така?

Далеч от погледите им зад кошарите върху избелелите от слънцето дъски се появиха очертанията на кенгуру. После белезникавите линии се разместиха по дървото като облачета в ясно небе и приеха съвсем друга форма…

Ринсуинд отдавна не се бе подстригвал прилично, но поне помнеше какво подобава на този процес.

— Е… бяхте ли вече на почивка тази година? — попита учтиво, както решеше и режеше.

— Мееее!

— А какво ще кажете за времето днес? — напъна се отчаяно да продължи разговора.

— Мееее!

Овцата дори не се опитваше да избяга. Беше стара и имаше по-малко зъби, отколкото крака. Дори с извънредно плиткия си ум знаеше, че стригането не се прави така. Очакваше кратка безполезна борба, последвана от превъзходното усещане за хлад, щом я върнат в кошарата. И не би трябвало да я пръскат с лавандулов спирт зад ушите.

Стригачите наблюдаваха смълчани. Бяха многолюдна тълпа, защото щом надушиха какво става, свидетелите на облога се разтичаха и доведоха всички от овцефермата. Бе ги осенило прозрението, че присъстват на раждането на история, която ще се разказва с увлечение и от техните правнуци.

Ринсуинд отстъпи крачка назад, огледа критично плодовете на труда си и вдигна малкото огледало зад овцата, за да се види животното след стригането. В този момент нещастното същество загуби самообладание, успя да се изтръгне и се втурна към кошарата.

— Ей, чакай да ти почистя врата! — провикна се Ринсуинд след нея.

Долови погледите на стригачите. Най-сетне един от тях промълви като зашеметен:

— Тъй ли ги стрижете овцете по ваш’те земи?

— Е, какво ще кажете? — плахо попита магьосникът.

— Глей с’а… Мудничко върви, а?

— Колко бързо искате да се справя?

— А бе… Даги веднъж едва не докара бройката до петдесет за един час. Трябва да го надминеш, чатна ли? Без тия лиготии. По-набързичко — отзад, отпред, отгоре, отстрани. И туй то.

— Ама хубавка стана тая овчица! — възхити се един стригач.

Откъм кошарата изведнъж се разнесе жално блеене.

— Ринзо, готов ли си да почнем истинския бас? — попита Даги.

— Леле божке, туй к’во е?! — възкликна едно от приятелчетата му.

От оградата се разхвърчаха нацепени дъски. В пролуката един коч спря замалко, тръсна глава и се отърва от треските. Ноздрите му бълваха пара.

Ринсуинд бе свикнал да свързва с овцете не само сосовете, но и типичното… овчедушие. Но този коч му навяваше други асоциации — например стъпкване. Животното ровеше земята с копита. И беше забележимо по-едро от останалите овце. Всъщност сякаш запълваше цялото кратко бъдеще на магьосника.

— Не е от мойте! — побърза да заяви собственикът на стадото.

Даги върна ножицата в дясната ръка на Ринсуинд и го тупна по гърба.

— Значи е само твой, пич! — Отстъпи заднешком. — Айде с’а, покажи ни как стават тия работи!

Нещастникът се вторачи в краката си. Отказваха да помръднат, сякаш земята ги привличаше като магнит.

Кочът го доближи с пръхтене и се вторачи в кръвясалите от махмурлук очи.

— Слушай, пич — прошепна, когато едва не си опряха челата, — ти само щракай с ножицата, овцете ще се погрижат за останалото. Няма проблеми.

— _Ти ли си?_ — ахна Ринсуинд и се озърна към изведнъж отдалечилите се зяпачи.

— Сече ти пипето. Готов ли си? Ще правят каквото и аз. Нали са овце?

Стригачите наблюдаваха как вълната пада като порой.

— Ей, таквоз нещо рядко се вижда — справедливо отбеляза един. — Самички правят челна стойка…

— Пък и в предното салто ги бива — одобрително поклати глава друг и си запали лулата, за да е пълно удоволствието.

Ринсуинд се мъчеше да не изтърве ножицата, ненадейно оживяла в ръцете му. Овцете се хвърляха към остриетата, сякаш бързаха да се отърват от непреодолима магия. Остриганото руно стигна до коленете на магьосника, после се надигна над кръста му… и тогава той се усети, че ножицата щрака във въздуха и съска, докато се охлажда.

Няколко десетки замаяни овце се бяха вторачили недоверчиво в него. Както и стригачите.

— Ъ… Какво става, започнахме ли състезанието? — немощно изгъгна Ринсуинд.

— Ама ти смъкна вълната от трийсет овце за две минути! — изрева Даги.

— Това добро постижение ли е?

— Добро ли?! Никой не остригва трийсет овце за две минути!

— Е, съжалявам, но по-бързо не мога.

Зрителите се събраха и си зашепнаха трескаво. А Ринсуинд напразно търсеше с поглед коча.

Стригачите стигнаха накрая до общо решение. Тръгнаха към магьосника със ситните стъпки на хора, които хем искат да си останат на мястото, хем се опитват да вървят напред.

— Добре го даваш! — нервно промърмори Даги.

Ринсуинд махна с ръка дружелюбно и едва по средата на жеста си спомни, че още държи ножицата. Старшият стригач обаче не беше забравил този факт.

— Виж к’во… Няма отде да земем петстотин октоподи, додето не ни платят надниците…

Магьосникът не се сещаше как да поохлаби напрежението и за всеки случай каза:

— Няма проблеми.

Репликата май беше универсална тук.

— … та ако ще поостанеш при нас…

— Не, искам възможно най-скоро да тръгна към Датиго — прекъсна го Ринсуинд.

Даги запазваше замръзналата усмивка на лицето си, но пак се обърна да побъбри оживено с приятелчетата си.

— Може пък да продадем туй-онуй…

— Всъщност изобщо не ме интересуват парите — гръмко обяви магьосникът. — Само ми посочете пътя към Датиго. И няма проблеми.

— _Не щеш_ мангизите, тъй ли?

— Няма проблеми.

Онези отново се събраха. Чуваше се съскане: „Дай да го разкараме по-бързичко!…“

Даги се обърна към Ринсуинд.

— А бе, имам едно конче, ако щеш го вземи. Все струва един-два октопода.

— Няма проблеми.

— И ще си тръгнеш, тъй ли?

— Веднага. Няма проблеми.

Фразата беше изумителна. На практика имаше силата на заклинание. И някак… подобряваше положението. Акула ти отхапа крака? Няма проблеми. Опари те медуза? Няма проблеми. Мъртъв си? Горе главата! Няма проблеми.

— Няма проблеми — отново заяви Ринсуинд.

— Да знайш, струва един-два октопода — пак го увери Даги. — Все едно си имаш дяволски бърз жребец.

От тълпата се чу сподавено хихикане.

— Няма проблеми? — осведоми се магьосникът.

Даги поумува, сякаш се канеше да каже, че кончето едва ли не струва повече от петстотин октопода. Може би го разубеди ножицата в ръката на Ринсуинд.

— За нула време ще те отнесе в Датиго — все пак измрънка накрая.

— Няма проблеми.

Само две-три минути по-късно Ринсуинд осъзна, че макар животното да се поддава на яздене, едва ли ще е разумно да се надбягва с други коне. Поне ако са живи. Беше кафяво, набито, гривата преобладаваше в тялото му, а копитата се равняваха по размери със супници. И имаше най-късите крака, които магьосникът бе виждал под седло. За да паднеш от такъв кон, би трябвало първо да изкопаеш яма. Струваше му се идеален. Тъкмо такива коне бяха по нрава на Ринсуинд.

— Няма проблеми. Хм… По-точно — има един мъничък проблем.

Той пусна ножицата на земята. Стригачите се дръпнаха припряно.

Ринсуинд доближи оградата на кошарата и се вторачи в задните дъски. За миг видя избледняващите очертания на кенгуру…

Тълпата се примъкна предпазливо, докато магьосникът удряше с юмрук по оградата и крещеше:

— Знам, че си някъде наоколо!

— Ей на туй му викаме дърво — обясни кротко Даги. — Дър-во — добави той с тона на възпитател на дебили. — И от него правим ог-ра-ди.

— Не видяхте ли как едно кенгуру влезе в стената? — настойчиво попита Ринсуинд.

— А, няма таквоз нещо, шефе.

— И преди малко беше овен! — добави магьосникът. — Тоест… През повечето време си е кенгуру, ама съм готов да се закълна, че беше и коч!

Другите пристъпяха смутено от крак на крак.

— Все такива номера ми погажда! — оглушително продължи магьосникът. — Знаех си, че нещо не е наред в онази реклама!

— И на бирата ли й имаше нещо?

— Няма да търпя повече наглостта на някакво си кенгуру! — оповести твърдо Ринсуинд. — Отивам си вкъщи. Къде ми е конят?

Животното се оказа там, където го бяха оставили. Магьосникът размаха пръст заканително.

— Никакви приказки не искам да чувам от теб!

Преметна крак и просто застана над кончето. Дори за миг не се усъмни, че някъде от бухналата грива се чу тих кикот.

— Глей с’а… — подхвана благо Даги. — Първо, значи, се отпускаш надолу, после, значи, си свиваш пергелите.

Ринсуинд изпълни съвета. Все едно беше яхнал стол.

— Ти сигурен ли си, че това е кон?

— Спечелих го на комар от един тип, дето идваше от Гулала — обясни старшият стригач. — Много ще да е ячък, щом е от планините. Там си развъждат породи, дето нивгаш не стъпват накриво. Оня тип разправяше, че туй конче не можело да се хлъзне.

Ринсуинд закима. Тъкмо кон като за него. Кротък и надежден.

— Та накъде е Датиго?

Мъжете посочиха.

— Ясно, добре, бива. Много благодаря. Хайде, дий… А как се казва?

Даги май се замисли дълбоко.

— Снежко.

— Защо пък Снежко? Странно име за кон.

— Ами… имах си едно кученце, казваше се Снежко.

— Аха. Има смисъл поне според тукашната логика. Е… приятен ви ден.

Стригачите го изгледаха как се отдалечава, а това действие се проточи при скоростта на Снежко.

— Убаво сторихме, че се отървахме от него — отдъхна си Даги. — Щеше за нула време да ни прати на трудовата борса.

— А бе, Даги…

— К’во?

— Откога имаш туй конче?

— Открай време. Нали го спечелих от един тип?

— Ама наистина ли?

— Ама наистина.

— Тъй, тъй…

— К’во има с’а?

— Питам се, значи… А преди половин час пак ли го имаше открай време?

Широкото чело на Даги се понабръчка от умствени усилия. Накрая си свали шапката и изтри избилата пот. Пак се загледа към смаляващото се в далечината конче. Няколко пъти отвори уста и аха да каже нещо, но му беше трудно да изкара първата дума.

— Нали всички знаете, че го имах открай време? — заядливо изрече след малко.

— Ъхъ.

— Вярно.

— Да бе, открай време.

— Тъй требе да е било.

Госпожа Уитлоу седеше на объл камък и се решеше. На един храст израснаха няколко клончета със спретнати редици гъсти тъпи тръни точно когато тя имаше нужда от тях.

Едра, розова и много чиста, икономката на Невидимия университет отдъхваше край водата като сирена уголемен модел. Между листата на дърветата чуруликаха птички. Пъстри мушици бръмчаха над водата.

Ако Старшият дискусионен наставник зърнеше отнякъде сценката, биха могли да го изгребат и да го отнесат в кофа.

Госпожа Уитлоу изобщо не се чувстваше заплашена. В края на краищата магьосниците бяха наблизо. Малко се тревожеше, че подчинените й прислужнички в Университета ще се разхайтят, докато тя отсъства, но пък предвкусваше как ще им вгорчи живота, когато се върне. Нито за миг не допускаше в ума си вероятността да не се прибере благополучно.

Всъщност икономката не допускаше в ума си още много неща. Отдавна бе решила, че така светът е далеч по-приятна гледка.

Имаше крайно праволинейни възгледи за чужбината, тоест за местата отвъд къщата на сестра й в Куирм, където прекарваше по една седмица всяка година през отпуска си. Смяташе, че другите земи се обитават от хора, на които трябва да се съчувства, защото са досущ като деца.[12] Това е причината да са диваци.[13]

От друга страна, пейзажите тук радваха окото, времето беше чудесно и нищо не миришеше прекалено противно. Тя се радваше на неочакваната почивка.

И затова, без да увъртаме, си остави корсета по-разхлабен.

Дори Деканът признаваше, че „тиквеният кораб“, както Старшият наставник упорито го наричаше, е забележително явление.

Под палубата имаше голям трюм — тъмна кухина, чиито нашарени с жилки стени бяха облепени с извити черни греди.

— Корабни семена — досети се Архиканцлерът. — Вероятно служат и като баласт. Старши наставнико, настоятелно те моля да не ядеш от бордовете на нашия кораб.

— Мислех, че можем да се поразширим малко.

— Имаме нужда от каюти, а не от кралски покои.

Ридкъли се качи обратно на палубата тъкмо когато Деканът стовари на нея голям грозд банани и се прехвърли през борда.

— Декане, а как ще управляваме това презокеанско растение?

— О, Пондър Стибънс сигурно знае всичко по този въпрос.

— И къде е той?

— Момчето не отиде ли да донесе още банани?

Двамата се озърнаха към брега. Ковчежникът кротко събираше водорасли.

— Хм… Стибънс ми се стори малко разстроен — подхвърли Архиканцлерът.

— Не мога да го разбера.

Ридкъли се взря в малката планина насред острова, огряна от лъчите на следобедното слънце.

— Не би направил някоя глупост, нали?

— Слушай, Муструм, Пондър Стибънс все пак е квалифициран магьосник!

— Декане, много съм ти признателен за този недвусмислен отговор. — Ридкъли се наведе и кресна в трюма: — Старши наставнико, отиваме да потърсим Стибънс. А трябва да доведем и госпожа Уитлоу.

Отдолу се разнесе отчаян писък:

— Как можахме да забравим за нея!

— В твоя случай може да е помогнало охлаждането в морската вода, докато стигнем до кораба.

Това конче припкаше толкова мудно, че сякаш искаше да каже: „Мога да продължавам така ден след ден, но за да ме пришпориш, най-добре е да ме бутнеш от някоя скала.“ Ходът му се вместваше някъде между ленивото влачене и бодрия тръс. Крайният ефект се състоеше в друсане, което никак не съвпадаше с инерцията на вътрешните органи на Ринсуинд. Освен това се случваше магьосникът да се унесе за миг и да отпусне крака. Тогава Снежко продължаваше напред без него. Налагаше се да изтича напред и да застане на пътя му като арка.

Снежко обаче не проявяваше типичните според Ринсуинд конски свойства — хапане, изправяне на задни крака, вироглаво търкаляне по земята или бесен галоп. Когато спряха за нощувка, кончето отиде да изяде един храст, обсипан с листа, чиято дебелина и миризма напомняха за линолеум.

Наблизо имаше „билибонг“, както бе чул да наричат такива места. Не беше нищо повече от кръг изровена с копита пръст, насред който бълбукаше мързеливо мътно изворче. В калта се бяха събрали зелени и сини птички. Писукаха щастливо в мъждивата светлина на отминаващия ден. Пръснаха се, когато магьосникът легна по корем да се напие, и го загледаха с укор от околните дървета.

Светилото се спускаше към хоризонта. Ринсуинд порови много предпазливо в един кух дънер и измъкна сандвич с шунка и чиния мънички кренвирши.

На другия ден около пладне пътеката се събра с друга, доста по-широка. Отпечатъците от копита и колела заявяваха, че това е магистрала с оживен трафик. Ринсуинд живна и пое по този път, зарадван от сянката на по-гъсто разположените дървета.

Имаше и повечко храсти, а земята се издигаше постепенно в древни, ронещи се хълмове от оранжеви скали.

Магьосникът се питаше защо е твърде нахално да се надяваш поне на капчица дъжд по тези места. Не може да не вали никога. Водата би трябвало да пада от небето, за да се събира под земята, нали?

Той спря изведнъж — зад гърба му се разнасяше все по-силен тропот на множество копита.

Цяло хергеле коне без седла и ездачи изскочи иззад завоя, препускайки лудешки. Водеше ги най-стройното и мускулесто жребче, което Ринсуинд бе виждал. То тичаше така, сякаш имаше специална уговорка с гравитацията. Хергелето се раздели и мина край магьосника като струя вода край камък. След миг останаха само отдалечаващ се шум и червеникав прахоляк.

Ноздрите на Снежко се раздуха, друсането се засили.

— А, това ли ти хрумна? — завъртя глава Ринсуинд. — Не става, пич. Не си пораснал достатъчно, та да играеш в отбора на големите. Няма проблеми.

Пушилката едва се слегна, когато отново затропаха копита и неколцина конници се показаха зад него. Подминаха го в галоп, без да се огледат, но последният поспря за миг и попита:

— Пич, мярна ли се тъдява едно хергеле?

— Да, пич. Няма проблеми.

— И ги водеше едро доресто жребче, нали?

— Да, пич. Няма проблеми.

— Дъртия разправя, че ще даде сто октоподи на оня, дето го хване! Ама къде ти, нататък са само клисури!

— Няма проблеми?

— Ей, ти к’во си яхнал, дъска за гладене ли?

— А… Извинете — започна Ринсуинд, но мъжът вече пришпорваше коня си. — В тази посока ли е Датиго?…

Само прашни вихрушки бяха останали на пътя.

— И какво стана с прословутото дружелюбие и отзивчивост на местните хора? — обърна се магьосникът към въздуха.

Някъде от гористите стръмни склонове се разнасяха крясъци и пукот на камшици. По едно време подивелите коне прекосиха устремно пътя, но този път Снежко се затътри подир тях по следата от смазани и прекършени храсти.

Ринсуинд вече се бе убедил, че и да дърпа юздите, само ще го заболят ръцете. Ако дребното конче не искаше да бъде спряно, оставаше само да избърза пред него и да изкопае непроходим трап.

Още веднъж ездачите профучаха иззад гърба му, а от устите на конете им падаха парцали пяна.

— Извинете, да не съм объркал пътя за?…

Нямаше кого да попита.

Настигна ги след десетина минути в гъсталак от планински ясен. Въртяха се объркано, а предводителят им вряскаше гневно:

— Айде де, никой нищо ли не знае?…

Магьосникът видя причината да се чудят какво да правят — бяха изчерпали възможността да продължат. Земята пропадаше почти отвесно в дълбока клисура.

Ноздрите на Снежко отново се разшириха и той невъзмутимо продължи по склона.

Очите на Ринсуинд заявяваха категорично, че кончето би трябвало да се подхлъзне. Всъщност да пропадне право надолу. Дори планински кози биха опитали да се спуснат по такъв наклон само с алпинистка екипировка. Наоколо подскачаха камъни, няколко от по-едрите успяха и да халосат Ринсуинд по тила, а Снежко топуркаше с все същата измамна мудност. Ездачът му се задоволи с конвулсивно стискане на юздата и с писъци.

На половината път зърна хергелето да профучава бясно през клисурата и да изчезва зад първия завой.

Снежко стигна до дъното на урвата сред порой от чакъл и поспря замислено.

Ринсуинд поотвори едното си око. Дребното създание под него се загледа решително към изхода от каменния лабиринт. Потропа с копито и вдигна глава към шеметно издигащата се отсрещна стена.

— О, не! — изстена магьосникът. — Моля те, недей…

Опита се да освободи краката си, но те се бяха заплели под корема на Снежко.

„Сигурно прави нещо с природните закони!…“ Кончето припкаше по скалата, сякаш беше нещо като вертикален под. Капачките от бутилки, окачени по периферията на шапката, почукваха носа на Ринсуинд.

Когато престанаха, той разлепи насила клепачите си и съзря, че върховете на дърветата си сочат нагоре, както им се полага, а не водоравно.

Озърна се през бездната към ездачите.

— Приятен ден! — размаха шапката си, когато Снежко потегли отново.

После повърна.

— Ей, господинчо! — подвикна някой.

— Да?

— Туй беше страхотен номер.

— Вярно. Няма проблеми!

Уви, оказа се, че земята е само тясна ивица между две пропасти. Но за неописуемо облекчение на Ринсуинд кончето свърна встрани и продължи покрай ръба.

— Не, не, моля те!…

Едно паднало дърво свързваше скалите, оформящи бездната. Дънерът не беше особено дебел, но Снежко се устреми към него.

И двата края на дървото подскачаха, от ръбовете се ронеха камъчета. Кончето преодоля препятствието на подскоци като малка гумена топка и тъкмо когато стъпи на отсрещната страна, импровизираният мост рухна в клисурата.

— Недей!…

Тук склонът не беше почти отвесен, затова пък представляваше дълго свлачище. Снежко се устреми надолу, а камъните се разместиха.

Ринсуинд видя как хергелето претича далеч под него.

Грамадни късове се премятаха застрашително наоколо, но непоносимият четириног дребосък сякаш преодоляваше свлачището в свое, отделно пространство. Тежко парче скала се вряза в подножието само миг след като последният кон от хергелето мина оттам.

Изтръпналият от ужас и от грохота Ринсуинд се загледа в другия край на каньона. Завършваше с плътна стена.

А долу се трупаха камък върху камък и образуваха непроходима преграда. Снежко скочи леко върху последния.

И се вторачи в уловеното хергеле. Не се кискаше, но магьосникът долови ясно напиращото у кончето хихикане.

След десет минути се появиха и конниците. Хергелето вече се укротяваше, виждайки безнадеждното си положение.

Мъжете зяпаха ту конете, ту Ринсуинд, който им се ухили озъбено и ги увери:

— Няма проблеми.

Той не падна от Снежко, а някак съвсем бавно се килна настрани с все още оплетени крака и главата му тупна леко на земята.

— Пич, ей туй беше езда за чудо и приказ!

— Извинете, а може ли някой да раздели глезените ми? Май са се запоили.

Двама от ездачите слязоха и с големи усилия го освободиха от кончето. А предводителят беше настроен делово.

— Ей, пич, кажи си цената за туй дребното съкровище!

— Ами… три… такова… октоподи?

— К’во?! За таквоз жилаво дяволче? Сигурно струва поне две стотачки!

— Само че… аз нямам повече от три октоподи…

— А бе, хора, тия камъни доста му очукаха тиквата, та затуй плещи глупости — обясни разсъдливо един от ездачите.

— Господинчо — търпеливо обясни Дъртака, — аз ще го купя от тебе, чатна ли? Глей с’а — две стотачки, чувал кльопачка и ще те упътим към… Кланси, той де искаше да ходи?

— В Датиго — смънка Ринсуинд.

— Че що ти е да ходиш в Датиго? Фрашкано е с разни скапани въздържатели и хвъркати пискуни.

— Няма нищо, аз обичам папагалите — увери го немощно магьосникът, който мечтаеше да остане сам, за да се натрепери хубавичко. — Покажете ми пътя към Датиго и повече няма да ви отнемам от времето. Задръжте Снежко. Все ще му намерите местенце на някой таван.

— А, тъй не става, господинчо — завъртя глава Дъртака. Бръкна в предния джоб на ризата си, извади дебело снопче банкноти и отброи двадесет. — Като взема нещо, плащам си го. Не щеш ли да поживееш при нас, а? Още един ездач ще ни е от полза, пък и по пътя е зле да си самичък. Наоколо се навъртат бандюги, да знайш.

Ринсуинд си потърка челото. Органите му се бяха понаместили в обичайното си положение и можеше да се отдаде на привичния вечен страх.

— Няма да им досаждам — промърмори неубедително. — Обещавам да не паля пожари и да не дразня животните. Сериозно говоря, защото повечето пъти те ме дразнят, а не обратното.

Дъртака само вдигна рамене.

— Не споменахте ли нещо за храна? — с надежда попита магьосникът.

Предводителят кимна на един от хората си, който предаде натъпкан чувал на Ринсуинд.

— Вътре има бира, разни варива. И понеже си голям симпатяга, даваме ти бурканче конфитюр. Ей, слушай… Чудата шапка си имаш. За к’во си окачил тия капачки по нея?

— Клатят се и зашеметяват мухите — обясни магьосникът.

— А полза има ли?

— Няма начин — намеси се Кланси убедено. — Иначе някой отдавна да го е измислил.

— Вече е измислено — равнодушно отбеляза Ринсуинд. — От мен. Няма проблеми.

— Ама те прави голям смешник, пич — не се сдържа Кланси.

— О, чудесно — зарадва се магьосникът. — И все пак накъде е Датиго?

— Като излезеш от клисурата, свърни наляво.

— Това ли е?

— За по-нататък ще питаш бандюгите, като ги видиш.

— Имат ли си някакво свърталище, за да го заобиколя отдалеч?

— А бе, глей с’а… Дори ти да не знайш де си, те ще те намерят.

— Нима? Е, явно няма какво да се направи. Желая ви приятен ден.

— Да е спорен и за теб.

— Няма проблеми.

За двайсетина минути мъжете разбутаха грамадата от камъни, а още пет минути по-късно Кланси съобщи:

— Шефе, оная дребна гадинка хич я няма. Проверихме и под конете.

— Няма отде да ни се изсули!

— А, има, шефе. Нали я видя как си търчи по баирите? Требе да е отпрашила нейде към хоризонта. Искаш ли да настигна оня тип?

Дъртака поумува и се изплю в прахта.

— Нали си върнахме жребчето? Не пръснах мангизите нахалост.

Той обаче зарея поглед в стените на клисурата.

— Шефе, к’во има?

— Кланси, кат се върнем в стопанството, отбий се до хотел „Селска радост“ и донеси колкото капачки им се намират тъдява.

— Шефе, ама що да се хабим? Оня си беше смахнат, сериозно ти разправям.

— Няма спор. Ама и хитър. Мухите не го хапеха, нали?

Зад тях в плетеницата от натрошени скали и храсти рисунката на дребно конче се превърна в кенгуру, а после потъна в камъка.

Ако Муструм Ридкъли успееше да вбеси някого, най-лошото беше, че дори не си правеше труда да забележи.

Когато на пътя на магьосниците изникнеше опасност, те незабавно започваха да спорят разгорещено какво и защо всъщност е опасно. И докато всичко им стане ясно, опасността се превръщаше в онзи вид ситуация, когато или правиш каквото трябва, или умираш. Или пък я налягаше скуката и се махаше. В края на краищата и опасността си има достойнство, а търпението й — граници.

Като момче Пондър Стибънс се заблуждаваше, че магьосниците са могъщи полубогове, способни да преобразят целия свят с едно щракване на пръстите си. Когато порасна, той установи разочарован, че те са досадни старци, които повече се тревожат дали не им се подуват краката.

Изобщо не му хрумна, че еволюцията налага законите си и по най-необикновени начини. В Анкх-Морпорк някои сгради още носеха белезите, показващи недвусмислено какво става, ако имаш наоколо и от другия вид магьосници.

Почти без да забележи, краката му го изведоха на виещата се по планинския склон пътека. Странни твари надничаха изпод храсталаците от двете му страни. Някои приличаха на…

Магьосниците предпочитат да мислят с помощта на прочетените книги. Една от тях се разкърши и слезе от рафтовете в паметта на Пондър. Бе я погълнал в захлас като момче. Още си я имаше, вписана прилежно и на картонче в каталожното чекмедже.[14]

Книгата се състоеше от тесни листове, свързани със спирала. Всяка страница показваше главата, тялото или опашката на птица, риба или бозайник. Обзетите от празно любопитство можеха да ги разместват така, че да си направят същество с глава на кон, тяло на бръмбар и рибешка опашка. Рекламата на корицата обещаваше „много забавни часове“, макар че само след три минути сигурно бихте се почудили що за човек ще се забавлява часове наред с такава измишльотина и дали ако го удушите безболезнено и незабавно, няма да спестите ужасни бъдещи неприятности на отдела за серийни убийци.

Пондър обаче наистина се радваше на книжката безброй часове.

А някои от… хм, създанията в храсталака удивително му напомняха за чудатите възможности, предлагани от книжката. Имаше птици, чиито клюнове по дължина далеч надминаваха телата им. Виждаха се паяци колкото разперена длан. Тук-там въздухът пък блещукаше като вода на вятър. Оказваше съвсем лека съпротива при опитите на Пондър да премине, после поддаваше, но птиците и насекомите не проявяваха желание да го последват.

Скоро му направи впечатление, че навсякъде гъмжат буболечки.

Постепенно пътеката го отведе до върха на планината. Точно под острия зъбер имаше мъничка закътана долина, а в далечния й край зейналото гърло на голяма пещера, осветено в синкаво отвътре.

От входа на Пондър му се стори, че пещерата сякаш е запълнена със синя мъгла. Във въздуха пробягваха бледи намеци за сенки. Чуваха се и звуци — свистене, тихи изсвирвания, по-нарядко тропот или дрънчене, подсказващо усилена работа.

Бръсна от бузата си една мушица и се вторачи в силуета право пред него.

Беше предната половина на слон.

Другата половина, стъпила колкото и да е невероятно съвсем устойчиво на двата си крака, се намираше няколко метра по-назад. А в промеждутъка беше… остатъкът от слона.

Пондър Стибънс отсъди мислено, че ако срежеш слон на две и го изгребеш отвътре, ще постигнеш само голяма цапаница. Тук обаче всичко си беше подредено спретнато. Разни розови и лилави гъвкави тръбички бяха оставени прилежно върху работна маса. Нисичка подвижна стълба даваше достъп до още тръбички и масивни органи. Гледката навяваше усещането за спряно замалко методично строителство. Напълно липсваше ужасът на слон, сполетян от експлозивна гибел.

Малки кълба бяла светлина се стрелнаха от всички краища на пещерата, завихриха се за миг и се превърнаха в бога на еволюцията, застанал върху стълбичката.

Примига към Пондър.

— А, ти ли си?… Едно от островърхите същества. Би ли ми казал какъв е ефектът, когато правя така?

Пресегна се във вътрешността на предната половина. Слонските уши се размахаха.

— Ушите мърдат — извряка Пондър.

Богът се показа сияещ.

— Ще се изумиш, ако ти обясня колко трудно го постигам. Впрочем… какво мислиш за цялостната конструкция?

Пондър преглътна на сухо.

— Много е… добра.

Отстъпи нерешително, блъсна се в нещо и се озърна към зейналата паст на огромна акула. И тя беше по средата на процес… да речем, на биологично съзидание. Едното й око се изви да го изгледа ядно. Зад нея имаше наполовина сглобен още по-грамаден кит.

— Да, добра си е — доволно отбеляза божеството.

Пондър се помъчи да съсредоточи вниманието си единствено върху слона.

— Само че…

— Да?

— Сигурен ли сте за колелата?

Богът се угрижи.

— Прекалено малки ли са? Или смяташ, че моделът е неподходящ за условията на саваната?

— Е, проблемът не е точно в това…

— А не би могъл дори да си представиш проблемите, свързани с проектирането на органично колело укори го божеството. — Уверявам те, колелата са малки шедьоври.

— А не мислите ли, че придвижването с крака е по-просто?

— О, докъде ще стигна, ако само копирам остарели идеи? — намръщи се богът. — „Разнообразие и запълване на всички екологични ниши.“ Това е девизът на съвременната епоха.

— Ъ-ъ… Безпомощното излежаване на хълбок в кална яма, докато колелата се въртят безполезно, най-важната ниша за запълване ли е?

Божеството отначало се опули насреща му, после се вторачи мрачно в недовършения слон.

— Ами ако направя гумите по-широки и с по-груб грайфер? — предложи безнадеждно.

— Няма да стане — врътна глава Пондър.

— Ох, прав си, да знаеш. — Ръцете на висшата сила потрепваха нервно. — Опитвам се да постигна биологично разнообразие, обаче понякога ми идва до гуша… — Изведнъж се втурна към великанската двойна порта в дъното на пещерата и я отвори със замах. — Извинявай, но просто не мога да се сдържа. Ще направя едничко, за да се успокоя.

Пондър го настигна. Отвъдната пещера беше още по-просторна и ярко осветена. Във въздуха висяха пъстри мъничета като милиони мъниста на невидими конци.

— Буболечки?… — ахна младият магьосник.

— Нищо не може да замести буболечката, когато те измъчва депресия! — заяви безпрекословно божеството. Стоеше пред метално бюро и трескаво издърпваше чекмеджета, от които вадеше кутийки. — Ще ми подадеш ли комплекта антенки? На ей онзи рафт го оставих. Да, най-доброто лекарство за нервите! И да си призная, понякога се чудя дали те не са смисълът на всичко.

— На кое всичко?! — стресна се Пондър.

Богът обхвана с жест и двете пещери.

— На цялото — обясни весело. — Дърветата, тревата, цветята… А според теб за какво са тези джунджурии?

— Не вярвам да са само заради буболечките. Ами слонът например?

Божеството вече слагаше полузавършено насекомо върху едната си длан. Беше зелено.

— За изпражнения! — заяви тържествуващо.

Главичка, завинтвана към телцето, едва ли трябваше да издаде звук като коркова тапа, натъпквана насила в бутилка.

— Моля? — учуди се Пондър. — Такива усилия единствено заради купчините изпражнения?

— Уви, такава си е екологията — вдигна рамене висшата сила.

— А, не, едва ли е истина — запъна се магьосникът. — Ами по-висшите форми на живот?

— По-висшите ли? — Веждите на бога се извиха. — Тоест… Птиците ли?

— Не, например…

Пондър се подвоуми. Богът бе проявил забележителна липса на любопитство спрямо магьосниците, може би защото изобщо не приличаха на буболечки, и въпреки това Пондър предусещаше известни теологични затруднения, ако не внимава.

— Например… човекоподобните.

— А, онези ли? Много са забавни, признавам. Очевидно буболечките трябва да имат и кой да ги развлича, но… — Божеството го загледа втренчено и явно бе осенено от божествено прозрение. — О, нима си склонен да твърдиш, че точно те са целта на цялото начинание?

— По-скоро бих казал, че…

— Ами! Целта на начинанието в крайна сметка е самото начинание. Макар че — изсумтя висшата сила — ако можех да мина само с буболечките, не бих имал нищо против.

— Но… Няма ли да е по-приятно, ако накрая завършите всичко с някое същество, което започва да мисли за Вселената?

— Как пък не! Не искам да ми се бъркат в работата! — подразни се богът. — И без това кръпките и снажданията изобилстват, представи си какво ще стане, ако някоя хитра твар започне да дърпа и да къса. Обективен съм и признавам на боговете от континентите, че поне това са схванали. Интелектът е като краката — прекаленото количество се превръща в липса на качество. А при краката според мен най-подходящият брой е шест.

— И все пак няма съмнение, че едно същество би достигнало до…

Божеството пусна на свобода последното си творение. То се издигна, зави и избръмча да се намести между две почти еднакви с него.

— Проклятие… — изсъска висшата сила.

С леко пращене една птица изникна във въздуха наблизо. Очевидно беше жива, но не помръдваше, скована насред полет в трептящо синкаво сияние.

Висшата сила въздъхна, бръкна в един дълбок джоб и извади невъобразимо сложен инструмент. Видимите части намекваха, че има и други, още по-смахнати, но недостъпни за окото, което може би се чувства по-добре, без да ги зърне.

— Определено мога да кажа — замърмори богът, отсичайки клюна на птицата и запушвайки дупката със сияние, — че ако искам да постигна нещо сериозно, трябва да измисля по-добра организация. Напоследък непрекъснато се занимавам с човки и клюнове дълги, къси, приспособени за изчовъркване на насекоми от кората на дърветата, за чупене на черупки, за откъсване на плодове… Ей в това ми е проблемът не бива само да търча напред-назад и да снаждам.

Божеството махна с ръка и се появи нещо като сергия с клюнове. Избра един, който поне за Пондър с нищо не се отличаваше от предишния, и с инструмента го прикрепи към смръзналата се птица. Крилатото същество изчезна след миг, но малко преди това перата му потрепнаха.

В този момент Пондър осъзна, че въпреки пристрастието на местната висша сила към буболечките, неговото място е тук — доста пред предния край на най-авангардните изследвания.

А бе станал магьосник, защото се заблуждаваше, че магьосниците знаят как е устроена Вселената. Вместо това започна да се чувства много натясно в Невидимия университет.

Особено след случката с укротената мълния. Всички можеха да се убедят, че принципът е правилен. Пондър успя да изправи косата на Ковчежника и да изтръгне искри от пръстите му, а тогава използваше само една котка и две кехлибарени пръчки. Неуязвимо разумният му план да събере няколко хиляди котки, вързани за гигантско колело, отъркващо се в стотици кехлибарени пръчки, бе отхвърлен с нелепия довод, че шумът щял да бъде непоносим…

А тук му се поднасяше на тепсия шансът да свърши нещо смислено. Пък и вече му се струваше, че напипва в какво се коренят грешките на бога.

— Извинявайте… Имате ли нужда от помощник?

— Честно казано, целият процес става безконтролен — мърмореше си богът, който по умението да не слуша другите се равняваше на магьосниците. — Наистина вече стигам до заключението, че имам нужда от…

— Я, какво чудно място!

Очите на Пондър се завъртяха от яд. Магьосниците винаги изказваха мнението си откровено. И гръмко.

— Аха — обърна се висшата сила, — това са останалите от твоя… рояк, нали?

— Най-добре да ги спра — реши Пондър, когато старшите магьосници се пръснаха като момченца в компютърна зала, готови да натиснат всяко копченце с надеждата, че ще изскочи някоя безплатна игра. — Пипат навсякъде и чак тогава питат: „А това какво върши?“

— Не се ли случва да попитат, преди да пипнат нещо?

— Не. Твърдят, че иначе нищо нямало да стане — навъси се Пондър.

— И защо си правят труда да питат в такъв случай?

— Просто са си такива. Отхапват и казват: „Чудя — се дали е отровно.“ Знаете ли кое е най-вбесяващото? Никога не попадат на отровните неща.

— Странно — промърмори висшата сила. — Да се присмиваш на опасността не е най-добрата стратегия за оцеляване.

— Ама те не се смеят — още по-мрачно увери Пондър. — Декане!… Убеден съм, че не бива да правите това!

Деканът отклони за миг вниманието си от акулата, чиито зъби опипваше.

— А защо не, Стибънс?

В този миг челюстите щракнаха зад гърба му.

Само краката на Архиканцлера стърчаха от разполовения слон. И от вътрешността на кита се чуваха приглушени звуци. Много напомняха за гласа на Лектора по съвременни руни:

— Ей, вижте какво става, като завъртя този край… Онова лилавото се люшка!

— Изумително — поклати глава Ридкъли, щом излезе от слона. — Превъзходни колела. Боядисвате ли частите преди сглобяването?

— Сър, това не е учебен модел — процеди през зъби Пондър, изтръгна бъбрека от ръцете му и го върна в туловището. — Това е истински слон в процес на сътворяване!

— Ясно.

— _Прави се_ в момента, сър — натърти Пондър, защото Архиканцлерът очевидно не схвана намека. — Което не е особено обичайно.

— Виж ти… А какъв е нормалният начин за правене на слонове?

— Правят ги други слонове, сър.

— Ами да, как не се сетих…

— Наистина ли? — намеси се възбудено богът. — Как успяват? Хоботите им не са кой знае колко сръчни в по-пипкавата работа.

— Всъщност е очевидно, че не се правят по същия начин — търпеливо обясни Пондър. — Ами… как да ви кажа… със секс…

Почувства, че започва да се изчервява.

— Секс ли?

Чак тогава младият магьосник си спомни: остров Моно! Ами сега?…

— Ъ-ъ… Правят го мъжки и женски същества… — осмели се да продължи.

— Това пък какво е? — слиса се висшата сила.

И старшите магьосници се смълчаха.

— Продължавай, господин Стибънс, продължавай — настойчиво подкани Архиканцлерът. — Всички сме наострили уши. Особено слонът, не мога да не отбележа.

— Е… — Пондър знаеше отлично, че вече е червен като домат. — Ъ-ъ… А как се сдобивахте досега с цветенца, да речем?

— Правех ги — вдигна рамене божеството. — После ги наглеждах, проверявах дали функционират добре и когато се изхабяваха, ги подменях с усъвършенствана версия, в която използвах експерименталните данни. — Той сви вежди. — Растенията обаче се държат твърде особено напоследък. Каква полза от тези семена, които се надпреварват да произвеждат? Опитвам се да ги разубедя, но май не ме чуват.

— Мисля, че… Ъ-ъ… Те се опитват да изобретят секса. А пък сексът е начинът… ъ-ъ… по който могат… да направят… себеподобни същества…

— Я да видим дали разбрах. Значи слоновете могат да правят други слонове?

— Точно така.

— А стига, бе! Сериозно ли говориш?!

— О, да!

— И как го постигат все пак? Дори калибрирането на ушните движения ми отнема прекалено много време. Да не си служат с някакви специални инструменти?

Пондър забеляза, че Деканът гледа право в тавана, а и останалите магьосници са си намерили нещо извънредно интересно, само и само да не се споглеждат.

— В известен смисъл да — насили се да смотолеви той. Предстоеше му да нагази в почти непроходимо образно-словесно блато и реши да се откаже. — Всъщност не знам достатъчно за…

— И добре оборудвани работилници — замислено предположи божеството. Извади бележник от джоба си и взе молива, затъкнат зад едното му ухо. — Имаш ли нещо против да си записвам?

— Ами те… ъ-ъ… женската…

— Женската — повтори старателно висшата сила, а моливът пробяга по страницата.

— Тя, такова… Един от най-популярните начини е… хм, да прави следващото същество в себе си.

Богът вдигна поглед от бележника.

— Е, това вече няма как да е вярно! — заяви убедено. — Невъзможно е да направиш слон вътре в друг слон…

— Ъ-ъ… Имам предвид умалена версия…

— А, ясно, но веднага ще изтъкна един логически недостатък в твоята хипотеза. Само след няколко повторения на този процес ще имаш слон колкото заек.

— Ъ-ъ… Той расте след това…

— Нима? И как?

— Ами… Може да се каже, че… се построява сам отвътре.

— А другият, който не е женски? Каква е функцията му в случая? Впрочем… Твоят спътник да не е болен?

Старшият дискусионен наставник заудря Декана по гърба.

— Всичко е наред… — изгъгна Деканът. — Често имам… пристъпи на кашлица…

Висшата сила допълни бележките си, после загриза замислено молива.

— Да разбирам ли, че целият този… секс представлява неквалифициран труд?

— Да, да!

— И не се прилага никакъв контрол над качеството?

— Ъ-ъ… Така е.

— А вашият вид как го прави? — взря се въпросително богът в Пондър.

— Ами… ъ-ъ… ние… ъ-ъ…

— Отбягваме го — намеси се Ридкъли. — Декане, много лоша кашлица те мъчи.

— Тъй ли? — промълви божеството. — Изключително интересно. Кой начин предпочитате? Разделяте се на две половини, които продължават самостоятелно ли? Амебите се справят великолепно с това, но за жирафите е неимоверно трудно. Знам го от опит.

— Моля? — смути се за миг Архиканцлерът. — Не, съсредоточаваме вниманието си в по-възвишените неща. Къпем се със студена вода, правим здравословни сутрешни кросове, използваме и други подобни средства.

— Олеле, непременно трябва да си запиша това! — възкликна висшата сила. — Как точно протича този процес? Женските ви съпровождат, така ли? А по-възвишените неща… Колко са високи? Изключително интересна идея! Вероятно имате нужда от допълнителни отвърстия?

— Извинете, не схващам… — изфъфли Пондър.

— Значи съществата се правят и самички, а? Отначало се чудех дали цялата тази история със семената не е на инат, но… Да, вече се досещам, че може да ми спести много време и труд. Разбира се, ще бъдат необходими допълнителни усилия в етапа на проектирането, след това обаче всичко ще се регулира самостоятелно… — Ръката с молива просто не се виждаше от бързите движения. — Да-а, заложените подбуди и мотиви ще бъдат жизненоважни… А… Само че не мога да си обясня защо което и да било същество ще предпочете да си губи времето с този… — надзърна в бележника… — този секс, вместо да си измисли забавление… Ох, боя се, че вашият спътник май се задави накрая…

— Декане! — сърдито кресна Ридкъли.

— Налага се да спомена — изрече колебливо висшата сила, — че когато се обсъжда сексът, лицата ви почервеняват и пристъпяте смутено от крак на крак. Да не са някакви специфични сигнали?

— Ъ-хъм…

— А сега бихте ли ми обяснили техническите подробности?

Свенливостта насити въздуха като нещо огромно и розово. Архиканцлерът се усмихна сковано.

— Моля да ни извините за момент. Господа, свиквам съвещание на преподавателския състав.

Старшите магьосници се събраха припряно. Пондър долавяше членоразделни фрази в съскащия шепот.

— … и баща ми разправяше, но не му повярвах… никога не е ставало дума за тези гадости… Декане, няма ли млъкнеш?!… Не сме особено вещи… да бе, студен душ…

Ридкъли пак озари бога с вледенената си усмивка.

— Сексът… не е нещо, за което сме свикнали да говорим.

— Много — добави услужливо Деканът.

— Разбирам ви напълно. Е, няма страшно, една практическа демонстрация би ме просветила значително по-лесно и бързо.

— Ъ-ъ, ние… не сме имали намерение да ви показваме…

— Ехо-о! Господа, намерих ви най-после!

Госпожа Уитлоу влезе в пещерата. Магьосниците изведнъж се смълчаха притеснени. Долавяха, че появата на икономката в такъв момент е все едно да пуснеш ток в басейна на живота.

— А, още един от вас — весело установи божеството. Фокусира погледа си и попита замислено: — Или все пак принадлежи към друг вид?

Пондър осъзна, че е крайно време да каже нещо. Госпожа Уитлоу го гледаше красноречиво.

— Госпожа… ъ-ъ… Уитлоу е дама.

— Добре, добре, ей сега ще си запиша — сговорчиво промълви висшата сила. — А каква е функцията на дамите?

— Те… ами… са от един и същ вид с нас — нещастно смънка Пондър. — И… ъ-ъ… такова, де…

— Нежният пол — реши да му помогне Архиканцлерът.

— Съжалявам, но ме озадачихте — простодушно подхвърли богът.

— Тя е… ъ-ъ… от женското съсловие.

Божеството грейна в усмивка.

— Какво чудесно съвпадение!

— Моля да бъда извинена — намеси се госпожа Уитлоу с най-резкия тон, който би си позволила в присъствието на магьосниците, — но никой ли няма да ми представи този господин?

— О, да, разбира се — сепна се Ридкъли. — Аз трябва да моля за извинение. Боже, да ви представя госпожа Уитлоу. Госпожо Уитлоу, да ви представя бога. По-точно бога на този остров. И…

— Очарована съм — учтиво изрече икономката.

В нейните представи запознанството с божества беше абсолютно допустимо, стига да имат човешки лица и да носят дрехи. Поставяше ги на социалната стълбица над висшите жреци и наравно с херцозите.

— Уместно ли е да коленича?

— Мня-я — изблея Старшият дискусионен наставник.

— Никакви форми на преклонение не са желателни — отвърна висшата сила.

— Както предпочитате — леко вдигна рамене госпожа Уитлоу и му подаде ръка.

Богът я хвана и размърда палеца.

— Много практично и удобно за хващане и боравене с оръдия на труда. Впрочем през цялото време ли ходите на два крака? О, виждам, че и веждите ви се повдигат. Това също ли е някакъв сигнал? Забелязвам, че формите ви се различават, освен това ви липсва брада. Правилно ли се досещам, че това е признак за по-малко мъдрост?

Пондър нямаше как да не види, че очите на икономката се присвиха зловещо.

— Господа, да няма някакъв проблем? — осведоми се хладно тя. — Вървях по стъпките ви и стигнах до онзи смешен кораб, имаше само още една пътека и…

— Обсъждахме въпроса за секса — въодушевено я прекъсна висшата сила. — Много вълнуващо, нали?

Магьосниците затаиха дъх. В сравнение с това затруднение чаршафите на Декана им се струваха нищожна дреболия.

— _Това_ не е тема, по която бих си позволила да изразя мнение — сдържано заяви икономката.

— Мня — обади се Старшият наставник.

— Никой нищо не иска да ми каже — разсърди се божеството и от пръстите на едната му ръка изскочи искра, която издълба мъничък кратер в пода.

Случката стресна и него не по-малко от магьосниците.

— Ох, сега какво ли ще си помислите за мен?! Толкова съжалявам! Опасявам се, че е естествена реакция, ако… нали се сещате… някой ме подразни.

Всички се вторачиха в кратерчето до краката на Пондър, който не смееше да шавне, за да не припадне.

— Хм, значи така изразявате раздразнението си? — промърмори Архиканцлерът.

— Е, и досадата също — призна си висшата сила. — Трудно ми е да се сдържа, това си е божествен рефлекс. Боя се, че като… вид не се отличаваме с поносимост към чуждия инат. Съжалявам. Много съжалявам! — Издуха си носа и седна разсеяно върху една недовършена панда. — Олеле, пак се започва!… — Миниатюрна кълбовидна мълния се стрелна от показалеца му и избухна насред пещерата. — Дано не се повтори онази история с град Куинт. Сигурно я знаете…

— Никога не съм чувал за град Куинт — смънка Пондър.

— Е, да, логично е — съгласи се богът. — Точно в това е проблемът. Не че беше нещо особено като град. Състоеше се преди всичко от глина. Впоследствие, разбира се, беше по-скоро керамика. — Обърна опечаленото си лице към тях. — Нали и на вас ви се е случвало някои дни само да се зъбите на околните?

Пондър виждаше с ъгълчето на окото си, че другите магьосници, обзети от рядко срещано при тях единодушие, бавничко се примъкват към изхода.

Още по-могъща мълния събори камъни от стената до отвора на пещерата.

— Ох, ще се пръсна от срам! — изстена божеството. — Но как да се преборя с подсъзнанието си?! И искам да изтъкна, че онези хорица не биваше да се присмиват на моите леснозапалими крави. В божествената брада вече припукваха искри. — Добре, не отричам, че в по-горещите дни имаше случаи на самозапалване и пожарите унищожаваха цели села. Нима това оправдава тяхната черна неблагодарност?

Госпожа Уитлоу се взираше с хладнокръвна пресметливост в разстроения бог.

— Хайде сега, по-кротко. Какво ви се иска да знаете?

— Ъ? — хлъцна Ридкъли.

— Господин Архиканцлер, не смятам, че е прекалено, ако се погрижа да не изляза оттук с опърлена коса.

— Тази идея за мъжките и женските същества ми се стори толкова перспективна! — подсмръкна сърдито висшата сила. — Всички обаче крият най-съществените подробности…

— О, това ли било! — позасмя се икономката, озърна се към старшите магьосници и любезно поведе бога към дъното на пещерата. — Господа, моля да ни извините за момент.

Магьосниците се стъписаха повече, отколкото при неволното божествено представление. Професорът по неопределени изследвания смъкна шапката си пред очите.

— Не смея да погледна! Какво правят?

— Ъ-ъ… Шепнат си… — съобщи Пондър.

— Само това ли?

— И тя… ами… прави разни жестове.

— Мня! — потвърди Старшият наставник.

— Е, вие, вейте му с нещо да се охлади! — припряно заповяда Ридкъли. — Охо, сега пък се смеят!

Икономката и божеството се огледаха към магьосниците. Госпожа Уитлоу закима настойчиво, сякаш за да го увери, че казаното от нея е истина. И двамата се разкикотиха.

— Долавям несъмнени нотки на подигравка — сурово изрече Деканът.

— И аз не съм убеден, че мога да одобря такъв инцидент — надменно се произнесе Архиканцлерът. — Носят се какви ли не истории за боговете и простосмъртните жени…

— Да, боговете се превръщат в бикове — подсказа Деканът.

— И в лебеди — добави Професорът.

— Дори в златен дъжд — разгорещи се Деканът.

— Така е — подкрепи го Професорът и изведнъж се запъна. — Слушай, отдавна се чудя какъв е смисълът на този мит за златния дъжд…

— Какво ли му описва госпожа Уитлоу в момента?

— Честно казано, предпочитам да не науча никога.

— А бе, хора — изръмжа Ридкъли, — помолих ви да направите нещо за Старшия наставник. Поне му разкопчайте яката!

— Как, как?!… — провикна се божеството.

Икономката пак се озърна и явно сниши глас.

— Някой познава ли господин Уитлоу? — сети се Архиканцлерът.

— Ами… не — вдигна рамене Деканът. — Сигурно всички сме си представяли, че е покойник.

— Поне не знаете ли от какво е умрял? — изсумтя Ридкъли. — Все едно, не искам да ръсите глупости, защото те се връщат.

Висшата сила кимаше приветливо.

— Ето, всичко си изяснихме. — Потърка ръце оживено. — Нямам търпение да видя как се осъществява в практиката. И още сто години да си бях седял тук, нямаше да… Е, никой не може да ме упрекне, че не бих повярвал… Тоест… — Ухили се на изопнатите им лица. — Особено онзи момент, когато той… А пък тя… Искрено ви уверявам, че не знам как някой би престанал да се хили, за да успее… Все пак схванах същността и пред мен се откриват невероятно интересни възможности…

Госпожа Уитлоу подчертано зяпаше тавана. В стойката й имаше само блед намек за усилията, с които сдържаше смеха си. А това беше смразяващо. Никой от магьосниците не я бе виждал засмяна.

— А, тъй ли? — подхвърли Ридкъли, небрежно доближавайки изхода. — Чудесно, чудесно! В такъв случай предполагам, че повече нямате нужда от нас, нали? Не искаме да си изпуснем кораба, такива ми ти работи…

— Да, да, не ме оставяйте да ви губя времето — разсеяно му махна с ръка божеството. — Колкото по-внимателно обмислям перспективите, толкова по-ясно ми е, че този „секс“ ще реши всичките ми затруднения.

— Не всеки би могъл да твърди същото — сериозно отвърна Ридкъли. — Госпожо… Уитлоу, вие… ще се присъедините ли към нас?

— Разбира се, господин Архиканцлер.

— Ами… Превъзходно. А ти, господин Стибънс?…

Висшата сила ровеше в кутиите върху една от работните си маси. Въздухът блещукаше. Пондър се вгледа в кита. Нямаше съмнение, че е жив, но… не в настоящето. Взря се за миг в полуготовия слон, после в загадъчно органичните крепежни конструкции и кранове, където трепкащо синьо сияние почти скриваше смътни силуети, макар че един от тях напомняше за крава.

Внимателно извади любознателна буболечка от лявото си ухо. Ако си тръгнеше сега, до края на дните си щеше да се пита…

— Мисля, че бих предпочел да остана.

— Ето един умен… — запъна се богът, без да се обърне.

— Човек.

— Един умен човек — старателно повтори висшата сила.

— Сигурен ли си? — скептично подметна Ридкъли.

— Май никога не съм си позволявал почивка досега — кимна Пондър. — Сър, подавам молба за изследователски отпуск.

— Човече, залутали сме се в миналото!

— Значи ще се занимавам с фундаментални изследвания — твърдо заяви Пондър. — Сър, тук има какво да науча!

— Ха…

— Достатъчно е да се огледате, сър!

— Е, няма да те спирам, щом си решил. Разбира се, ще трябва да ти спрем заплатата по време на отпуска.

— Не си спомням да съм получавал някога заплата — учтиво отбеляза Пондър.

Деканът сръга Ридкъли в ребрата и му зашепна.

— О, да. Искаме да знаем как работи онзи кораб.

— Това ли? — поклати глава богът. — Няма да срещнете затруднения. Сам ще намери място с други биогеографски характеристики. Всичко е напълно автоматизирано. Не би имало смисъл да се връщате там, откъдето сте тръгнали, нали? — Посочи с ръка, стиснала краче от бръмбар. — Има някакъв нов континент в посоката на въртенето на Диска. Корабът сигурно ще се насочи право към него, масата му е подходяща.

— Нов ли? Хм…

— Така е. Аз изобщо не се блазня от подобни начинания, но шумът от строителната площадка се чува добре нощем. Голяма бъркотия.

— Стибънс, убеден ли си, че искаш да останеш? — недоверчиво настоя Деканът.

— Ъ-ъ… Да.

— Сигурен съм, че господин Стибънс ще поддържа прекрасните традиции на Невидимия университет! — сърдечно заяви Архиканцлерът.

Пондър знаеше всичко за традициите на Университета, затова кимна едва забележимо. Сърцето му туптеше силно. Не бе изпитвал такова вълнение дори когато за пръв път се сети как да програмира Хекса.

Най-сетне намери своето място в света. Бъдещето сякаш му се усмихваше.

Зазоряваше се, когато магьосниците се потътриха надолу по планината.

— Не беше чак толкова зле за бог — снизходително отсъди Старшият дискусионен наставник.

— И ни направи хубаво кафе — одобри Професорът по неопределени изследвания.

— Ама как бързо отгледа храста, след като му обяснихме що за чудо е кафето! — възхити се Лекторът по съвременни руни.

Госпожа Уитлоу вървеше малко по-напред и си тананикаше мелодийка без думи. Магьосниците внимаваха да я следват на почетно разстояние. Макар и неясно, те съзнаваха, че са победени, обаче си нямаха и представа в коя игра.

— Чудно, че младият Пондър пожела да остане — смотолеви Старшият наставник, защото отчаяно търсеше с какво да отклони мислите си от розови видения.

— И на бога май му хареса — вметна Лекторът. — Особено щом подметна, че вкарването на секса в проектирането ще означава пълна промяна на подхода.

— И аз правех глинени змийчета като малък — унесено сподели Ковчежникът.

— Браво на теб.

— Най-трудно моделирах крачетата.

— Архиканцлер… — поколеба се Старшият наставник. — Все си мисля дали не се намесихме нежелателно в миналото.

— Не виждам как би могло да стане — сви вежди Ридкъли. — В края на краищата миналото се е случило, преди ние да попаднем тук.

— Да, ама щом вече сме тук, значи сме го променили.

— В такъв случай си е било променено и без това.

Всички стигнаха до мълчаливото съгласие, че няма какво повече да се обсъжда. Поначало знаеха, че е нелепо лесно човек да се оплете в глаголните времена на темпоралните премествания, обаче им беше ясно и че почти всички проблеми се преодоляват с достатъчно самочувствие.

— Много е трогателно, като си помислиш, че представител на Университета ще помогне в създаването на напълно нов подход към сътворението на живот — започна тържествено Професорът.

— Ами да — съгласи се Деканът. — Кой ще каже сега, че образованието е лошо нещо, а?

— Не си представям кому би хрумнало — вдигна рамене Архиканцлерът.

— Дори да се намери толкова неразумен човек, стига да му споменем за Пондър Стибънс и да заявим: „Вижте го, учеше упорито, уважаваше преподавателите си и ето вече е дясната ръка на един бог.“

— Ама как ще се превърне… — не сдържа недоумението си Лекторът, но Деканът го изпревари.

— Образно казано, разбира се. Тоест му е станал пръв помощник. Подозирам, че формално погледнато, това го прави ангел.

— Нещо бъркаш. Пондър се плаши от високото. Освен това е от плът и кръв, а доколкото знам, ангелите са съставени от… светлина ли беше? Нищо не му пречи обаче да бъде светец.

— А дали е способен да върши чудеса?

— Знам ли… Когато си тръгвахме, те обсъждаха дали да не променят задниците на бабуините, за да не изглеждат толкова противно.

Магьосниците се позамислиха.

— Ако го постигнат, това ще е истинско чудо — натърти Ридкъли.

— Аз поне не бих избрал да си прекарам така отпуска — поклати глава Старшият наставник.

— Богът твърдеше, че всичко опирало до пораждане на желание у тварите… за да се занимават с… да де, да се примирят с правенето на новото поколение… Иначе щели да предпочетат далеч по-смислени занимания. Явно ще му се наложи да пресътвори от нулата множество животни.

— Като почне от задниците. Ха-ха.

— Декане, благодаря ти за ценния принос в дискусията.

— Аз пък винаги съм смятал секса за крайно безвкусен начин да се осигури оцеляването на вида — призна си Професорът, когато стигнаха до брега. — Уверен съм, че би могло да се измисли нещо по-добро. Досегашният начин е твърде… старомоден. И прекалено енергичен.

Един некадърен магьосник се бе настанил до пресъхнало изворче под сянката на дърво, което изобщо не можеше да разпознае. Псуваше невъздържано, защото се опитваше да пробие кутийка бира.

— Ама кой идиот се е сетил да затваря бирата в тенекии?!

Когато продупчи с острия камък кутийката, бирата изскочи като струя пяна под високо налягане, но Ринсуинд успя да я насочи в устата си.

Иначе настроението му се пооправи. От Мърморко нямаше и помен.

Със следващата кутийка боравеше по-предпазливо и можа да посмуква замислено съдържанието й.

Ама че страна! Нищо не беше такова, каквото изглеждаше, дори не валеше. И цялата вода се криеше под земята.

По дяволите! Трябваше да си налее вода в нещо…

Взе празна кутийка и се повлече към мястото, където дърветата бяха нагъсто. Там трябваше да има вода… ако можеше да копае неуморно. Ако не можеше, пак щеше да копае.

За половин час успя да стъпче кутийката до плосък ламаринен лист и да изрови дупка, в която се скриваше до кръста. Пръстите на краката му бяха мокри.

След още половин час затъна до раменете и глезените му се намокриха.

Когато за пореден път вдигна глава да се огледа, беше заобиколен от овце, които ту се взираха подозрително в него, ту поглеждаха с печален копнеж влажните дълбини.

— Няма защо да ме зяпате така — скастри ги Ринсуинд. Не дочака никаква реакция. — Не съм виновен — продължи да си мърмори. — Хич не ми пука какво разправя онова кенгуру. Стоварих се тук съвсем ненадейно. И не нося отговорност за пустия ви климат!

Нищо не се промени в погледите им и магьосникът се разколеба. Всъщност всеки би се отказал да се състезава по тъпо търпение с овца. Тя не е способна на почти нищо друго.

— О, по дяволите, може и да измисля нещо с кофа и макара… И без това май нямам важни срещи днес.

Проникваше все по-надълбоко с надеждата да стигне до водата, преди да му е избягала, когато чу някой да си подсвирква.

Надзърна между краката на овцете. Някакъв мъж пълзеше по пресъхналото изворче, оголил зъби от напрежение. Не забеляза Ринсуинд, защото бе вперил поглед в тълпящите се четириноги. Пусна на земята раницата си, извади чувал, примъкна се до една самотна овца и скочи. Животното не успя дори да изблее.

Тъкмо завързваше чувала и се разнесе глас:

— Тази овца сигурно е чужда собственост.

Мъжът се заоглежда трескаво. Стори му се, че чува гласа откъм стадото.

— И си мисля, че можеш да загазиш сериозно с тези кражби на овце. Не се съмнявам, че по-късно ще съжаляваш за деянията си. Убеден съм, че някой много държи овцата да си остане негова. Пусни я, докато не е станало късно.

Мъжът се блещеше диво.

— Замисли се, де — прикани го гласът. — Имате си хубавичка страна с папагали и тям подобни, а ти разваляш всичко, като крадеш овце, отгледани с къртовски труд. Обзалагам се, че не би искал да те запомнят като крадец на… А!

Мъжът захвърли мърдащия чувал и препусна с все сила.

— Нямаше нужда да си плюеш на петите — сгълча го Ринсуинд, — аз само се опитвах да пробудя доброто у теб. — Сви дланите си във фуния и кресна: — Ей, забрави си раницата!

Магьосникът излезе от дупката и понечи да развърже блеещия приглушено чувал. Някакъв шум го накара да се обърне. Друг мъж го гледаше от гърба на кон, и то твърде сърдито.

Зад него се виждаха още трима със съвсем същите шлемове и кожени куртки, чиито сурови изражения и без думи натъртваха „стражи“. И тримата бяха насочили арбалетите си към Ринсуинд.

Отново го споходи усещането за пропадане в бездънна яма, съпровождащо непоклатимата увереност, че се е забъркал там, където няма никаква работа.

Помъчи се да лепне усмивка на лицето си.

— Добър ви ден! Няма проблеми, а? Ама как се радвам да ви зърна мутрите, пичове! Без майтап!

Пондър Стибънс се прокашля.

— С какво бихте искал да помогна? Например защо да не довърша слона?…

— А как си с едноклетъчните?

Пондър не си беше представял, че ще се вживее в ролята на дизайнер на едноклетъчни, но все от нещо трябваше да започне.

— Отлично се справям.

— Е, да, те просто се цепят по средата — призна богът, докато вървяха край редиците сияещи кубове, пълни с живот, а над тях жужаха крилати буболечки. — Няма кой знае какво бъдеще в тях. Разбира се, процесът е подходящ за по-низшите форми на живот, но е малко притеснителен за сложно изградените същества, а за конете, да речем, вероятно би бил фатален. Смея да твърдя, Пондър, че сексът ще ни бъде от изключителна полза. И ще ни остане време да поработим върху великия ми проект.

Пондър въздъхна. Знаеше си, че се готви нещо грандиозно. Божеството не би се захванало с толкова главоболна работа само за да подобри живота на леснозапалимите крави.

— Имате ли нещо против да дам своя принос и в този проект? Сигурен съм, че помощта ми няма да е излишна.

— Нима? Питах се дали животните и птиците няма да ти допаднат повече.

— Да, чудесни са, но и малко ограничени, нали? — лукаво подхвърли Пондър.

Висшата сила грейна в усмивка. Нищо не може да се сравни с близостта до щастлив бог. Все едно потапяш мозъка си в гореща вана.

— Именно! Ограничени! Най-точната дума! Всяко е заседнало в своята пустиня, джунгла или планина, зависи напълно от един-два вида храна, живее по милостта на разни отрепки на Вселената и измира от най-дребната промяна в климата. Ама че загуба на време и усилия!

— Прав сте! — непоколебимо се съгласи Пондър. — Нужно ни е кораво и приспособимо същество, нали?

— Прекрасно се изразяваш, Пондър! Виждам, че се появи точно когато трябваше!

Поредната огромна двойна порта се отвори пред тях, откри се кръгла зала с пирамида от ниски стъпала в средата. Увенчаваше я обичайният облак от синя мъгла, в който за миг просветваха искрици.

А пред мисления взор на Пондър Стибънс се откри ослепителното бъдеще. Очите му светеха толкова разпалено, че очилата му се замъглиха, а вероятно би могъл и да прогори дупка в по-тънък лист хартия. Ох… Нима един привърженик на натурфилософията би посмял да мечтае за повече? Теорията бе овладял, сега щеше да се заеме с практиката.

И този път всичко щеше да бъде свършено правилно. Кого ли интересува, че може да промени бъдещето? Нали за това е бъдещето да го променяш? Вярно, доскоро се противеше на всяка намеса… но само защото други смятаха да се заемат с нея. А сега един бог се вслушваше в мнението му. Защо да не вложат разум в сътворяването на разума?

Например нищо не пречеше да сглобят човешкия мозък така, че брадите по никакъв начин да не са свързани с мъдростта. Не беше ли по-добре за белег на мъдрост да бъдат смятани младостта, кльощавото телосложение и очилата за късогледство?

— А… завършихте ли го вече? — поохлади надеждите си Пондър.

— Общо взето да — потвърди висшата сила. — Най-величественото ми постижение. Няма да крия, че поне в моите очи слоновете бледнеят в сравнение с него. Има обаче да се довършват множество подробности. Разбира се, ако не се съмняваш в силите си.

— За мен ще бъде чест — разтреперан отвърна Пондър.

По количеството искри в синьото сияние личеше, че вътре се извършва нещо особено важно.

— Какви инструкции влагате в тях, преди да ги пуснете в света? — осведоми се делово младият магьосник.

— Съвсем простички — вдигна рамене богът. Махна с ръка и светещото кълбо започна да се свива. — Очаквам от тях сами да се справят с повечето затруднения.

— Разбира се, съвсем естествено е! А и дори нещо да се обърка, винаги бихме могли да го оправим с някоя и друга допълнителна команда.

— Всъщност не е необходимо — успокои го божеството тъкмо в мига, когато кълбото изчезна и се появи венецът на творението. — Според мен по-простите инструкции са и по-практични. Нали се сещаш: „Щъкай винаги към тъмните ъгълчета.“ Ето! Не е ли самото съвършенство? Какво произведение на изкуството! Слънцето все някога ще угасне, океаните ще пресъхнат, но това приятелче ще пребъде, запомни какво ти… Ей, Пондър, къде си?

Деканът облиза показалец и го вдигна над главата си.

— Вятърът духа откъм десния борд.

— А това добре ли е? — попита Старшият наставник.

— Нищо чудно и да е добре. Да се надяваме, че ще се доберем до континента, за който спомена онзи бог. Островите вече ме изнервят.

Ридкъли довърши тежкия труд по отсичането на гигантската дръжка на тиквения кораб и я изхвърли в морето.

На върха на зелената мачта фуниевидните цветове трепкаха с повеите на вятъра. Платното — листо заскърца и се завъртя леко.

— Щях да кажа, че е чудо на природата — промълви Деканът, — ако не бяхме срещнали и твореца му. А това доста вкисва впечатлението.

Макар магьосниците да не са любители на приключенията, знаят много добре, че жизненоважната основа на успеха е доброто запасяване. Затова корабът газеше забележимо по-дълбоко във водата.

Деканът си избра една израснала на клон пура, запали я и разкриви лице.

— Не е от най-добрата. Още е зелена.

— Ще го понесем някак — обеща Ридкъли. — Старши наставнико, какво правиш?

— Ами редя на подноса някои дребни глезотии за госпожа Уитлоу.

Магьосниците като по команда се озърнаха към грубоватия параван, закрепен пред носа на кораба. Всъщност икономката не ги помоли за услугата. Тя само спомена колко силно препичало слънцето и изведнъж старшите преподаватели от Невидимия университет се втурнаха в надпревара кой пръв ще нареже прътите и ще оплете между тях палмови листа.

— Бях сигурен, че е мой ред — ледено се обади Деканът.

— Не, драги. Ако не си забравил, преди малко ти й занесе прясно изцеден плодов сок.

— Само някаква си чашка! — сопна се Деканът. — А ти препълваш цял поднос. Дори си подредил букетче в черупката на кокосов орех!

— Госпожа Уитлоу обича масата да е украсена — невъзмутимо напомни Старшият наставник. — Тя обаче казва, че пак й е топло. Защо не й вееш с палмово листо, докато й обеля гроздето?

— Отново се налага да изтъкна елементарната несправедливост на твоето предложение — надменно изрече Деканът. — Да размахваш листо е черна работа в сравнение с беленето на всяко зрънце грозде. А аз, Старши наставнико, между другото те превъзхождам по ранг.

— Нима, Декане? Как го измисли?

— Човече, не става дума за субективно мнение. Има го черно на бяло в таблицата за длъжностите!

— За кои длъжности говориш?

— И ти ли ще ми се държиш като Ковчежника? За онези в Невидимия университет, разбира се!

— Който се намира къде?… — подсказа с наслаждение Старшият наставник, грижливо подреждайки белите лилии.

— А бе, човек, нали…

Деканът посочи наслуки към хоризонта, но гласът му пресекна, когато определени факти за пространството и времето нахлуха отново в ума му.

— Засега ще те оставя да помислиш — съобщи Старшият наставник и почтително вдигна подноса от палубата.

— Ще ти помогна! — тромаво подскочи Деканът.

— Много е лек, уверявам те…

— Не, не бива да се преуморяваш!

Всеки стискаше подноса с едната си ръка, а с другата се мъчеше да отблъсне съперника. Заклатушкаха се напред, оставяйки следи от разлято кокосово мляко и опадали цветчета.

Ридкъли красноречиво вдигна очи към небесата. Каза си, че сигурно жегата е виновна за всичко.

Въздъхна и се запъти към кърмата. Библиотекарят отново се бе превъплътил в шезлонг като най-подходяща форма за живот на борда и Ковчежникът спеше върху него.

Огромното листо пак помръдна незабележимо. Архиканцлерът някак се досещаше, че големите зелени фунии върху мачтата се опитват да надушат нещо.

Вече се бяха отдалечили от брега, но той лесно различи пушилката, напредваща бясно по пътеката от върха до брега. Там спря за миг и една точица скочи във водата.

Платното се изду от внезапен повей.

— Ей, човекът зад борда! — провикна се весело Ридкъли.

Далечната фигурка се надигна над пяната, махна му и продължи да пори свирепо вълните.

Архиканцлерът си напълни лулата и продължи да наблюдава с интерес как Пондър Стибънс настига вихрено кораба.

— Страхотен плувец си — похвали го след малко.

— Сър, моля за разрешение да се кача на борда — задъхано избълва Пондър. — Може ли да ми пуснете някое тиквено мустаче, за да се покатеря?

— Ей сегичка.

Ридкъли подръпна от лулата.

— Господин Стибънс, не се съмнявам, че ти счупи всички рекорди.

— Благодаря, сър — отвърна Стибънс, отръсквайки се от капките.

— Поздравявам те и за подходящото облекло. Виждам, че носиш островърхата си шапка, която е задължителен атрибут за появата на магьосника пред обществеността.

— Благодаря, сър.

— Хубава шапка.

— Благодаря, сър.

— Не напразно хората казват, господин Стибънс, че без шапката си магьосникът е като гол.

— И аз съм чувал същото, сър.

— Но в твоя случай е задължително да изтъкна, че ти носиш шапката си и въпреки това си практически гол.

— Сър, прецених, че робата ще ми пречи да плувам.

— И макар че се радвам да те видя, Стибънс, дори в този не особено приемлив вид, не мога да не попитам защо всъщност си тук.

— Сър, осъзнах внезапно, че е неправилно да лишавам Университета от услугите си.

— Виж ти… Ненадеен пристъп на носталгия по старата алма матер, тъй ли?

— Може и така да се каже, сър.

Очите на Ридкъли просветнаха зад облачетата дим и не за пръв път Пондър заподозря, че този човек е далеч по-схватлив, отколкото подсказва държанието му. Не би било трудно да заблуди всекиго с присъщите си приказки.

Архиканцлерът вдигна рамене.

— Оставихме някъде банския костюм на Старшия наставник. На твое място не бих се забавил да го облека. Досещам се, че да притесниш госпожа Уитлоу напоследък е най-подходящият начин да си навлечеш сериозни неприятности. Разбрахме ли се? А ако искаш да обсъдим нещо, вратата ми винаги е отворена.

— Благодаря, сър.

— В момента, разбира се, не разполагам с врата.

— Благодаря, сър.

— Въпреки това си представи, че е отворена.

— Благодаря, сър.

Успокоеният Пондър побърза да потърси банския костюм. В края на краищата магьосниците от Невидимия университет бяха само леко смахнати. Дори за Ковчежника не можеше да се каже, че е побъркан.

Щом затвореше очи, отново виждаше щастливия бог на еволюцията пред разшавалата се хлебарка.

Ринсуинд раздруса решетката.

— Няма ли поне да ме съдите? — кресна сърдито.

След малко един надзирател се довлече в коридора пред килията.

— Господинчо, що толкоз напираш да те съдим?

— Моля?! Ако щете, наречете ме глупак, но не е немислимо да бъде доказано, че не се опитвах да открадна проклетата овца. Всъщност се канех да я спася. Напънете се да намерите онзи крадец, той ще си признае!

Надзирателят се облегна удобно на стената и пъхна палци под колана си.

— Чудна работа, ама… Търсихме го къде ли не, окачихме обяви. И да не ти се вярва, копелето се показа много непочтено и не дойде. От таквиз гадни случки ти се скапва вярата в човека, нали?

— А с мен какво ще правите?

Надзирателят се почеса по носа.

— Ами, пич, ще те обесим и ще си висиш, докато пукясаш. Утре заран.

— Не може ли да вися само докато се разкая?

— Не става, пич. Редно си е да пукясаш.

— Ама че работа! Заради някаква си овца!

Надзирателят се ухили до ушите.

— Доста типове са ръсили същите приказки, като зърнат примката. Да знайш, мой човек, ти си първият крадец на овце тъдява от не знам си колко годинки. Всичките ни народни герои бяха крадци на овце. Заради тебе ще се събере голяма тълпа.

— Беее!

— Може да дойде и някое стадо.

— Исках да те питам и за друго — каза Ринсуинд. — Защо бутнахте тази овца в килията ми?

— Улика, пич.

Магьосникът се загледа в животното.

— А, ясно. Няма проблеми.

Надзирателят се повлече към края на коридора, а Ринсуинд седна на нара.

Защо да не погледне положението си откъм добрата му страна? Тук поне има цивилизация. Не успя да я разгледа особено подробно, защото висеше като чувал на гърба на един кон, но видя коловози, следи от подкови, а и вонята беше подобаваща. Щяха да го обесят сутринта. Затворът беше първата каменна сграда, която зърна в тази страна. Дори си имаха стражи. И щяха да го обесят сутринта. През високия прозорец проникваха трополене на каруци и свадливи разговори. А сутринта щяха да го обесят…

Огледа придирчиво килията. Който и да я бе проектирал, явно бе забравил да предвиди полезни капаци, скриващи началото на подземен тунел.

— Беее!

— Я млъквай!

— Беее?

— Не можа ли поне да се изкъпеш? Създаваш доста пасторална… атмосфера.

Щом очите му свикнаха с полумрака, започна да различава драсканиците по стените. Преобладаваха чертичките, с които затворниците бележат отминаващите дни. Сутринта щяха да го обесят, значи му спестяваха поне това досадно занимание… Стига, стига!

Взря се внимателно. Никой от предишните обитатели на килията не бе направил повече от една чертичка.

Просна се по гръб и затвори очи. Разбира се, ще го спасят. Винаги някой го спасяваше. Макар че… Винаги го излагаха на още по-голяма опасност, отколкото се таи в една килия.

А бе влизал в предостатъчно килии. Имаше си начини да се справи с проблема. Най-добре беше да подходи праволинейно. Стана и заудря по решетката, докато се появи надзирателят.

— Казвай, пич.

— Искам да си изясним положението — учтиво отвърна Ринсуинд. — Нямам време за губене.

— Ъхъ.

— Има ли някакъв шанс да заспите на стол пред килията, а ключовете да са оставени удобно на масичка точно до решетката?

И двамата се огледаха към пустия коридор.

— Ще трябва да хвана някого, за да ми помогне в носенето на масичката — поколеба се надзирателят. — Никой няма да се навие, господинчо. Съжалявам.

— Добре, разбрах. — Ринсуинд се замисли. — Съществува ли вероятност вечерята да ми бъде донесена от млада дама на покрит поднос?

— Не, щото аз готвя тука.

— Така…

— И съм включил в менюто за днеска хляб и вода.

— Само проверявах. Какво остана?… Да, прането. Наоколо да ви се намират големи кошове за пране, които случайно се изсипват по широк улей, водещ извън затвора?

— Не става, господинчо. Една баба идва да вземе прането и после го връща.

— Нима? — ободри се Ринсуинд. — Перачка! Едра жена с широки дрехи, а може би носи и качулка, закриваща лицето й?

— Ъхъ, налучка.

— А днес дали ще?…

— Само че е майка ми — въздъхна надзирателят.

— А… Какво да се прави.

Спогледаха се.

— Май изчерпах възможностите — примири се магьосникът. — Дано не съм ви досадил.

— Ами, как щяло! Няма проблеми. Радвам се да помогна. Ти измисли ли какво ще ни речеш от бесилото? Да знайш, писачите на балади ще искат да чуят словата ти отрано.

— Балади ли?

— Че как иначе! Вече съчиниха три за тебе, до изгрев-слънце ще са десетина.

— О, богове…

— Против ли си да ти сменят малко името, а? Разправят, че за Ринсуинд трудно се подбирала рима.

— Уви. В такъв случай не е ли най-добре да ме отпратите по живо, по здраво?

— Ей, голям майтапчия си! Чуй един съвет от мене като те качим на ешафода, карай по-пестеливо. Щото най-свестните Последни думи са и най-кратките. Да е нещо простичко, ама да се помни. И по-леко с псувните, моля те.

— И всичко това заради една овца, която не съм откраднал аз! Какво толкова сте се наежили? — отчаяно измрънка Ринсуинд.

— А, кражбата на овце си е гнусно злодеяние — жизнерадостно го увери надзирателят. — И затрогва хорицата, да знайш. Малкият човек, дето се опъва на жестоката власт. Харесва им. Паметта за тебе ще остане в балада или легенда, особено ако измислиш хубави Последни думи. — Той намести смъкналия се колан. — Право да ти кажа, доста типове напоследък дори не са виждали скапана овца, ама като чуят, че някой откраднал една, чувстват се истински хиксианци. И на мен ми харесва да си имам истински престъпник в затвора вместо всички ония задръстени политици.

Магьосникът се свлече на нара и се хвана за главата.

— Слушай, баснословно бягство е почти същото като да те обесят, пак ще се прочуеш — нехайно подхвърли надзирателят, сякаш се опитваше да му вдъхне смелост.

— Нима?… — промърмори Ринсуинд.

— Пък и още не си ме питал дали тая малка решетка на пода е над тръба, дето води към градската канализация — подсказа надзирателят.

Магьосникът надникна между пръстите си.

— А води ли към канализацията?

— Нямаме си никаква канализация.

— Благодаря. Много ми помогнахте.

Надзирателят се отдалечи, свирукайки си весело. Ринсуинд пак се просна на нара и затвори очи.

— Беее!

— Млъквай…

— Да ме прощаваш, господинчо…

Той изпъшка и се надигна. Този път гласът долетя откъм високия зарешетен прозорец.

— Какво искаш?

— Помниш ли къде те спипаха?

— Помня. Е, и?

— Ами… Под какво дърво стана?

Ринсуинд се вторачи в малкия син квадрат — небето на затворника.

— Що за въпрос?

— Питам, за да го вмъкна в баладата. Най-удобно ще ми е името на дървото да е с три срички…

— Откъде да го знам? Не съм се занимавал с ботанически проучвания!

— Добре де, чатнах — примири се невидимият събеседник. — Няма ли поне да ми кажеш к’во правеше, преди да откраднеш овцата?

— Никаква овца не съм откраднал!

— Да де, то си е ясно… А к’во правеше, преди да не откраднеш овцата?

— Не знам! Не помня!

— Е, щом е тъй… Пич, да знайш, че май ще си прочут като Тенекиения Нед.

— Сериозно? — поклати глава магьосникът и се отпусна на нара.

— Ами да. Все го затваряха в същата килия. И той все офейкваше. Никой не се сеща как го правеше, щото ключалките си ги бива, а пък той изобщо не огъваше решетките. Хвалеше се, че още не бил построен пандизът, отдето да не избяга.

— Да не беше прекалено кльощав?

— А, не.

— Е, значи е имал шперц или нещо подобно.

— Не позна. Айде, пич, аз ще си ходя. Чакай, сетих се нещо. Хм… Твоят призрак дали ще се обажда, когато хората минават край оня билибонг?

— Какво?!

— Няма да е зле. Ще стане чудничка рима за последната строфа. Страхотия!

— Не знам!

— Хъ… Аз ще го сложа в баладата. Никой няма да проверява.

— Няма да те задържам, върви да си досъчиниш баладата.

— Става. И ще уредя да разпечатат листовките с текста и нотите до бесенето, не се тревожи за туй.

— Няма.

Ринсуинд поклати глава. Тенекиеният Нед, а? Надушваше веднага злобарските шегички. И това беше нещо като изтезание, за да го накарат да тресе решетките и да върши други глупости. Само че виждаше колко дебели и здрави са прътите, и то зазидани дълбоко в стената. А пък ключалката беше по-голяма от главата му.

Лежеше си на нара, когато надзирателят го навести отново.

Съпровождаха го двама мъжаги. Магьосникът не вярваше по тези земи да се срещат тролове заради прекалената жега. А и как биха успели да се сместят на влачените от океанските течения дървени парчетии до толкова камили? Имаха обаче тромавия вид на хора, които отговарят на един-единствен въпрос при назначаването си: „Как се казваш?“ Може би са налучкали отговора от третия път.

Ухиленият надзирател държеше поднос.

— Забърках ти вечеря.

— Нищо няма да си призная, с каквото и да ме тъпчете! — заяви решително Ринсуинд.

— Туй ще ти хареса. — На подноса имаше купа с капак. — За тебе го сготвих. Местен специалитет, пич.

— Нали уж в менюто имаше само хляб и вода?

— Да де… Ама ми щукна да направя и таз манджа…

Магьосникът наблюдаваше унило махането на капака. Обзеха го черни опасения.[15]

На пръв поглед съдържанието беше съвсем безобидно, но най-често това е част от заблудата. Всъщност приличаше на…

— Грахова супа?

— Ъхъ.

— От семейство бобови? Расте на шушулки?

— Ъхъ.

— Не беше излишно да проверя.

— Няма проблеми.

Ринсуинд се вторачи в зърнестата зеленикава повърхност. Нима беше немислимо някой да е измислил годен за ядене местен специалитет?

Тогава нещо се надигна от дълбините. За миг му се стори, че е миниатюрна акула. То подскочи игриво и потъна отново.

— Това пък какво е?

— Пирожка с кайма. Аз измислих да я пусна в супата. Най-страхотната вечеря на света, пич.

— Аха, вечеря! — сепна се магьосникът. — Поредният образец на хапването, след като всички гостилници са затворили, нали? И що за кайма има в пирожката? Не, недей да ми отговаряш, въпросът беше глупав. Познавам ги добре тези храни. Попиташ ли за каймата, значи още си твърде трезвен. А някога опитвал ли си спагети с крем карамел?

— Подходящо ли е да поръся отгоре кокосови стърготинки?

— Не бих се учудил.

— Благодарско, пич, непременно ще опитам. Още една добра новина ти нося, да знайш.

— Пускате ме да си вървя ли?

— А, защо ще пускаме закоравяла кримка като тебе? Не, не, просто Грег и Винс ще наминат по-късничко да те оковат.

Посочи принадлежностите в ръцете на мъжагите — дълга верига, няколко окови и малка, но извънредно тежка наглед метална топка.

Ринсуинд въздъхна. Когато една врата се затвори под носа ти, другите направо се затръшват.

— Така по-добре ли е според вас?

— О, ще вмъкнат още един стих в баладата за тебе — обеща Надзирателят. — Никого не сме бесили окован след Тенекиения Нед.

— Нали уж не бил построен затворът, който можел да го удържи? — поклати глава магьосникът.

— Вярно, успяваше да се измъкне, само че с бягането не му беше лесно.

Ринсуинд погледна пак желязната топка.

— О, богове…

— Винс пък иска да знае колко тежиш, та да сметне дължината на веригите, че да увиснеш както подобава.

— Има ли значение? — попита магьосникът с кухо отекнал глас. — Нали и без това ще си умра?

— Да де, няма проблеми, ама ако объркаме сметките, накрая или вратът ти ще стане шест стъпки, или — ако щеш, смей се, — чутурата ти ще отхвръкне като тапа от бутилка вкиснало вино.

— Ясно.

— Като бесихме Лари Грубияна, тършувахме по покривите цяла заран!

— Превъзходно. Цяла заран, значи? С мен няма да имате такъв проблем, защото ще бъда другаде в уреченото за бесене време.

— Ей тъй ме кефиш! — приятелски го сръга с лакът надзирателят. — Инат до края, а?

— Я ми се разкарайте от главата! — кресна невъздържано магьосникът.

— Аха, искаш да умуваш на спокойствие как ще офейкаш — мъдро отгатна надзирателят. — Няма проблеми. Ще си ходим ей сегичка.

— Благодаря.

— Тогаз до пет заранта.

— Бива — кисело отвърна Ринсуинд.

— Някакви желания за последната закуска имаш ли?

— Гледайте да е нещо, което се приготвя цяла вечност.

— А тъй те искам!

— Махайте се!

— Няма проблеми.

Тримата се отдалечиха по коридора, но надзирателят се върна тутакси, сякаш бе забравил нещо.

— Ей, требе да знайш още нещо за бесенето. Може пък да спиш по-леко тая нощ.

— Слушам.

— Имаме си една човеколюбива традиция, ако подвижният под на ешафода заяде три пъти.

— Да?

— Може да звучи смахнато, ама се е случвало веднъж-дваж.

Мъничко зелено листенце поникна на овъглените клони на надеждата.

— И в какво се състои традицията?

— Глей с’а, много е жестоко да изправяш човека там повече от три пъти и да знае, че всеки миг ще го…

— Да, да… Разбирам! И тъй — след третия път?…

— Връщаме го в килията, докато дърводелецът оправи подвижния под. Дори му даваме вечеря, ако работата се проточи повечко.

— И?

— Накрая майсторът проверява добре ли се движи подът, пак изкарваме осъдения навънка и си го бесим кат едното нищо. — Надзирателят изтълкува правилно изражението на Ринсуинд. — Няма що да ме зяпаш тъй. По-добре ли е да зъзнеш на студа цяла заран? Не е любезно, да знайш.

Когато мъжът се махна най-сетне, магьосникът поседя, вперил поглед в отсрещната стена.

— Беее!

— Млъквай.

Значи една мимолетна нощ, а после местните хора щяха щастливо да търсят главата му по улиците, защото тримата клоуни пак са се оплескали. Няма справедливост на този свят!

— ДОБЪР ТИ ДЕН, ПИЧ.

— О, не, и ти ли?! Моля те!

— ПРОСТО СЕ ДЪРЖА ПОДХОДЯЩО СПОРЕД ТУКАШНИТЕ НРАВИ. МНОГО ОБЩИТЕЛНИ ХОРА, НАЛИ? — похвали ги Смърт, седнал кротко до Ринсуинд.

— Изгаряш от нетърпение да ме довършат този път, а? — горчиво подхвърли магьосникът.

— НЯМА ПРОБЛЕМИ.

— Аха, значи наистина лошо ми се пише. А пък очакваха от мен да спася тази страна. Ясно, ще се умира…

— О, ДА. УВИ, АБСОЛЮТНО НЕСЪМНЕНО Е.

— Най ми е криво заради тъпотията. Я си помисли колко пъти ми се разминаваше на косъм! Можеха да ме изпепелят дракони, нали? Или пък да ме излапат огромни твари с безброй пипала. Дори не беше изключено всяка частичка от тялото ми да се разлети в собствена посока.

— ТРЯБВА ДА ТИ СЕ ПРИЗНАЕ, ЧЕ ЖИВЯ ИНТЕРЕСНО.

— Вярно ли е, че животът на човека минава пред очите му, преди да умре?

— ДА.

— Гадост.

Ринсуинд потръпна.

— СТРУВА МИ СЕ, ЧЕ НЕ МЕ РАЗБРА. ЖИВОТЪТ НА ХОРАТА НАИСТИНА МИНАВА ПРЕД ОЧИТЕ ИМ, ПРЕДИ ДА УМРАТ. ПРОЦЕСЪТ СЕ НАРИЧА „ЖИВОТ“. ИСКАШ ЛИ СКАРИДКА?

Ринсуинд погледна само за секунда картонената кофичка в скута на Смърт.

— Не, благодаря. Понякога са смъртно опасни. И не мога да не отбележа, че прекаляваш, като идваш тук да злорадстваш и да си хапваш скаридки пред мен.

— МОЛЯ?

— И то само защото сутринта ще ме бесят.

— НИМА? О, ЩЕ ОЧАКВАМ С НЕТЪРПЕНИЕ ДА НАУЧА КАК СИ ИЗБЯГАЛ. ИМАМ СРЕЩА С ЕДИН ЧОВЕК В… — Очните кухини на Смърт блеснаха за миг, докато ровеше в паметта си. — … В ЕДИН КРОКОДИЛ. НА НЯКОЛКОСТОТИН МИЛИ ОТТУК.

— Какво?! А защо намина при мен?

— ПОМИСЛИХ СИ, ЧЕ ЩЕ СЕ РАДВАШ ДА ВИДИШ СТАР ПОЗНАТ. НО ВЕЧЕ Е ВРЕМЕ ДА СИ ВЪРВЯ. — Смърт се изправи. — ТОЗИ ГРАД Е ПРИЯТЕН В МНОГО ОТНОШЕНИЯ. И ЩОМ СИ ПОПАДНАЛ ТУК, ПОСТАРАЙ СЕ ДА РАЗГЛЕДАШ СГРАДАТА НА ОПЕРАТА.

— Чакай, чакай!… Току-що чух от теб, че неминуемо ще умра!

— ТОВА ВАЖИ ЗА ВСЕКИГО. СЛУЧВА СЕ РАНО ИЛИ КЪСНО.

Стената пропусна с лекота Смърт, защото от неговата по-особена гледна точка тя просто не съществуваше.

— Но как ще стане? Аз не мога да минавам през… — започна магьосникът.

Млъкна и се сви на нара. Овцата пък се свиваше в ъгъла.

За разнообразие се обърна по гръб и зяпна тавана. Някой бе драскал дори по него. Всъщност…

Здрасти, пич. Виж ги хубавичко ония панти.

Нед.

Бавно, сякаш дърпан с невидими конци, Ринсуинд обърна глава и погледна зарешетената врата.

Пантите бяха страховити. Не бяха завинтени във вратата, за да ги преодолее първият хитрец с отвертка в ръка. Представляваха огромни стоманени куки, забити надълбоко в стената, и върху тях се насаждаха двете грамадни стоманени халки, заварени към вратата. Какво ли обнадеждаващо пък бе видял онзи прочут бандит?

Магьосникът се вторачи в ключалката отблизо. Дебел стоманен прът, заклещен в още по-здрава рамка.

Ринсуинд още дълго не отдели поглед от вратата. После си плю на ръцете, стисна зъби и се помъчи да я вдигне откъм пантите. Да, имаше достатъчно хлабавина…

Беше възможно да се махнат халките от куките.

С пристъпяне встрани на полусвити крака можеше и да издърпаш цялата врата в килията, измъквайки пръта от рамката.

И накрая лесно би успял да окачиш вратата на мястото й, както вече си излязъл в коридора, а след това се изсулваш тихомълком.

Ринсуинд внимателно отпусна халките върху куките и си каза, че само някой глупак би постъпил така.

В подобни моменти страхът се превръщаше в точна наука. Някои ситуации изискваха дива, безогледна паника, други — премерена, обмислена, разумна паника. Сега магьосникът се намираше в безопасност. Признаваше все пак, че е килия за смъртници, но пък вероятно беше единственото място в цялата страна, където нищо не го заплашваше в близките часове. Хиксианците май не си падаха по изтезанията, макар че сигурно биха го увещавали да хапне още от произведенията на тяхната кухня. Поне в момента имаше време — да състави план, да прецени най-добрия си ход, да приложи ума си към неотложния проблем.

Постоя така секунда-две, после напъна вратата.

Отдели предостатъчно време за размисъл. Вече можеше да хукне с все сила.

Зелената палуба на тиквения кораб бе разделена на женска и мъжка половини в името на благоприличието. На практика това означаваше, че госпожа Уитлоу заемаше по-голямата част от нея, защото прекарваше повечето си време в слънчеви бани зад импровизиран параван. А уединението й беше напълно гарантирано, защото поне трима от магьосниците бяха готови да убият всекиго от тях, който дръзне да доближи на десет стъпки преплетените палмови листа.

Лелята на Пондър, която го отгледа, би нарекла това „атмосфера“.

— Въпреки всичко смятам, че трябва да се покатеря на мачтата! — ядосано възрази той.

— Аха, обичаш да надзърташ! — изръмжа Старшият дискусионен наставник.

— Не, но според мен е по-разумно да проверим накъде плава корабът. Пред нас има грамадни черни облаци.

— Малко дъжд ще ни се отрази добре! — отсече Професорът по неопределени изследвания.

— В такъв случай за мен ще бъде чест да направя подходящ навес за госпожа Уитлоу — заяви Деканът.

Пондър се върна на кърмата, където Архиканцлерът начумерено ловеше риба.

— Човек би могъл да си помисли, че госпожа Уитлоу е единствената жена на този свят — промърмори Пондър.

— Мислиш ли, че наистина е така? — трепна Ридкъли.

Умът на Пондър се понесе трескаво и се натъкна на няколко ужасяващи препятствия.

— Определено не, сър!

— _Не сме сигурни,_ Пондър. Опитай се обаче да видиш нещата откъм добрата им страна. Може всички да се удавим.

— Ъ-ъ… Сър, а вие погледнахте ли към онзи хоризонт?

Вечната буря беше дълга седем хиляди мили, но само една миля широка. Огромен кипнал кръг от вбесен въздух, обикалящ последния континент като цял лисичи род около курник.

Облаците се трупаха чак до горния край на атмосферата. Вече бяха на възраст, въртяха се по мъчителния си кръг от безброй години, трупаха омраза и преди всичко волтаж.

Не буря, а битка. Обикновените урагани, дълги някакви си стотици мили, се сражаваха помежду си в облачната стена. Между тях прескачаха мълнии, лееше се порой и се изпаряваше на половин миля от сушата.

Въздухът светеше.

А долу, между океана от потенциалност и гръмовната стихия, която всъщност беше едно спускащо се море, се издигаше последният континент.

На стената в опустялата килия на затвора на град Датиго сред драсканиците рисунката на овца се превърна в силуета на кенгуру и избледня.

— И какво толкова? — вдигна рамене Деканът. — Ще ни пораздруса малко.

Сивата ивица пред тях запълваше близкото им бъдеще като час при зъболекар.

— Опасявам се, че ни чака нещо по-лошо — сподели Пондър.

— Ами тогава да насочим кораба другаде.

— Липсва ни рул, за да го направим. А не знаем дали това „другаде“ не е още по-страшно. Да не споменавам, че ни свършва прясната вода.

— Наличието на големи струпвания на облаци не е ли признак, че наближаваме сушата? — сети се Деканът.

— Значи сушата е адски голяма — реши Ридкъли. — Дали е Хикс-Хикс-Хикс-Хикс, как мислите?

— Надявам се, сър. — Над главите им платното се издуваше до пръсване. — Вятърът, меко казано, се засилва. Май бурята засмуква въздуха в себе си. И… има още нещо. Жалко, че си зарязах тавмометъра на острова, сър. Въпреки това ми се струва, че фоновото равнище на магията е извънредно високо в този район.

— Защо бе, момко? — подсмихна се Деканът.

— Ами… Всички сме малко напрегнати, а ни е известно, че магьосниците стават доста спри… да де, докачливи в близост до силна магия — напомни Пондър. — Подозренията ми се събудиха за пръв път, когато видях планетите, сътворени от Ковчежника.

Бяха две и обикаляха в спретнати орбити на една педя от главата му. Като повечето магически явления се отличаваха с виртуална нереалност и минаваха невредими през черепа на Ковчежника. И бяха донякъде прозрачни.

— Ох, по дяволите, синдромът на Мъгруп — въздъхна Ридкъли. — В мозъчната му форма. По-добър сигнализатор и от канарче в каменовъглена мина.

— Да, да — припряно се съгласи Пондър. — Ще трябва да внимаваме за всичко необичайно в поведението си.

— Господин Стибънс — поклати глава Архиканцлерът, — все пак сме магьосници. Необичайното за нас е норма.

— Добре де, за всичко смахнато тогава! — кресна Пондър. — Например смислени приказки в продължение на цели две минути! Или държание, подобаващо на цивилизовани хора, вместо щуротиите на самовлюбени селски идиотчета!

— Пондър, този тон не ти беше присъщ доскоро — невъзмутимо отбеляза Ридкъли.

— Тъкмо за това говоря!

— Муструм, не се заяждай с него. Всички минахме през големи премеждия напоследък — намеси се Деканът.

— Ето, сега пък той го прави! — разтрепери се Пондър. — За Декана не е нормално да проявява съчувствие! Виждам, че го обзема агресивна разсъдливост!

Невидимият университет, както съзнават дори магьосниците, съществува не в името на развитието на магията, а по-скоро за да я потиска творчески. Светът се е нагледал на убедителни доказателства какво се случва, когато магьосниците имат подръка неизчерпаеми количества магия. Разбира се, било е отдавна, но и досега съществуват места, където е най-добре да не припарваш, ако искаш да излезеш с привичния си чифт крака.

Величавата, хитроумно изобретателна мисия на Невидимия университет се състоеше в ролята му на инертна тежест, която принуждаваше магията да се движи с мудната равномерност на махало, а не да фучи смъртоносно като боздуган. Вместо да се замерят с огнени кълба от върховете на укрепени кули, магьосниците се научиха да хапят колегите си за дреболиите в академичното всекидневие. С огромно изумление установиха, че изпитват все същото злобно удовлетворение. Свикнаха и с пищните трапези. А когато преяждането е последвано от заслужена почивка с пура в ръка, дори най-бесният Повелител на мрака е склонен да метне крака върху масата и да се настрои дружелюбно към света, особено ако светът не пропусне да му предложи поредната чаша бренди. Лека-полека в магьосниците се просмука най-важното вълшебство — онова, което ти внушава да не прибягваш до никоя от другите разновидности.

За съжаление е твърде лесно да се въздържаш от прекаляване с бонбоните, когато не газиш до колене в петмез и от небето не вали захар…

— Да, във въздуха несъмнено се долавя странен… аромат — отбеляза Лекторът по съвременни руни.

Всеизвестно е, че магията има вкус на калай.

— Я почакайте…

Ридкъли отвори едно от многобройните чекмедженца в островърхата си шапка и извади зеленикаво стъклено кубче.

— Можем да проверим. — Подаде кубчето на Пондър, който веднага се вторачи в тавмометъра. — Самият аз не го използвам. Стига ми да си наплюнча пръста.

— Не работи! — възкликна Пондър и чукна кубчето с нокът, а корабът се разтресе. — Иглата е… Ау!

Изтърва тавмометъра, който се стопи, преди да падне на палубата.

— Не е възможно! — възкликна най-младият от магьосниците. — Тези неща мерят до един милион тавми!

Архиканцлерът си облиза показалеца и го вдигна тържествено. Веднага светна ореол в лилаво и октариново.

— Горе-долу точно — въздъхна Ридкъли.

— Нали уж никъде не е останала толкова концентрирана магия! — извика истерично Пондър.

И зад кораба вече бушуваше ураган. А отпред стената на бурята се издигаше и чернееше.

— Колко магия е нужна според тебе, за да направиш цял континент? — подхвърли Архиканцлерът.

Едновременно вдигнаха глави, опитвайки се да видят горния край на облаците. Накрая вратовете им заскърцаха.

— По-добре да заковем люковете — промърмори Деканът.

— На този кораб няма никакви люкове.

— Ами поне да закрепим здраво госпожа Уитлоу. И да приберем на по-сигурно място Ковчежника и Библиотекаря…

Влетяха право в стихията.

Гъсти изпарения се кълбяха над водата, а по повърхността й подскачаха мълнии досущ като капки по нагорещен котлон.

Вълните бяха твърде големи за вълни, но почти се вместваха в размерите на планини. Пондър си позволи да надникне само веднъж зад борда — корабът едва започваше плъзгането си надолу в бездънна водна клисура.

Хванал се за крака му, Деканът стенеше.

— Пондър, ти си чел всякакви неща — изгъгна немощно, когато пропаднаха в бездната и започнаха мъчителното изкачване по следващата вълна. — Ще загинем ли в бурята?

— Ами… Не ми се вярва, Декане…

— Жалко…

Още преди да стигне до ъгъла, Ринсуинд чу пронизителното пищене на стражарските свирки. Никога не допускаше такива дреболии да му развалят настроението.

Та това беше град! Ставаше много по-лесно. Толкова ъгълчета и нишички, в които да се свреш…

Свирките запищяха и пред него.

Тук тълпата се сгъстяваше и като че напредваше задружно в една посока. А на Ринсуинд му допадаше да бяга през тълпи. Като преследван имаше на своя страна предимството на изненадата и успяваше да разблъска с рамене и лакти хората наоколо, които чак тогава започваха да се обръщат и да недоволстват. И губеха всякакво желание да сторят път на преследвачите.

Най-добре беше да препуска по надолнище. Нали обикновено разполагаха там пристаните, та да са по-близо до водата? Имаше няколко лодки — нищо особено като укритие, но…

Тропот на тежки стъпки в мрака.

Тези стражи се оказаха прекалено изпечени в противния си занаят!

Не си играеха почтено ролята.

Не биваше да се мъчат да го пресрещнат. Не биваше да мислят.

Затича в единствената останала му посока — покрай водата.

Зърна някаква страда. Или… Не, беше си сграда. Кой би направил толкова грамадна отворена кутия, от която да стърчат нагънати салфетки?

Ринсуинд беше убеден интуитивно, че зданията трябва да представляват сборище от правоъгълници със заострен капак, и то с приблизителния цвят на местната глина. От друга страна, както справедливо е отбелязал философът Ли Тин Уидъл, неблагоразумно е да критикуваш дизайна на поредното си леговище.

Изкатери се вихрено по стъпалата и затича около странната бяла постройка. Май беше нещо като музикална зала. Тоест опера, съдейки по долитащите звуци. Ама че нелепост! Как да си представи, че дами с могъщо телосложение пеят в чудесия, която сякаш се кани да отплава нанякъде с опънати платна? Нямаше време да се озадачава, мярна му се врата с няколко кофи за боклук отпред, при това отворена…

— Пич, от агенцията за услуги ли те пращат?

Ринсуинд се взря с присвити очи в облаците пара.

— Дано се оправяш добре с пудингите, щото главният готвач още си удря главата в стената — продължи заговорнически фигурата с висока бяла шапка, появила се от мъглата.

— Няма проблеми — оптимистично отвърна магьосникът. — Това ще да е кухня, а?

— Я, още не си влязъл, пък почна с бъзиците…

— Нали уж е опера?…

— Ами да, пич, най-страхотната проклета опера в света. Идвай с мен.

Кухнята не се оказа особено голяма, а и подобно на повечето помещения, предназначени за същите занимания, тук се трудеха излишно много хора.

— Големият шеф реши да даде вечеря за примадоната — обясни водачът, пробивайки си път в гъмжилото. — И глей ти — Чарли трябва да се оправя с пудинга.

— Добре, добре — мърмореше магьосникът.

Очакваше рано или късно да проумее какво става тук.

— Шефът изтърси: „Чарли, искам тоя път да надминеш себе си.“

— Няма проблеми, а?

— А после като се почна!… „Великият Нунчо измисли «Ягодов Саквил» за прекрасната Уенди Саквил. А пък прочутият Импозо направи «Ябълков Глейзиър» за прелестната Марджирийн Глейзиър. Чарли, сега аз ти давам шанс да останеш в историята.“

Доближиха маса, до която дребен човечец ридаеше неудържимо, закрил лицето си с длани. Пред него бяха наредени множество празни бирени кутии.

— Горкичкият, оттогава се налива, а ние решихме да повикаме някого на помощ. Лично аз съм спец по пържолите и скаридите.

— Аха, трябва да направя пудинг? И ще го наречем на някоя оперна певица? — грейна Ринсуинд. — Традиция, а?

— Ъхъ, пич, и глей да не изпързаляш Чарли. Той за нищичко не е виновен.

— Ами добре…

Магьосникът се замисли за тайните на пудингите. Общо взето — плодове, сметана и яйчен крем. Да, също тесто и други дреболии. Не съзираше непреодолим проблем.

— Няма проблеми. Сегичка ще забъркам нещо.

В кухнята настъпи гробна тишина. Щъкащите готвачи се бяха смръзнали и го зяпаха изцъклено.

— Първо — делово подхвана Ринсуинд, — какви плодове имаме?

— В таз късна доба намерихме само праскови.

— Няма проблеми. Сметана намира ли ни се?

— Ъхъ. Че как без сметана?

— Прекрасно. Остава само да науча името на въпросната дама…

Мълчанието сякаш се срина в бездънна пропаст.

— Ама да знайш, че инак жената си пее кат славейче… — малко гузно започна един от готвачите.

— Нямам нищо против. Името й?

— А, бе… Тъкмо в туй ни е проблемът — махна с ръка друг.

— Защо?

Пондър отвори очи. Водата тук беше спокойна… поне в сравнение с доскорошните гледки. А в небето дори прозираха сини петънца, макар облаците да го кръстосваха яростно, сякаш всеки си носеше личния вятър.

В устата си имаше вкус като от дълго смукане на калаена лъжица.

Около него някои от старшите магьосници успяха да се надигнат на колене. Деканът се намръщи, свали шапката от главата си и изтръска малко раче.

— Чуден кораб — измънка замаяно.

Зеленото стъбло на мачтата беше непокътнато, макар платното да изглеждаше доста разръфано. Въпреки това корабът се носеше леко с вятъра към…

… континента. Беше червена стена, която изглеждаше нажежена под проблясъците на мълниите.

Ридкъли се изправи неуверено и я посочи.

— Малко ни остава!

Деканът изръмжа кръвнишки:

— Писна ми от твоята непоносима бодрост! Затваряй си устата!

— Я стига, Декане. Аз съм Архиканцлерът тук.

— А не искаш ли да обсъдим този малък кадрови въпрос? — изсъска Деканът и очите му блеснаха странно.

— Моментът не е от най-подходящите!

— Ридкъли, а ти на какво основание всъщност раздаваш заповеди? На какво си Архиканцлер, ако нямаш нищо против да те попитам? Невидимият университет дори още не е основан! Старши наставнико, кажи му, де!

— Ако искам — ще му кажа, ако не искам — няма! — подсмръкна пренебрежително Старшият наставник.

— Какво?! — разяри се Деканът.

— И аз нямам никакво желание да чувам заповеди от теб!

Ковчежникът изпълзя на палубата само след минута, а корабът вече се тресеше застрашително.

Когато Пондър Стибънс се замисли по-късно за случката, изуми се, че никой не прибягна до магия още в началото. Старшите преподаватели от Университета бяха свикнали, че хапливата забележка нанася по-тежка рана от вълшебен меч.

Скованата усмивка на Ковчежника посърна, щом се взря в сценката.

— Аз пък изкарах три точки повече от теб на последните тестове!

— А откъде знаеш, Декане?

— Порових ти в досието, когато стана Архиканцлер!

— Моля?! И ще ми натякваш след четирийсет години?!

— Няма значение! Изпитът си е изпит!

— А… такова… — започна Ковчежникът.

— Ама че дребнавост! Какво друго да очаквам от човек, който в студентските години си имаше отделна перодръжка за всеки цвят мастило!

— Ха! Аз поне не си пилеех времето в пиянство, хазарт и похождения по всяко време на денонощието!

— Ха! Гордея се с това. Изучих и нравите на разни съсловия, но имах почти същия успех като теб въпреки вечния махмурлук, тлъста бъчво!

— О, тъй ли било! Ще се обиждаме, значи?

— Именно, Двойно седалище! Хайде да се обиждаме! Открай време си шушнем, че само като върви човек зад теб, може да го тръшне морската болест!

— Питам се дали в такъв момент… — дуднеше Ковчежникът.

Въздухът около магьосниците вече пращеше. Изпаднеха ли в кисело настроение, привличаха магията както презрял плод мухите.

— Ковчежнико, кажи си с ръка на сърцето — нали от мен би излязъл по-кадърен Архиканцлер? — разпалено попита Деканът.

Клепачите затрепкаха над воднистите очи на Ковчежника.

— Аз… ами… И двамата… си имате добрите страни… Но дали не е време да обединим усилията си?…

Те помъдруваха секунда-две.

— Добре казано — призна Деканът.

— Имаш право — одобри Архиканцлерът.

— Защото, да си призная, никога не съм изпитвал симпатия към Лектора по съвременни руни…

— Ами да, все се подхилва многозначително — добави Ридкъли. — Не се държи като член на отбора.

— Охо, така ли ще се заяждаме! — Лекторът се ухили особено неприятно. — Аз изкарах по-високи оценки от теб, Ридкъли, и съм много по-слаб от теб, Декане! Но пък всеки може да се похвали със същото! Кажи им, Стибънс!

— За теб съм господин Стибънс, дебелако! — чу нечий глас Пондър.

Знаеше, че е неговият. Чувстваше се като хипнотизиран. Би могъл да си сложи юздата по всяко време, само че нямаше никакво желание да го стори.

— Не бих ли могъл да напомня, че…

— Млъкни, Ковчежнико!

— Извинявай… Да, извинявай…

Ридкъли размаха пръст под носа на Декана.

— А сега ти ме слушай внимателно…

Алена искра изскочи от ръката му, остави димна следа до ухото на Декана и се заби в мачтата, пръскайки я на трески. Деканът си пое дълбоко дъх — за другите остана забележимо по-малко въздух — и го изпусна с рев.

— _Как смееш да използваш магия срещу мен?!_

Архиканцлерът се пулеше към ръката си.

— Ама аз… Аз…

Пондър най-сетне успя да избута думите между челюстите си, които упорито отказваха да се отворят.

— Магията иштича шама от наш!

— Какво си фъфлиш, бе? — сопна му се Лекторът по съвременни руни.

— Ей сега ще ти покажа аз магия, смешнико окаян! — кресна Деканът и протегна ръце напред.

Пондър се осмели да стисне едната му китка.

— Декане, нали не искаш да пръснеш Архиканцлера на парченца?

— Ами! Точно това искам!

— Извинете ме за намесата, не искам да ви досаждам… — Госпожа Уитлоу се подаде иззад паравана си. — Разбирам, че обсъждате проблеми на Университета, но редно ли е да има толкова пукнатини в кораба? Водата вече го пълни.

Пондър се загледа в краката си. Палубата скърцаше и се цепеше.

— Потъваме… Ах, вие, дърти тъп… — Той злобно си прехапа езика. — Корабът се разкапва със същата бързина, както и възпитанието ни! Вижте, вече пожълтява!

— _Той_ е виновен! — изпищя Деканът.

Пондър отскочи встрани. Важното беше да си наложи душевен мир и по възможност да мисли за приятни неща като синьо небе и игриви котенца… за предпочитане не такива, които предстои да бъдат удавени.

— Чуйте ме! Ако не свършим с дрязгите, те ще ни довършат, не разбирате ли? Корабът… май узрява или нещо подобно. А още не сме се добрали до сушата! В това море може и да има акули.

Сведе поглед и тутакси се извърна от водата.

— _Наистина има акули в морето!_

Корабът се наклони, когато останалите магьосници се наредиха до парапета да надзърнат.

— А дали са акули, как мислите? — усъмни се Ридкъли.

— Защо да не са риби тон? — предложи Деканът.

Зад тях вятърът отнесе остатъците от платното.

— А как можем да ги различим? — поклати глава Старшият дискусионен наставник.

— Като им преброите зъбите по пътя към дъното — въздъхна Пондър.

Поне никой не бе започнал да мята огнени кълба. Каза си, че можеш да изведеш магьосниците от Невидимия университет, но е немислимо да извадиш Университета от главите им.

Корабът се килна още по-силно настрани, щом госпожа Уитлоу се присъедини към тях.

— Какво ще стане, ако паднем във водата? — полюбопитства тя.

— Трябва да разработим план — отсече Ридкъли. — Декане, веднага състави работна група, която да обмисли оцеляването ни в непознати, гъмжащи от акули води.

— Да плуваме ли към брега? — невинно предложи икономката. — Като малка бях умела плувкиня.

Архиканцлерът й се усмихна сърдечно.

— Всичко с времето си. Вашето мнение ще бъде взето предвид.

— И то ще бъде единствено меродавното само след минута — промърмори Пондър.

— А твоята роля каква е, Ридкъли? — изръмжа Деканът.

— Да ви поставя целите. Вие ще прецените възможностите за избор.

— В такъв случай избирам да напуснем кораба.

— За да предпочетем акулите ли? — осведоми се Старшият наставник.

— Правилно, после ще изберем да се отървем и от тях — изсумтя Пондър.

Корабът, изсъхнал и мек като прахан, кротичко се разпадна под краката им.

Водата беше много студена. Солени пръски изпълваха въздуха над нея. Едно парче прасна Пондър по главата и го натика надолу в синия свят, където ушите му зазвъняха.

Когато се пребори да изскочи на повърхността, шумът се оказа препирня. Отново бе възтържествувала магията на нравите от Невидимия университет. Макар да цамбурнаха в пълно с акули море, магьосниците смятаха себеподобните си за несравнимо по-голяма опасност.

— Не можете да обвинявате мен за това! Той беше… Ами помислих, че е заспал!

— Помислил си, а?

— В момента беше червеникав дюшек!

— Нямаме друг Библиотекар! Как можа да проявиш такова нехайство! — развика се Архиканцлерът.

Напълни гръдния си кош с въздух и се помъчи да се гмурне.

— Напуснахме кораба, да напуснем и водата! — весело възкликна Ковчежникът.

Пондър изтръпна, когато нещо черно, голямо и обтекаемо се надигна от вълните пред него. Пак потъна в пяната и се преобърна.

Още подобни форми изскачаха навсякъде около трескаво пляскащите из водата магьосници. Деканът мушна с пръст едно от странните тела.

— Я, тези акули не били толкова опасни, колкото са ми разправяли.

— Това са семената на кораба! — подсети ги Пондър. — Качете се върху тях, по-бързо!

Беше сигурен, че нещо се отърка в крака му. В по-особени обстоятелства човек открива у себе си неподозирана ловкост. Дори Деканът успя да се просне по корем върху едно грамадно семе след кратка пенлива борба кой да е отгоре.

Ридкъли подаде глава.

— Няма да стане! — избълбука задъхан. — Гмурнах се колкото можах, но от него няма и помен!

— Архиканцлер, избери си по-скоричко някое от тези семена — подкани го Старшият наставник.

Ридкъли замахна към минала наблизо акула.

— Не нападат, ако пляскаш с ръце по водата и крещиш.

— Сър, доколкото си спомням, нападат именно при такова поведение — обади се Пондър.

— Ах, че интересна практическа проверка на теорията! — зарадва се Деканът.

Архиканцлерът се издърпа върху една черна плоскост.

— Голяма бъркотия… Все пак можем да доплуваме до сушата. А… Колеги, къде е госпожа Уитлоу?

Заозъртаха се припряно.

— О, не! — изстена Старшият наставник. — Плува към брега…

Виждаше се прическа, устремила се към линията на прибоя малко тромаво, но решително.

— Ами акулите?

— Още са под нас — съобщи, без да има нужда, Старшият наставник.

— Не са — поправи го Пондър, който се взираше надолу. — Махат се, защото вече никоя част от телата ни не е във водата. И… май също се отправят към брега.

— Е, тя знаеше какви са рисковете, когато подаде заявление за назначаване — примирено изрече Деканът.

— Моля?! — възмути се Старшият наставник. — Значи ако е кандидатствала за икономка на университет, трябвало е сериозно да обмисли и вероятността да я изядат акули до брега на загадъчен континент хиляди години в миналото?

— Е, не зададе почти никакви въпроси на интервюто преди назначаването.

— Стегнете се, господа! — скастри ги Ридкъли. — Тя е нашата икономка! Да не искате в бъдеще сами да си оправяте леглата? Мисля, че е време пак да прибегнем до огнените кълба.

— Далечко е…

Червен силует изфуча от морето съвсем близо до Архиканцлера, описа дъга във въздуха и отново потъна като бръснач, разпорил коприна.

— Това пък какво беше? — разсърди се Ридкъли. — Кой от вас го направи?

Ударна вълна се понесе към събраните нагъсто триъгълни перки, все едно топка за боулинг трополеше зловещо по пътеката към кеглите. После водата изригна.

— Ех, богове, вижте само как погна акулите!

— Да не е някакво чудовище?

— Трябва да е делфин…

— С червеникава козина?!

— Определено не е каквото ни се…

Зашеметена акула се прокрадна край Старшия наставник. Зад нея от морето отново изфуча единственият делфин в света с ухилена муцуна като от продъбена кожа и рижа козина по цялото тяло.

— Ииик? — весело изписука Библиотекарят.

— Страхотен си, драги! — подвикна му Архиканцлерът. — Знаех си, че няма да ни изоставиш!

— Всъщност, сър, вие казахте, че… — възпротиви се Пондър.

— И много подходяща форма си подбрал! — заглуши го Ридкъли. — Не би ли могъл да ни избуташ тъй, че да се съберем накуп, а после да ни изтласкаш към брега? Всички ли сме тук? Къде е Ковчежникът?

Установиха, че Ковчежникът е смаляваща се в далечината фигурка, която гребеше унесено с ръце.

— Добре де, ще стигне някак — отдъхна си Архиканцлерът. — Хайде вече да се измъкваме на сушата.

— Хм, този океан… — изрече малко нервно Старшият наставник, когато плоските семена се затътриха към континента със скоростта на претоварени шлепове. — Бихте ли казали, че опасва сушата?

— _Големичък е_ — сгуши глава Лекторът. — И си позволявам да предположа, че този грохот не е само от дъжда. Май има доста силен прибой.

— Няколко вълни няма да ни направят нищо лошо — успокои ги Ридкъли. — Водата поне е мека.

Пондър усети как семето под него се издигна и се спусна, подметнато от висока вълна. Признаваше, че формата на тези семена е особена. Разбира се, природата отделяше сериозно внимание именно на семената — оборудваше ги с малки перки или платна, с плавателни кухини и други приспособления, които да им осигурят преимущество пред другите семена. Тези пък бяха сплескана версия на сегашната форма на Библиотекаря, очевидно предназначена за извънредно бързо движение във водата.

— Ъ-ъ… — обърна се той по-скоро към Вселената като цяло.

Всъщност се чудеше дали са обмислили положението си достатъчно задълбочено.

— Не виждам никакви скали пред нас — оповести радостно Деканът.

— Опасва… — проточи Старшият наставник, сякаш думата го дразнеше. — Много решително звучи, нали? Почти като „препасва“.

А Пондър умуваше тревожно над факта, че водата не е кой знае колко мека. В момчешката си възраст не беше привърженик на спортните игри, но участваше по неволя в забавленията на другите — например „Бутни загубеняка Стибънс в тръните“. Или „Вържи Стибо на дървото и да си ходим вкъщи“. Веднъж пък го хвърлиха от висока скала в мътно езерце. Заболя го.

Странната флота след малко застигна госпожа Уитлоу. Тя се държеше за откъснато с корените дърво. Имаше и други пътници — птици, гущери и (незнайно защо) малка камила, която се опитваше да се настани по-удобно в клоните.

Тук вълните се надигаха по-тежко и мощно. Тътенът надделяваше над шума от бурята.

— О, госпожо Уитлоу — обади се Старшият наставник. — Какво приятно дърво! Има си дори листа!

— Дойдохме да ви спасим — нахално потъпка фактите Деканът.

— Не би било зле госпожа Уитлоу да се хване за някое от семената — предложи Пондър. — Наистина съм убеден, че идеята е много практична! Вълните са… едрички…

— Опасва… — промърмори навъсеният Старши наставник.

Взираше се в брега, който вече не се намираше пред тях.

Беше долу. В подножието на зеленикав хълм. Съставен от вода. Все по-висок с всяка частица от секундата.

— Вижте, няма причини да не ми кажете името й — увещаваше ги Ринсуинд. — Предполагам, че мнозина го знаят. Нали го има на афишите и така нататък? Най-обикновено име, какво толкова? Наистина не ви разбирам проблема.

Готвачите се споглеждаха. Накрая един се прокашля задавено и смънка:

— Тя… Името й… Нели Гъс.

— Чий?

— Не бе, фамилията й е Гъс.

Магьосникът сви устни.

— Аха…

Готвачите закимаха усърдно.

— Как мислите, Чарли опустоши ли запасите ви от бира? — попита немощно Ринсуинд и се свлече на стол до масата.

— Рон, може да намерим и малко банани — сети се един готвач.

Магьосникът трепна.

— Казахте ли го и на Чарли?

— Ъхъ. И тогаз се прекърши човекът.

Навън някой претича тежко. Един от готвачите погледна през прозореца.

— А, стражите. Гонят някое нещастно копеле…

Ринсуинд се премести лекичко, за да не се вижда. А Рон пристъпи от крак на крак.

— Чудя се… Що не събудим Ахмед Ленивеца да отвори магазинчето, та да купим малко…

— Ягоди ли? — подсказа магьосникът.

Всички останали потръпнаха, а от гърлото на Чарли се изтръгна поредното ридание.

— Мисля… — бавно и съсредоточено изрече Ринсуинд.

— Да?

— Мисля, че виждам изход.

— Ама без майтап?!

Дори Чарли надигна глава.

— Е, нали знаете, външният човек се сеща за позабравени хитрости в играта. Да се задоволим с прасковите, сметаната, малко сладолед, ако можете да го правите, може би и чашка бренди… Я да видим…

— А кокосови стърготинки? — оживи се Чарли.

— Защо не?

— И… доматен сос, да речем?

— По-добре да го пропуснем.

— Размърдайте се — подкани ги Рон, — щото вече преполовиха последното действие.

— Ще смогнем — вдигна рамене Ринсуинд. — Така-а… Срежете прасковите, махнете костилките, сложете ги в купа с останалите джунджурии, лиснете отгоре бренди и готово.

— Ъхъ, ама… Как ще го наречем? — усъмни се Рон.

— Тъкмо стигнах до този важен момент. Чарли, подай ми купата, моля те. Благодаря. — Магьосникът я вдигна тържествено. — Господа, искам да ви представя нашата „Прасковена Нели“.

На печката бълбукаше тенджера. Отдалеч долитаха напъните на оперните певци. Иначе тишината беше нерушима.

— Какво ще кажете? — жизнерадостно попита Ринсуинд.

— А, бе… Друго си е, признавам… — промърмори Чарли.

— Ама не е като да ти се набие в главата от пръв път — възрази Рон. — Пълно е с жени на име Нели.

— Да не искате да набиете от пръв път в главите на хората другата възможност? — невинно се осведоми магьосникът. — Искате ли да ви помнят като създателите на „Прасковен Г…“?

Чарли нададе вой и отново се обля в сълзи.

— Е, тъй не звучи зле — съгласи се Рон. — „Прасковена Нели“… Що пък не?

— Бихте могли да сложите и банани — довърши ги Ринсуинд.

Устните на Рон се размърдаха беззвучно.

— Не, не, я да оставим прасковите!

— Радвам се, че ви бях полезен — изправи се магьосникът. — Между другото колко изходи има операта?

— Всичко е отворено, щото е голяма тъпканица — увери го Рон.

— Пък и хората го удариха на живот — вметна Чарли. — Утре дори ще има бесене.

— Имам намерението да пропусна гледката — поклати глава Ринсуинд. — Бихте ли…

— Дано избяга човекът — пожела Чарли.

— Единодушни сме — установи магьосникът.

Тежки стъпки спряха пред вратата. Чуваха се приглушени гласове.

— Разправят, че се сборил с десетина стражи — сподели Рон.

— Трима — скромно го поправи Ринсуинд. — Някой ми каза, че били само трима.

— А, не може да са трима. Повечко са били за такъв корав бандюга. Викали му Ринзо.

— Някакъв тип пристигна от Донесе-Ли-Бира и разказа, че тоя Ринзо остригал стотина овце за пет минути.

— Не вярвам — врътна глава Ринсуинд.

— Някои пък пускат лафове, че бил магьосник, ама лъжат, щото магьосниците нищо свястно не могат да свършат.

— Всъщност…

Рон изведнъж го изгледа косо.

— А бе, и ти малко мязаш на магьосник. — На вратата потропаха настойчиво. — Дрехите ти едни таквиз, кат техните… Сид, я отвори.

Ринсуинд се примъкна зад маса, отрупана с ножове. Пръстите му се свиха около първата напипана дръжка.

Е, да, мразеше дори да гледа оръжия. Винаги утежняваха положението. Но понякога правеха нужното впечатление на хората.

Вратата се открехна и надзирателят от затвора промуши глава през пролуката.

— А, ей го нашичкия!

— Предупреждавам ви, че няма да се спра пред нищо!

Ринсуинд размаха ръка и повечето готвачи се снишиха.

— Пич, туй е черпак — напомни кротко един стражник. — Ама и от него боли, да знайш. Добре си го измислил. К’во ще кажеш, Чарли?

— Аз ли? Чуй с’а к’во ще ти река… Няма да ми се носи славата, че сте спипали печена кримка кат него в мойта кухня. — Чарли стисна касапско сатърче в едната си ръка, с другата приготви за хвърляне купата „Прасковена Нели“. — Ринзо, изсулвай се през другата врата, пък ние ще си побъбрим с тия ченгета.

— Става — кимна един от стражниците. — Не е редно да има последна схватка в кухня… Ще броим до десет, чатна ли?

Ринсуинд отново прозря, че май не са му връчили същия сценарий като на всички останали.

— Сгащихте ме, а няма да ме арестувате, така ли?

— Е, глей с’а, кофти ще звучи в баладата. Човек требе да гледа в бъдещето. — Стражникът се облегна удобно в рамката на вратата. — Чуй, на улица „Грурт“ е старата поща. Там можеш да се залостиш за два-три дни, няма проблеми. После ще изскочиш, ние ще те надупчим със стрели, ще кажеш някакви страхотни последни думи… Хващам се на бас, че и след век хлапетата ще слушат за тебе в училище.

— Побъркани сте от първия до последния!

Чарли завъртя глава.

— Тука харесваме инатите, господинчо. Туй си е хиксиански обичай. Бориш се докрай, чатна ли правилото?

Всички се бяха натъпкали в кухнята, за да му освободят проход към вратата.

— А някой сещал ли се е досега за страхотно последно офейкване? — попита магьосникът.

— Ами не. Как се прави?

— Само гледайте!

Докато препускаше по тъмния бряг, зад него подвикваха насърчаващо:

— А тъй те искам! Ще броим до десет!

Усети, че наблизо някой подскача безгрижно.

— О, не! Пак ли ти?

— Добър ти ден — изравни се с него Мърморко.

— Виж в каква каша ме забърка!

— Ами, каша! Щяха да те бесят, а сега се радваш на чистия въздух в любимата земя на бог!

— И ще ме надупчат със стрели!

— Е, и? От стрелите поне можеш да отскочиш встрани. Тая страна има нужда от герой. Шампион по стригане, бандюга, крадец, приказен ездач… Остава да се проявиш в някоя тъпа игра с бухалки и топки, дето още никой не я е измислил, може също да построиш няколко по-височки здания с взети назаем мангизи и ще събереш всички козове. Няма да бързат да те очистят.

— Не ме утеши много! А и нищо не съм направил… Тоест направих го, обаче…

— Важното е какъв те виждат хората. Вече вярват, че си се измъкнал като с вълшебство от заключена килия.

— Но аз само…

— Няма значение! Като знам, че всички надзиратели и стражи искат да ти стиснат ръката, не биха успели да те окачат на въжето и по пладне!

— Ей, гигантско скокливо плъхче, аз стигнах до пристанището, ясно? Мога да ги надбягам! Мога да се притая! Знам как да се кача тихомълком на кораб, да драйфам, да ме откриват, да ме хвърлят зад борда, да се държа над водата, като стискам два дни старата прогнила бъчва, да ям планктон, закачил се в брадата ми, да се промуша през опасния коралов риф около атол и да оцелявам с диета от гулии!

— Богат списък с дарби — одобри кенгуруто и прескочи корабно въже. — А колко хиксиански кораби си виждал в Анкх-Морпорк? Нали уж е най-оживеното пристанище в света?

Ринсуинд позабави крачка.

— Ами…

— Заради теченията е, пич. Отдалечиш ли се от брега на десетина мили и няма да се намери един капитан от сто, който да отърве кораба си от пропадане през Ръба. Всички гледат да си стоят до брега.

Магьосникът спря като закован.

— Ти май се опитваш да ми кажеш, че цялата тази земя е затвор?

— Ъхъ. Само че според хиксианците е най-хубавото проклето местенце в целия свят, та и без туй нямало смисъл да се ходи другаде.

Зад тях се разнесоха бодри крясъци. Местните стражи не се затрудняваха като колегите си от други страни в броенето до десет.

— И сега какво ще измислиш? — заяде се Ринсуинд.

Кенгуруто бе изчезнало.

Той се шмугна зад един ъгъл и откри, че няма накъде да продължи. Цялата улица беше задръстена — от край до край я запълваха возила. И то пищно украсени.

Магьосникът се замисли. Открай време беше най-запаленият привърженик на принципа „от“ в бягането за сметка на „към“. Случваше се обаче изтънченият усет да му подскаже, че и „към“ не е за пренебрегване.

Например не биваше да си затваря очите за факта, че мнозина от хората, които стояха около колите и си приказваха, носеха кожени дрехи.

Човек би могъл да изтъкне много доводи в полза на кожата като материал за облекло. Тя е издръжлива и практична. Хора като Коен Варварина успяваха да изкарат толкова време с един кат дрехи, че се налагаше старите им кожени набедрени превръзки да бъдат сваляни от ковач. Но местните жители май не се бяха ориентирали точно по тези свойства на кожата, когато бяха избирали дрехите си в бутиците. Изглеждаше, че са задавали съвсем други въпроси: „А колко метални капси сте сложили? Колко е лъскава дрешката? Колко дупки и прорези има на най-неподходящите места?“

Въпреки местните особености едно от основните правила за оцеляване във Вселената е да не досаждаш на типове, навлекли кожа.[16]

Ринсуинд се промъкваше край тях много учтиво, кимаше дружелюбно и махаше любезно с ръка, щом някой от тях го погледнеше. Незнайно защо така само привличаше интереса към себе си.

Имаше и групички от дами, за чийто ръст природата не бе жалила усилия. Въпреки това някои от тях бяха хубавички по излишно подчертан начин. Е, да, мустаците може би им идваха в повечко…

Виждаха се пайети в необичайни количества. И пера.

Осени го прозрение и му олекна изведнъж.

— О, това е карнавал, нали? — рече неволно.

— К’во, к’во? — обади се дама в лъскава синя рокля, която сменяше колело на огромно лилаво возило.

— И тези колесници ще участват в шествието, нали? — пожела да се увери магьосникът.

Жената изскърца със зъби, наби колелото в оста и пусна колата, която подскочи.

— Да му се не види, май си счупих един нокът! — Тя се вторачи в Ринсуинд. — Ъхъ, туй е карнавалът. Твойто рокленце май е виждало и по-добри времена, а? Хубаво мустаче си имаш, ама можеше и без брада. Трябваше да я боядисаш в по-ярък цвят.

Той огледа скришом улицата. Возилата и гъмжилото засега го скриваха, но не се надяваше това да трае дълго.

— Госпожо… бихте ли ми помогнали? Стражата… е по петите ми.

— О, да, големи досадници са.

— Имахме малък спор за една овца.

— Често се случва, пич. — Дамата го огледа от главата до петите. — Ама нямаш вид на селско момче, да знайш.

— Кой, аз ли?! Изнервям се и като зърна стръкче трева.

Тя се взря преценяващо в него.

— Ти май си отскоро тука, господин?…

— Ринсуинд, госпожо.

— Добре, господин Ринсуинд, качвай се. Аз съм Летиция.

Протегна му доста едричка длан. Магьосникът я стисна, а после незабелязано разтри пръстите си, за да възстанови кръвообращението.

Лилавата колесница беше украсена изобилно с розови и бледовиолетови гирлянди, имаше и много хартиени розички. Покрити с плат сандъци бяха подредени по средата и образуваха подобие на естрада.

— К’во ще кажеш, а? — гордо се осведоми Летиция. — Момичетата се трудиха цяла заран.

Подредбата беше излишно женствена за вкуса на магьосника, но животът го бе научил да се държи възпитано. Сви се в едно ъгълче.

— Много приятно. Много… весело.

— Хубаво е, че го казваш.

Някъде отпред засвири оркестър. Тълпата се раздвижи — хората се качваха по возилата или се нареждаха за шествие. Още две жени се покатериха на лилавата кола, целите в пайети и дълги ръкавици, и зяпнаха Ринсуинд.

— А бе, що за!… — избълва едната, но Летиция я прекъсна.

— Дарлийн, ела да си погукаме.

Трите събраха глави и си зашепнаха. Поглеждаха го странно, сякаш да се уверят, че още не е скочил от колата.

„Ама че яки момичета си имат в тази страна…“ Чудеше се откъде си купуват обувките.

Ринсуинд не бе запознат отблизо с жените. Голяма част от живота си прекара в завидно ускорение, а през останалото време си стоеше зад стените на Невидимия университет, където поставяха жените в една категория с тапетите и музикалните инструменти — интересни посвоему и с несъмнена дребна, но не особено съществена роля в правилно уредената цивилизация.

А когато му се случеше да се озове насаме с жена, тя или се опитваше да му отсече главата, или го подстрекаваше да стори нещо, заради което други биха се изпълнили с подобно желание. Затова не схващаше някои тънкости. Позабравени инстинкти му намекваха, че тук има нещо сбъркано, но не успяваше да го налучка.

Дамата на име Дарлийн изведнъж пристъпи решително и забележимо агресивно към него. Ринсуинд почтително свали шапката от главата си.

— Ей, ти да не ни бъзикаш? — попита тя грубо.

— Аз ли? В никакъв случай. Моля ви само да си кротувам при вас, докато подминем няколко улици…

— Знайш к’во става тука, нали?

— Да, госпожо. Карнавалът. — Магьосникът преглътна тежко. — Няма проблеми. Всеки обича да се предрешава.

— Значи сериозно си го мислиш, а?… Дето ние… Що си ми зяпнал косата, бе?

— Ами… Питах се как я правите толкова искряща. Имате ли нещо общо със сценичните изкуства?

— Тръгваме, момичета — подвикна Летиция. — Не забравяйте за милите усмивки. Остави го на мира, Дарлийн, не знайш к’ви щуротии са му се стоварили на чутурата.

Третата, която наричаха Нилет, го зяпаше с откровено любопитство и Ринсуинд усети, че тя се различава по нещо. Косата й съвсем не беше мърлява, но поне навяваше такива асоциации в сравнение с прическите на нейните дружки. И май не използваше такива замайващи количества грим. Накратко, не беше съвсем на мястото си тук.

Магьосникът зърна страж наблизо и се сниши.

През пролуките виждаше типичната тълпа зяпачи. Приличното карнавално шествие трябва да започне дълго след отварянето на кръчмите. Това спомага за доброто настроение. Тук се чуваха задължителните крясъци, свиркане, неприлични закачки. Някой надуваше мощно звучен рог. Край дупчицата, през която надничаше Ринсуинд, се вихреха танцьори.

Надяваше се стражите да си имат достатъчно разправии с несъмнено изобилстващите наоколо джебчии. Скоро щеше да се измъкне.

Облегна се и погледна надолу.

Виж ти, тези дами май изпитваха някакво особено пристрастие към обувките. Стотици, и то грижливо наредени, се подаваха изпод купчини женски дрехи. Тръсна глава и пак се вторачи. Защо ли му се привидя, че няколко обувки помръднаха?…

До главата му се строши бутилка. Стъклени парченца се посипаха върху него. Над него Дарлийн изтърва думичка, която не би очаквал да чуе от една дама.

Тъкмо се надигна предпазливо и втора бутилка отскочи от шапката му.

— Някакви простаци са решили да си правят шегички — процеди Дарлийн през зъби. — Все се намира по някой тъпчо… О, тъй ли било?

— Готин, няма ли целувчица за мене? — изфъфли младеж, който бе скочил върху колесницата, размахвайки щастливо бирена кутийка.

Ринсуинд бе виждал много настървени биячи, но никой от тях не бе замахвал със свирепостта на Дарлийн. Юмрукът й изсвистя в полукръг и пресрещна брадичката на наглеца. Когато се изгуби от погледа на магьосника, младежът още летеше нагоре.

— Я виж туй! — размаха ръка Дарлийн към Ринсуинд. — Разпра се! А пък вечерните ръкавици струват цяла бала мангизи, да знайш! — Празна кутийка от бира прелетя край ухото й. — А, кой я метна?! Видях те, скапаняко! Ще ти бръкна в гърленцето и ще ти изкарам гащите през устата!

Тълпата ревна и похвали, и подигравки. А Ринсуинд забеляза, че шлемовете на стражници се мъчат да доближат тяхната колесница.

— Ъ, такова…

— Ей, глей го Ринзо бандюгата!

Липсваше път към спасението. Стражите бяха вперили погледи в него. Наистина не се виждаше път към спасението. На улицата нямаше къде и карфица да падне. Малко по-напред в шествието се разгаряше друго сбиване. И никакви тъмни пресечки — най-добрите приятелки на беглеца. Стражите едва се промушваха през навалицата. А тълпата сякаш се кефеше за пръв и последен път в живота си. Огромна реклама на бира с гордо кенгуру сияеше над главите им.

Май беше настъпил моментът за легендарната последна схватка.

— Какво?! — възкликна Ринсуинд. — Винаги е рано за последна схватка! — Обърна се учтиво към Летиция. — Извънредно съм ви признателен за опита да ми помогнете. За мен беше рядко удоволствие да срещна истински дами.

Трите се спогледаха.

— За нас беше радост — церемониално отвърна Летиция. — Приятно разнообразие е да срещнеш истински джентълмен. Нали, момичета?

Дарлийн тъкмо замахваше с крак нагоре към един мъж, понечил да се качи на колесницата. Острото й токче постигна мигновено онова, което бромът в чая уж причинявал за цели седмици.

— Адски права си, да знайш!

Ринсуинд скочи пъргаво, кацна на нечие рамо, после за миг стъпи върху глава. Успя. Винаги успяваше, ако не прекъсваше движението дори за частица от секундата. Няколко ръце се вдигнаха да го сграбчат, метнаха и бирени кутийки по него, но преобладаваха виковете: „А тъй те искам! Бягай, мой човек!“

Най-сетне пред погледа му се откри пресечка. Магьосникът скочи от последното удобно подложило се рамо и тутакси смени скоростта. Миг по-късно установи, че за уличката подхожда единствено думата „задънена“. Тя обаче се отличаваше с още по-неприятно съдържание — трима-четирима стражи се бяха притаили тук да дръпнат по цигара.

Изгледаха го с неприветливото изражение на всички ченгета, чиято кратка и заслужена почивка в работно време е била смутена. В очите им се четеше обещанието непременно да му лепнат някое нарушение. После сержантът им се сепна.

— Ей го!

А на главната улица хората се разпищяха. Този път не бяха бирените крясъци на карнавала. Личеше, че някой е загазил сериозно.

— Мога да ви обясня недоразумението — припряно забърбори Ринсуинд, без да се заслушва в гълчавата. — Е, поне отчасти… Вижте какво, с онази овца стана…

Нещо блестящо прелетя над главата му и се стовари тежко между него и стражите.

Много приличаше на маса, която е навлякла вечерна рокля, и имаше стотици крачета.

Всички до едно бяха в обувки с високи токчета.

Магьосникът мигновено се сви на кълбо и си запуши ушите, за да не чува какво става наблизо.

Укротената вълна бълбукаше и засмукваше пясък, после се отдръпна, обливайки нацепено дърво.

Товарът от раци и бълхи изчака търпеливо, после се пренесе на сушата, преди да ги е застигнала следващата вълна.

Дъждът трополеше по брега и изравяше миниатюрни клисури в пясъка. Раците се втурнаха към тях като въодушевени заселници в надпревара кой ще бележи пръв територията си на безкрайната пясъчна ивица.

Няколко животинки се поспряха да проучат сива подгизнала островърха шапка, облепена с водорасли. После пропълзяха към по-обещаваща купчина мокър плат, която предлагаше повечко извивки и дупки.

Дребно раче пожела да се пъхне в носа на Пондър Стибънс и беше изхвърлено с кихавица.

Пондър отлепи единия си клепач.

Историята на последните няколко минути му се струваше твърде сложна и объркана. Помнеше как се носеше шеметно по тръба от зелена вода — ако това беше възможно, — а по едно време вълните, въздухът и Пондър Стибънс се оплетоха безнадеждно. В момента пък се чувстваше като човек, който е бил пребит старателно и методично с чук.

— Я се разкарай!

Извади още един рак от ухото си и откри, че си е загубил очилата. Вероятно плашеха рибите в морето.

— Мъртъв ли съм вече? — обади се Деканът наблизо.

— Не, сър, още сте жив.

— По дяволите! Сигурен ли си все пак?

Разнесоха се още пъшкания и стонове. Околните купчини изхвърлени от морето отломки се оказаха смес от магьосници и водорасли.

— Всички ли сме тук? — попита Ридкъли още преди да се изправи.

— Аз поне не съм — изхленчи Деканът.

— Не виждам… — запъна се Архиканцлерът — … госпожа Уитлоу… И Ковчежника…

Пондър седна на пясъка.

— Ето го… Олеле! Ето го Ковчежника…

В океана се надигаше гигантска вълна. Ковчежникът се бе настанил върху нея.

— Слизай веднага! — сърдито кресна Ридкъли.

Далечната фигура се изправи върху плоското семе и му махна приветливо.

— Ама той стърчи прав — установи смаян Архиканцлерът. — Нали не бива да го прави? Убеден съм, че не е редно. КОВЧЕЖНИКО, НЕ БИВА ДА ГО ПРАВИШ! Как… Ей, и това не е редно, нали?

Гребенът на вълната се изви напред, но Ковчежникът се плъзна косо надолу, сякаш караше една ска по планински склон.

Ридкъли тръсна глава и се обърна към другите магьосници.

— Нали не може да го прави, а? Вижте, пързаля се нагоре-надолу. Възможно ли е? Ето, вълната се захлупва, а той кротичко се мушва в… О, не…

Пяната скри стрелкащия се по водата Ковчежник.

— Е, това беше — унило изрече Ридкъли.

— Ъ-ъ… Не, сър — посочи Пондър.

Ковчежникът се появи малко по-нататък по брега, издухан като стрела от свиващата се водна тръба. Вълната се стовари върху брега, сякаш я бе обидил.

Семето смени посоката, плъзна се леко по разпенената вода и застърга в пясъка.

Ковчежникът слезе.

— Ура! Краката ми се намокриха. Каква прекрасна гора. Време е за чай.

Вдигна семето и заби острия му край в пясъка. И запраши нанякъде по брега.

— Ама той как го направи? — не можеше да се успокои Архиканцлерът. — По-смахнат е от невестулка! Е, разбира се, и много способен Ковчежник.

— Дали пък липсата на психическа устойчивост не подпомага телесното равновесие? — уморено промълви Пондър.

— Мислиш ли?

— Ами не, сър. Поддържах разговора.

Пондър си разтриваше краката и броеше на ум. Бе се обзаложил със себе си.

— Тук намира ли се нещо за ядене? — попита Професорът по неопределени изследвания.

— Четири — смънка доволният Пондър.

— Моля?

— Само си броях нещо. Колкото до яденето… Трябва да има раци и риби в морето, но земята изглежда съвсем безплодна.

Така си беше. Червеникавият пясък се простираше под сивкавия дъжд чак до далечни синкави планини. Единственото зелено петно беше лицето на Декана и… внезапно избуялите клонки от семето за сърф, което Ковчежникът заби в пясъка. Отвориха се листенца, мънички цветчета разцъфтяха с пукот.

— Е, поне ще имаме още един кораб — зарадва се Старшият наставник.

— Съмнявам се — поклати глава Пондър. — Онзи бог не разбираше много от размножение.

Набъбващият плод наистина нямаше особена прилика с плавателен съд.

— Вижте какво — подхвана Ридкъли, — ще бъде по-насърчаващо, ако сметнем положението си за неочакван скъпоценен шанс.

— И още как! — изръмжа Деканът и се надигна най-сетне. — Често ли му се открива на човек възможността да пукне от глад в гола пустош, и то хиляди години преди да се е родил! Трябва да се възползваме от шанса си докрай.

— Исках да кажа — внушително изрече Архиканцлерът, — че борбата със стихиите ще пробуди най-доброто в нас и ще ни сплоти в способен и безкомпромисен екип.

— Не може да няма нищо за ядене — мънкаше си Професорът и се озърташе. — Обикновено има.

— В края на краищата — продължаваше Ридкъли — всичко е по силите на хора като нас.

— Вярно си е — въздъхна Пондър. — О, богове, това е самата истина!

— А един магьосник поне винаги може да си стъкми огън…

Очите на Пондър се изцъклиха. С едно рязко движение се хвърли към Архиканцлера, но преди да го достигне, малкото огнено кълбо вече връхлиташе купчинка плавей. Пондър бе успял да просне Ридкъли на мокрия пясък, когато светът се превърна в едно оглушително „Бум!“.

Погледнаха предпазливо. На мястото на плавея димеше кратер.

— Е, много ти благодаря — изсумтя Деканът зад тях. — Вече съм приятно сух, а и никога не съм си харесвал веждите.

— Мощно тавмично поле, сър — напомни Пондър задъхан. — Нали ви казах!

Архиканцлерът си зяпаше ръцете.

— После щях да си запаля лулата… — прошепна отмалял. — Пък и кълбото беше едва десети калибър…

Деканът стана от пясъка и отръска опърлените косми от брадата си.

— Не знам дали да повярвам… — проточи замислено и протегна показалец към най-близкия камък.

— Сър, не мисля, че би трябвало…

По-голямата част от камъка отхвръкна на стотина крачки. Остатъкът засъска в нажежена локва.

— Може ли сега да опитам и аз? — потри ръце Старшият наставник.

— Сър, наистина смятам, че…

— О, страхотно! — одобри Деканът, когато следващият камък се пръсна на късчета.

— Стибънс, ти все пак беше прав! — установи Ридкъли. — Магическото поле тук е невероятно!

— Да, сър, но едва ли е благоразумно да се възползваме от това! — писна Пондър.

— Ние сме магьосници, младежо. В това се състои работата ни.

— О, не, сър! Работата ни се състои именно във въздържанието от използването на магии!

Архиканцлерът се позамисли.

— Изкопаема магия, сър! — припряно настоя Пондър. — Тъкмо с нея е сътворено това място! Можем да причиним неописуеми беди, ако не внимаваме!

— Добре, добре… Никой нищо да не прави засега! — заповяда Архиканцлерът. — Какво още щеше да казваш, господин Стибънс?

— Сър, доколкото виждам, мястото е недовършено. Няма животни и растения!

— Глупости! Преди малко претича една камила.

— Да, но тя дойде с нас. Дори раците и водораслите по брега ги довлича океанът. А къде са дърветата, храстите и тревите?

— Интересно — призна Ридкъли. — Голо е като бебешко дупе.

— Значи още се строи, сър. И онзи бог спомена същото.

— Хм, невероятно! Създават цял континент от нищото ли?

— Именно, сър.

— И вливат в света квинтилиони тавми?

— Проницателен сте, сър.

— Човек би казал, че малко мяза на чудо.

— Аз веднага бих се съгласил, сър.

— И невъобразимите количества магия си вършат работата, а?

— Изумително, сър.

— Значи ако липсва мъничко, никой няма да забележи?

— Не! Така не бива, сър! Ако си послужим с нея, сър, ние… все едно настъпваме мравките! Не е като да намерите стар жезъл в шкафа и да доизчерпите магията от него. Тук се сблъскваме със същинската първична енергия! Всяка наша постъпка може да породи ужасни последици.

Деканът го потупа по рамото.

— Драги ми Стибънс, ние обаче попаднахме на този пуст бряг. Какво предлагаш всъщност? Хилядолетия ни отдалечават от вкъщи. Да не искаш да седим и да чакаме, понеже оня Ринсуинд щял да се появи след не знам колко си векове?

— Декане… — колебливо се обади Старшият наставник.

— Какво има?

— Ти стоиш ли зад Стибънс или седиш на камъка?

Деканът се огледа внимателно.

— Проклятие! Пак тази темпорална неопределеност.

— Пак ли? — вдигна вежди Пондър.

— Имахме замалко такова местенце в аудитория 5Б — обясни Старшият наставник. — Абсолютна нелепост! Налагаше се да кашляме учтиво, преди да влезем, защото можехме да заварим вътре самите себе си. А и точно ти не би трябвало да се кокориш, млади човече. Излишъкът от магия изкривява всички физически зак…

Той изчезна, оставяйки след себе си купчина дрехи.

— Не му подейства веднага — подхвърли Ридкъли. — Помня как веднъж…

Гласът му внезапно изтъня. Пондър се обърна рязко към малкото хълмче от нагънат плат, увенчано с островърха шапка. Вдигна я много нерешително. Видя розово личице, обрамчено с къдрички.

— Да му!… — изписука Ридкъли. — Господине, на колко годинки съм сега?

— Ами… На около шест, сър.

А Пондър си опипваше схванатия гръб.

— Искам при мама! Ох… Аз ли го казах?

— Ъ-ъ… Да.

— Можеш да преодолееш ефекта, ако се съсредоточиш — тъничко обясняваше Архиканцлерът. — Той пренастройва темпор… Искам бонбонче!… Темпоралната жле… Искам вкъщи!… Превърта напред или назад часовника на тял… Искам си гърнето!… Не се тревожи, май му намерих цаката…

Хленчене и мрънкане накараха Пондър да огледа брега. И на мястото на другите старши магьосници имаше свлекли се дрехи. Той отмести шапката на Декана в момента, когато тихичко „блуп“ подсказа, че Муструм Ридкъли си е възвърнал всички преживени години.

— Стибънс, това ли е Деканът?

— Вероятно, сър. Ъ-ъ… Някои изобщо ги няма, сър!

Архиканцлерът не се стресна.

— Темпоралната жлеза се възпалява в поле с високо напрежение. Може да й е щукнало, че щом сега е хиляди години в миналото, значи те не са тук. Не се блещи тъй, ще се върнат, когато жлезите им се опомнят…

Пондър изведнъж се задъха.

— И… хър… този май е Лекторът… хър… Разбира се… хър… всички бебета си приличат…

Изпод шапката на Старшия наставник отново зазвуча жален плач.

— О, ще се върнат в предишния си вид, като огладнеят — вдигна рамене Ридкъли. — Ти си ни проблемът, момко. Тоест старче.

Пондър едва вдигна ръцете си пред лицето, за да ги погледне. Вените се надуваха под изтънялата кожа. Почти виждаше и костите си.

А около него дрехите внезапно се запълниха отново с магьосници.

— На колко… хър… години изглеждам? Като някой… хър… който не бива да започва… хър… дебели книги ли?

— Дори дълго изречение — весело уточни Архиканцлерът и го хвана да не падне. — А ти на колко се чувстваш?

— Аз… хър… трябва да съм… хър… на двайсет и четири — пъшкаше Пондър. — Ама се чувствам… хър… като човек на двайсет и четири… хър… върху който са стоварили още осемдесет…

— Не забравяй това! Темпоралната ти жлеза си знае на колко години си.

Пондър се мъчеше да не загуби нишката на мисълта си, но не беше лесно. Част от съзнанието му копнееше само за сладка дрямка.

— Ще го преодолееш — настояваше Архиканцлерът. — Трябва да проличи, че не се примиряваш. Важното е да не изпадаш в паника.

— Че аз вече съм паникьосан! — изгъргори Пондър. — Само дето става бавно! Защо ме налегна това ужасно усещане… хър… че все падам напред?

Нещо сякаш избухна зад очните му ябълки и го повдигна над земята. За миг му се стори, че е пропаднал в леден вир.

Кръвта потече по-бързо във вените му.

— Добре се справи, момко — похвали го Архиканцлерът. — И косата ти отново е кестенява.

— Ау… — Пондър тупна на колене. — Все едно носех оловни дрехи! Не искам това да ме сполети пак!

— В такъв случай самоубийството е единствената ти възможност — поклати глава Ридкъли.

— Нима ще ми се случи отново?

— Вероятно. Поне веднъж.

Пондър се изправи със скок, очите му блеснаха като стомана.

— Тогава да открием кой строи тази земя и да поискаме да ни прати вкъщи! — изръмжа гърлено.

— Може и да не те изслуша — предупреди Архиканцлерът. — Божествата са доста докачливи.

Пондър нави ръкавите си. При магьосниците този жест е равносилен на проверката дали базуката е заредена.

— Значи ще настояваме.

— Нима, Стибънс? Ами опазването на магическата околна среда?

С погледа на младия магьосник вероятно можеше да се отвори и сейф.

Макар и над седемдесетте, Ридкъли беше жилав дори за магьосници, които имат навика да навлизат доста навътре във втората стотица години, ако оцелеят през първите петдесет. Пондър не знаеше каква възраст бе достигнал самият той замалко, но помнеше добре, че чу заточването на острие. Едно е да знаеш, че си крачиш по пътя, съвсем друго е да зърнеш края му на хоризонта.

— Да върви по дяволите! — изрече той.[17]

— Правилно, господин Стибънс! Ще направим магьосник от тебе. А, и Деканът се е… Уф!

Дрехите на Декана не си бяха възвърнали предишните размери. Шапката изглеждаше особено широка върху ушите му, зачервени и доста по-клепнали, отколкото ги помнеше Пондър.

Ридкъли безцеремонно смъкна шапката, за да надникне под нея.

— Разкарай се, дядка! — озъби се Деканът.

— Ясно. Горе-долу тринадесетгодишен. Това обяснява всичко.

— Ха! — Деканът сви юмруци така, че ставите му изпукаха от напрежение. — Аз отново съм млад, а ти скоро ще пукнеш! Пак имам целия живот пред себе си!

— Първо, ще го прекараш тук. Второ, само си въобразяваш, че ще бъде чудничка забава да си Декан в тялото на пубертетче. Но след минута-две ще започнеш да забравяш всичко, схващаш ли? Добрата стара темпорална жлеза не би ти позволила да си спомниш дори какъв си бил на четиринайсет, щом си едва на тринайсет. Щеше да се сетиш, ако не забравяше ускорено. И ще ти се наложи да минеш втори път през всичко, Декане! Аха…

Мозъкът има несравнимо по-малка власт над тялото, отколкото тялото над мозъка. А пубертетът не е особено приятен период от живота. Нито пък старостта, но поне пъпките са изчезнали, по-буйните жлези са се укротили, освен това се смята за редно да поспиваш следобед и да намигаш на младите жени. А Деканът още не бе изпитал тежките несгоди на преклонната възраст, затова пък тялото му помнеше добре всяка пъпка. И реши, че веднъж е предостатъчно.

Деканът зае дрехите си без никакво свободно пространство. И главата му се разшири до мащаба на ушите.

Той потърка лицето си, сякаш още го сърбеше.

— Поне пет минутки нямаше да ми се отразят зле — измрънка Деканът. — И каква беше тази история?

— Темпорална неопределеност — напомни Ридкъли. — Хайде, спомни си вече, виждал си я и преди. И защо ти бяха тези пет минутки?

— За секс.

— О, да, как можах да забравя… — Архиканцлерът огледа брега. — Я! Тук имало и хора!

Към тях вървеше млада жена. И полюшваше бедра.

— А стига, бе! — ахна Деканът. — Да не сме попаднали на Слакай?

— Нали уж там обличат само тревни препаски… — недоверчиво промърмори Ридкъли. — Стибънс, тя какво е облякла?

— Саронг.

— Като я гледам, наистина ми се иска да бях с петдесетина години по-млад — с въздишка си призна Професорът по неопределени изследвания.

— А какво носи? — по-делово се осведоми Архиканцлерът.

— Прилича на… кокосови орехи… — предположи Пондър, заслонил очите си с длан.

— Да, кокосов орех — увери се Ридкъли. — И не че се оплаквам, но мургавите туземни хубавици не са ли предимно чернокоси? Рижата коса не ми се струва особено типична.

— Хм, все пак би трябвало теченията да довличат и кокосови орехи… — замисли се Лекторът по съвременни руни. — Не потъват във водата, нали?

— Има нещо познато в нея — провлечено установи Архиканцлерът.

— Не може да е госпожа Уитлоу, нали? — слиса се Пондър.

— Тя е — потвърди Ридкъли.

Старшият дискусионен наставник беше осенен от прозрението, че небето на личната му планета е сменило цвета си. Той се вгледа по-внимателно и изблея:

— Мняя!

После припадна.

— Не мога да проумея какво е сполетяло господин Библиотекаря — сподели госпожа Уитлоу с глас, от който Старшият наставник се разтресе дори в несвяст.

Кокосовият орех отвори очи. Май видя нещо твърде страшно, но това е нормалното изражение на малките орангутани, а и погледът му се спря първо на Декана.

— Ииик!

Ридкъли си прочисти гърлото.

— Поне е в собствената си форма. А вие, госпожо Уитлоу, как се чувствате?

— Мняя… — унесено нададе глас Старшият наставник.

— О, благодаря, превъзходно. Тази страна ми допада. Не знам дали е от плуването, но не съм била толкова бодра от години. И случайно се натъкнах на това мъничко човекоподобно същество.

— Пондър, би ли хвърлил Старшия наставник във водата? — помоли Ридкъли. — Само гледай да не е на дълбоко. И не се плаши, ако морето започне да се изпарява. — Той хвана любезно свободната ръка на икономката. — Госпожо Уитлоу, не бих искал да ви тревожа излишно, но според мен скоро ще се случи нещо, което ще бъде голямо сътресение за вас. Преди всичко — само не ме разбирайте накриво! — не бихте ли поразхлабила дрехите си? Поне мъничко…

И Ковчежникът преживя няколко промени във възрастта, както си бродеше тихо из мократа, но гола земя. Но за човек, способен да се превъплъщава часове наред във ваза с цветя, дразнителят беше едва забележим.

Огънят обаче привлече вниманието му. Горяха парчета плавей и солта оцветяваше пламъците в синьо.

Наблизо беше оставена торба от някакви животински кожи.

Влажната пръст до Ковчежника се размърда и изригна… едно дърво — с такава бързина, че капките дъжд се изпаряваха от неговите разтварящи се листа. Явлението изобщо не го учуди. Това поначало му се случваше рядко. Пък и никога не бе присъствал на израстването на дърво, нямаше представа за нормалната скорост.

Още няколко дървета почти избухнаха наоколо. Едно прибърза толкова, че за броени секунди измина целия път от фиданка до полуизгнил дънер.

Някак долавяше, че наблизо има и други хора. Нито ги виждаше, нито ги чуваше, обаче ги усещаше дори с костите си. Все пак Ковчежникът бе свикнал и с появата на хора, невидими за всички останали. Бе прекарал безброй приятни часове в беседи с исторически личности или със стените.

Иначе казано, той беше или най-подходящият, или най-нелепият (зависи от гледната точка) кандидат за среща лице в лице с божество.

Един старец излезе иззад скалата и почти стигна до огъня, преди да забележи магьосника.

Също като Ринсуинд и Ковчежникът нямаше място за расизъм в главата си. Като цвят на кожата черното беше истинско облекчение в сравнение с някои оттенъци, които бе виждал. Е, да, не бе зървал черен човек като този, който го зяпаше. Поне Ковчежникът смяташе, че го зяпа. Очите бяха хлътнали толкова надълбоко под челото, че нямаше как да е сигурен.

Добре възпитаният Ковчежник изрече приветливо:

— Ура, и розов храст ли има?

Старецът кимна озадачено. Отиде при мъртвото дърво и откъсна клон, чийто край пъхна в пламъците. После седна и се загледа, сякаш овъгляването на дървесината беше най-пленителната случка в света.

Ковчежникът пък се настани на един камък и зачака. Щом ще си играят на търпение, нужни са двама, нали?

Старецът начесто се озърташе към него. Неизменно виждаше усмивката на Ковчежника.

Накрая горящият клон беше издърпан от огъня. Старецът си взе кожената торба и тръгна между камъните. Ковчежникът го последва.

Тук имаше малък скален навес, който пазеше отвесната каменна повърхност от дъжда. Такава съблазън в Анкх-Морпорк щеше да е отдавна покрита дебело с толкова афиши, обяви и пошли драсканици, че дори да махнеш стената, натрупаните слоеве не падат.

Някой бе нарисувал дърво. Ковчежникът не си спомняше да е виждал по-простичка скица на дърво още откакто книжките му бяха почти само от картинки. Но и по някакъв особен начин рисунката не можеше да бъде по-правдоподобна. Беше толкова пестелива, защото личеше, че нещо извънредно сложно е свито и смалено. Сякаш някой бе започнал с привичните зелени облачета върху пръчка, после бе усъвършенствал неспирно образа, търсейки дребничките криволици в линията, които заявяват: „Дърво“. И тях бе свел до единствената линия, изричаща гръмко: „ДЪРВО“.

Вече се чуваше дори вятърът в клоните.

Старецът взе плосък камък с нещо бяло, намазано по него. Нарисува сплеснато V на стената и го замаза с кал.

Ковчежникът се разсмя, когато крилете изпърхаха от скалата и профучаха край него.

Отново усети чудатия процес. Вършеше се нещо дребно, от което произлизаше нещо грандиозно.

Седеше и гледаше. Спомняше си по-късно — когато беше в състояние да си спомня, — че е прекарал тук един от най-щастливите дни в живота си.

Ринсуинд вдигна глава. Шлем на страж се въртеше лекичко на земята.

Смая се, когато видя, че самите стражи още са наоколо и си лежат в разнообразни степени на безсъзнание… или поне имаха благоразумието да се преструват, че са в несвяст. Багажът се отличаваше с котешкото качество да губи интерес към онова, което не оказва съпротива дори след няколко пробни ритника.

Десетки обувки бяха осеяли улицата. Багажът куцукаше в кръг около тях.

Магьосникът въздъхна и стана.

— Я сваляй и останалите! Изобщо не ти отиват.

Багажът постоя неподвижно около секунда, после и другите обувки хвръкнаха към стената.

— Роклята също! Какво биха си помислили онези мили дами, ако те видят, че си я навлякъл?

Багажът се отърси от няколко разпрани парцала с пайети.

— Обърни се, искам да ти видя дръжките. Казах да се обърнеш! Направи го както трябва, моля те. Аха, знаех си… Обърни се още малко. Тези обици… Между другото никак не те разкрасяват. — Наведе се да огледа отблизо. — Охо, да не си ходил да ти пробиват и капака?

Багажът отстъпи. Излъчваше решимост да се раздели, ако е неизбежно, с обувките и роклята, но от обичката на капака си нямаше да се откаже без бой.

— Е… все едно. Дай ми чисто бельо, защото това, което нося, вече прилича на ламарина.

Капакът се отвори.

— Добре, сега ще… Това ли е моето бельо? Само като си представя, че може да ме положат в гроба с такива неща по мен… Моето бельо, моля! Отвътре е извезано името ми, макар да не помня защо някога ми е хрумнало, че има смисъл.

Капакът се затвори за миг и пак зейна.

— Благодаря ти.

Нямаше смисъл и да се чуди как ставаха тези трансформации, нито защо дрехите излизаха старателно изпрани и изгладени.

Стражите мъдро си оставаха в безсъзнание, но по стар навик Ринсуинд се скри зад купчина стари кашони, за да се преоблече. Би го сторил и на необитаем остров.

— Не забеляза ли нещо чудато в тази уличка? — обади се над кашоните. — Няма канавки, няма и водосточни тръби. Тук не са и чували за дъжд. Ей, ти нали все пак си Багажът, а не някое предрешено кенгуру? И защо ли питам? Богове, така е по-добре. Сега да вървим…

Багажът пак отвори капака си и една млада жена се вторачи в магьосника.

— А ти кой си?… Да бе, слепецът.

— Моля?!

— Извинявай, изтървах се… Дарлийн разправяше, че трябва да си сляп. Ще ми помогнеш ли да изляза?

Ринсуинд най-сетне схвана, че това е Нилет — третата от екипажа на Летиция и най-обикновената от дамите. Нейната външност не беше толкова… хм, крещяща.

Дарлийн например, когато той я зърна за последен път, държеше изящно един мъж за яката и стоварваше изискано юмрука си във физиономията му. Когато тя влизаше някъде, едва ли беше мислимо да остане незабелязана.

А в Нилет нямаше нищо… извънредно.

Момичето отръска малко прах от роклята си и въздъхна.

— Усетих, че пак ще се сбият, и се напъхах в Сандъчко.

— Сандъчко, а?

Багажът доби засрамен вид.

— Където и да отиде Дарлийн, рано или късно се започва — разговорчиво сподели Нилет. — Ще се втрещиш, ако я видиш как рита с тия токчета.

— Веднъж видях и ми стига. Не ми разказвай нищо повече. С какво да ти помогна? Само че да ти кажа веднага, че ние със Сандъчко — Ринсуинд подритна Багажа — смятахме да си тръгнем.

— Моля те, не го ритай, беше ни толкова полезен! — възкликна момичето.

— Нима?

Багажът се завъртя тромаво, за да не виждат те изражението на ключалката му.

— О, да! Ония миньори в Кангули щяха… да се държат още по-зле с Летиция, но Сандъчко се намеси.

— Тоест ги нагази, така ли?

— А ти отде знаеш?

— Ами Баг… Сандъчко, де, си е мой. Бяхме се загубили замалко.

Нилет се опита да си оправи прическата.

— На другите нищо им няма — оплака се тя, — само си сменят перуките. Бирата може и да става за шампоан, ама не докато е още в тенекето. — Момичето въздъхна отново. — Както и да е. Май вече трябва да си ходя вкъщи.

— А къде живееш?

— В Уорълосърфа. Към Ръба е. Айде пак бачкане във фабриката за огъване на банани. Дотук с шоубизнеса!

Тя се разплака и пльосна безсилно върху Багажа.

Магьосникът не посмя да я потупа по рамото. Ако Нилет приличаше по нрав на Дарлийн, би останал без ръка. Задоволи се с подчертано неагресивно утешително мънкане.

— Знам си, че нито пея, нито танцувам хубаво, ама Летиция и Дарлийн също не ги бива много. Дарлийн като подхване „Игривата кралица“, можеш да си нарежеш въздуха на филийки с гласа й. Не че не бяха мили с мене — побърза да каже момичето, любезно дори в мъката си, — ама май животът не е само да мятат бирени тенекета по тебе всяка вечер, пък накрая да те напъждат от града. Честно, тръгнах с тях, щото Нойлин не можа — разхълца се Нилет. — Горе-долу сме еднакви на ръст, а Летиция не намери друг навреме. Аз пък имах нужда от мангизите и тя разправяше, че нямало страшно, само хорицата да не виждали колко са ми малки ръцете…

— А Нойлин?…

— За брат ми ти думам. Казвах му аз: „Не е зле, че искаш да ставаш шампион по сърфинг, няма лошо и да носиш рокли, ама двете заедно?…“ Знаеш ли как драскат коралите, като те влачат злобно по тях? А на другата заран Летиция тръгваше на турне и… Е, тогаз идеята ми се виждаше добра.

— Нойлин… — промърмори Ринсуинд. — Необичайно име за…

— Права беше Дарлийн, че нямало да чатнеш. — Погледът на Нилет се зарея нанякъде. — Брат ми май се застоя излишно дълго в оная фабрика. Много се влияе, да знаеш. Аз и без туй щях…

— О, да, сетих се! Преоблича се като жена, нали? Стара традиция в пантомимата, доколкото знам. Два балона под роклята, перука от слама и мръснишки шегички…

Осъзна, че момичето го гледа втренчено.

— Слушай, ти май доста скитосваш насам-натам, а?

— Няма да повярваш, ако ти разкажа — поклати глава магьосникът.

— И срещаш всякакви хора, нали?

— Обикновено по-неприятните, за съжаление.

— Ами как не си разбрал досега, че някои мъже… — Нилет млъкна, за да си издуха носа. — Все едно, де. Отдавна казах на другите, че си тръгвам след карнавала. Това… преобличане като жени не е работа за жени. Аз съм си такава, между другото. Надявах се, че се набива на очи, ама на тебе е по-добре да го кажа направо. Сандъчко, ще ни измъкнеш ли оттука?

Багажът се премести до стената в дъното на уличката и зарита, докато се отвори дупка с прилични размери. На връщане мина по един страж, който прояви непредпазливостта да се размърда.

— Впрочем… аз го наричам Багажа — не много настойчиво обясни Ринсуинд.

— Без майтап? Ние пък му викахме Сандъчко.

Зад дупката се откриваше тъмно помещение. Имаше редици кашони, покрити с паяжини.

— Ясно, в старата пивоварна сме — сети се Нилет. — Да де, новата… Я да намерим някоя врата.

— Добра идея — съгласи се Ринсуинд, оглеждайки недоверчиво паяжините. — Новата ли каза? Изглежда доста вехта…

Момичето опита дръжката на една врата.

— Заключена е. Нищо де, има и други. Глей с’а… Пивоварната е нова, щото я построихме вместо старата, дето е нагоре по реката. Да, ама бирата изветрява за нула време. Всички взеха да разправят, че тука витаели зли духове или не знам си що. И пак използваме старата. Татко така си загуби почти всички мангизи.

— Защо?

— Ами той й беше собственик. Само дето оставаше да му се пръсне сърцето. Приписа ми я. Виж, той отдавна не се погажда с Нойлин заради… нали се сещаш… Не, не чаткаш. Все тая. Бизнесът отиде по дяволите. А пък бирата „Ру“ уж беше най-свястната навремето.

— Не можеш ли поне да продадеш земята?

— Че кой ще си прахоса парите за местенце, дето бирата изветрява за пет секунди? И даром няма да го вземат.

Ринсуинд се взираше в големите метални резервоари.

— Може би пивоварната е построена върху древно светилище. Случвало се е и друг път. В нашия край бяха направили рибен ресторант върху…

Нилет опита поредната заключена врата.

— Отначало всички си го помислихме. Ама татко разпита племената и те отрекоха. Мястото хич даже не било свято. Напротив. Един вожд отиде на свиждане на премиер-министъра в затвора и му изтърси: „Пич, ако щете го изровете цялото и го изсипете от Ръба. Няма проблеми.“

— Как тъй в затвора?

— Тикаме всички политици в килиите още на другия ден след изборите. Вие не го ли правите?

— Че защо?

— За да пестите време. — Момичето натисна поредната неподатлива дръжка. — Проклетия! Прозорците пък са нависоко…

Земята помръдна под краката им. Някъде в мрака издрънча метал. Прахолякът по пода се подреди в чудновати вълнички.

— Ох, пак ли! — тихичко възкликна Нилет.

Вече не само прашинките се движеха. По тях пробягваха мънички неясни форми, заобикаляха краката на магьосника и се шмугваха под заключената врата.

— Паяците бягат! — стресна се момичето.

— Нямам нищо против! — натърти Ринсуинд.

Следващият трус накара и стените да заскърцат.

— Толкоз зле не е било — промърмори момичето. — Да се покатерим по някоя стълба и да опитаме през прозорците…

Тъкмо в този миг до тях една стълба се отдели от стената и се нареди в железен пъзел на пода.

— Сигурно моментът не е най-подходящият… — пресекливо, но упорито започна Ринсуинд. — Все пак да те попитам — случайно да не си маскирано кенгуру?

Над главите им металът пищеше в неорганична агония. Магьосникът погледна нагоре навреме, за да види как остъкленият купол на пивоварната нежно се разделя на стотици остри парчета.

А насред смъртоносния дъжд пропадаше огромната реклама на бирата „Ру“ с ухиленото си кенгуру, по която още горяха няколко лампички.

— Сандъчко, отвори се! — писна Нилет.

— Недей…

Тя обаче го повлече към надигащия се капак…

Светът се превърна в тъма.

Под него имаше дърво. Ринсуинд почука съвсем ненатрапчиво, за да се увери в това. И пред него имаше дърво. И отстрани имаше д…

— О, извинявай. Наистина ли сме в Багажа?

— Що пък не? Тъй се измъкнахме от Кангули миналата седмица. Мисля си вече дали не е вълшебен сандък.

— А знаеш ли какви неща са попадали в него?!

— Ами… Летиция си криеше бутилките джин в Сандъчко.

Магьосникът внимателно протегна ръка нагоре.

Отдавна подозираше, че Багажът има не само една вътрешност… Докосна предполагаемия капак и го повдигна.

Още бяха в пивоварната. Не беше за пренебрегване предвид някои от местата, където можеха да се озоват. Глухият тътен не секваше, съпроводен от дрънченето по пода на неприятно назъбени ръждиви железа.

А голямата реклама с кенгуруто пламтеше весело.

И в кълбата дим се мяркаха островърхи шапки. По-точно — пушилката, обвиваща странни празноти във въздуха, очертаваше триизмерните силуети на групичка магьосници.

Ринсуинд изскочи от Багажа.

— Не, не, не! Изтресох се тук само преди два-три месеца. Нямам вина за нищо!

— Приличат на призраци — подхвърли Нилет. — Познаваш ли ги?

— Не! Но те непременно са замесени в земетресенията! И в онова, Мокрото, каквото ще да е то!

— А, древни предания… Между другото, господин магьоснико, тука стана доста задимено, ако не си забелязал. Помниш ли отде се вмъкнахме?

Ринсуинд се озърташе отчаяно. Пушеците скриваха всичко наоколо.

— Тази пивоварна няма ли си подземия?

— Ъхъ, има! Като малки с Нойлин се завирахме там и си играехме на мама и мама. Я да потърсим капаци по пода!

Три минути по-късно овехтелият дървен люк на улицата не устоя на ритниците на Багажа. Разбягаха се малко плъхове, последвани от Ринсуинд и Нилет.

Никой не ги и погледна. Над града се издигаше стълб гъст дим. Стражи и граждани вече се нареждаха да си подават кофите, а неколцина мъже се опитваха да разбият портата на пивоварната.

— Е, ние поне се измъкнахме — отбеляза магьосникът.

— Ей, к’во става тука, бе? Де се е дянала пустата й вода?

Викаше мъжът, който напразно натискаше ръчката на помпа. Един страж го издърпа за ръката.

— Ей в оня двор има друга помпа! Размърдай се, пич!

Други вече опитваха с втората помпа. Тя избълва само задавен звук, придружен от няколко капки вода и влажна ръжда.

Магьосникът преглътна на сухо.

— Водата е изчезнала — промълви безизразно.

— Как тъй ще изчезне? — сви вежди Нилет. — Винаги е имало вода. Под земята са цели грамадни морета!

— Ясно, само че… Няма какво да ги пълни отново, нали? При вас изобщо не вали дъжд.

— Пак ли почна с тия… — Момичето млъкна. — Ти май знаеш нещо. Не смееш да ме погледнеш, господин магьоснико.

Ринсуинд зяпаше унило пушеците. Те се завихряха и ръсеха искри над града. А всичко би трябвало да е твърде сухо. Тук не вали. Я почакай…

— Как позна, че съм магьосник?

— Пише го на шапката ти, ама думата е сбъркана.

— И знаеш ли какво означава „магьосник“? Сериозно те питам, не се бъзикам.

— Всички знаят за магьосниците! Имаме си цял университет, пълен с ония безделници!

— А ти можеш да ме заведеш там, така ли?

— Сам си го намери!

Нилет реши да си пробие път през гъмжилото. Ринсуинд подтичваше след нея.

— Моля те, не си отивай! Имам нужда от теб да ми превеждаш, че както говорите във вашата страна… Само ме заведи в университета, бива ли? Май предчувствам, че се задава легендарната последна схватка…

Кратко скрибуцане… после перката на вятърна помпа се стовари на улицата.

— И най-добре да побързаме — добави магьосникът. — Иначе за пиене ще остане само бира.

Ковчежникът се разсмя отново, когато въглените точици протегнаха крачета, подредиха се, слязоха от скалата и запълзяха по пясъка пред него. Зад гърба му по дърветата вече се разнасяше птича песен…

А после, уви, се разнесоха и гласове на магьосници.

Те имат навика да поставят под съмнение всичко във Вселената, но отправят въпросите към себеподобните си, без да губят време в изслушване на отговорите.

— … и никакви дървета не видях, когато стъпихме на сушата.

— Може да не сме ги забелязали заради дъжда, а пък Старшият наставник — заради госпожа Уитлоу. Декане, стегни се най-сетне! Виждам, че пак се подмладяваш! Никого няма да впечатлиш с туй!

— Архиканцлер, аз просто съм си млад по дух.

— Не е нещо, с което да се гордееш толкоз! Ти, Старши наставнико, също се стегни, защото прекалено си се стегнал, разбра ли?… Я, някой май е излязъл на пикник…

Творецът беше погълнат от работата си и не ги погледна.

— Ей, сигурен съм, че Ковчежникът се запъти насам…

С малко червена пръст бе очертан сложен контур и се появи същество с тяло на гигантски заек, изражение на камила и опашка, от която би останал доволен и гущер.

Магьосниците заобиколиха скалата навреме, за да го видят как си почесва ушите.

— О, богове, това какво е?

— Да не е нова разновидност плъх? — предположи Професорът по неопределени изследвания.

— Вижте, Ковчежникът е намерил един от аборигените… — Деканът се примъкна зад художника, който зяпаше стъписан магьосниците. — Добро утро, драги. Как наричате тази твар?

Творецът погледна накъде сочеше Деканът.

— Кенгуру?

Гласът му беше едва доловим шепот, но земята потрепери.

— Кенгуру, значи?

— Сър, може би това не е името на животното — търпеливо се намеси Пондър. — Нищо чудно да казва: „Не знам.“

— Че защо да не знае? Тъкмо човек като него бих очаквал да заваря тук. Ето — много мургав тен, липса на панталон. Как няма да знае имената на дивите животни наоколо?

— Ама той току-що го нарисува… — престраши се Ковчежникът.

— Тъй ли? — Деканът се вторачи в скалата. — Хубавичко като за туземно изкуство. Интересни… линийки.

Ковчежникът закима. Според него рисунките просто бяха живи. Може и да представляваха разноцветна пръст, нанесена върху отвесния камък, но всички бяха жизнени като отдалечилото се със скокове кенгуру.

А старецът изобразяваше змия. С една-единствена криволичеща линия.

— Помня, че съм виждал на картинки някои от дворците насред джунглата в Тецумен — подхвана Деканът. — Нито грам хоросан, но камъните са напаснати така, че и нож не можеш да пъхнеш помежду им. Хе, единственото място, където тецуменците не са пъхали ножовете си!… Странен народ. Спецове по човешки жертвоприношения на едро и по отглеждането на какао. Аз поне не смятам, че е най-естествената комбинация. Изтребваш петдесетина хиляди, а после сядаш да отмориш с чашка горещ шоколад в ръка… Извинете, навремето бях много изкусен с четките и боичките.

За ужас дори на Ридкъли Деканът взе кривата суха клечка от ръката на твореца и лекичко мацна с нея по скалата.

— Виждате ли? — рече любезно. — Точица за око.

Получи нещо като усмивка от художника. Поне видя зъбите му. Също като повечето други същества от астралните измерения, старецът изпадаше в недоумение пред магьосниците. Всеки от тях имаше самочувствието на цял многолюден род и може би заради това всичко им се разминаваше безнаказано. И сякаш излъчваха невидимо поле, което подсказваше, че те — разбира се! — са си съвсем на мястото навсякъде, но околните няма защо да им обръщат внимание и е най-добре да продължат обичайните си занимания.

Змията изпълзя зад Декана и се скри в храстите.

— Не усещате ли нещо особено? — обади се Лекторът по съвременни руни. — Пръстите ме сърбят. Да не сте използвали магия?

Деканът вдигна овъглен клон от земята. Ченето на твореца увисна, когато видя драсканицата на скалата.

— Защо ли си мисля, че може би го обиждате? — поклати глава Пондър.

— Глупости! Способният художник винаги е готов да се учи от другите. Интересно, но туземците май изобщо не схващат идеята за перспективата…

Ковчежникът се сети — или долови чужда мисъл, — че е така, защото перспективата е измама. Ако знам, че езерцето е кръгло, защо да го показвам като сплескан овал? Ще го нарисувам кръгло, за да бъде истинско. Защо четката ми да ви лъже — само защото моите очи ме подвеждат ли?

Беше доста гневен беззвучен монолог.

— Декане, какво мацаш там? — невинно попита Старшият наставник.

— А ти какво виждаш? Птица, разбира се!

Гласът в главата на Ковчежника промълви: Нали птицата трябва да лети, къде са й крилете?

— Тази стои на земята, крилете й не се виждат — разсеяно отвърна Деканът и се стресна. — Да му се не знае! Било по-трудно да рисуваш на камък, отколкото предполагах…

Аз винаги виждам крилете, продължи гласът. Ковчежникът напипа кутийката си с хапчетата от сушени жаби. Безплътните гласове никога не се чуваха толкова отчетливо.

— Много плоска птица — натърти Архиканцлерът. — Престани, Декане, този приятел не е много доволен от теб. Я да помислим за някое хубавичко заклинание за правене на кораб…

— Повече прилича на невестулка — заяде се Старшият наставник. — И си се оплескал с опашката.

— Хлъзна се клечката.

— Да, ама патицата трябва и да е по-тлъста — критично установи Професорът. — Декане, стига си се фукал. Кога си виждал за последен път патица без гарнитура?

— Миналата седмица!

— А, да, беше по-препеченка и със сливов сос. Дай сега аз да опитам…

— Видя ли?! Направи й три крака!

— _Помолих те_ да ми дадеш клечката! А ти ми я дръпна от ръката!

— Хора — внушително се намеси Ридкъли, — аз поне съм се нагледал на патици, а вашата драсканица е нелепа. Дайте ми клечката… Благодаря. Човката се прави ето тъй…

— Не е където трябва и е прекалено голяма.

— Ха, това ли наричаш човка?

— Няма нужда да посягате…

Невидимият университет бе съграден от камък, и то така, че тук-там беше трудно да се различи къде свърша дивата скала и започва опитомената.

Не беше лесно човек да си представи от какво друго може да бъде построен един университет. Ринсуинд никога не би включил в списъка на вероятните материали рифелната ламарина.

Само че като отглас от някаква родова памет металните листове около портата бяха изкусно огънати, за да образуват арка. А в ламарината бяха прогорени с киселина думите:

NULLUS ANXIETAS

— Излишно е да се изненадвам, нали? — промърмори той. — Няма проблеми.

Портата, скалъпена също от гофрирани железа, приковани към парчета дърво с гвоздеи втора употреба, беше залостена. И по нея тропаше многолюдна тълпа.

— Май още на доста хора е щукнала същата идея — вдигна рамене Нилет.

— Все има и друг вход. Някъде отзад… Аха, ето подходяща пресечка. Така… Липсват тухлени зидове, значи… — Буташе ламарината и едно парче се заклати. — Ами да. Ето ти начин да се прибереш след установения в правилника час.

— Как се сети?

— Това е университет, нали? Хайде, да влезем.

Ринсуинд малко се учуди, когато погледът му обхвана малката спретната ливадка от другата страна на оградата, осветена откъм голямо ниско здание. Всъщност всички сгради в двора бяха ниски, сякаш някой бе настъпвал грамадни правоъгълни гъби. И да са били боядисвани някога, трябваше да се е случило в праисторическото минало, между първия запален огън и изобретяването на колелото.

Имаше и кула. Извисяваше се на около двайсет стъпки над земята.

— Като университет не е нищо запомнящо се — поклати глава Ринсуинд и си позволи бледа сянка на самодоволство. — Двайсет стъпки, а?

Тръгна към входа на сградата и в този миг светлината се засили, освен това придоби оттенък на октарин — осмия основен цвят, тясно свързан с магията.

Ринсуинд заудря по вратата.

— Братски привети! Нося ви ги от… Олеле!

Светът наоколо просто се промени. Отначало стоеше пред ръждясала врата, после без никакъв промеждутък се озова насред кръг от магьосници.

Едва запази равновесие.

— Получавате отличен за усърдието — успя да се сопне. — Ако щете, наречете ме господин Досадник, но там, откъдето идвам, ние просто отваряме вратата.

Нямаше никакво съмнение, че са магьосници. Е, да… Островърхите им шапки имаха невероятно широки периферии, робите им стигаха някъде до кръста, а надолу продължаваха шорти, дълги сиви чорапи и кожени сандали. Но видът им на пълни с горещ въздух балони, готови да се издигнат всеки миг, беше неоспоримо потвърждение.

Старшият в групата му кимна.

— Добър ти вечер, господин Досаднико. Дохвърча тук по-бързичко, отколкото се надявахме.

Интуицията подсказа на Ринсуинд, че е по-практично да не обяснява: „Ами аз си стоях пред вратата.“

— Помогнаха ми — отвърна лаконично.

— Няма демонски вид — вторачи се друг магьосник. — Помните ли предишния, дето го призовахме? Шест очи, три…

— Декане, най-способните сред тях умеят и да се преобразяват.

— Ха! Архиканцлер, тогаз ей тоя им е геният.

— Много съм ви признателен за оценката — изсумтя Ринсуинд.

Архиканцлерът пак му кимна. Разбира се, беше на солидна възраст и лицето му сякаш бе стискано в шепа, а после изглаждано с ютия. Имаше си къса сивееща брадичка. И в него се забелязваше нещо странно познато.

— Досаднико — изрече той, — призовахме те, за да узнаем от теб к’во стана с нашата вода.

— Изчезна до капка, а? Подозирах.

— Не може да изчезне — възрази Деканът. — Тя е вода. Винаги има вода, ако копаеш достатъчно надълбоко…

Вратата тресна на пода с оглушителен грохот. Магьосниците заотстъпваха.

— К’во е туй, мътните го взели?

— О, моят Багаж — обясни Ринсуинд. — Направен е от…

— Не те питам за сандъка с крачетата! Тая не е ли жена?

— Не питайте него, не е наясно — промълви Нилет и се премести зад Багажа. — Извинявам се, но Сандъчко стана малко нетърпелив…

— Не можем да допуснем жени в Университета! — кресна Деканът. — Заради тях ще почнем да се наливаме с ликьор!

— Няма проблеми — нетърпеливо го прекъсна Архиканцлерът. — Е, Досаднико, к’во стана с нашата вода?

— Според мен сте я изчерпали.

— И как можем да добием още?

— Ама защо всички питате мен? Нямате ли си заклинания за дъжд или нещо подобно?

— Ох, пак тая думичка — отегчено въздъхна Деканът. — Водата, значи, си пръска ей тъй от небето? Ще повярвам, като видя!

— Опитахме се да направим един… Как им викахте на големите бели водни торби? Дето морските вълци разправят, че виждали в небето?

— Облаци.

— Ъхъ. Ама те не искат да висят, Досаднико. Миналата седмица метнахме една водна торба от кулата, а тя се стовари връз Декана.

— Няма нужда да ги правите, те си се случват сами — натърти Ринсуинд. — Вижте какво, не знам как се предизвиква дъжд. Мислех си обаче, че всеки що-годе свестен магьосник владее заклинанията — добави с тон на човек, нямащ представа що за заклинания са тези.

— Глей ти!

В очите на Архиканцлера се четеше опасен интерес.

— Никого не искам да обидя — припряно добави Ринсуинд. — Уверен съм, че въпреки обстоятелствата си имате чудесен университет. Е, не истински, но превъзходен, като се вземе предвид всичко…

— Че к’во не ни е наред? — намръщи се Архиканцлерът.

— Ами… Кулата ви е дребничка, не мислите ли? Дори ако я сравним с околните сгради. Не че има…

— Да покажем на господин Досадника нашата кула — решително предложи Архиканцлерът. — Иначе май ще ни вземе на подбив.

— Видях я вече.

— А отгоре надникна ли?

— Не…

— Архиканцлер, нямаме време за щуротии — възрази дребничък магьосник. — Да връщаме тоя мухльо в ада и да си намерим нещо по-добро.

— Извинете — кисело се усмихна Ринсуинд, — но за вас думата „ад“ означава ли някакво червено горещо място?

— Да!

— Нима? И как познават хиксианците, че са попаднали там? Може би бирата е малко по-топличка?

— Стига препирни! — прекъсна ги Архиканцлерът. — Тоя се яви веднага след призоваването, значи тъкмо от него имаме нужда. Ела с мен, Досаднико. Ще се забавим само минутка.

Пондър завъртя глава отегчено и се премести до огъня. Госпожа Уитлоу се бе настанила достолепно на камък. Пред нея Библиотекарят почти се напъхваше в пламъците. Още беше мъничък. Пондър предполагаше, че темпоралната му жлеза си е била достатъчно зашеметена и преди, та нямаше скоро да разплете бъркотията.

Невръстният орангутан докопа кожената торба и започна да опитва на вкус съдържанието й, както е присъщо на всички млади бозайници.

Извади плоско извито парче дърво, нашарено с всевъзможни цветове. Бяха несравнимо повече, отколкото старецът използваше за рисунките на скалата, и Пондър се зачуди каква ли е причината. Библиотекарят провери става ли за дъвчене, удари парчето в земята с плаха надежда, после го захвърли. След това хвана плосък дървен овал и задъвка връвчицата, на която беше вързан.

— Това не е ли йо-йо? — взря се госпожа Уитлоу.

— А, като момчета го наричахме бръмчило — сети се Пондър. — Върти се над главата и издава смешен звук.

Той размаха ръка за по-нагледно.

— Ииик?

— О, колко е сладък! Опитва се да повтори движенията ви!

Библиотекарят завъртя несръчно връвчицата, тя се омота около главата му и овалното парче го халоса по тила.

— Ох, горкичкият! Господин Стибънс, моля ви, махнете това въженце от него.

Когато Пондър посегна да помогне, Библиотекарят оголи мъничките си зъби.

— Дано порасне скоро… — промърмори младият магьосник. — Иначе Библиотеката скоро ще се напълни с картонени книжки за розови зайчета…

Кулата наистина приличаше на огризка. Основата беше от дялани камъни, но някъде към средата на зидарите им бе писнало. Нагоре се издигаха вездесъщите листове рифелна ламарина, приковани към дървена рамка. Крехка наглед стълба даваше достъп до върха.

— Много впечатляващо — въздъхна Ринсуинд.

— Отгоре изгледът е чудесен. Качи се, де!

Стълбата се тресеше под тежестта му. Накрая Ринсуинд изпълзя върху дъсчения под и се просна задъхан. Каза си, че трябва да е от бирата и вълненията. Късичка стълба не би могла да го преумори чак толкова.

— Тука въздухът ободрява — подсмихна се Архиканцлерът, застана до ръба и махна към града.

— О, да — промърмори Ринсуинд и се примъкна предпазливо към края на площадката. — Сигурно се вижда чак до порт… Аааа!

Архиканцлерът го хвана навреме и го дръпна назад.

— Ама… — измрънка Ринсуинд. — Това е…

— Е, да слизаме ли вече?

Ринсуинд опари с поглед местния магьосник и надникна плашливо към стълбата. Преброи старателно стъпалата й.

После доближи с мънички стъпки парапета и дръзна да погледне за миг надолу.

Горящата пивоварна се виждаше като искрица. Наоколо се простираше град Датиго, по-нататък беше пристанището…

Ринсуинд вдигна глава. Ето я и червената пустиня на лунна светлина.

— Колко е високо това нещо? — успя да изграчи той.

— Оттука ли? Към половин миля.

— А отдолу?

— Нали току-що се качи? Два етажа. Свежо, нали?

— Да… Много изобретателно.

— Ние сме си страна на хитреци…

— Ринсуинд!

Някой викаше от вътрешността на кулата. Ринсуинд се показа над стълбата и видя друг от тукашните магьосници.

— Какво има?

— Не търся тебе, бе! — сопна му се онзи отдолу. — Викам си Архиканцлера.

— Аз съм Ринсуинд.

Архиканцлерът го потупа по рамото.

— Я, к’во съвпадение… И аз тъй се казвам.

Пондър с голямо желание върна бръмчилото на малкия Библиотекар.

— Ето, вземи си го. А в замяна ти си махни зъбите от крака ми.

От другата страна на скалата прозвуча гласът на разума:

— Господа, тази свада е напълно безсмислена. Хайде да гласуваме. Който е уверен, че патицата има ципести крака, да си вдигне ръката…

Орангутанчето завъртя дървения овал още няколко пъти.

— Не е изпипано както трябва — отсъди Пондър. — Звукът не е силен… Ох, докога ли ще се мотаят там?

… уум…

— Ииик!

— Да, да, чудесно се справяш!…

… уум… уум… УУУММММММ…

Пондър зяпна, когато жълтеникавата светлина грейна над равнината.

Над него се отваряше кръг от синьо небе. Дъждът спираше.

— Ииик?

И чак тогава на младия магьосник му хрумна да се запита що за старец рисуваше в тази гола пустош на наскоро сътворения континент…

После се спусна мрак.

Старецът се усмихна с някакво подобие на удоволствие и обърна гръб на току-що завършената рисунка. В нея имаше няколко островърхи шапки и тя бързо потъна в скалата.

Беше много щастлив, че е пресъздал всички паяци и няколко опосуми, преди да открие какво липсва.

Дори не узна за извънредно чудатото и крайно нещастно създание с патешка човка, което безмълвно се гмурна в реката.

— Кат гледам, поне сме някакви брат’чеди — предположи Архиканцлерът. — Именцето не се среща под път и над път. Я си вземи още една бира.

— Веднъж прегледах архива на Невидимия университет — малко сковано го увери Ринсуинд. — Никога преди мен не са приемали студент със същата фамилия. — Той надигна кутийката и изсипа пяната в гърлото си. — И доколкото знам, досега не съм имал роднини. — Откъсна капачката на поредната кутийка. — Нямаше кой да ми прави дреболиите, присъщи на роднините, например… например да ми прати някаква гнусна жилетка за Прасоколеда.

— А малкото ти име как е? Мойто си е Бил.

— Хубаво звучи — Бил Ринсуинд. Де да знам дали са ме наричали на малко име…

— Добре де, пич, как ти викат хората?

— Как ми викат ли? „Дръжте го тоя!“ — Ринсуинд отпи голяма глътка. — Е, това е нещо като прякор. Когато подкарат по-официално, казват: „Не го оставяйте да се измъкне!“ Та докъде бях стигнал?

— Островърхи шапки. Водата изчезнала. Дърдорещо кенгуру. Оживели рисунки.

— Тъй си е — потвърди Деканът. — Щом ги плямпаш таквиз трезвен, требе да чуем какво ще изръсиш, кат се налееш с бира.

— Глей с’а — добави Архиканцлерът, — утре заран кат висне слънцето в небето, от мен се иска да отида на свиждане на премиер-министъра в пандиза и да му кажа к’во става с тая вода. Не е зле да помогнеш малко. Декане, дай му още едно тенекенце. Хората вече тропат по портата. Свърши ли бирата, вапцахме я.

Ринсуинд сякаш се рееше в топла кехлибарена мъглица. Намираше се сред магьосници. Познаваше се по вечните им препирни. А и бирата му помагаше да мисли.

Някой се пресегна над рамото му и остави отворена книга пред него.

— Тука е прекопирана пещерната рисунка от Кангули. Отдавна се питаме к’ви са тия подутини над фигурите…

— Дъжд — позна Ринсуинд от пръв поглед.

— Пак тая дума — вдигна рамене Бил. — Значи малки капчици вода си хвъркат из въздуха?

— Падат — поправи го Ринсуинд.

— И не боли, а?

— Никак.

— Ама водата е тежка. Хич няма да ми допадне над нас да се носят грамадни бели торби с вода.

Ринсуинд никога не бе изучавал метеорология, макар да беше неин редовен потребител. Размаха ръце безпомощно.

— Ами те са като… изпарения. — Хлъцна. — Тъй ами. Хубавички клъбца пара.

— Да не кипят случайно?

— Не, бе. Не. Много е студено в пустите облаци. Понякога се спускат нисичко, дори докосват земята.

Магьосниците се споглеждаха.

— Ей, в тая страна взехме да правим страхотна бира — промърмори Бил.

— Облаците требе да са опасни — реши Деканът. — Не щем да ни повалят къщите и дърветата.

— А… Но… Но те са меки, ясно? Като дим.

— Нали уж разправяше, че не били горещи!

Ринсуинд изведнъж налучка идеалното обяснение.

— Някога дъхали ли сте на студено огледало? — попита ги засиял.

— Не че го правя често, ама се сещам к’во става.

— Ето ви ги облаците! Е, горе-долу… Може ли още една бира? Ама че работа, хич не се напи-пи-пивам от нея, колкото ще да хъркам… да бе, къркам. И мисля ясно като… като… като не знам си що.

Архиканцлерът потропа с пръсти по масата.

— Ти и тая история с дъжда… Напипвам някаква връзка. Тъкмо ни свърши водата и ти изскочи отнейде…

Ринсуинд се оригна.

— Ей, вярно бе, трябваше да оправя нещо. Островърхи шапки във въздуха…

— Къде ги мярна за последно?

— В оная пивоварна, дето няма бира. Уж витаели духове, ха-ха. С шапки, ха-ха-ха…

Бил се вторачи в него.

— А тъй! — Огледа окаяната фигура на далечния си братовчед. — Я да слезем там. — Пак премери с поглед Ринсуинд и взе някакво решение. — Ще си носим бира.

Пондър Стибънс се опитваше да използва интелекта си, но мислите му шаваха съвсем мудно. Всичко бе потънало в тъмата и той не можеше да помръдне, но незнайно защо не се чувстваше зле. Беше почти като скъпоценните мигове в леглото, когато си буден само колкото да знаеш, че все още си унесен приятно.

Изумително е как може да минава времето.

Веригата от хора, подаващи си кофи, се бе проточила чак до пристанището. Хиксианците не бяха народ, който ще позволи да изгори пивоварна, ако ще и в нея да не се произвежда бира. Важен беше принципът.

Магьосниците предизвикаха с появата си хорово мърморене, случваше се някой и да подвикне присмехулно, но само ако е добре скрит зад гърбовете на останалите.

От главния ход, разбит с обсаден таран, изскачаха кълба дим и изпарения.

Архиканцлерът влезе вътре, влачейки за ръка своя щастливо ухилен сродник.

Рекламата на бирата „Ру“, превърнала се в опушен метален скелет, още лежеше на пода.

— Като падна, той взе да размахва ръце и да дърдори за островърхи шапки — сподели Нилет.

— Декане, провери за магия — нареди Бил.

Деканът протегна ръка и се разлетяха искри.

— Нищо особено — вдигна рамене той. — Нали ви казах, че…

За миг няколко заострени нагоре силуета се мярнаха във въздуха и изчезнаха.

— Ама туй не е магия — обади се един от местните магьосници. — Призраци.

— Всички знаят, че тука витаят зли духове.

— Зли са, я! — сопна се Архиканцлерът. — Щом се бъзикат с бирата…

Нилет услужливо посочи един капак на пода.

— Само че наникъде не води. Има люк към улицата и разни складове, нищо друго.

Щом го отвориха, магьосниците надникнаха надолу.

Видяха непрогледен мрак. Дребна твар с доста повече от четири крачета се шмугна встрани. От дупката лъхаше на много стара и много вкиснала бира.

— Няма проблеми — великодушно махна Ринсуинд с ръка, стиснала пълна кутийка. — Да сляза пръв, а?

Ама че забавно…

В стената беше завинтена ръждясала стълба. Заскрибуца, щом той стъпи на първия напречник, а няколко стъпки над дъното поддаде и го пусна неучтиво долу. Магьосниците го чуха да се кикоти.

— Няма проблеми. Случайно някой да носи факел? Тъмничко е.

През отвора обаче се просмукваше достатъчно мъждива светлинка, за да различи Ринсуинд огромни тръби. Беше очевидно и че след затварянето на пивоварната, но преди всеки вход да бъде грижливо залостен, подземията са били използвани от млади хора, които са били принудени да живеят с родителите си в твърде тесни къщи, а пък цивилизацията не се е сетила да изобрети удобните за някои цели автомобили.

И бяха писали по стените. Ринсуинд разчете послания към бъдните епохи, съобщаващи например, че Б. Смот е льохман. Нямаше си идея що за чудо е льохманът, но пък изобщо не се усъмни, че на Б. Смот едва ли му е харесвало да го наричат така. Често се чудеше как жаргонът излъчва значението си право в мозъка, колкото и да ти е непознат езикът.

Зад него нещо тупна — Багажът се приземи върху каменните плочи.

— А, готиният пич Сандъчко — приветства го Ринсуинд. — Няма проблеми!

Отгоре спуснаха подвижна стълба и магьосниците слязоха предпазливо. Архиканцлерът държеше жезъл, чийто топчест край сияеше.

— Намери ли нещо?

— Ами да. Разбрах, че не бих искал да се здрависам с един тип на име Б. Смот.

— Що, бе? Деканът е свястно човече, стига да имаш търпението да го опознаеш. К’во друго има тука?

Ринсуинд посочи отсрещната стена. Някой бе нарисувал с червено островърхи силуети на вратата. Лъщяха в светлината на жезъла.

— Леле… Кръв! — промълви Ринсуинд.

Неговият братовчед плъзна пръст по рисунката.

— Ами! Охра. Глина, де…

През тази врата се влизаше в друго подземие. Видяха малко празни бъчви, потрошени сандъци и задушна тъма.

Нахлулите с тях въздушни течения завъртяха прахоляка в дребни обърнати надолу вихрушки. Пак островърхи шапки…

— Хм, кат гледам, тия стени са ячки — изсумтя Архиканцлерът. — Пич, а сега накъде?

Ринсуинд надигна кутийката, затвори очи и мушна наслуки въздуха с показалец.

— Натам!

Багажът изскочи пред него и зарита тухлите. Зейна дупка към тъмна кухина.

Ринсуинд промуши глава. Май строителите на пивоварната бяха преградили със зид част от пещера. И то голяма, както му подсказваха незнайни сетива.

— Ей, туй място го нямаше, като почнаха строежа! — обади се Нилет.

— А пък е голямшко — поклати глава Деканът. — Как тъй се е пръкнало?

— Водата го е изровила — заяви Ринсуинд.

— Айде, бе! Значи водата дълбае грамадни дупки в скалите?

— Да. Само не ме питай как става… Това какво беше?

— Кое?

— Нищо ли не чухте?

— Чух. Ти попита: „Това какво беше?“

Ринсуинд въздъхна. От хладния въздух изтрезняваше бързо.

— Истински магьосници сте, а? Първо качество. Шапките ви са по-широки, отколкото високи, университетът ви е направен от ламарина, кулата ви е дребничка, макар че отгоре е великанска… Въпреки всичко сте си магьосници. Затова бихте ли млъкнали?!

В тишината се чу съвсем тихичко „пльок“.

Ринсуинд се блещеше към дълбините на пещерата. Светлината от жезлите само му пречеше. Хвърляше сенки. Мракът си е мрак, но в сенките би могло да дебне какво ли не…

— Някой сигурно вече е изследвал тези пещери — промърмори с хилава надежда.

Тук историята беше разтегливо понятие.

— Дори не съм чувал, че ги има — промърмори Деканът.

— Я, пак разни остри неща — отбеляза Бил, когато навлязоха навътре.

— Обикновени сталактити и сталагмити — обясни Ринсуинд. — Не знам как става, но водата капе и ги трупа. Образуват се за хиляди години. Нищо особено.

— За същата вода ли говориш, дето си летяла в небето и дълбаела дупки в скалите? — осведоми се Деканът.

— Ами… да… Очевидно е.

— Май сме големи късметлии, че имаме само от оная, дето е годна за пиене и за миене.

— Имахте — сдържано подчерта Ринсуинд.

Бил отметна глава назад и се втренчи в сенките, играещи сред сталактитите… или бяха сталагмити?

— Точно под града сме. Как не сме разбрали, че го има и туй чудо?

— Уместен въпрос — съгласи се Деканът. — Поне хората, дето са строили пивоварната, требе да са го видели.

Ринсуинд се помъчи да мисли.

— Ами тогава не е било тук.

— Нали уж ставало за хиляди години?

— Вижте какво, миналия месец го е нямало, но вече си е тук от хиляди години, ясно? — Ринсуинд хлъцна. — Също като вашата кула. Отгоре е по-висока.

— Ъ?

— Май важи само по вашите земи. Колкото повече география, толкова по-малко история. Не сте ли забелязали? Много пространство, пък не остава място за времето. Хайде на бас, че пещерите само за секунда-две са остарели с хилядолетия. Абсолютно логично.

— Да бях пийнал още бира, щях да чатна — посърна Деканът.

Магьосниците се смълчаха, когато Ринсуинд ги поведе напред. Не беше сигурен кой води него.

Противно на установените правила ставаше по-светло. Изобилието на луминесцентни мъхове и лишеи или кристали в дълбоките пещери, където неизменно лишеният от факел герой трябва да види нещо, е една от най-безцеремонните намеси на повествователната каузалност във физическата Вселена. Този път скалите светеха не с някакво тайнствено вътрешно сияние, а сякаш слънцето ги огряваше малко след зазоряване.

Има и други неумолими закони, дърпащи поводите на човешкия мозък. Един от тях гласи: колкото по-обширно пространство, толкова по-тих гласец. Когато Архиканцлерът пристъпи в истинската голяма пещера, той прошепна смирено:

— Глей ти, ама туй е адски грамадно!

Деканът обаче се провикна:

— Ехо-о-о!

Винаги се намира и по един като него.

Тук сталактитите бяха по-нагъсто, а по средата имаше цял великан, почти докоснал острия връх на своя огледален сталагмитен образ.

— А бе, нещо не е наред… — започна Ринсуинд.

Пльок.

След малко откриха източника на звука. Тъничка струйка се плъзгаше по сталактита и се стичаше на редки капки върху сталагмита.

Когато погледнаха натам, увисна поредната капка.

Един от магьосниците се покатери по сухия склон и се взря отблизо.

— Не мърда, ами изсъхва. И май… се изпарява бързичко.

Бил се обърна към Ринсуинд.

— Добре, пич, доведе ни тука. Сега к’во ще става?

— Ще мисля по-ясно, ако пийна още б…

— Свърши.

Ринсуинд се озърна отчаяно, после се вторачи в огромната, някак полупрозрачна маса варовик.

Нямаше съмнение, че е островърха. И се бе разположила насред пещерата. Долавяше се смътна неизбежност.

Струваше му се смахнато подобна измишльотина да възникне в дълбините и да си блещука като бисер. Земята потрепери отново. А горе хората ожадняваха и псуваха вятърните помпи за вода, както само хиксианец е способен да псува. Водата бе свършила и ставаше зле, но когато изпиеха и бирата, щеше да настане сериозното бедствие…

А магьосниците го чакаха да направи нещо.

Добре тогава, да започне с камънаците. Какво знаеше за пещерите и скалите в тази страна?

В такива моменти човек се чувства чудато разкрепостен. Каквото и да стореше, щеше да загази. Е, щом е така, защо да не опита?…

— Имам нужда от малко боя — изтърси Ринсуинд.

— От бой ли?

— Не, от боя — търпеливо повтори той.

— А младият Сейлид — спомни си Деканът — си пада по цапаниците. Я да му изтърбушим вратата и да вземем к’вото намерим.

— И донесете още бира! — кресна бодро Ринсуинд след забързаната групичка.

Нилет го побутна по рамото.

— Магии ли ще правиш?

— Не знам дали при вас се смята за магия. Ако нищо не постигна, отдръпни се навреме.

— Опасно ли ще стане?

— Не, обаче сигурно ще побягна, без да гледам кой е на пътя ми. Но… Тази скала е топла. Усети ли?

Тя протегна ръка.

— Да, бе…

— Нещо се сетих… Да речем, че някой е попаднал в страна, където не трябва да бъде. Е, какво ще направи страната?

— Ами стражите ще го спипат.

— Не говоря за хората. Какво би сторила земята? Ох, трябва да пийна, ще ми просветне…

— Готово! Не намерихме кой знае колко, ама ето ти вар, малко червена боя и някакво бурканче. Може да е черна боя, а може да е катран. Ама с четките сме зле.

Ринсуинд взе единствената, която му донесоха. С нея като че бяха варосвали много грапава стена, а после я бяха използвали за почистване на зъбите на възголемичък звяр, вероятно крокодил.

Изобщо не навлезе в тайните на изобразителното изкуство, а това е изключително постижение в повечето образователни системи. Основните художнически умения и окултната калиграфия са част от първоначалното обучение на магьосниците. В неговите пръсти обаче тебеширът се натрошаваше, а моливите се пръскаха на тресчици. Може би заради вроденото му недоверие към пренасянето на разни неща върху хартия, след като са си много добре и там, където се намират.

Нилет му подаде тържествено кутийка бира. Той я изгълта на един дъх и потопи четката в предполагаемата черна боя. Наплеска върху сталагмита няколко обърнати нагоре клинове, завъртя кръгчета под тях, мацна по три точици във всяко и добави по една дружелюбно извита линийка.

Протегна ръка за следващата кутийка и осъзна грешката си. Нямаше смисъл да се придържа към правдоподобието. Важното беше да постигне въздействие.

Започна да маже диво по камъка, напявайки си нещо тихо и налудничаво.

— Някой сети ли се вече какво правя? — подхвърли, без да се обърне.

— Падаш си по модернизма — предположи Деканът.

Ринсуинд обаче се развихряше невъзмутимо. Остави цветовете да си вършат работата самички.

— Ей, каквато е светлината тука… — обади се Нилет. — Пък и боите се смесват… Май са магьосници…

Ринсуинд почти затвори очи. Дали заради играта на сенките или поради друга причина, но се справи чудесно. Наплеска още малко боя.

— Ама те сякаш ще излязат ей сега от камъка! — ахна някой приглушено зад гърба му.

А на него му се стори, че потъва в дупка. Стените се размазаха пред очите му. Дали не профучаваха с изумителна скорост? Земята се тресеше.

— Ние движим ли се? — реши да провери Ринсуинд.

— Ами тъй излиза — съгласи се Архиканцлерът Бил. — Само дето пак си стоим на едно място!

— Значи се движим неподвижни — разкикоти се Ринсуинд. — Ей, че го каза! — Примижа щастливо срещу бирената кутийка. — У дома ми призлява от втората халба. Вашата бира обаче влиза в стомаха като лимонада!

Гръмовно като мълния под леглото ти и кротко като сблъсък на две суфлета миналото и настоящето се срещнаха.

И се оказа, че съдържат изобилие от хора.

— Какво е това?!

— Декане, ти ли си?

— Аз съм.

— Ама ти не си Деканът!

— Що за нахалство?! Ти пък кой си?!

— Да пукна, ама тука има маймуна!

— Ох, не! Не го казах аз! Ей тоя беше!

— Архиканцлер?

— Моля?

— Моля?

— А бе, колцина сте?

Чернилката се разсея до бледовиолетово.

— _Я стига сте кряскали!_

Ринсуинд се смая, че го послушаха.

— Вижте, стените се събират! Това място се мъчи да не съществува!

Щом изпълни дълга си към себеподобните, той се завъртя на пети и побягна по друсащата се под краката му скала.

След броени секунди Багажът го изпревари, а това винаги беше зловещ признак.

Чуваше гласовете зад себе си. Магьосниците трудно възприемат понятия като „непосредствена заплаха“. Предпочитат онази, за която могат да спорят. Но в бързо спускащия се таван има несъмнен намек за опасност, който се просмуква в съзнанието и на най-опърничавите.

— Аз ще ви спася, госпожо Уитлоу!

— Тръгвайте нагоре!

— Според вас колко бързо се събират тези стени?

— Млъкни и тичай!

Едно червеникаво кенгуру профуча край Ринсуинд. Сащисаното морфично поле на Библиотекаря отначало го превърна в сталагмит с козина — форма, явно много подходяща за оцеляване в пещери. Бързо схвана обаче, че може да е съвсем за кратко в пещера, която се смалява припряно, и го преобрази в местния вид, развиващ най-прилична скорост.

Човекът, Багажът и кенгуруто се изстреляха през отворения капак и се натъркаляха в купчинка на пода.

Под тях отекна грохот и ги притисна тежко меле от магьосници и жени.

Способността да се задават въпроси от рода на „Къде съм аз?“ и „Кой пита всъщност?“ е свойството, отличаващо човечеството от, да речем, сепията.[18] Магьосниците от Невидимия университет, представлявайки интелектуалния каймак на своето поколение… или поне вишничката върху мозъчния му сладолед, преодоляха този етап за някакви си минути. Много гъвкаво прилагат някои идеи. В един миг спориш разпалено с останалите каква форма има главата на патицата, в следващия разни типове те уверяват, че си прекарал хиляди години в скалите. Това изобщо не е проблем за човек, способен да открие тоалетната на Университета.[19]

Отгоре на всичко имаха да обсъждат по-важни въпроси, след като се настаниха около масата в местния университет.

— Има ли нещо за ядене? — веднага попита Ридкъли.

— Късна доба е, сър.

— Значи сме пропуснали вечерята?

— С хилядолетия, Архиканцлер.

— Ама наистина ли? В такъв случай, господин Стибънс, крайно време е да наваксаме. Впрочем… имате си хубаво университетче, господин архиканцлер.

Ридкъли подчерта с тона си, че съответните думи могат да бъдат написани единствено с малки букви.

Архиканцлерът Ринсуинд му кимна колегиално.

— Благодарско.

— Хубаво като за една колония, разбира се. Предполагам, че правите всичко, което е по силите ви.

— Много мило, Муструм. По-късно ще се радвам да ти покажа изгледа от върха на нашата кула.

— Изглежда мъничка.

— Доста хора си го мислят отначало.

— Ринсуинд… — замисли се Ридкъли. — Името ми напомня за нещо.

— Сър, тъкмо Ринсуинд бяхме тръгнали да търсим — спокойно напомни Пондър.

— Тъй ли? Издигнал се е, значи. Виж какво прави с хората чистият въздух.

— Не, сър. Нашият е онзи кльощавият с проскубаната брадица в другия край на масата.

Ринсуинд смирено вдигна ръка.

— Ето ме.

Ридкъли изсумтя:

— Добре де, все пак го открихме. Човече, с какво си играеш там?

Ринсуинд показа бръмчилото.

— Изскочи заедно с вас от пещерата. Чудя се за какво ли може да послужи?

— Някаква играчка — обясни Пондър. — Библиотекарят си я намери.

— Всичко е ясно — заключи Ридкъли. — Ей, тази бира е пивка, а? Да, архиканцлер, убеден съм, че можем много да научим едни от други. Разбира се, повече вие от нас, отколкото обратното. Дали да не се спогодим за размяна на студенти?

— Добра идея.

— Веднага давам половин дузина срещу свястна косачка за трева. Нашата все се чупи.

— Архиканцлерът — намеси се Пондър — се опитва да подскаже, че завръщането ни може да се окаже труден проблем. Явно положението тук е трябвало да се промени с нашата поява, но това не се случи.

— Вашият Ринсуинд — вдигна рамене Бил — май си мислеше, че като ви стовари тука, ще вземе да завали. Ама не стана.

… уум…

— Ринсуинд, стига си играл с това чудо — подразни се Ридкъли. — Я да видим сега… Бил, очевидно е, че като по-опитни магьосници от вас знаем множество начини да извикаме дъжд. Не очаквам никакви затруднения.

… уум…

— Момко, я излез с тая играчка навън, като не те свърта на едно място.

Библиотекарят седеше на площадката на тенекиената кула, покрил главата си с голямо листо.

— Виж я тази чудесия — показа бръмчилото Ринсуинд. — Само да си помръдна китката и прави пълно завъртане.

— … ууук… — задавено измънка Библиотекарят и кихна. — Ек-ек?

— Хм… сега си едричка птица — установи Ринсуинд. — Зле се чувстваш, нали? Бързичко ще те оправят, щом им кажа името ти…

Библиотекарят светкавично промени формата си и скочи. Имаше и други промени в ситуацията за твърде кратък период.

— Аха — кротко изрече Ринсуинд. — Да проверим какви са фактите. Не виждам. Причината е, че робата ми закрива очите. Стигам до извода, че съм обърнат с главата надолу. Ти си ме стиснал за глезените. И се намираме на върха на кулата. Следователно… — Той млъкна замислено. — Добре, да приложим друг подход. Да започнем с това, че няма да им кажа името ти.

Библиотекарят го пусна. Ринсуинд пропадна една стъпка и тупна върху дъските.

— Слушай, това беше доста нечестен номер.

— Ууук.

— Разбрах. Няма повече да споменаваме случката.

Ринсуинд се зазяпа в празното небе. А трябваше да завали. Нали уж направи каквото можеше? Само успя да довлече тук старшите преподаватели от Невидимия университет, които тутакси започнаха да се подсмиват снизходително. Не му се вярваше да скалъпят дори едно заклинание за дъжд. За да постигне нещо, човек би трябвало да държи наблизо няколко понатежали от влага облака.

Вече нямаше вода. Значи нямаше да има овце. А Лудия, Крокодила Донго, милите дами Летиция и Дарлийн, Дъртака и конете му, всички онези хора, които му показваха как да яде разни неща, без да повръща прекалено… Всички ще бъдат изпепелени от жегата…

Заедно със самия него.

— ДОБЪР ТИ ДЕН.

— Ууук?

— О, не!… — изгъгна Ринсуинд.

— ДА НЕ ТИ Е ПРЕСЪХНАЛО ГЪРЛОТО?

— Виж какво, не би трябвало да подраняваш, защото…

— А НЕ, ВСИЧКО Е НАРЕД. ИМАМ СРЕЩА В ГРАДА. ХОРАТА СЕ СБИХА ЗА ПОСЛЕДНАТА КУТИЙКА БИРА. ИСКАХ ОБАЧЕ ДА ТЕ УВЕРЯ, ЧЕ ПО ВСЯКО ВРЕМЕ МОЖЕШ ДА РАЗЧИТАШ НА ЛИЧНИТЕ МИ УСЛУГИ.

— Е, много съм ти признателен. Като дойде моментът да се откажа от живота, непременно ще избера Смърт!

Скелетът в черната роба беше изчезнал.

— Ама че наглост! Още не сме умрели! — разкрещя се Ринсуинд към нажеженото небе. — Можем да опитаме какво ли не! Ако отскочим до Главината, ще си изсечем грамаден айсберг и ще го издърпаме дотук. Ще имаме вода в изобилие… Да де, стига да се доберем до Главината! Да знаеш, че докато има надежда, има и живот! Ще измисля нещо! Все има начин да се направи дъжд!

Смърт обаче не беше наблизо. Ринсуинд завъртя бръмчилото заплашително.

— И да не си посмял да се върнеш!

— Ууук!

Библиотекарят се вкопчи в ръката му и подуши въздуха.

После и Ринсуинд долови миризмата.

Понеже говореше съвсем примитивен език, не знаеше думата за „ухание след дъжд“. Всеки, който би се опитал да го опише, ще се препъне в думи като влага, жега и изпарения.

Въпреки всичко беше уханието след дъжда. В тази препечена земя приличаше на скъпоценен камък, просветнал мимолетно.

Ринсуинд пак завъртя дървения овал на връвчицата. Тежкият звук изобщо не подхождаше на краткото движение. Миризмата се засили.

Хвана парчето и го огледа. Липсваха шарки и украси.

Стисна края на връвчицата и замахна по-усърдно.

— Ей, забеляза ли, че като го правя…

Проклетията не спираше. Не можеше да си свали ръката.

— А, такова… То май иска да бъде въртяно.

— Ууук!

— Смяташ, че трябва да го правя, така ли?

— Ууук!

— Много ми помогна. О-ох!…

Библиотекарят се сниши.

А Ринсуинд се завъртя на петите си. Вече изобщо не виждаше дървения овал, защото връвчицата се удължаваше с всяко завъртане.

Бръмченето се превърна в протяжно боботене.

И когато се разнесе над града, избухна в гръмотевица. Нещото в края на връвчицата фучеше като тънък сребрист облак, а след него оставаше бясно развиваща се спирала от бели частици.

Библиотекарят се притискаше в дъските на площадката, закрил главата си с ръце.

Въздухът ревеше около кулата, носеше прах, вятър, задух и птички. Робата на Ринсуинд плющеше около брадичката му.

Немислимо беше да пусне връвчицата. А и не знаеше дали ще успее.

Тънка като димна струйка, спиралата се простираше в маранята.

(… над червеникавата пустиня и нищо неподозиращите кенгурута, после отвъд брега и към страховитата стена на бурята… сражаващите се въздушни потоци се сляха мирно… облаците спряха величественото си въртене около последния континент… събраха се в объркани атмосферни фронтове, промениха посоката си и нахлуха навътре…)

Връвчицата се изтръгна жилещо от ръката на Ринсуинд. Бръмчилото отлетя и той не го видя да пада.

Може би защото още въртеше пируети, но накрая притеглянето се намеси и го просна върху дъските.

— Май ми се подпалиха краката — промърмори магьосникът.

Убийствената жега покриваше земята като саван. Кланси избърса грижливо потта от челото си и изстиска парцала в празно бурканче от конфитюр. Както беше потръгнало, новото съдържание на бурканчето скоро щеше да му потрябва. Слезе внимателно по стълбата на вятърната помпа, за да не разсипе нито капка.

— Шефе, перката си е съвсем наред, само дето скапаната вода я няма.

Дъртака поклати глава.

— Глей ги тия коне. Проснали са се на земята. Не е добре. Дотук бяхме, Кланси. И на хубаво, и на лошо издаянихме, ама туй ни идва множко. Що ли не вземем да им клъцнем гърлата на горките животинки, поне месото да не отиде нахалост…

Първият по-бурен повей събори шапката му и го обля с далечен дъх. Един кон надигна глава.

Небето бълваше облаци, застигащи се като вълни на брега. Бяха толкова черни, че чак синееха в недрата си, където се виеха светкавици.

— А, туй к’во е, по дяволите? — стъписа се Кланси.

Конят се изправи тромаво и се затътри към ръждясалото корито под чучура на помпата.

А под облаците, застилащи земята, въздухът трепкаше в сребристо.

Нещо падна върху главата на Дъртака. После в прахоляка до ботуша му се появи малко кратерче.

— _Вода,_ Кланси. Скапаната вода пада от скапаното небе!

Спогледаха се изцъклено, а бурята ги връхлетя. Конете се размърдаха. Кални пръски мигновено оплескаха дрехите на двамата.

Не беше обикновен порой, а Мокрото.

Заради страшната суша имаше спорове да проведат ли ежегодната регата в Донесе-Ли-Бира, или да се откажат. Само че беше традиционна. Мнозина се стичаха в града заради събитието. Организаторите бяха заседавали дълго и шумно предната вечер в бара на хотел „Селска радост“ и бяха стигнали до единодушното заключение, че всичко ще се оправи, няма проблеми.

Участваха съдове от различни класове — лодки, теглени от камили, яхти с оптимистично вдигнати платна. Гвоздеят на състезанието бяха скифовете с пробити дъна, задвижвани от бързите крака на участниците. Винаги будеха радостен кикот.

Два екипажа препускаха нагоре по реката в полуфинала, когато зрителите забелязаха черния облак над Сигналния хълм. Приличаше малко на кипнало сладко.

— В пустошта има пожар!

— А, не, за тоя сигнал димът е бял.

В този миг до ушите им стигнаха писъците откъм реката.

Екипажите изскочиха иззад завоя, понесли лодките си с рекордна скорост. Стигнаха до наклонената рампа, сблъскаха се в устрема си да я изкачат и скочиха оплетени към горната площадка. Рухнаха сред трески и крясъци.

— Спрете регатата! — изгъргори един речен спринтьор. — Реката… Реката!…

Но вече всеки можеше да види стихията. Потопът прииждаше бавно, защото тласкаше пред себе си огромна стена от храсти, каруци, скали и дървета. Остъргваше дъното като булдозер. После реката се разля от бряг до бряг.

Отмениха регатата. Пълна с вода река превръщаше състезанието в жалка пародия.

Портата на университета беше разбита и вбесената тълпа нахлу в двора. Хората заблъскаха по стените на сградите.

Въпреки врявата магьосниците трескаво прелистваха книги.

— Имате ли нещо като Впечатляващия разделител на Максуел? — попита Ридкъли.

— Какво се постига с него? — отвърна с въпрос архиканцлерът Ринсуинд.

— Ами отделя, да речем, захарта от пясъка. Впряга на работа ония демончета тип „нани-на“.

— Нанодемони! — изсъска под носа си Пондър.

— А, нещо като Вълшебното решето на Печения Чарли? Имаме го.

— Ясно. Паралелна еволюция. Отлично! Дайте го насам.

Архиканцлерът Ринсуинд кимна на един от подчинените си и се ухили.

— Ще мине ли номерът и със солта?

— От първия път! Едно заклинание, една кофа морска вода и няма проблеми!

— Ъ-ъ… Не е точно така — намеси се Пондър. — Необходими са изключително големи количества магия. Сър, демоните преработват около литър вода за две седмици.

— Аха. Важна подробност, господин Стибънс.

— Именно, сър.

— Ех, да млъкнеха ония отвън замалко!

Отвън млъкнаха.

— Може би ви чуха, сър — подсмихна се Пондър.

Туп. Туп-туп…

— Да не мятат нещо на покрива? — разтревожи се архиканцлерът Ринсуинд.

— А, не, просто заваля — разсеяно отвърна Ридкъли. — Дали да не опитаме…

Никой не го слушаше. Отделните слабички удари преминаха в равномерно трополене, а тълпата се разврещя диво от радост.

Магьосниците се втурнаха към изхода. Водата се стичаше от покрива в мощна струя и си дълбаеше канал в ливадата.

Архиканцлерът Ринсуинд протегна ръка с предпазливостта на човек, който не знае дали печката е още гореща.

— От небето?!…

Гъмжилото се бе пръснало по околните улици.

— А ония тъмни неща горе? — плахо попита архиканцлерът Ринсуинд.

— Облаци, колега.

— Ама че са много!

Така си беше. Трупаха се застрашително над кулата.

Двама-трима от доскоро кръвожадно настроените граждани сведоха поглед, колкото да зърнат подгизналите магьосници. Развикаха се възхитено. Изведнъж групичката стана средоточие на общото внимание. Вдигнаха ги и ги понесоха на раменете си.

— Мислят си, че ние го сторихме! — кресна архиканцлерът Ринсуинд, за да надвика шумотевицата.

— А кой ще докаже, че не сме ние?

Ридкъли смигна като изпечен заговорник.

— Ъ-ъ… — започна някой до него.

Той дори не се огледа.

— Млъкни, господин Стибънс — заповяда хладнокръвно.

— Млъквам, сър.

— Ей, тия гръмотевици… — промърмори Ридкъли, когато грохотът отекна из целия град. — По-добре да се заврем някъде…

Облаците над кулата се трупаха като вода зад язовирна стена. По-късно Пондър изказа хипотезата за решаващото влияние на факта, че кулата на местния университет беше и гигантска, и нисичка. Бурята се опитваше и да я заобиколи, и да мине през нея.

Отдолу изглеждаше, че облаците се разтварят полека в просветващ, все по-широк проход, изпълнен със синкавото сияние на електрически разряди…

… които накрая удариха. Невъобразима, сякаш твърда мълния се стовари върху кулата навсякъде в един и същ миг, което — формално погледнато — си беше абсолютно невъзможно. Парчетии дърво и рифелна ламарина се пръснаха с оглушителен рев и изпопадаха из града.

После останаха само съскането и пороят.

Тълпата се надигна нерешително от калдъръма. Празничната заря май беше свършила.

— Ей това наричаме мълния — любезно обясни Ридкъли.

Архиканцлерът Ринсуинд се изправи и се опита да изтръска с ръце калта от робата си. Скоро откри, че това е практически неосъществимо.

— Обикновено не са толкова мощни — допълни Ридкъли.

— Ох, олеква ми да го чуя…

Нещо издрънча откъм димящите останки на кулата. Някой отмести назъбено тенекиено парче. Бавно, с взаимопомощ и множество несполучливи опити, две почернели фигури напуснаха развалините. Едната още носеше шапка на главата си. Шапката гореше, но дъждът се бе заел да я угаси.

Двамата доближиха на зигзаг магьосниците.

— Ууук — тихичко промълви едната фигура и пльосна по гръб.

Другата фигура се облещи безчувствено към двамата архиканцлери и отдаде чест. От пръстите й изскочи искра и й опърли ухото.

— Ти с какво се забавляваше, ако смея да попитам, докато ние вършехме важната работа? — строго изрече Ридкъли.

Ринсуинд се огледа съвсем бавно. Из брадата му криволичеха синкави проблясъци.

— Е, май всичко се оправи накрая… Общо взето…

И пльосна по лице в локвата.

Няколко дни по-късно един кораб се полюшваше спокойно до пристана. Водата червенееше от размитата пръст, беше изпъстрена с листа и клечки.

— Седмица-две до Нееготинфиорд и на практика сме си у дома — жизнерадостно заяви Ридкъли.

— Поне ще сме на родния континент — изсумтя Деканът.

— Извънредно интересна и дълга ваканция — отбеляза Лекторът по съвременни руни.

— Вероятно най-дългата в историята — не се сдържа Пондър. — Госпожа Уитлоу хареса ли кралската каюта?

— Поне аз с удоволствие ще спя в трюма — верноподанически избълва Старшият дискусионен наставник.

— По-точно в кубрика — поправи го Пондър. — Трюмът е пълен с опали, бира, овце, вълна и банани.

— А къде е Библиотекарят? — сепна се Ридкъли.

— В трюма, сър.

— Излишно беше да питам. Радвам се, че пак си е съшият.

— Може би мълнията му повлия добре, сър. Сега е извънредно бодър.

А Ринсуинд седеше върху Багажа на кея.

Само след месец можеше да се озове в Библиотеката и — хоп! — цял живот да подрежда книги. Ден след ден скука, разнообразявана от мъничко досада. Не го свърташе на едно място от нетърпение. Вълнения ли? Нека се случват на другите!

Някой го потупа по рамото. Беше Нилет. Зад нея се хилеха Летиция и Дарлийн. В десет сутринта носеха вечерни рокли с пайети.

— Я се дръпни да се сместим — подкани го момичето. — Мислехме си, таквоз… Нали се сещаш, дойдохме да ти благодарим и тъй нататък. Летиция и Дарлийн ще ми помагат. Пак отваряме пивоварната.

Ринсуинд се озърна любопитно към двете дами.

— Толкоз бира са мятали по мене, че все нещичко разбирам от занаята — изтърси Летиция. — Ама да знайш, ще вземем да я направим с по-изискан цвят. Иначе е… — Махна раздразнително с едрата си ръка, обсипана с пръстени. — Някак… агресивно мъжкарска.

— Розовото е много мило — подсказа Ринсуинд. — Може и да слагате вътре мариновано лукче на клечка.

— Адски свежо! — възкликна Дарлийн и с такава сила го халоса по гърба, че шапката се нахлупи на очите му.

— Не щеш ли да останеш при нас? — предложи Нилет. — Кат те гледам, идеите бъкат в чутурата ти.

Ринсуинд огледа мислено отвсякъде примамливата възможност и завъртя глава.

— Би било чудесно, но е по-добре да не изоставям онова, което правя най-добре.

— Но нали всички разправят, че хич не те бивало в магиите! — озадачи се момичето.

— Ами… Да, тъкмо в това съм най-добър. Все пак благодаря.

— Дай поне да ти лепна сочна целувчица! — награби го Дарлийн.

С ъгълчето на окото си Ринсуинд забеляза устремно тропналия крак на Нилет.

— Добре де, добре! — отскочи на една пета Дарлийн. — Нямаше да го изям, госпожичке!

Момичето го клъвна с устни по бузата.

— Наминавай, като се отбиеш в нашия край.

— Непременно! Значи да търся кръчмите с лилави чадърчета отпред?

Нилет му махна с ръка, а Дарлийн направи смешен жест. Те едва не се сблъскаха с група задъхани мъже в бели дрехи.

— Ей го! Извинете, дами…

— Здрасти, Чарли! Здрасти, Рон! — позна ги Ринсуинд.

— Дочухме, че си тръгвате — каза Рон. — А Чарли вика: „Как тъй ще го пуснем, без да му стиснем ръката!“

— „Прасковената Нели“ събра овациите! — грейна Чарли.

— Радвам се да го чуя. И ми е приятно да те видя толкова развеселен.

Рон го тупна по рамото.

— Още чифт ръце няма да ни е излишен в кухнята. Ти само ела, пич.

— Много сте мили. Всеки път, като вадя носна кърпичка от кутията, ще се сещам за операта и за вас, хора, но…

— Ей го!

Надзирателят и капитанът на стражите подтичваха по пристана.

— Не, бе, не, бе, няма страшно, недей да хукваш! — викаше надзирателят. — Носим ти помилването!

— Помилване ли?

— Ами да! — Надзирателят спря да си поеме дъх. — Подписано… от… премиера. Каза, че… си симпатяга… и не бивало… да те бесим. — Той се изправи и заговори по-равномерно. — Ние и без туй нямаше да го сторим. Най-страхотното бягство от времето на Тенекиения Нед насам!

Ринсуинд се втренчи в редовете върху официалната бланка на затвора.

— О… Чудесно — изрече слисан. — Поне един човек повярва, че не съм откраднал проклетата твар.

— Айде бе, всички знаят, че я открадна — щастливо възрази надзирателят. — Ама след туй бягство и гонитбата?… Ха, капитанът разправя, че не бил виждал човек да търчи тъй!

Стражът сграбчи ръката на Ринсуинд.

— Бива си те, пич. Ама следващия път ще те спипаме!

Ринсуинд още зяпаше документа.

— Значи ме помилвате, защото съм симпатяга?

— Няма проблеми! — увери го надзирателят. — Фермерите направо ще се редят на опашка да им крадеш овцете, щото искат и за тях да се пее в баладите.

Ринсуинд се примири.

— Ех, какво да кажа? Имате може би най-хубавата килия за осъдени на смърт, а аз съм бил в не една. — Взря се в техните озарени от възхищение лица и реши, че щом съдбата напоследък е била милостива към него, време е да отвърне на жеста. — А, впрочем… Ще ви бъда извънредно признателен, ако никога не пребоядисвате килията.

— Няма проблеми. Ето, донесохме ти нещичко. — Надзирателят му подаде пакетче, завито в лъскава хартия за подаръци. — И без туй няма да послужи.

Ринсуинд разгъна хартията и видя въжето.

— Нямам думи… Колко мило. Ще мога да си го използвам за какво ли не.

— А тъй те искаме!

Те се отдалечиха, но някой друг застана до Ринсуинд.

— Чух, че ще се прибираш вкъщи — рече Бил Ринсуинд. — Не щеш ли да останеш тука? Побъбрих си с вашия Декан. Страхотни похвали изсипа за тебе.

— Сериозно? И какво каза?

— Че съм щял да бъда най-големият късметлия, ако те накарам да свършиш някаква работа.

Ринсуинд се загледа в окъпания от дъжда град.

— Прекрасно предложение. Но… Де да знам… Толкова слънце, океан, прибой и пясък няма да ми се отразят добре. Благодаря ти.

— Сигурен ли си?

— Да. Напълно.

Бил Ринсуинд протегна ръка.

— Няма проблеми. Ще ти пращам картички за Прасоколеда, може и някоя дрешка, дето няма да ти е по мярка. Време е да се връщам в Университета, че съм качил всички да запушват дупките по покрива.

Това беше.

Ринсуинд поседя още малко на кея и погледа мокрото пристанище. После се изправи.

— Да си вървим.

Багажът го последва по подвижното мостче и те се върнаха у дома.

Валеше.

Талазите се разливаха извън древните речни корита и покриваха земята с дантела от поточета и езерца.

Имаше и още дъжд.

Някъде около средата на последния континент, където водопад гърмеше по величава червена скала и още се изпаряваше от горещината на лятото, проточило се десет хиляди години, малко голо момче седеше в клоните на дърво заедно с три мечки, няколко опосуми, безбройни папагали и една камила.

Наоколо имаше само плитко море.

И някой джапаше в него. Старец, който носеше на гърба си кожена торба.

Спря, потънал до кръста във водата, и погледна небето.

Нещо идваше. Облаците се гърчеха и завъртаха, отваряха сребриста пролука чак до синевата. Усилваше се звук, който бихте получили, когато вземете гръмотевица и я изтъните с точилка.

Една точица се уголеми пред очите му. Старецът вдигна кльощавата си ръка и изведнъж вече държеше дървен овал с връвчица.

Дъждът спря.

Последните капки тупнаха в ритъм, който сякаш казваше: „Вече знаем къде сте, пак ще дойдем…“

Момчето се засмя.

Старецът се обърна, видя го и се ухили. Затъкна бръмчилото под въженцето, с което се бе препасал, и извади бумеранг с по-пъстри шарки от всичко, видяно до този ден от момчето.

Старецът го подметна и щом се увери, че е приковал вниманието на зрителя, го запрати с все сила.

Бумерангът се издигна и продължи дори след мига, когато всяко нормално нещо би паднало обратно. И стана по-голям. После сякаш се закова в небето.

Също като овце, отведени до поляните, където могат да се пръснат за паша, облаците се разнесоха. Следобедното слънце заигра по спокойната вода. Бумерангът си висеше в небето и момчето реши, че трябва да измисли нова дума за сиянието на цветовете му.

Засега опита думата, която бе научил от дядо си, съхранявана хилядолетия за деня, когато отново ще бъде нужна.

Тя означаваше ухание след дъжд.

Момчето си каза, че чакането си е струвало.

Информация за текста

© 1998 Тери Пратчет

© 2000 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

The Last Continent, 1998

Сканиране: Galimundi, 2009 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

Тери Пратчет. Последният континент

ИК „Вузев“ — Архонт-В ООД, 2000

Редактор: Весела Петрова

ISBN 954–422–056–9

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/14715]

Последна редакция: 2009-11-27 23:00:00

1

Открива се много по-лесно от огъня и съвсем мъничко по-трудно от водата.

2

Не защо птицечовката е нещо. А изобщо защо.

3

Бледлоу е мелез между портиер и квестор. Не ги подбират заради въображението им. Те просто нямат такова.

4

Най-изтъкнатият ветеринар в Анкх-Морпорк. Обикновено го викат и при хора, чиито болести са прекалено сериозни, за да бъдат поверени в ръцете на професионалисти от хуманната медицина. Единствената слабост на Поничката е склонността му да се отнася с всеки пациент като със състезателен кон.

5

Магьосниците са убедени в съществуването на темпоралната жлеза, макар дори най-упоритият алхимик да не е открил досега къде точно е разположена в тялото. В момента е популярна хипотезата, че тя съществува в безтелесен вид — нещо като безплътен апендикс. Тази жлеза би трябвало да е наясно колко сте стари и да е толкова податлива на магическо въздействие, че да функционира и обратно, като поглъща нормалното отделяне на хормона хрононин. Според алхимиците тя е ключът към безсмъртието, но нали те твърдят същото за портокаловия сок, коравия хляб и собствената ви урина? Пък и алхимиците са всеизвестни с готовността дори да си отрежат главите, ако им внушите, че така поне мъничко ще си удължат живота.

6

Правото на магьосника да ускори прогреса в кариерата си, като изтреби някои от по-старшите си конкуренти. В момента е излязло от употреба, защото няколкото ентусиазирани опита да бъде премахнат Муструм Ридкъли доведоха само до това, че виновниците поне две седмици не можаха да се отърват от кънтящия звън в ушите си. Настоящият Архиканцлер смята, че макар на върха да има достатъчно място, може да се настани удобно и съвсем сам на него.

7

Пондър често си мислеше, че умението му да работи с Хекса се дължи на обстоятелството, че Хексът е и много схватлив, и извънредно тъп. Когато искаше да му втълпи нещо, дробеше го на мънички хапки и се стараеше да не остане дори сянка от двусмисленост. И въпреки това спокойните часове с Хекса бяха къде по-поносими от петминутна раздумка със старшите магьосници.

8

Например Лекторът по творческа неопределеност твърдеше самодоволно, че се намира едновременно в състояние и „тук“, и „не тук“. А когато някой почука на вратата му, просто променя неопределеността в по-категорично положение, което обаче е непредвидимо преди решителното събитие. Логиката е чудесен инструмент, но невинаги надделява над мисълта.

9

И магьосниците обичат да се веселят и да се закачат помежду си, но им се случва рядко и затова не научават съответните лафове.

10

Магьосниците нямат хромозомата ДОМ в гените си. Жени — изследователки са установили, че тази хромозома съдържа заложбата за умението да виждаш купчината мръсни съдове в мивката, преди завъдилите се по тях форми на живот да са изобретили колелото. Или да са открили слууда.

11

Има цяла разновидност мениджъри, които лесно ще разпознаете по девиза „Вратата ми е винаги отворена“. Вероятно е по-практично да се пребиете до смърт със собствената си професионална автобиография, вместо да работите с подобен шеф. Случаят с Ридкъли не беше такъв. Всъщност казаното от него означаваше: „Моята врата е винаги отворена, защото налегне ли ме скуката, мога да стрелям с арбалета по мишената над бюрото на Ковчежника.“

12

Иначе казано, тя тайничко се придържаше към убеждението, че са злобни, себични и лукави създания.

13

Когато госпожа Уитлоу и подобните й използват думата „диваци“, те незнайно защо не искат да кажат, че въпросните племена имат богат устно предаван фолклор, сложна система от съподчинени права и задължения, и изпитват дълбока почит към духовете на предтечите си. По-скоро имат предвид поведението, присъщо преди всичко на хора в изискано модерно облекло.

14

Пондър си беше такова дете. Нито едно парченце от пъзелите му не се изгуби. Четеше старателно картичките на подаръците за всяка Прасоколеда, преди да ги отвори. Записваше си в бележниче кой се е сетил за него и привършваше с благодарствените писма преди следобедния чай. Родителите му съзнаваха, че или ще извърши велики дела през живота си, или вбесените от безупречното му поведение съседи ще си разчистят сметките с него още преди да е навършил десет години.

15

Разумният пътешественик скоро започва да отбягва всяка гозба, предложена му под заблуждаващото прикритие „местен специалитет“. Ястието неизменно е толкова противно, че хората, живеещи извън въпросната местност, биха предпочели да си отхапят краката, вместо да го вкусят. Въпреки това домакините им го предлагат настойчиво: „Моля ви, хапнете си от кучешката глава, пълнена с кълцано зеле и прасешки зурлички. Местен специалитет!“

16

Ето защо демонстрантите, протестиращи срещу носенето на естествени кожи, неизменно забравят да се заядат с „Ангелите на ада“.

17

Все пак правдивостта изисква да споменем, че преживяването беше поучително за Пондър и го настрои по-съчувствено към старите хора. За около пет минути.

18

Е, разликата може да не е особено очевидна, защото хората и сепиите споделят навика в трудни ситуации да се крият зад облаци мастило.

19

Онази на първия етаж, със странната гравитационна аномалия.

Content

Тери Пратчет
Последният континент

Информация за текста

1