Тери Пратчет

Магизточник

Посвещение

Преди много години видях в Бат огромна дама от Щатите, която влачеше великански куфар на шотландски карета. Тракащите му колелца се закачаха по неравните павета и сякаш му придаваха собствен живот. В този миг се роди Багажът. Много съм благодарен на тази дама и на всички останали хора в местенца като Пауър Кейбъл, щат Небраска, които обикновено не са достатъчно насърчавани.

Към тази книга не е приложена карта. Моля ви, смятайте се за поканени да си я нарисувате сами.

Имаше един мъж с осмина синове. Ако не се брои този факт, той не представляваше нищо повече от запетайка по страниците на Историята. Колкото и да е печално, за някои хора няма какво друго да се каже.

Но осмият син порасна, ожени се и също му се родиха осем синове. И тъй като има една-единствена подходяща професия за осмия син на осмия син, последният измежду синовете стана магьосник. Постигна могъщество и мъдрост… е, поне за могъществото няма съмнение, носеше островърха шапка и така щеше да приключи всичко…

Така би трябвало да приключи…

Въпреки повелите на магическите традиции обаче и особено на здравия разум, но в съгласие със сърдечните пориви, които са топли, объркани и… ами неразумни, той напусна средищата на магията, влюби се и се ожени. Впрочем тези случки може би настъпиха в друга последователност.

И му се родиха седем синове — всеки още от люлката беше поне равен по сила на който и да било магьосник в света.

А после му се роди осми син…

Магьосник на квадрат. Източник на магия.

Иначе казано — магизточник.

Летни гръмотевици тътнеха над песъчливите канари. Далеч под тях морето засмукваше камъчетата с шума, който издава еднозъб старец, опитващ се да изкара заинатила се храчка. Няколко чайки висяха лениво из възходящите въздушни потоци и чакаха нещо да се случи.

Бащата на магьосници седеше сред оскъдните шепнещи треви на края на скалата, полюшваше детето в ръцете си и зяпаше вълните.

Черни облаци напираха от морето към сушата, а светлината, която тласкаха пред себе си, имаше сиропената гъстота на наближаваща и много безцеремонна гръмотевична буря.

Мъжът долови внезапното стихване зад себе си и се озърна с размътени от сълзи очи към високата закачулена фигура в черно наметало.

— ТИ СИ ИПСЛОР ЧЕРВЕНИЯ, НАЛИ? — осведоми се фигурата с глас, кух като пещера и плътен като неутронна звезда.

Ипслор се ухили ужасно, както честичко правят внезапно полуделите хора и протегна детето, за да го огледа Смърт хубавичко.

— Моят син — похвали се той. — Ще го нарека Коин.

— ИМЕТО Е НЕ ПО-ЛОШО ОТ ВСЯКО ДРУГО — учтиво отвърна Смърт.

Празните му очни кухини се взряха в съненото кръгло личице. Каквато и мълва да се носи, Смърт не е жесток, обаче е страховито вещ в занаята си.

— Ти отнесе майка му — промълви Ипслор.

Само установяваше факта, не се заяждаше. А в долината зад канарите по брега имението на Ипслор беше димяща руина. Вятърът фучеше все по-силно и вече разпръскваше пепелта по съскащите дюни.

— СЪРЦЕТО Й СЕ ПРЪСНА НАКРАЯ — отвърна Смърт. — ОТ МЕН ДА ЗНАЕШ, ИМА И ПО-ЛОШИ НАЧИНИ ДА УМРЕШ.

Ипслор се загледа в морето.

— Нищо от моите магии не можа да я спаси.

— ИМА МЕСТА, КЪДЕТО И МАГИЯТА НЕ МОЖЕ ДА ПРОНИКНЕ.

— Сега за детето ли дойде?

— НЕ. ДЕТЕТО ИМА СВОЯ СЪДБА. ДОЙДОХ ЗА ТЕБ.

— Аха…

Магьосникът се изправи, остави внимателно спящото бебе на рядката тревица и взе дълъг жезъл, който лежеше наблизо. Бе изкован от черен метал и осеян със златиста и сребриста резба, набиваща се на очи със зловещата си безвкусица. А металът беше октирон — изначално магически.

— Успях да го направя — изпъчи се магьосникът. — Всички разправяха, че е невъзможно да се изработи жезъл от метал, задължително било да е от дърво. Заблуждаваха се. Вложих много от себе си в този жезъл. Ще го дам на сина си.

Нежно плъзна длан по жезъла и изтръгна тих звук. Повтори унесено:

— Вложих много от себе си…

— ХУБАВ ЖЕЗЪЛ — съгласи се Смърт.

Ипслор сведе поглед към своя осми син, който изгука.

— Тя искаше дъщеря…

Смърт вдигна рамене. Ипслор му хвърли поглед, събрал и недоумение, и ярост.

— _Какъв_ е той?

— ОСМИЯТ СИН НА ОСМИЯ СИН НА ОСМИЯ СИН — не му помогна много Смърт.

Вятърът развяваше наметалото му и пришпорваше черните облаци в небето.

— Но в какво го превръща това?

— В МАГИЗТОЧНИК, КАКТО ТИ Е ДОБРЕ ИЗВЕСТНО.

Отекна гръмотевица сякаш по поръчка.

— Каква е съдбата му? — изкрещя Ипслор, за да надвика бурята.

Смърт пак вдигна рамене. Владееше този жест до съвършенство.

— МАГИЗТОЧНИЦИТЕ САМИ КОВАТ СЪДБАТА СИ. СТЪПКИТЕ ИМ ЕДВА ДОКОСВАТ ЗЕМЯТА.

Ипслор се облегна на жезъла и потропа с пръсти по резбата, явно потънал в лабиринта на мислите си. Лявата му вежда трепкаше.

— Не — отрони тихо накрая. — Аз ще определя съдбата му.

— НЕ ТЕ СЪВЕТВАМ.

— Я да си траеш! Слушай ме, когато ти казвам, че онези ме прогониха със своите книги, ритуали и традиции! Наричаха се магьосници, но имаха по-малко магия в тлъстите си туловища, отколкото аз в кутрето си! Прогониха! Мен! Защото дръзнах да покажа, че съм човек! А какви щяха да бъдат хората без любовта?

— ЩЯХА ДА СА НА ИЗЧЕЗВАНЕ — уточни Смърт. — И ВСЕ ПАК…

— Слушай! Натириха ни чак тук, на края на света, и това я погуби! Опитаха се да ми отнемат жезъла! — виеше Ипслор в грохота на урагана, после изръмжа: — Но аз още имам сили. И казвам, че синът ми ще отиде в Невидимия университет, ще сложи шапката на Архиканцлер върху главата си, а магьосниците от цял свят ще се преклонят пред него! А той ще им разкрие какво таят в сърцата си. В своите покварени алчни сърца. Той ще покаже и на света истинската му съдба, не ще има магия, по-велика от неговата.

— НЕ — възрази Смърт.

Странно, но въпреки невъзмутимостта, с която изрече думата, тя се разнесе по-гръмко от шума на бурята. И успя да върне за миг разума на Ипслор.

Магьосникът пристъпи колебливо от крак на крак.

— Какво?…

— КАЗАХ „НЕ“. НИЩО НЕ Е ОКОНЧАТЕЛНО. НИЩО НЕ Е АБСОЛЮТНО. ОСВЕН МЕН, РАЗБИРА СЕ. ТАКИВА ИГРИЧКИ СЪС СЪДБАТА МОГАТ ДА ПРИЧИНЯТ СВЪРШЕКА НА СВЕТА. ТРЯБВА ДА ИМА ШАНС, АКО ЩЕ И ДА Е НИЩОЖЕН. СЪДНИЦИТЕ НА СЪДБАТА ИЗИСКВАТ ДА ИМА ПРОЛУКА ВЪВ ВСЯКО ПРОРОЧЕСТВО.

Ипслор се взря в неумолимия лик на Смърт.

— Значи трябва да им дам шанс?

— ДА.

Туп, туп, туп… Пръстите на Ипслор потропваха неспирно.

— Тогава нека имат своя шанс — отстъпи накрая. — Но само когато адът замръзне.

— НЕ МОЖЕ ТАКА. НЕ МИ Е ПОЗВОЛЕНО ДА ТЕ ОСВЕДОМЯ ДОРИ С НАМЕК КАКВА Е МОМЕНТНАТА ТЕМПЕРАТУРА В ОТВЪДНОТО.

— Тогава… — поколеба се Ипслор. — Нека имат шанс, но само ако синът ми захвърли своя жезъл.

— НИТО ЕДИН МАГЬОСНИК НЕ БИ ЗАХВЪРЛИЛ ЖЕЗЪЛА СИ — спомена Смърт. — ВРЪЗКАТА Е ПРЕКАЛЕНО СИЛНА.

— Но трябва да се съгласиш, че е възможно.

Смърт като че се замисли. Не беше свикнал да чува думата „трябва“, с останалото обаче изглежда можеше да се съгласи.

— СПОРАЗУМЯХМЕ СЕ.

— Този шанс достатъчно малък ли е според теб?

— УДОВЛЕТВОРИТЕЛНО МИКРОСКОПИЧЕН.

Ипслор се поотпусна и му рече с почти нормален глас:

— За нищичко не съжалявам, сериозно говоря. Ако можех, бих повторил всичко. В децата е нашата надежда за бъдещето.

— НЯМА НИКАКВА НАДЕЖДА ЗА БЪДЕЩЕТО — възрази Смърт.

— Щом е тъй, какво ни остава да очакваме?

— МЕН.

— Исках да кажа освен теб!

Смърт го изгледа озадачен.

— МОЛЯ?

Бурята се разбушува с цялата си мощ. Една чайка прелетя над главите им с опашката напред.

— Питам те — горчиво продума Ипслор — какво ли в този свят придава смисъл на живота?

Смърт пак поумува.

— КОТКИТЕ — подсказа след малко. — МНОГО МИЛИ СЪЗДАНИЯ.

— Проклет да си!

— МНОЗИНА СА ГО КАЗВАЛИ — невъзмутимо съобщи Смърт.

— Колко ми остава?

Смърт извади голям пясъчен часовник от загадъчните дълбини под наметалото си. Пръчките на рамката около стъклото бяха златно-черни, а в горната половина почти нямаше пясък.

— А, ОКОЛО ДЕВЕТ СЕКУНДИ.

Ипслор се изпъчи в целия си ръст, все още внушителен, и протегна лъскавия метален жезъл към детето. Ръчичка като розово раче се подаде изпод пеленките и го сграбчи.

— Тогава нека бъда първият и последният магьосник в този свят, който е предал своя жезъл на осмия си син — замълви бавно и звучно. — И заричам своя син да използва…

— НА ТВОЕ МЯСТО БИХ ПОБЪРЗАЛ…

— … цялата си сила, за да стане най-могъщият…

Светкавицата изфуча от самата сърцевина на облака, заби се в островърхата шапка на Ипслор, изпращя по ръката му, блесна по жезъла и удари бебето.

Магьосникът изчезна в струйка пушек. Жезълът засия в зелено, в бяло, накрая се охлади до яркочервено. А детето се усмихваше насън.

Когато грохотът стихна в далечината, Смърт се наведе полека и взе момчето, което отвори очички.

Те грееха в златисто отвътре. За пръв път… да речем, в живота си, поради липса на подходяща дума, Смърт се озова пред поглед, на който трудно издържаше. Тези очи сякаш се фокусираха една педя навътре в черепа му.

— _Не исках да се случи това_ — сподели гласът на Ипслор от пустотата наоколо. — Той пострада пи?

— НЕ. — Смърт най-сетне откъсна поглед от тази свежа многозначителна усмивка. — ТОЙ СЪХРАНИ МОЩТА. НАЛИ Е МАГИЗТОЧНИК — НЕ СЕ СЪМНЯВАМ, ЧЕ ЩЕ ОЦЕЛЕЕ В ДАЛЕЧ ПО-ТЕЖКИ ИЗПИТАНИЯ. А СЕГА… ТИ ЩЕ ДОЙДЕШ С МЕН.

— _Няма._

— ЩЕ ДОЙДЕШ. МЕЖДУ ДРУГОТО СИ МЪРТЪВ. — Смърт се огледа, търсейки прозирната сянка на Ипслор, но не я откри. — КЪДЕ СИ?

— _В жезъла._

Смърт се облегна на дръжката на косата си и въздъхна.

— ГЛУПАВА ПОСТЪПКА. ТОЛКОВА МИ Е ЛЕСНО ДА ТЕ ИЗТРЪГНА…

— _Но не и без да унищожиш жезъла._

На Смърт му се стори, че долови в гласа на магьосника ненадейно възторжено ликуване.

— _А щом детето прие жезъла, не можеш да го унищожиш, без да погубиш и сина ми. Сториш ли това, ще се намесиш в делата на съдбата. Последната ми магия. И то много ловко извършена, струва ми се._

Смърт побутна с пръст жезъла. Чу се пращене и противни искри плъзнаха по цялата му дължина.

И да се стори някому необичайно, Смърт не беше особено разгневен. Все пак гневът е чувство, а за да го изпиташ, имаш нужда от жлези. Смърт нямаше нищо общо с никакви жлези и му трябваше сериозно разгряване, за да се ядоса. Но беше леко раздразнен. Въздъхна отново. Хората все се опитваха да му погаждат подобни номера. От друга страна обаче, случката му изглеждаше доста интересна и поне хитрината беше по-оригинална от втръсналата му символична шахматна партия. Смърт много се боеше от шахмата, защото постоянно забравяше какви ходове може да прави с офицерите.

— САМО ОТЛАГАШ НЕИЗБЕЖНОТО.

— _Тъкмо в това е същината на целия живот, нали?_

— НО КАКВО ВСЪЩНОСТ СЕ ОПИТВАШ ДА ПОСТИГНЕШ?

— _Да бъда до своя син. Ще го уча, дори той да не подозира. Ще го напътствам, за да поумнее. А когато е готов, ще направлявам стъпките му._

— Я МИ КАЖИ… КАК НАПРАВЛЯВАШЕ СТЪПКИТЕ НА ДРУГИТЕ СИ СИНОВЕ?

— _Прогоних ги. Осмеляваха се да спорят с мен, не желаеха да слушат поученията ми. Но този ще ме послуша._

— ДАЛИ ПОСТЪПВАШ БЛАГОРАЗУМНО?

Жезълът не отговори. А до него момченцето се засмя на думи, които единствено то можеше да чуе.

Движението на световната костенурка — Великата А’Туин, през галактическата нощ едва ли би могло да се сравни с нещо. Когато дължината ти надхвърля петнайсетина хиляди километра, а корубата ти е издълбана от метеоритни кратери и покрита с кометен лед, няма как да наподобиш правдиво абсолютно нищо друго освен себе си.

И така, Великата А’Туин плуваше бавно в междузвездните дълбини като най-голямата костенурка, появявала се някога. Носеше върху корубата си четири гигантски слона, те пък крепяха на гърбовете си колосалния, блещукащ, обрамчен от водопад Свят на Диска, който съществуваше или поради някакво петънце върху кривата на вероятностите, или защото боговете обичат да се посмеят не по-малко от хората.

Или дори повече.

Близо до бреговете на Кръглото море в древния ширнал се град Анкх-Морпорк една шапка беше положена върху кадифена възглавничка нейде из Невидимия университет.

Беше хубава шапка. Направо великолепна.

Имаше остър връх, разбира се, също и широка провиснала периферия. Но едва след като дизайнерът бе изпълнил тези задължителни изисквания, той се бе развихрил на воля. Виждаха се златни дантели, бисери, ленти от най-безупречния хермелин, искрящи речни кристали, неимоверно безвкусни пайети и (най-издайническият белег, разбира се) цял пръстен от октарини.

Засега не се намираха в силно магическо поле, затова не блестяха и изглеждаха като твърде долнопробни диаманти.

В Анкх-Морпорк настъпваше пролетта. Макар да не личеше от пръв поглед, имаше признаци, очевидни за познавачите. По повърхността на река Анкх — величавия, широк и бавен воден път, който служеше на града за резервоар и канализация, нерядко и като морга, нечистотиите се сдобиха с особено пъстри оттенъци на зеленото. По пиянски килнатите покриви на къщите се пръкнаха дюшеци и юргани — жителите изкарваха зимните постелки да се проветрят под слабичкото слънце. Дълбоко в плесенясалите подземия гредите помръдваха и пъшкаха, докато пресъхналите им сокове откликваха на вечния зов на дъбравите и коренищата. Птици свиваха гнезда по водостоците и стрехите на Невидимия университет. Забелязваше се обаче, че колкото и да съперничеха за по-уютни местенца, никога, ама за нищо на света не гнездяха в подканящо зейналите усти на водоливниците, от което самите водоливници оставаха силно разочаровани.

Подобие на пролет настъпи дори в прастария Невидим университет. Беше навечерието на Празника на малките богове и предстоеше изборът на нов Архиканцлер.

Е, не избор в буквалния смисъл, защото магьосниците не си позволяват да паднат до унизителната процедура на гласуването. Поначало се знаеше, че на боговете се пада да подберат новия Архиканцлер, а тази година човек можеше да се хване на бас, че божествените погледи са се спрели на стария Вирид Уейзигуз, достопочтен дъртак, който търпеливо чакаше реда си от много години.

Архиканцлерът на Невидимия университет беше и официален предводител на всички магьосници из целия Диск. Някога това означавало, че той бил най-могъщ в боравенето с магии, но времената напоследък бяха по-спокойни, а и — откровено казано — старшите магьосници проявяваха склонност да смятат, че практическата магия е малко под достойнството им. Предпочитаха да се занимават с администрация — далеч по-безопасно, но почти толкова забавно запълване на времето. Естествено бяха привърженици и на изобилните пиршества.

Дългият следобед се точеше мудно. Шапката си лежеше върху избелялата възглавничка в покоите на Уейзигуз, а обитателят им лежеше във ваната пред камината и си сапунисваше брадата. Други магьосници дремеха в кабинетите си или излизаха за лека разходка в градината с цел изостряне на апетита преди банкета довечера. Най-често десетина крачки им стигаха.

В Голямата зала, под нарисуваните или изваяните очи на двеста предишни Архиканцлери, подчинените на иконома нареждаха дългите маси и скамейки. А под сводестите тавани на кухните… въображението ви вероятно няма нужда от помощ, за да си представи картинката. Тя включваше премного мазнина, жега и крясъци, качета хайвер, цели телета на шиш, връзки наденички, опънати като гирлянди от стена до стена. Главният готвач се трудеше в един зимник, за да довърши модел на Университета, направен незнайно защо от масло. Поднасяше такива измишльотини на всеки банкет — маслени лебеди, маслени сгради, цели зоопаркове от гранясали, мазни, жълтеникави фигурки. Така се забавляваше, че от съжаление никой не събра смелост да му забрани.

А в своя лабиринт от изби икономът се промъкваше между бъчвите, отсипваше и вкусваше.

Атмосферата на очакване стигна чак до гарваните по Кулата на занаята, висока около двеста и петдесет метра и обвеяна със славата на най-старата постройка в света. Нейните ронещи се зидове бяха приютили жизнени миниатюрни горички високо над градските покриви. Горе се бяха развили съвсем нови видове буболечки и дребни бозайници. Хората рядко се престрашаваха да изкачат стъпалата заради плашещото свойство на кулата да се полюшва и от слаб ветрец, затова гарваните я бяха превзели. Сега летяха около стените й доста възбудени, досущ като мушици преди гръмотевична буря. Нямаше да е зле, ако някой бе вдигнал глава, за да ги погледне.

Предстояха ужасни събития.

Вие бихте се досетили, нали?

Не сте само вие.

— Какво ги прихвана? — изкрещя Ринсуинд в шумотевицата.

Библиотекарят се наведе пъргаво, защото тежка книга с черна кожена подвързия скочи от лавицата и увисна във въздуха на изпънатата си верига, после се претърколи и затисна с тяло екземпляр на „Уводъ въ демонулогийъта“ от Малефицио, който се опитваше усърдно да строши собствената си поставка.

— Ууук! — отвърна Библиотекарят.

Ринсуинд затисна с рамо един треперещ рафт и набута с коляно шумолящите томове по местата им. Врявата беше непоносима.

Книгите за магия имат собствен живот в известен смисъл, някои дори са прекалено буйни. Например първото издание на „Некротеликомникон“ трябвало да бъде затиснато между железни плочи, „Истинското изкуство на левитацията“ от век и половина се мотаеше някъде под тавана, а „Кратък справочник по сексуални заклинания“ се съхраняваше в отделна стая, сложен в буре с лед и под строгото ограничение да го четат само магьосници, навършили осемдесет години. Най-добре и мъртви.

Но дори инкунабулите и гримоарите за всекидневна употреба, наредени по предните лавици, бяха неспокойни и наплашени подобно на обитателите на кокошарник, под чиято врата ровичкат космати лапи. Измежду затворените корици се разнасяше приглушено чегъртане като от нокти.

— Какво каза? — провикна се Ринсуинд.

— Ууук![2]

— Вярно си е!

Като почетен помощник-библиотекар Ринсуинд не бе напреднал много отвъд най-простите правила за съставяне на каталози и носенето на банани. Неволно се възхити на Библиотекаря, който подрипваше между клатушкащите се рафтове, прокарваше длан от сякаш продъбена черна кожа по трепереща корица или успокояваше уплашен тезаурус с тихичко нечленоразделно мърморене.

Не след дълго Библиотеката започна да се укротява и Ринсуинд усети как се отпускат мускулите на раменете му.

Но покоят беше крехък. Тук-там прошумоляваха страници. От далечни лавици се чуваше зловещото проскърцване на картонено гръбче. След първоначалната паника Библиотеката беше настръхнала и бдителна като котка с дълга опашка в работилница за люлеещи се столове.

Библиотекарят се върна патраво по прохода между рафтовете. Имаше лице, в което би се влюбила само гума на камион, замръзнало в лека усмивка. Но Ринсуинд позна по движенията, с които орангутанът се вмъкна в леговището си под бюрото и покри главата си с одеялото, че е много разтревожен.

Хайде сега да разгледаме по-внимателно самия Ринсуинд, който пък плъзга поглед по лавиците с начумерени книги. В Света на Диска има осем степени на посвещение в магията. След шестнадесет години усилия Ринсуинд не е успял да заслужи дори първа степен. Наставниците му се придържат единодушно към мнението, че е неспособен да постигне и нулева степен, която нормалните хора имат по рождение. Иначе казано, според някои след смъртта на Ринсуинд средните окултни дарби на човечеството дори ще нараснат мъничко.

Той е висок и кльощав, по лицето му расте проскубана брадица, каквато си пускат мъжете, на които природата не е отредила да се кичат с такава украса. Носи тъмночервена роба, която може и да е изглеждала прилично преди десетилетия. Все пак може да се познае, че е магьосник, защото носи островърха шапка с провиснала периферия. На нея е избродирана думата „Магесник“ с големи сребристи букви. Авторът на бродерията е боравил с иглата още по-зле, отколкото с правописа. Най-отгоре се мъдри звезда. Лишила се е от повечето си пайети.

Стиснал с длани слепоочията си, Ринсуинд се измъкна през древната врата на Библиотеката и излезе в златистата светлина на следобеда. Всичко беше мирно и тихо, но надалеч отекваше истеричното грачене на гарваните, които кръжаха около Кулата на занаята.

Ринсуинд ги позяпа. Гарваните на Университета бяха корави крилати създания. Трудно се наежваха от нещо.

Да, обаче…

… бледата небесна синева имаше златен оттенък, рехави облачета розовееха в косите лъчи на слънцето. Старите кестени в квадратния двор цъфтяха пищно. През отворен прозорец се чуваше как един студент по магия се упражнява непохватно на цигулка. Никой не би нарекъл такъв следобед зловещ.

Ринсуинд се облегна на топлия зид. И изпищя.

Зданието се тресеше. По пръстите и ръцете на магьосника плъзна слаб ритмичен трепет тъкмо с честотата, която подсказва необуздан ужас. И камъните бяха уплашени.

Опуленият Ринсуинд рязко наведе глава, когато нещо изтрака тихичко. Декоративен капак на канализацията издрънча встрани от отвора и един от плъховете на Университета подаде мустачки навън. Озърна се отчаяно към Ринсуинд, изкатери се и претича край него. Последваха го десетки други. Някои носеха дрешки — честа гледка в Университета, където високото фоново равнище на магията влияеше на гените.

Ринсуинд се огледа. И други потоци от сиви телца напускаха терена през всеки отвор на канализацията и се устремяваха към оградата. Бръшлянът до ухото му се разклати и цяла групичка плъхове с опасен скок се метнаха върху раменете му и се хлъзнаха надолу по робата. Иначе не обърнаха внимание на Ринсуинд, но и в това нямаше нищо необичайно. Повечето твари на този свят напълно пренебрегваха присъствието му.

Той се завъртя на пети и нахълта в Университета. Робата плющеше около коленете му, докато тичаше към кабинета на ковчежника. Затропа силно по вратата и накрая тя се открехна със скърцане.

— А-а… Ти си… ъ-ъ… Ринсуинд, нали? — посрещна го не много приветливо ковчежникът. — Какво става?

— Потъваме!

Ковчежникът го погледа миг-два. Казваше се Спелтър и беше дългурест жилав мъж. Лицето му подсказваше, че в предишните си прераждания може да е бил кон, а в сегашното се е разминал на косъм със същата участ. Хората почти винаги оставаха с впечатлението, че ги зяпа със зъбите си.

— Потъваме ли?

— Да. Всички плъхове бягат!

Ковчежникът го изгледа още веднъж.

— Влез — покани го съчувствено.

Ринсуинд се вмъкна в сумрачната стая с нисък таван. Застанаха до прозореца. Оттам се виждаха градините, стигащи до реката, която мудно се влачеше към морето.

— Да не си… ъ-ъ… прекалил? — предположи ковчежникът.

— С какво да съм прекалил? — гузно уточни Ринсуинд.

— Както сам виждаш, това е сграда — напомни Спелтър и подобно на останалите магьосници, сблъскали се със загадка, започна да си свива папироса. — Не е кораб. Има си ясни признаци, уверявам те. Познава се по липсата на делфини, подскачащи около носа, както и на вълни зад кърмата. Значи шансовете ни да се свлечем на дъното са нищожни. Иначе би се наложило да съберем всички на покрива и да гребем към брега. Е, какво ще кажеш?

— Но плъховете…

— Предполагам, че в пристанището е хвърлил котва кораб, натоварен със зърно. Или си имат някакъв пролетен ритуал.

— Убеден съм, че усетих и зданието да се тресе — заяви Ринсуинд, но в гласа му се промъкна колебание.

В тази тиха стая, където само огънят припукваше в камината, вече не беше толкова сигурен.

— Случаен трус. Великата А’Туин е хлъцнала… може би. Трябва да се овладееш, това е съветът ми. Да не си пил?

— Не съм!

— Хъм. А искаш ли да пийнеш?

Спелтър се премести до шкаф от тъмен дъб, извади две чаши и ги напълни с вода от голяма кана.

— Най-добре правя шери в този час от деня — сподели той и простря длани над чашите. — Кажи… ъ-ъ, какво да бъде — сладко или сухо?

— Ъ-ъ… не — отказа Ринсуинд. — Май сте прав, ще отида да си почина.

— Добре си го намислил.

Ринсуинд се повлече по ледените каменни коридори. Понякога докосваше стените и като че се заслушваше, после клатеше глава.

Пак прекоси квадратния двор и зърна цяло стадо мишки да скачат от някакъв балкон и да се втурват към реката. Стори му се, че и земята, по която тичаха, започна да шава. Взря се по-отблизо и установи, че е покрита с мравки.

Не бяха обикновени мравки. Магията, просмуквала се столетия наред през стените на Университета, им бе подействала чудновато. Някои дърпаха микроскопични каручки, други яздеха бръмбари. И всички до една бързаха да напуснат територията на Университета. По тревата на моравата пробягваха вълнички от устрема им.

Ринсуинд вдигна глава. Овехтял дюшек се промъкна през прозорец на по-горен етаж и пльосна на каменните плочи. След кратка неподвижност, вероятно за да си поеме дъх, дюшекът се понадигна над земята. Понесе се неотклонно право към Ринсуинд, който успя да отскочи от пътя му в последния миг. Чу пронизително цвърчене и за секунда се мярнаха хиляди усилено подтичващи крачета, преди дюшекът да отфучи. Дори дървениците се махаха оттук и в случай че не успееха да си осигурят уют на новото място, бяха решили сами да се погрижат за бъдещето си. Една размаха краче и изписука поздрав към Ринсуинд.

Той отстъпи заднешком, но нещо го подпря под коленете и гърбът му се смръзна. Оказа се, че е каменна пейка. Вгледа се в нея придирчиво и се увери, че тя няма да се размърда скоро. Отпусна се с облекчение на пейката.

„Трябва да има естествени причини за всичко това. Или напълно нормални противоестествени причини…“

Някакво чегъртане го накара пак да се озърне.

Е, за тази случка не можеше да има естествени причини. Неимоверно бавно, спускайки се по парапети и водосточни тръби в пълна тишина, ако не се брои случайното остъргване на камък в камък, водоливниците напускаха покрива.

Жалко, че Ринсуинд не бе виждал лошо направени снимки на движещи се тела, защото тогава би се сетил как да опише зрелището. Тези създания не се местеха в точния смисъл на думата, а някак сменяха положението си в поредица от пози. Затътриха се покрай него в шествие на човки, гриви, криле, нокти и белезникави следи от гълъби.

— Какво става?! — изврещя Ринсуинд.

Една твар с муцуна на таласъм, тяло на харпия и кокоши крака изви глава на тласъци и заговори с глас като храносмилателен процес на планина. (Макар че, разбира се, дълбоката звучност не постигаше чак такъв ефект, защото водоливникът не можеше да си затвори устата.)

— Ид’а Ма’и’то’ник! Бя’ай, а’о ти е мил и’отът!

— Моля? — смотолеви Ринсуинд.

Но съществото го бе подминало и пристъпяше тромаво по вековната морава.[3]

Ринсуинд поседя още поне десетина секунди, вторачен тъпо в празното пространство, преди да изпищи немощно и да хукне с цялата си бързина.

Не спря, докато не се свря в стаята си в Библиотеката. Убежището не беше кой знае какво, защото го използваха да струпват тук старите мебели, но той си го смяташе за свой дом.

До едната сенчеста стена стърчеше гардероб — не от онези, модерните, които подхождат само да се пъхне в тях плашлив прелюбодеец, ако съпругът се прибере ненадейно. Беше солидно изделие от дъб, преживяло много години, тъмно като нощта. В прашните му дебри се спотайваха и размножаваха закачалки, а по дъното бродеха стада от олющени обувки. Изобщо не беше изключено гардеробът да е тайна врата към приказни светове, но никой не се опитваше да го провери заради обезсърчаващата воня на нафталин.

А върху гардероба, увит в парчета пожълтяваща хартия и овехтели покривала, се мъдреше голям сандък, обкован с месингови ленти, известен под името Багажа. Само той си знаеше защо търпеше да бъде притежаван от Ринсуинд. Не желаеше да сподели подбудите си. Вероятно нямаше друго творение в историята на пътните принадлежности, което да е натрупало такъв списък от загадки и причинени тежки телесни повреди. Случваше се да го описват като кръстоска между куфар и маниакален човекоубиец. Притежаваше множество стъписващи свойства, с които може би ще се запознаем скоро… а може би не. В момента само една черта го отличаваше от всеки друг обкован сандък. Хъркаше така, сякаш някой бавно режеше дънер с трион.

Багажът беше вълшебен. Багажът вдъхваше ужас. Но в неразгадаемата си душа се родееше с всяко друго вместилище на пътнически вещи из цялата мултивселена — предпочиташе да прекарва студените месеци в зимен сън върху гардероба.

Ринсуинд го заудря с дръжката на метлата, докато хъркането спря, натъпка джобовете си с дреболии от обърнатия кашон за банани, който му служеше вместо тоалетна масичка, и прекрачи обратно към вратата. Нямаше как да не забележи, че и неговият дюшек е изчезнал, но това всъщност не го безпокоеше — преди малко се бе зарекъл да не ляга повече на дюшек, каквото ще да става.

Багажът тупна на пода с глух тропот. След няколко секунди много предпазливо се надигна на стотиците си розови крачета. Полюшка се напред-назад, протегна всяко краче, след това отвори капака си в прозявка.

— Идваш ли или не?

Капакът се затвори с трясък. Багажът размърда крачетата си в сложна плетеница, обърна се към вратата и последва господаря си.

В Библиотеката още витаеше напрежение, понякога издрънчаваше верига[4] или приглушено изпукваше лист. Ринсуинд бръкна под бюрото и докопа Библиотекаря, който още се свиваше под одеялото си.

— Не чуваш ли какво ти казвам? Тръгвай!

— Ууук.

— Ще те почерпя едно питие — прибягна до крайни мерки Ринсуинд.

Орангутанът се разгъна като четирикрак паяк.

— Ууук?

Ринсуинд го извлече почти насила от леговището му и сетне през вратата. Не се отправи към предния портал, а към, общо взето, ненабиваща се на очи част от оградата. От две хилядолетия хлабавите камъни там предлагаха на студентите удобството да се измъкват тихомълком след часа за лягане. Но изведнъж Ринсуинд спря толкова рязко, че Библиотекарят се блъсна в него, а Багажът се заби и в двамата.

— Ууук!

— О, богове… Погледни!

— Ууук?

Лъскав черен прилив бълваше от една решетка до кухните. В ранната вечер звездни лъчи блещукаха по милиони черни гръбчета.

Ринсуинд обаче не се разстрои от самата гледка на прииждащите хлебарки, а от факта, че те маршируваха в такт, и то в колона по сто. Разбира се, подобно на останалите неофициални обитатели на Невидимия университет и хлебарките не бяха съвсем обикновени, но имаше нещо твърде неприятно в звука на милионите крачета, набиващи стъпка по калдъръма.

Той прекрачи предпазливо колоната. Библиотекарят я прескочи.

Естествено Багажът тръгна след тях със звуци като изпод краката на танцьор, подскачащ по пакетчета чипс.

По принуда Ринсуинд накара Багажа да заобиколи чак до портала, иначе бездруго би пробил дупка в оградата. Така напуснаха Университета заедно с всички буболечки и уплашени гризачи. Бе решил, че ако няколко бири на спокойствие не му осигурят възможността да погледне на събитията по-невъзмутимо, ще постигне желания ефект с още няколко бири. Поне си струваше да опита.

Затова не присъстваше на пиршеството в Голямата зала. Щеше да се окаже, че това е най-важната пропусната вечеря в живота му.

По-нататък една кука издрънча и се закачи в шиповете, стърчащи над оградата. След миг стройна фигура в черно прескочи ловко на територията на Университета и пробяга безшумно към Голямата зала, където скоро се сля със сенките.

И без това никой не би я зърнал. Магизточникът бавно крачеше към портала в отсрещния край. Там, където стъпваше по камъните, изскачаха искри и изпаряваха капките вечерна влага.

Беше адски горещо. Грамадната камина в стената по посока на въртенето на Диска направо пламтеше. Магьосниците са прекалено чувствителни към студа, затова вълните нажежен въздух от ревящия огън по големите цепеници стопяваха свещите на пет-шест метра от камината, а по лака на дългите маси се издуваха мехури. Въздухът над пируващите синееше от тютюнев дим, а случайните магически потоци го разкривяваха в смахнати форми. На централната маса едно цяло печено прасе изглеждаше много ядосано, че някой го е убил, преди да си дояде ябълката, пъхната в устата му. Масленият модел на Университета полека се слягаше в мазна локвичка.

Бирата се лееше на воля. Тук-там червендалести магьосници пееха щастливо древни пиянски куплети, съпроводени с често пляскане по коленете и подвиквания „Хо!“. Може би единственото смислено оправдание за такива постъпки е фактът, че магьосниците се обричат на безбрачие, а все пак трябва да си измислят някакви развлечения.

Друга причина за всеобщото веселие беше липсата на опити някой да убие някого. Подобно положение се среща рядко в магическите среди.

По-високите степени на посвещение в магията са опасни. Всеки се старае да премахне висшестоящите, като не забравя да настъпва нисшестоящите по пръстите. Ако кажем, че сред магьосниците цари усилено съперничество, все едно твърдим, че пираните в Амазонка обичат да си похапват мъничко. Но откакто Великите войни на маговете направиха цели страни по Диска необитаеми[5], на магьосниците им бе забранено да си уреждат сметките със свръхестествени средства, защото иначе причиняваха сериозни неприятности на населението. Пък и бездруго трудно се познава кое от димящите петънца лой е победило накрая. Затова по традиция се ограничаваха с кинжали, изтънчени отрови, скорпиони в ботушите и забавни капани, в които се люлее остро като бръснач махало.

Но в навечерието на Празника на малките богове се смята за изключително пошло да посегнеш на събрат по занаят, затова магьосниците можеха да се поотпуснат без опасения, че някой ще ги издебне в гръб.

Креслото на Архиканцлера не беше заето. Уейчигуз вечеряше сам в кабинета си подобаващо за избраник на боговете, които по-рано през деня са обсъдили кандидатурата му с другите старши магьосници. Макар че беше прехвърлил осемдесетте години, мъничко се вълнуваше и почти не хапна от второто пиле.

След броени минути трябваше да произнесе слово. Като млад Уейзигуз бе търсил могъщество ОТ най-необикновени източници. Бореше се с демони насред ослепителни октограми, надничаше в измерения, за които човеците не биваше и да подозират. И дори се опълчваше срещу комисията по субсидиите в Невидимия университет. Но нищо в осемте кръга на пустотата не можеше да се сравни по ужас с двеста любопитни погледа, впити в него с очакване през дима от пури.

Глашатаите щяха да дойдат скоро, за да го поведат към залата. Той въздъхна, побутна настрана чинията с пудинга, без да го докосне, прекоси стаята, застана пред голямото огледало и порови в джоба на робата си, за да извади листчетата с бележките.

След малко ги подреди някак и се прокашля.

— Събратя в Занаята — започна Уейзигуз, — трудно ми е да изразя колко съм… колко съм… традициите на това древно средище на знания… ъ-ъ… виждам тук ликовете на някогашни Архиканцлери… — Млъкна, подреди наново бележките си и се впусна в много по-уверена реч. — Застанал пред вас, неволно си спомням историйката за трикракия скитащ продавач и… ъ-ъ… дъщерите на търговеца. И така, този продавач…

Някой почука на вратата.

— Влез! — излая Уейзигуз и се зачете напрегнато в бележките си.

— Този търговец… — замърмори — да, този търговец… този търговец имал три дъщери. Май бяха толкова. Да. Три. И така…

Вдигна глава към огледалото и се обърна с думите:

— Кой си т…

Но внезапно откри, че има далеч по-неприятни случки от съчиняването на речи.

Дребната фигура в черно, която се промъкваше по опустелите коридори, също чу шума, но го пренебрегна мигновено. Неприятните звуци не бяха рядкост в места, където редовно се прилага магия. А фигурата бе дошла да търси нещо. Не че беше наясно точно какво, но щеше да разбере, щом го зърне.

След няколко минути диренето я отведе до покоите на Уейзигуз. Вътре въздухът гъстееше от мазни димни струи. Мънички петънца сажди се носеха с течението, по пода имаше няколко следи от изгоряло с формата на ходила.

Фигурата вдигна рамене. Защо да търси обяснение на всичко, което би могла да завари в стаята на магьосник? Видя множественото си отражение в спуканото огледало, оправи качулката си и продължи да търси.

Движеше се, сякаш следваше достъпни само за нейния слух указания. Пристъпяше безшумно по стаята и накрая спря пред маса, на която бе поставена висока, кръгла и протъркана кожена кутия. Фигурата се примъкна по-наблизо и вдигна капака.

Гласът отвътре сякаш проникваше през няколко слоя килими:

— _Най-после! Какво те забави толкова?_

— Питам те — а как са започнали? Тоест в отдавнашните времена, когато е имало истински магьосници, изобщо не са се занимавали с тези глупави степени. Просто запретвали ръкави… и вършели работата. Пуф… и готово!

Един-двама от другите посетители в сумрачната кръчма „Кърпеният барабан“ се озърнаха припряно към източника на звука. Бяха новодошли в града. Редовните клиенти никога не обръщаха внимание на изненадващи шумове като стонове или неприятно хрущене. Такова поведение беше извънредно здравословно. В някои части на града любопитството не само съкращаваше живота, ами го прекратяваше внезапно в реката с оловни тежести на краката.

Ръцете на Ринсуинд се мятаха неовладяно над струпаните по масата празни чаши. Почти успя да забрави хлебарките. След още едно питие сигурно би успял да не мисли и за тичащия дюшек.

— Юууу! Огнено кълбо! Зззът! Изчезва яко дим! Ииий!… Извинявай.

Библиотекарят внимателно издърпа халбата с остатъци от бира извън обсега на размаханите му ръце.

— Прилична магия, туй е то.

Ринсуинд не си позволи да се оригне.

— Ууук.

Ринсуинд се зазяпа в пяната от последната си бира, а после много предпазливо, за да не му се откачи главата, се наведе и наля малко в чинийка за Багажа, който се криеше под масата за облекчение на собственика си. Обикновено го засрамваше в кръчмите, като издебваше в гръб пиячите и ги тормозеше, докато не му дадат малко чипс.

Зачуди се замаяно къде ли е дерайлирал влакът на мисълта му.

— Та докъде бях стигнал?

— Ууук — намекна му орангутанът.

— Ъхъ… — оживи се Ринсуинд. — От мен да знаеш, не са си губили времето с разни степени и рангове. В онези дни е имало магизточници. Бродели по света, откривали нови заклинания, преживявали приключения…

Потопи пръст в бирената локвичка и се зае да рисува по осеяния с петна и изподраскан плот на масата.

Един от наставниците му бе казал за него, че „да наречем представата му за теорията на магията отчайваща би означавало да не ни останат подходящи думи за уменията му в практиката“. Това открай време озадачаваше Ринсуинд. Не искаше да се съгласи с факта, че трябва да си вещ в магиите, за да бъдеш магьосник. В дълбините на мозъка си таеше увереност, че наистина е магьосник. И това нямаше нищо общо с майсторството му в магиите. То беше само допълнително достойнство, но не и определящо.

— Като малък — заговори натъжен — видях рисунка на магизточник в една книжка. Стоеше на планински връх, размахваше ръце и образуваше вълни, а те напираха нагоре както в Анкхския залив при ураган и навсякъде около него се виеха мълнии…

— Ууук?

— Откъде да знам защо не си го е отнесъл, може да е носил гумени ботуши — сопна се Ринсуинд и продължи замечтан: — Имаше си един такъв жезъл, също и шапка досущ като моята, очите му пък светеха, от пръстите му се излъчваше сияние. Тогава си рекох, че някой ден и аз ще стана такъв и…

— Ууук?

— Нека да е малка този път.

— Ууук.

— Как плащаш толкова поръчки? Когато някой ти даде пари, ти си ги пъхаш в устата.

— Ууук.

— Брей, да се не начуди човек…

Ринсуинд довърши скицата си от бира. Фигурка като от клечици стоеше върху канара. Не приличаше много на автора (рисуването с бира не предполага точност), но поне трябваше да е като него.

— Ей такъв исках да бъда — повтори Ринсуинд. — Бум! А не цялата тази мърльовщина наоколо. Книги и още какво ли не, а не бива да е така. Имаме нужда от истинско магьосничество.

Последното му твърдение би спечелило наградата за най-нелепо изказване през този ден, но Ринсуинд добави:

— Жалко, че вече няма такива като тях.

Спелтър потропа по масата с лъжицата си.

Беше много напет в церемониалната си роба, с качулката от пурпур и вермин[6], обозначаваща принадлежността му към Достопочтения съвет на прорицателите, и жълтия пояс на магьосник пета степен. Минаха три години, откакто постигна пета степен, и чакаше някой от шестдесет и четиримата магьосници шеста степен да освободи място, като опъне петалата. Но в момента беше дружелюбно настроен. Не само че току-що погълна вкусна вечеря, а и в покоите си бе приготвил малка стъкленица с гарантирано незабележима на вкус отрова. При правилна употреба това средство щеше да му осигури повишение след броени месеци. Животът му се струваше хубав.

Големият часовник в дъното на залата всеки момент щеше да отбележи девет часа.

Тракането на лъжицата не постигна желаното въздействие. Спелтър докопа метална халба и я стовари безмилостно по масата.

— Братя! — кресна и кимна, щом гълчавата замря. — Благодаря ви. Моля ви да се изправите, за да проведем церемонията на… ъ-ъ… ключовете.

Разнесоха се кикот и оживено мърморене. Магьосниците побутнаха назад скамейките и станаха, олюлявайки се.

Двукрилата врата на залата беше заключена и залостена с три резета. Новоизлюпеният Архиканцлер трябваше да помоли три пъти да го пуснат, преди да му отключат, което пък щеше да покаже, че е избран със съгласието на целокупното магьосничество. Или нещо подобно. Произходът на обичая се губеше в тъмата на миналото, а това е причина, не по-лоша от всяка друга, да бъде спазван неотклонно.

Разговорите стихнаха. Събраните в залата магьосници се вторачиха във вратата.

Някой почука тихо.

— Махай се! — извикаха магьосниците и някои тупнаха на пода от толкова изискана шега.

Спелтър взе от масата голямата желязна халка с ключовете от Университета. Не всички бяха метални. И не всички бяха достъпни за погледа. Някои от тях имаха несъмнено объркващ вид.

— Кой тропа на тези двери? — произнесе напевно.

— _Аз._

В гласа се долавяше нещо странно. На всеки в залата му се стори, че говорещият е застанал точно зад него. Мнозина започнаха да се оглеждат, преди да се опомнят.

В стъписаното мълчание рязко отекна щракането на бравата. Всички зяпаха вцепенени как железните лостове се прибраха сами в гнездата си. Яките дъбови резета, на които времето бе придало твърдостта на скала, се измъкнаха от скобите си. Пантите грейнаха в червено, после в жълто и накрая в бяло… преди да се пръснат на парчета. Бавно, със страховита неизбежност крилата на вратата се стовариха навътре в залата.

В пушека от горящите панти се мяркаше неясен силует.

— Дяволски добре се справи, Вирид — промълви някой до Спелтър. — Бива си те.

Фигурата излезе на светло и всички се убедиха, че това все пак не е Вирид Уейзигуз.

Непознатият беше поне с една глава по-нисък от който и да е магьосник и носеше простичка бяла роба. Оказа се и с няколко десетилетия по-млад от присъстващите. Изглеждаше на не повече от десет години, а в едната си ръка стискаше жезъл, чийто край стърчеше високо над главата му.

— Ей, тоя не е магьосник…

— И къде му е качулката?

— А къде му е шапката?!

Натрапникът подмина сащисаните магьосници и спря пред централната маса. Спелтър сведе поглед към слабовато младо лице, обрамчено от гъста руса коса, и веднага беше уловен от взора на две златисти, сияещи отвътре очи. Усети, че не гледат него. Май се взираха в точка на една педя зад главата на Спелтър. У ковчежника се зароди впечатлението, че само пречи и изобщо не съответства на новите изисквания.

Опря се на достойнството си и се изпъчи в целия си ръст.

— Какво означава… ъ-ъ… всичко това?

Призна си, че репликата прозвуча немощно, но твърдостта на този пламтящ поглед май смазваше всички думи в паметта му.

— Дойдох — заяви непознатият.

— Дошъл си, така ли? И за какво дойде?

— Да заема мястото си. Къде е то?

— Ти да не си студент? — изгъгна Спелтър, пребледнял от ярост. — Как се казваш, младежо?

Момчето престана да го слуша и огледа всички наоколо.

— Кой е най-могъщият магьосник тук? Искам да се запозная с него.

Спелтър кимна рязко. Двама от университетските портиери, които вече се промъкваха крадешком към хлапето, изведнъж изникнаха до лактите му.

— Хванете го и го изхвърлете на улицата! — заповяда ковчежникът.

Портиерите — едри, сериозни, невъзмутими мъжаги — също кимнаха. Стиснаха тънките ръце на момчето с пръсти като банани.

— Ще си поприказваме с баща ти за това — сурово предупреди Спелтър.

— Няма нужда, той вече знае.

Хлапето се озърна към двамата портиери и вдигна рамене.

— Но какво става тук?

Спелтър изви очи към Скармър Билиас, предводител на Ордена на сребърната звезда. За разлика от кльощавия ковчежник Билиас беше масивен, напомняше завързан към земята балон, незнайно защо пременен в синьо кадифе и вермин. Общото тегло на Спелтър и Скармър беше точно колкото на двама нормални мъже.

За жалост Билиас беше от хората, които се заблуждават, че умеят да общуват с деца. Наведе се, доколкото му позволяваше коремът след вечеря, и едва не опря своето обрасло с бакенбарди червендалесто лице до носа на момчето.

— Какво искаш, момко?

— Това дете току-що влезе насила тук, защото искало да се запознае с могъщ магьосник — обясни с крайно неодобрение Спелтър.

От своя страна ковчежникът изпитваше силна неприязън към децата и може би тъкмо затова те се лепяха упорито по него. Засега той успяваше да не си задава смущаващи въпроси за случката с вратата.

— Няма лошо — отбеляза Билиас. — Всяко момче, дето струва нещо, иска да бъде магьосник. И аз исках същото като малък. Е, съгласен ли си, младежо?

— Имаш ли мощ? — попита го хлапето.

— Хъм?

— Питам имаш ли мощ? Колко си могъщ?

— Могъщ ли? — Билиас се изправи, опипа пояса си на магьосник осма степен и намигна на Спелтър. — О, доста могъщество съм събрал. Дори сред магьосниците ме смятат за много могъщ.

— Добре. Отправям ти предизвикателство. Покажи ми най-силната си магия. И когато те победя… ами ще стана Архиканцлер.

— Ах, ти, нагло… — подхвана ковчежникът, но гневният му изблик беше заглушен от гръмовния смях на всички други в залата.

Билиас се плесна с длани по коленете… или поне по бедрата, докъдето можеше да стигне с ръце.

— Искаш дуел, а? Много си смел, а?

— Добре ви е известно, че двубоите са забранени — възрази Спелтър. — Пък и това е направо смешно! Не знам кой разби вратата вместо него, но няма да седя със скръстени ръце и да си губя времето…

— Стига, стига — укроти го Билиас. — Как се казваш, момко?

— Коин.

— Трябва да кажеш „Коин, сър“! — озъби се ковчежникът.

— Тъй, значи, Коин… — проточи Билиас. — Искаш да видиш най-доброто, на което съм способен ли?

— Да.

— „Да, сър“! — изръмжа Спелтър.

Коин се вторачи немигащо в него с поглед, стар като самото време. Такива погледи срещаш у твари, които се препичат на вулканични скали и не се уморяват да зяпат равнодушно. Устата на Спелтър пресъхна.

Билиас вдигна ръце, за да поиска тишина. После с драматичен жест нави левия си ръкав и изопна ръка.

Магьосниците наоколо се настроиха любопитно. Общо взето, постигналите осма степен смятаха, че са надживели магиите, и прекарваха времето си в размисъл (обикновено за съдържанието на следващото меню в трапезарията). Разбира се, отбягваха съсредоточено и набезите на онези от седма степен. Затова рядкото зрелище заслужаваше цялото им внимание.

Билиас се ухили на момчето, което в отговор съсредоточи погледа си в точка няколко пръста зад главата на стария магьосник.

Леко разколебан, Билиас сви пръсти. Внезапно осъзна, че не се е захванал с игрички, и у него надделя желанието да смае всички. Бързо обаче се надигна и досадата от собствената му глупост, че се остави да бъде смутен.

— Ще ви покажа… — той вдиша дълбоко — … Чудесната градина на Малигри.

Доскорошните участници в пиршеството си зашепнаха. Само четирима магьосници в историята на Университета бяха успели да сътворят цялата Градина. Повечето се справяха някак с дърветата и цветята, някои създаваха и птичките. Заклинанието не изискваше неимоверно могъщество, не можеше да помести планина. Но изпипването на фините дреболии, втъкани в сложните звукосъчетания на Малигри, изискваше умения, близки до съвършенството.

— Както сами се убеждавате, не крия нищо в ръкава — заяви Билиас.

Устните му се размърдаха. Ръцете му затрепкаха във въздуха. Езерце от златни искри засъска на дланта му, надигна се, оформи бледо кълбо, запълни се с подробности…

Преданието гласеше, че Малигри (един от последните истински магизточници) изработил Градината като мъничка, извънвремева, лична и самозатваряща се Вселена. Там можел да си пуши на спокойствие и да умува кротко далеч от всекидневните грижи на света. Това само по себе си беше загадка, защото никой магьосник не разбираше как същество с мощта на един магизточник би могло да има някакви грижи. Но каквото и да подтиквало Малигри, той все повече потъвал в своя свят и един ден затворил входа след себе си.

Градината беше искряща сфера в ръцете на Билиас. Стоящите по-наблизо надничаха възхитени над раменете му и се взираха в широкото две стъпки кълбо с мъничък, осеян с цветя пейзаж. Имаше езеро, по което се виждаше всяка вълничка, а зад интересната наглед гора аленееха планини. Птички колкото пчели пърхаха от клон на клон, а две сърни, не по-големи от мишки, спряха да пасат тревата и се взряха в Коин.

Момчето промълви придирчиво:

— Хубавичка е. Дай ми я.

Взе безтелесната сфера от ръцете на магьосника и я вдигна пред очите си.

— Защо не е по-голяма?

Билиас попи потта от челото си с дантелена кърпичка.

— Ами-и… — смънка отпаднало, толкова стреснат от тона на Коин, че дори не намери сили да се оскърби. — От древните епохи досега силата на заклинанието доста е…

Момчето наклони глава настрана, сякаш се заслуша в някого. После прошепна няколко срички И погали повърхността на кълбото.

То се разшири. В един миг беше играчка в детските ръце, а в следващия…

… магьосниците стъпиха на прохладната трева В сенчеста ливада, спускаща се полегато към езерото. Откъм планините повяваше ветрец, наситен с уханието на мащерка и сено. Дълбоката синева на небето избиваше в лилаво към зенита.

Сърните наблюдаваха с подозрение пришълците изпод клоните на дърветата.

Спелтър се вторачи потресен в краката си. Един паун се мъчеше да клъвне кончовите на ботушите му.

— … — понечи да каже, но се спря.

Коин пак държеше въздушна сфера. В нея, разкривена като през силна лупа или през дъното на бутилка, се виждаше Голямата зала на Невидимия университет.

Момчето разгледа горичката, примижа замислено към далечните снежни шапки на планините и кимна на изумените мъже.

— Не е зле. Ще ми бъде приятно да дойда тук отново.

Ръцете му извършиха сложно движение, което сякаш обърна всичко с хастара навън.

И магьосниците отново се озоваха в залата. Кълбото се смаляваше в ръцете на хлапака. Сред мълчанието на онемелите магьосници той го върна върху дланите на Билиас и подхвърли:

— Беше интересно. А сега аз ще ви покажа малко магии.

Протегна ръце, вторачи се в Билиас и го заличи.

Вдигна се страшна олелия, както винаги става при подобни произшествия. А по средата стоеше невъзмутимият Коин, обвит в разсейващ се облак от мазен дим.

Без да се присъедини към врявата, Спелтър се наведе бавно и извънредно грижливо вдигна от пода едно пауново перо. Плъзна го замислено по устата си, докато гледаше ту момчето, ту празното кресло на Архиканцлера. Тънките му устни се извиха в усмивчица.

Час по-късно в ясното небе над града затътнаха гръмотевици, Ринсуинд вече си напяваше благо и беше забравил всякакви хлебарки, един самотен дюшек бродеше по улиците, а Спелтър затвори вратата на кабинета на Архиканцлера и се обърна към колегите си.

Бяха шестима, всички обезпокоени до полуда.

Толкова се тревожеха, забеляза ковчежникът, че бяха готови да се вслушат в думите на някакъв си магьосник пета степен.

— Легна си — осведоми ги, — след като пийна топло мляко.

— Мляко ли? — повтори някой с глас, натежал от изтощен ужас.

— Твърде млад е за алкохол — обясни Спелтър.

— Да, бе. Колко съм недосетлив…

Мъжът с хлътнали очи срещу ковчежника промърмори:

— Видяхте ли какво направи с онази врата?

— Знам какво направи с Билиас!

— И какво направи всъщност?

— Не искам и да знам!

— Братя, братя… — опита се да ги успокои Спелтър.

От висотата на ръста си се взря в навъсените лица и помисли: „Твърде много трапези. Твърде много следобеди в очакване прислугата да поднесе чая. Твърде много време, прахосано в четене на вехти книги от отдавна мъртви съчинители в задушни стаи. Твърде много златен брокат и нелепи церемонии. Твърде много лой. Целият Университет е съзрял за едно хубавичко побутване… Или придърпване…“

— Питам се дали наистина сме се сблъскали с… ъ-ъ… проблем — вметна ковчежникът.

Грейви Дермънт от Мъдреците на незнайната сянка стовари юмрук върху масата.

— Как тъй, човече! — троснато изсумтя той. — Някакво хлапе ни се натриса отникъде, разправя се с двама от най-могъщите в Университета, намества се в креслото на Архиканцлера, а ти се питаш имаме ли проблем?! Момчето е с дарба по рождение! Ако съдим по видяното тази вечер, на целия Диск няма магьосник, който може да му се опълчи!

— А защо да му се опълчваме? — разсъдливо попита Спелтър.

— Защото е по-могъщ от нас!

— И какво от това?

В сравнение с гласа на ковчежника и стъклото би изглеждало като разорана нива, а медът би заприличал на чакъл.

— Логично е…

Грейви се подвоуми. Спелтър му се усмихна насърчаващо.

— Ъ-хъм…

Този звук излезе от гърлото на Мармарик Кардинг, предводител на Ордена на лукавите майстори. Той събра обсипаните си с пръстени ръце и се вторачи пронизващо над тях в Спелтър. Ковчежникът не можеше да го понася. Таеше сериозни подозрения за ума на този тип. По-точно подозираше, че въпросният ум е излишно остър, а зад нашареното от спукани капиляри пълно лице има съзнание, приличащо на механизъм от лъскави зъбни колелца в неспирно бясно въртене.

— Не изглежда склонен да прекалява със силата си — отбеляза Кардинг.

— Ами случките с Билиас и Вирид?

— Детски каприз — вдигна рамене Кардинг.

Другите следяха бдително разговора. Долавяха, че тук се мъти нещо, но не схващаха какво е то.

Имаше една простичка причина магьосниците да не властват над Диска. Подайте на двама от тях въже и те по инстинкт ще започнат да дърпат в противоположни посоки. Или генетични отклонения, или по-необичайното обучение ги настройваха срещу задружните усилия така, че стар слон-самец с вечен зъбобол пред тях изглеждаше като кротка мравчица.

Спелтър разпери ръце.

— Братя, нима не съзнавате какво видяхте? При нас дойде надарен младеж, може би израснал в усамотението на некултурната… ъ-ъ… провинция. Почувствал е древния зов на магията, предприел е далечно пътешествие през трудно проходими земи и кой знае какви опасности. Най-сетне е стигнал до целта си самотен и уплашен в търсене само на благотворно влияние от нас, естествените му наставници, за да усъвършенстваме и направляваме таланта му. Какви ще се покажем, ако го прогоним в… ъ-ъ… зимната стихия и го лишим от…

Прочувственото слово беше прекъснато от Грейви, който се изсекна шумно.

— Навън не е зима — отсече друг магьосник, — а нощта е доста топла за сезона.

— Тогава в коварно променливата пролет — изръмжа Спелтър. — И наистина ще е прокълнат онзи, който в такъв момент не прояви…

— Скоро ще настъпи лятото.

Кардинг замислено потриваше носа си с два пръста.

— Момчето има жезъл. Кой му го е дал? Ти не го ли попита?

— Не! — сопна се Спелтър, все още ядосан от климатичните уточнения.

Кардинг се загледа в ноктите си твърде многозначително според ковчежника.

— Е, какъвто и проблем да имаме, убеден съм, че решаването му може да почака до сутринта — промълви Кардинг с излишно натъртено безразличие, пак според мнението на Спелтър.

— О, богове, хлапакът направо издуха Билиас! — възкликна Грейви. — Чух, че в стаята на Вирид не намерили нищо освен сажди!

— Може би и двамата са допуснали небрежност — нехайно подхвърли Кардинг. — Сигурен съм, достойни братко, че ти не би се оставил да те победи в Занаята някакъв си недорасляк.

Грейви се поколеба.

— Ами… хъм… не. Определено не. — Позагледа се в невинната усмивчица на Кардинг и се прокашля. — В никакъв случай, разбира се. Билиас се държа много глупаво. И все пак благоразумната предпазливост би била…

— Тогава да бъдем предпазливи още от ранно утро — жизнерадостно предложи Кардинг. — Братя, да привършваме с тази среща. Момчето спи и поне в това ни дава чудесен пример. На дневна светлина всичко ще изглежда по-ясно.

— За някои неща това не важи — кисело възрази Грейви.

Той поначало нямаше доверие на младите. Смяташе, че от тях нищо свястно не може да се очаква.

Изнизаха се обратно към Голямата зала, където вечерята беше стигнала до деветото ястие и тъкмо набираше скорост. Малко заклинания и нечий злополучен край не стигат, за да развалят апетита на сборище от магьосници.

Случайно или не, Спелтър и Кардинг останаха последни в стаята. Седяха в двата края на дългата маса и се дебнеха като котараци. Тези животинки са способни да седят на някоя уличка и да се наблюдават с часове, а в сравнение с мислените им маневри дори един гросмайстор по шахмат изглежда истеричен. Котараците обаче не могат да се мерят с магьосниците. Нито Спелтър, нито Кардинг имаха желание да направят своя ход, преди да са превъртели целия предстоящ разговор в умовете си, за да преценят ще извлекат ли изгода.

Ковчежникът пръв си позволи слабост.

— Всички магьосници са побратими — заяви той. — Би трябвало да си имаме доверие. Имам какво да споделя.

— Знам — увери го Кардинг. — Научил си кое е момчето.

Спелтър размърда устни, мъчеше се да предвиди накъде ще потръгне пазарлъкът.

— Драги Спелтър, ти се изчервяваш, когато случайно кажеш истината.

— Не съм се изчервявал!

— Именно това имах предвид — довърши го Кардинг.

— Добре, де, прав си — призна ковчежникът. — Но и ти смяташ, че знаеш нещо.

Дебелият магьосник вдигна рамене.

— Просто сянка на догадка. Но защо да се съюзявам — трудно се плъзна по езика му непривичната дума — с теб, та ти не си се издигнал над пета степен? Далеч по-сигурно е да измъкна сведенията, като ги изстискам насила от мозъка ти. Не се опитвам да те засегна, нали разбираш, само удовлетворявам своята любознателност.

Следващите няколко секунди се оказаха твърде претоварени със събития, за да ги осмисли чужд на магията човек. Ето какво се случи, най-общо казано.

Спелтър правеше знаците за Ускорителя на Мегрим, скрил ръка под масата. И в този миг промърмори сричка, която запрати заклинанието по повърхността на плота. То остави димяща следа в лака, а по средата се сблъска със сребристите змийчета от Могъщото призоваване на отровни влечуги, измислено от брат Хъшмастър, които Кардинг бе изстрелял от пръстите си.

Двете заклинания се събраха в кълбо от зелен огън и избухнаха, пръскайки из стаята мънички жълти кристалчета.

Магьосниците си размениха дълги тежки погледи, на които човек можеше да си приготви пържола.

Да го кажем направо — Кардинг беше изненадан, а не би трябвало да е така. Магьосниците от осма степен рядко са принудени да изпитат силата си в заклинанията. На теория има само още седмина, които са им равни по могъщество, а останалите по определение са… ами по-надолу в пирамидата. Затова обикновено се поддават на самодоволство. Спелтър обаче беше от пета степен.

На върха може и да е доста проветриво, на дъното несъмнено е още по-тежко, но по средата е напечено като във фурна. Сред магьосниците от пета степен няма некадърници, мързеливци, глупаци и зяпльовци. Игрището е разчистено, всеки стои на мястото си, а навсякъде има само смъртни врагове. Отдолу напират наглеците от четвърта степен и дебнат всеки миг как да препънат по-горния. Горе пък са високомерните гадове от шеста степен, които се опитват да стъпчат всякакви амбиции под себе си. Разбира се, наоколо са останалите от пета степен, които не пропускат шанса да понамалят конкуренцията. Никой не си позволява и секунда спокойствие. Магьосниците от пета степен са коварни и жилави, имат рефлекси като стоманени пружини, а очите им са вечно присвити от взиране в метафоричната последна права по трасето, където на финала ги чака заветната награда — шапката на Архиканцлера.

Кардинг започна да съзира хубавите страни на сътрудничеството. Имаше сериозна сила пред себе си, която да подкупва, докато му е полезна. Естествено после би могъл да я… посмачка…

А Спелтър размишляваше за покровителството. Тази дума не се произнасяше в Университета, но ковчежникът беше осведомен за значението й — някой ти подава ръка, за да те издърпа нагоре. На всеки магьосник би му хрумнало по-скоро да подложи крак, за да те събори в ямата. Кой би помислил да насърчи конкурент? Но този стар глупак би могъл да му послужи още известно време, а после…

Споглеждаха се с взаимно неохотно уважение, както и с безкрайно недоверие. Но на такова недоверие можеха да разчитат. До… после.

— Името му е Коин — сподели Спелтър. — А баща му се е казвал Ипслор.

— Питам се колко ли братя има момчето… — промърмори Кардинг.

— Моля?

— Такава магия е невиждана в Университета от векове, може би и от хилядолетия. Само съм чел за подобни случки.

— Прогонили сме един Ипслор оттук преди трийсетина години — допълни Спелтър. — Според архива той решил да се ожени. Ясно ми е, че ако е имал синове, те… ъ-ъ… непременно са станали магьосници, но не разбирам как…

— Той не е магьосник, а магизточник — поправи го Кардинг.

Спелтър впи поглед в съюзника си над покритата с мехури маса.

— Магизточник ли?

— Осмият син на магьосник става магизточник.

— Не знаех!

— Не се стремим фактът да бъде общоизвестен.

— Е, да, но… магизточници е имало отдавна… Все пак магията тогава е била по-силна, а и хората не са били същите… Нямало е нищо общо с размножаването — изложи заблудите си Спелтър, но в същото време си мислеше: „Осем синове — значи го е правил осем пъти. Най-малко. Ау!“ Продължи на глас: — Всичко е било по силите на магизточниците. И почти се равнявали по сила на боговете. Ъ-ъ… Имало големи неприятности. Боговете просто не биха допуснали това да се повтори, повярвай ми.

— Вярно, имало е неприятности, защото магизточниците се нападали един друг — потвърди Кардинг. — Но само един магизточник не би ни причинил главоболия. Стига да бъде подходящо съветван. И то от зрели и мъдри хора.

— Но той иска шапката на Архиканцлера!

— Защо да не я вземе?

Ченето на Спелтър увисна. Дори на него му дойде множко.

А Кардинг му се усмихваше дружелюбно.

— Но шапката…

— … е символ и нищо повече — довърши Кардинг. — В нея няма нищо изключително. Ако я иска, нека си я носи. Дреболия. Символ и толкова. Фасада.

— Фасада ли?

— И то куха.

— Но нали боговете избират Архиканцлера!

Едната вежда на Кардинг се изви нагоре.

— Нима? — промълви той и се прокашля. — Ами предполагам, че и така може да се каже. В известен смисъл.

— _В известен смисъл ли?!_

Кардинг стана и се загърна плътно с робата си.

— Според мен имаш още много да учиш. Впрочем къде е прословутата шапка?

— Не знам — смънка потресеният Спелтър. — Някъде в… ъ-ъ… покоите на Вирид, предполагам…

— Най-добре да я приберем. — Кардинг спря на прага и поглади брадата си. — Помня Ипслор. Бяхме студенти по едно и също време. Див особняк с налудничави привички. И превъзходен магьосник, разбира се, преди да се отдаде на поквара. Не съм забравил как му трепкаше веждата, когато се вълнуваше. — Кардинг сякаш се загледа четиридесет години назад в миналото и потръпна. — Шапката! — напомни си той. — Да я намерим. Ще бъде жалко, ако я сполети нещо лошо.

Всъщност шапката изобщо не възнамеряваше да я сполети нещо лошо и в момента бързаше към „Кърпеният барабан“ под мишницата на един доста озадачен крадец в черни дрехи.

Време е да обясним, че не беше обикновен крадец, а същински художник. Другите просто отмъкваха всичко, което не е приковано към мястото си, но този прибираше и гвоздеите. Същият крадец възмущаваше цял Анкх, защото се посвети на плячкосването (и то с изумителен успех) на вещи, които не само бяха заковани, но и пазени от зорки стражи в недостъпни съкровищници. Има художници, способни да изрисуват купола на цяла катедрала. А този крадец можеше да го отнесе.

На него се приписваше кражбата на украсения със скъпоценни камъни нож за изкормване от храма на Офлър, Бога-крокодил — насред вечерната служба. Бе лишил и най-расовия състезателен кон на Патриция от сребърните му подкови тъкмо когато животното побеждаваше в надбягване. А когато Гритолър Мимпси, вицепрезидент на Гилдията на крадците, бе сбутан и сръчкан на пазара и по-късно вкъщи установи, че диамантите, които току-що бе откраднал, липсват от скривалището си, знаеше на кого трябва да има зъб.[7] Такъв крадец отнема инициативата, присвоява си изгодния случай и дори ви взема думите от устата.

И той обаче за пръв път открадна нещо, което не само го помоли за това с тих, но властен глас, а отгоре на всичко му даде точни и някак непререкаеми указания как да постъпи с плячката.

Настъпваше онзи момент на нощта, който бележи свършека на изпълнения с оживление ден на Анкх-Морпорк. Хората, изкарващи прехраната си под лъчите на слънцето, се радват на заслужения отдих от усилния труд. Другите, които печелят с пот на чело под студената светлина на луната, още се разкършват, преди да се заемат с работа. Всъщност денонощието достигна до благите мигове, когато е твърде късно за пладнешки обир, но е рано за нощно нахлуване с взлом.

Ринсуинд се беше вглъбил в себе си насред претъпканата задимена кръчма и не вдигна глава, когато сянка мина над масата и зловеща фигура се настани срещу него. Зловещите фигури не се набиваха на очи в това заведение. „Барабанът“ ревниво пазеше славата си на най-изискано долнопробната кръчма в Анкх-Морпорк. Едрият трол, който вече пазеше на входната врата, придирчиво пресяваше клиентелата по признаци като черни наметала, святкащи очи, вълшебни мечове и така нататък в същия дух. Ринсуинд още не бе научил как тролът постъпваше с онези, които не отговаряха на изискванията. Може би ги изяждаше.

Плътният глас на фигурата се разнесе от дълбините на черна кадифена качулка, обточена с мека кожа:

— Псст!

— Не знам какво искаш — заломоти Ринсуинд, — ама няма да стане.

— Търся магьосник — обясни гласът, вече дрезгав от усилията да звучи басово, но и това често се случваше в „Барабана“.

— Точно определен магьосник ли? — несговорчиво попита Ринсуинд.

Не се стремеше да си докара някоя беля на главата.

— Такъв, който усърдно брани традициите и не би се спрял пред рисковете в името на възвишеното удовлетворение — уточни друг глас сякаш от кръглата черна кожена кутия под мишницата на непознатия.

— Аха — кимна Ринсуинд, — възможностите за избор намаляват. Това означава ли и безразсъдно пътешествие в незнайни и вероятно гъмжащи от опасности земи?

— Всъщност именно това означава.

— А срещи с екзотични създания? — усмихна се Ринсуинд.

— Не са изключени.

— И едва ли не неминуема гибел, нали?

— Почти сигурно е.

Ринсуинд кимна пак и си взе шапката от масата.

— Е, желая ви сполука в търсенето. И аз бих ви помогнал, но няма да го сторя.

— Какво?!

— Много съжалявам. Самият аз не мога да го проумея, но сигурната смърт в незнайни земи от ноктите на екзотични чудовища не ме привлича. Опитвал съм, но не можах да свикна. Всекиму своето, отдавна го повтарям. Аз съм роден да скучая.

Нахлупи шапката на главата си и се изправи с известни усилия. Вече беше в подножието на стълбата към изхода, когато чу глас зад гърба си:

— _Истинският_ магьосник щеше да приеме.

Можеше да продължи нагоре по стъпалата, да излезе на улицата, да си купи пица в клачианската денонощна закусвалня на ъгъла и накрая да си легне. Историята щеше да потръгне по съвсем друг път (значително по-кратък), но Ринсуинд поне щеше да си отспи на спокойствие, макар и на коравия под.

Бъдещето затаи дъх в очакване той да си тръгне.

Той не постъпи така по три причини. Първо, заради алкохола в кръвта си. Второ, намеси се и мъничкото пламъче на гордостта, което трепка дори в душата на най-благоразумния страхливец. Но третата причина се криеше в гласа.

Беше прекрасен. Звучеше като необуздано изкусителен поглед.

Въпросът за връзката между магьосниците и секса е сложен, но вече сме изтъквали, че същината му се свежда до едно правило — в областта на виното, музиката и жените на магьосниците им е разрешено да се натряскват и да пеят фалшиво колкото си искат.

На младите магьосници се повтаря непрекъснато, че практикуването на Занаята е тежък всепоглъщащ труд, който е напълно несъвместим с разни лепкави и потайни нощни забавления. Обяснява им се, че е несравнимо по-разумно да загърбят тези щуротии и да се захванат усърдно с „Магически буквар“ на Уодли. Дори да ви се стори смешно, тези наставления не са достатъчни за младите магьосници, които знаят, че правилата са съставени от най-старите им колеги, страдащи от слаба памет. Младежите всъщност грешат, но истинската причина е отдавна забравена — ако на магьосниците им бъде позволено да се размножават безразборно, рискът от появата на магизточник нараства.

Ринсуинд обаче бе обиколил всякакви места, бе видял какво ли не, а и дотолкова забрави наученото на по-млади години, че вече можеше да прекара часове наред в женска компания, без да отскочи за един студен душ и да полегне, за да се успокои. Но заради този глас дори статуя би слязла от пиедестала си, за да направи няколко обиколки на игрището и петдесетина лицеви опори. С такъв глас и „добро утро“ е като покана за двама в легло персон и половина.

Непознатата отметна качулката си назад и тръсна глава, за да освободи дългата си коса. Цветът й беше почти чисто бял. В съчетание със златистия загар на кожата й общият ефект беше правилно пресметнат да зашемети мъжкото либидо като удар с оловна тръба.

Ринсуинд се подвоуми и загуби уникалния шанс да си кротува. Откъм вратата горе затътна гърлен тролски глас:

— Ей, нали ви рекох, че не може да нахълтате тука…

Жената се озова със скок до Ринсуинд и тикна в ръцете му кожената кутия.

— Побързай, трябва да дойдеш с мен! Заплашва те голяма беда!

— Каква?

— Ще те убия, ако не тръгнеш с мен.

— Да, но в такъв случай… — напразно се опита да възрази Ринсуинд.

Трима от личните стражи на Патриция застанаха на площадката над стъпалата. Старшият се усмихна лъчезарно на седящите в кръчмата. Усмивката подсказваше, че той възнамерява сам да се весели на шегичката, която е подготвил.

— Никой да не мърда.

Ринсуинд чу тропот зад гърба си — още стражи влизаха през задната врата.

Останалите клиенти на „Кърпеният барабан“ замряха с ръце върху дръжките на разнообразните си оръжия. Пред себе си виждаха не привичните градски стражи — предпазливи и добродушно покварени. Този път влязоха ходещи канари от мускули, абсолютно неподкупни, защото Патрицият можеше да си премери силите с всекиго в наддаването. Пък и май бяха дошли само заради жената. Клиентите се отпуснаха и решиха да се насладят на представлението. По-късно можеха и да се включат, щом познаят кой печели надмощие.

Ринсуинд усети как пръстите стиснаха още по-силно китката му.

— Ти да не си луда?! — изсъска сърдито. — Ще се пречкаш в краката на голямата клечка ли?

Нещо изсъска и от рамото на сержанта изведнъж щръкна дръжката на нож. После момичето се завъртя на пета и с точността на хирург заби малкото си стъпало в слабините на първия страж, който пристъпи от вратата. Двайсетина чифта очи се насълзиха от състрадание.

Ринсуинд си грабна шапката и се помъчи да пропълзи под най-близката маса, но хватката на непознатата беше стоманена. Следващият страж, който я доближи, получи нож в бедрото. В ръката й се озова сабя като тънка игла, размахана застрашително.

— Още някой ще дойде ли насам?

Един страж се прицели с арбалет. Библиотекарят, който досега се гърбеше над чашата си, мързеливо протегна ръка като две дръжки на метла, съединени с ластици, и прасна оръжието отдолу. Стрелата отскочи от звездата върху шапката на Ринсуинд и потъна в стената до главата на многоуважаван сводник две маси по-нататък. И неговите телохранители метнаха ножове, единият профуча на косъм от крадец в отсрещния край. На свой ред крадецът грабна скамейка и я стовари върху двама стражи, които пък си го изкараха на първите пиячи наблизо. И като се почна — след миг-два всеки се биеше с цел да си излее яда, да си разчисти старите сметки или просто да си пробие път към някоя врата.

Ринсуинд беше безмилостно замъкнат под барплота. Там съдържателят седеше върху торбите си с пари, кръстосал две мачетета върху коленете си, и спокойно си пийваше. Само понякога сгушваше глава в раменете си от трясъка на потрошените маси и столове.

Преди да бъде измъкнат навън, Ринсуинд успя да зърне Библиотекаря. Макар че наподобяваше космат гумен чувал, напълнен с вода, орангутанът не отстъпваше по тегло и обхват на всеки мъж в кръчмата. В момента седеше върху раменете на един страж и с умерен успех се опитваше да му отвърти главата от шията.

Ринсуинд обаче беше по-угрижен от факта, че го влачат по стълбата към горния етаж.

— Мила госпожице! — възкликна той отчаяно. — Какво си намислила?

— Има ли как да излезем на покрива?

— Да. А какво носиш в тази кутия?

— Шът!

Тя спря при завоя на мърлявия коридор и пръсна на пода шепа малки метални предмети. Всеки се състоеше от четири заварени пирона — както и да ги пуснеш, едното острие винаги ще стърчи нагоре.

Тя огледа критично дръжката на най-близката врата.

— Случайно да си носиш метър-два тел, за да я опънем напреки на коридора? — попита без особена надежда.

Бе измъкнала отнякъде поредния метателен нож и го подхвърляше замислено на дланта си.

— Не ми се вярва — отпаднало я разубеди Ринсуинд.

— Жалко. Моята свърши. Добре, де, да вървим.

— Но защо? Нищичко не съм сторил!

Тя пристъпи до прозореца, изрита навън капаците и поспря с единия крак над перваза.

— Ами чудесно — поощри го. — Остани тук и се обяснявай със стражниците.

— А те защо са те подгонили?

— Нямам представа.

— О, я стига! Сигурно има все някаква причина!

— Причини има предостатъчно. Само не знам коя са си избрали този път. Идваш ли?

Ринсуинд се поколеба. Личните стражи на Патриция не бяха прочути с грижите си за благополучието на широката общественост. Предпочитаха направо да отсичат разни телесни части. Май се дразнеха дори от факта, че в обозримата Вселена има и други хора освен тях. А опита да им избягаш смятаха за провинение, заслужаващо най-тежката разплата.

— Мисля, че е по-добре да дойда с теб — кавалерски отсъди Ринсуинд. — Само момиче може да пострада в този град.

Смразяваща мъгла се стелеше по улиците на Анкх-Морпорк. Факлите на уличните продавачи образуваха малки светещи кълба в задушаващите валма.

Момичето надникна зад един ъгъл.

— Отървахме се от тях. Престани да трепериш. Вече си в безопасност.

— Насаме с маниакална убийца ли? — сподели мнението си Ринсуинд. — Много се радвам.

Тя се поотпусна и му се ухили.

— Наблюдавах те. Преди около час се боеше, че бъдещето ти ще бъде скучно и лишено от интересни случки.

— Аз си го искам скучно — горчиво сподели той. — Боя се само, че ще бъде твърде кратко.

— Обърни се с гръб към мен — заповяда тя и се мушна в тясна пресечка.

— За нищо на света — отказа Ринсуинд.

— Ще си сваля дрехите.

Той тутакси се извърна почервенял. Зад него се чу шумолене, лъхна го ухание. След малко тя му разреши:

— Можеш да гледаш.

Ринсуинд отвори очи. Момичето вече носеше престорено скромна рокля с бели дантели и умело буфонирани ръкави. Той зяпна. И осъзна с безжалостна яснота, че досега е затъвал в простички, умерени проблеми, от които е можел да се измъкне при първия сгоден случай, като си плюе на петите с летящ старт, но занапред… Мозъкът му вече пращаше трескави сигнали към мускулите за спринтиране, но преди да стигнат до целта си, момичето пак го докопа за ръката.

— Няма защо да се изнервяш толкова — увери го мило. — Сега да го погледнем това нещо…

Тя свали капака от кръглата кутия в безволно отпуснатите ръце на Ринсуинд и извади шапката на Архиканцлера.

Октарините по нея пламтяха във всичките осем цвята на спектъра. Създаваха в мъгливата уличка такива отблясъци, че без магия би ги постигнал само най-досетливият режисьор по специалните ефекти, и то с помощта на всевъзможни филтри. Момичето вдигна шапката високо на изпънатите си ръце и се образува пъстра мъглявина, каквато малцина виждат без употреба на забранени вещества.

Ринсуинд полека се свлече на колене, а тя го изгледа с недоумение.

— Да не ти омекнаха краката?

— Не, заради… заради шапката е. Това е шапката на Архиканцлера — обясни той прегракнал. Изведнъж присви очи и кресна: — Откраднала си я!

Изправи се криво-ляво и посегна към искрящата периферия.

— Това е шапка и нищо повече — отвърна момичето.

— Дай ми я веднага! Жените не бива да я докосват! Тя принадлежи на магьосниците!

— Ама ти защо се палиш толкова?

Ринсуинд отвори уста да отговори. После я затвори.

Искаше да каже: „Това е шапката на Архиканцлера, не виждаш ли? Носи я предводителят на всички магьосници. И образно казано, носят я всички магьосници… поне в мечтите си, де, защото всички до един се стремят да я сложат на главите си. Тя е символът на организираната магия, острието на професията, един вид…“

И така нататък. Ринсуинд научи за шапката още през първия си ден в Университета и знанието потъна в тогава податливия му ум като оловен къс в конфитюр. Не бяха много нещата на този свят, в които можеше да бъде сигурен, но не се съмняваше, че шапката на Архиканцлера е важна. Може би дори магьосниците имат нужда от малко вълшебна светлинка в живота си.

— _Ринсуинд_ — изрече шапката.

Той се облещи към момичето.

— Тя ми проговори!

— Все едно чуваш гласа направо в главата си, нали?

— Да!

— И на мен ми говори така!

— Но тя знае името ми!

— _Разбира се, че го знаем, глупчо. Нали уж сме магическа шапка?_

Гласът на шапката не само звучеше някак платнено, но и с хорови отзвуци, сякаш прекалено много гласове се обаждаха едновременно в почти пълен синхрон.

Ринсуинд се опомни.

— О, велика и чудесна шапко — подхвана надуто, — порази това самонадеяно момиче, което е имало дързостта, не, нагл…

— _Я да млъкваш! Тя ни открадна, защото ние й заповядахме. Благодарение на нея избягахме на косъм._

— Но тя е… — запъна се Ринсуинд. — Тя е от женското изповедание… — промърмори уклончиво.

— _Същото може да се каже и за майка ти._

— Е, да, ама тя е избягала още преди да се родя — смотолеви Ринсуинд.

— _От всички долнопробни кръчми в града ти избра да влезеш тъкмо в онази, където е седял той!_ — оплака се шапката.

— Не можах да намеря друг магьосник — оправда се момичето. — Той ми се стори подходящ. Има си надпис „Магесник“ на шапката и каквото още се полага.

— _Не вярвай на всичко прочетено. Бездруго е късно да търсим. Нямаме много време._

— Чакайте, чакайте — припряно се намеси Ринсуинд. — Какво става тук? Искала си да те открадне? И защо нямаме много време? — Той обвинително посочи шапката. — Впрочем как тъй си решила да бъдеш открадната, от теб се иска да си върху… върху главата на Архиканцлера! Церемонията беше тази вечер, аз също трябваше да съм там…

— _В Университета се случва нещо страшно. Жизненоважно е да не бъдем върнати там, схвана ли? Ти трябва да ни отнесеш в Клач, където има един, достоен да ни носи._

— Защо?

Ринсуинд вече долавяше някаква много смущаваща нотка в гласа — сякаш беше невъзможно да не му се подчиниш, защото възвестяваше предначертанията на съдбата. Ако му заповядаше да скочи от някой зъбер, Ринсуинд вероятно щеше да е на половината път към подножието, преди да му хрумне, че е можел и да не се вслуша.

— _Наближава гибелта на цялото магьосничество._

Ринсуинд се огледа гузно.

— Но защо?

— _Защото идва краят на света._

— Какво, пак ли?!

— _Сериозно говоря_ — кисело го увери шапката. — Победата на Ледените великани, Апокралипсисът, Последната вечеря на боговете и каквото още си представиш.

— А ние можем ли да го предотвратим?

— _По този въпрос бъдещето е неясно._

Сгърченото от безнадежден ужас лице на Ринсуинд се изглади.

— Това някаква гатанка ли е?

— _Няма ли да е по-лесно, ако просто вършиш каквото ти се каже и не се мъчиш да вникваш в положението?_ — предложи шапката. — Млада госпожице, сега пак ще ни сложиш в нашата кутия. Скоро мнозина ще тръгнат да ни търсят.

— Ей, задръж така! — примоли се Ринсуинд. — От години те виждам, но досега не си приказвала.

— _Не се налагаше да казвам нищо._

Той кимна. Стори му се логично.

— Хайде да я пъхаме в кутията и да се махаме — настоя момичето.

— Покажи малко почтителност, млада госпожице — надменно я посъветва Ринсуинд. — По една случайност говориш за символа на магьосничеството с корени в далечното минало.

— Ами тогава ти си я носи — сопна се крадлата.

— Постой малко! — викна Ринсуинд.

Претичаха по уличката и се шмугнаха в друга между две къщи, килнали се толкова пиянски, че покривите им се докосваха. Тя спря.

— Сега пък какво има?

— Ти си мистериозният крадец, нали? Всички си шушукат как измъкваш разни неща от заключени стаи и каквото още си вършила. Не си представях, че си такава…

— Нима? — студено промълви момичето. — В какво е разликата?

— Ами например ти си… по-нисичка.

— Я да вървим!

Факлите, поначало разположени нарядко по улиците, тук липсваха напълно. Пред двамата имаше само настръхнала тъма.

— Искам да продължим — натърти момичето. — От какво се уплаши пак?

Той си пое дъх.

— От убийци, грабители, крадци, биячи, джебчии, взломаджии, измамници, насилници и обирджии. Каниш се да навлезеш в Сенките![8]

— Вярно, но там никой няма да нахълта, за да ни издирва.

— О, ще влезе, но няма да излезе — поправи я Ринсуинд. — Същото се отнася и за нас. Хубава млада дама като теб… направо не ми се мисли… като знам що за типове има там…

— Но нали и ти ще дойдеш, за да ме закриляш — напомни засмяна тя.

На Ринсуинд му се причу тропот на ботуши от близките улици.

— Да знаеш — въздъхна той, — тъкмо това очаквах да кажеш.

„И такива пътища трябва да извърви човек — мислеше си Ринсуинд. — А по някой от тях може да хукне с все сила.“

В тази мъглива пролетна нощ Сенките тъмнееха така, че не бихте могли да прочетете описанието как Ринсуинд се мъкнеше по криволичещите улици. Затова ще вдигнем гледната точка над покривите и гората от не съвсем прави комини, за да се порадваме на няколко мъждукащи звездички през мътилката. Ще се постараем да пренебрегнем звуците, долитащи отдолу — мекото топуркане, втурването, влажното хрущене, стенанията, заглушените вопли. Защо да не допуснем, че някакъв див звяр броди из квартала, след като е бил подложен на двуседмична диета?

Някъде по средата (никога не е била съставяна точна карта на Сенките) има малък двор. Тук поне са сложили факли на стените, но и тяхната светлина е като всичко останало — гадно червенееща, с тъмна сърцевина.

Ринсуинд залитна в двора и потърси опора в стената. Момичето пристъпи след него в здрача, напявайки си нещо под носа.

— Добре ли си? — попита тя.

— Нърргх… — отвърна той.

— Моля?

— Онези мъже… само как го срита в… и когато ги сграбчи за… и намушка оногова в… Ти коя си, а?

— Името ми е Конина.

Ринсуинд я позяпа безизразно.

— Съжалявам, нищо не ми говори.

— Не съм в града от много време.

— Да, не вярвах да си от местните хора. Щеше да се разчуе.

— Отседнала съм тук. Да влезем.

Ринсуинд се озърна към мърлявия прът, едва осветен от пушещите съскащи факли. От него пътниците трябваше да научат, че странноприемницата зад тясната врата се нарича „Тролска кратуна“.

Мнозина може би си въобразяват, че „Кърпеният барабан“, станал сцена на недостойни схватки само преди час, е съвсем пропаднало заведение. Всъщност си беше една много почтена долнопробна кръчма. Клиентелата се отличаваше с грубовато достойнство — ако ще да се избиваше нехайно помежду си, не влагаше злоба в това развлечение. Там някое дете можеше да влезе най-нахакано за чаша лимонада и да не си докара по-лоша беля от шамар, когато майка му чуе неговия твърде обогатен речник. В по-кротките вечери, стига да се знаеше, че Библиотекарят няма да намине, съдържателят слагаше дори паници с печени фъстъци на бара.

„Тролска кратуна“ беше същинска помийна яма в сравнение с „Кърпеният барабан“. Тукашните посетители, ако се превъзпитаха, поизмиеха и почистеха до неузнаваемост, току-виж, биха могли да минат за най-зловредните отрепки на човечеството. А в Сенките отрепката си заслужава напълно прозвището.

Между другото нещото върху пръта не беше табела. Когато решиха да нарекат свърталището „Тролска кратуна“, изобщо не проявиха чувство за хумор.

Уплашен до прималяване, притиснал мърморещата кутия за шапки до гърдите си, Ринсуинд прекрачи прага.

Тишина. Тя ги обгърна заедно с плътния дим от десетина смеси, предназначени да превръщат мозъка в стърган кашкавал. Недоверчиви очички надничаха през пушилката.

Два зара изтракаха и спряха по средата на маса. Шумът като че беше излишно силен, а заровете вероятно не показваха щастливото число на Ринсуинд.

Остро усещаше погледите на няколко десетки пиячи, докато следваше скромната и стряскащо дребничка фигурка на Конина в свърталището. Озърташе се с ъгълчетата на очите си към ухилените мъжаги, които биха го убили, без да се замислят… може би защото мисленето ги затрудняваше прекомерно.

По-достолепна кръчма би имала барплот, но тук се виждаха само наредени тумбести шишета от черно стъкло и две-три бурета на подпори.

Мълчанието се затягаше като примка. „Всеки миг“ — напомни си Ринсуинд.

Грамаден дебелак, покрил тялото си само с мъхнат кожен елек и кожена набедрена превръзка, избута назад табуретката си, изправи се тромаво и намигна гнусничко на сътрапезниците си. Устата му се отвори като дупка с рамка.

— Мъж ли си търсиш, малката?

Тя отметна глава назад, за да го огледа.

— Моля ви, дръпнете се от пътя ми.

Кикотът се изви като змия из леговището. Конина стисна устни, сякаш тресна капак.

— А, тъй бива — загъргори дебелакът, — много си падам по наперени моми…

Ръката й се стрелна в бяла неясна мъгла, спираше тук-там по тялото му за частици от секундата. Мъжагата постоя невярващ, изгрухтя тихо и бавно се свлече.

Ринсуинд се присви, когато всички останали се приведоха напрегнато напред. Инстинктът му подсказваше да побегне, но си знаеше, че тъкмо така ще си навлече неминуема гибел. Бе попаднал в Сенките. Каквото и да му се случеше, щеше да го сполети тук, на място. Тази мисъл никак не го ободри.

Една длан затисна устата му. Пръсти измъкнаха кутията от ръцете му.

Конина се завъртя край него, вдигнала полите си, за да уцели точно с пета мишена зад кръста на Ринсуинд. Някой изскимтя в ухото му и пльосна на пода. Момичето завърши пируета, докопа две шишета, отчупи дъната им в ръба на лавицата и отново стъпи на пода, насочила назъбените краища към клиентите на кръчмата. Оръжието се наричаше „морпоркски кинжал“ на уличния жаргон.

Пред тази гледка типовете загубиха всякакъв интерес към Конина.

— Някой грабна шапката — изфъфли Ринсуинд с пресъхнали устни. — И се измъкна през задната врата.

Момичето го прониза със сърдит поглед и хукна към вратата. Тълпата се раздели по рефлекс, както акулите отстъпват пред освирепял свой събрат. Ринсуинд побърза да се шмугне след Конина, преди да са си съставили мнение и за него.

Изхвърчаха в друга уличка и се втурнаха по нея. Ринсуинд се мъчеше да не изостане от момичето. Не забравяше, че гонещите я обикновено настъпваха разни остри предмети. Той не беше уверен дали тя ще се сети, че е на нейна страна, каквото и да означаваше това в момента.

Ръмеше рехав умърлушен дъждец. А в края на уличката се виждаше синкаво сияние.

— Чакай!

Ужасът в гласа му я накара да забави крачка.

— Какво не е наред?

— Защо и той е спрял?

— Ей сега ще го попитам — решително заяви Конина.

— А защо е целият в сняг?

Тя се обърна към него с ръце на хълбоците, а единият й крак потропа от досада по влажния калдъръм.

— Ринсуинд, познавам те само от един час, но вече не мога да повярвам, че си оцелял досега!

— Да, ама точно това съм направил, нали? Имам нещо като дарба. Питай когото щеш. Пристрастен съм.

— Към какво?

— Към живота. Увлякох се на млади години и не искам да се отказвам от този порок. Повярвай ми, има нещо сбъркано!

Конина се озърна към силуета, обгърнат от синкав ореол. Човекът май се взираше в онова, което държеше.

А по раменете му се трупаше сняг като обилен пърхот. Смъртоносен пърхот. Ринсуинд имаше изострен усет към подобни положения, затова подозираше, че мъжът се е пренесъл в свят, където никакъв шампоан не помага срещу сполетялата го напаст.

Промъкнаха се покрай лъщяща от капки стена.

— Да, странна гледка — призна Конина.

— Говориш за личната му виелица ли?

— Не виждам да се притеснява. Дори се усмихва.

— Усмивката му е доста замръзнала.

Украсените с ледени висулки ръце на човека бяха вдигнали капака на кутията и блясъкът на октарините се отразяваше в чифт алчни очи, обрамчени със скреж.

— Познаваш ли го? — попита Конина.

Ринсуинд вдигна рамене.

— Виждал съм го. Наричат го Лари Лисугера или Фези Пора, нещо такова. Просто краде. Той е безобиден.

— Изглежда въз студеничък — потръпна момичето.

— А, предполагам, че душата му сега е на по-топло място. Как мислиш, дали да не затворим кутията?

— _Вече е безопасно_ — обади се гласът от сиянието. — Така ще погинат всички врагове на магьосничеството.

Ринсуинд нямаше никакво намерение да се доверява на шапката.

— Имаме нужда от нещо дълго — промърмори той, — за да затворим капака. Да речем, нож. Не ти ли се намира?

— Гледай на другата страна — предупреди го Конина. Последваха шумолене и поредният ароматен полъх. — Можеш да се обърнеш.

Ринсуинд получи дълъг трийсетина сантиметра метателен нож. Пое го внимателно. По острието още искряха мънички парченца метал от последното точене.

— Благодаря. — Изгледа я за миг. — Да не съм ти взел последния?

— Имам си.

— Бях готов да се хвана на бас.

Той посегна предпазливо с ножа. Щом острието доближи кутията, побеля и от него се вдигнаха изпарения. Ринсуинд изскимтя лекичко, защото студът проникна и в ръката му — изгарящ, пронизващ студ, който пропълзя до рамото и безмилостно посегна към мозъка му. Ринсуинд принуди скованите си пръсти да се размърдат и мъчително помести капака с върха на ножа.

Сиянието избледня. Снегът премина в лапавица, после се стопи в дъждец.

Конина го избута и взе кутията от замръзналите ръце.

— Жалко, че няма какво да сторим за този тип. Някак не е редно да го зарежем така.

— Няма да ни се сърди — убедено заяви Ринсуинд.

— Да, но нека поне го облегнем на стената.

Той кимна и хвана замръзналия крадец за ледената ръка. Хлъзгавата повърхност се изплъзна от пръстите му и тялото падна по гръб на калдъръма.

Натроши се.

Конина сведе поглед към парчетата.

— Гъррр…

По-назад в уличката настана някакво суетене при задната врата на „Тролска кратуна“. Ринсуинд едва успя да забележи как ножът беше изтръгнат от ръката му и запратен покрай ухото му в права траектория през двайсетината метра до рамката на вратата. Надничащият мъж тутакси се прибра вътре.

— Да се махаме — настоя Конина и закрачи припряно по уличката. — Къде да се скрием? У вас може ли?

— Ами аз, общо взето, нощувам в Университета — осведоми я Ринсуинд, подтичвайки, за да не изостане.

— _Не бива да се връщаш в Университета_ — изръмжа шапката от кутията си.

Ринсуинд кимна с разсеяно съгласие. Идеята поначало не го въодушевяваше.

— Пък и там не пускат жени след свечеряване — добави той.

— А преди това?

— И преди това не пускат.

— Глупаво е — въздъхна Конина. — Впрочем защо вие, магьосниците, сте против жените?

— Нямаме нищо против — понамръщи се Ринсуинд, — стига да не са наблизо.

Неприятни сивкави кълба се стелеха из пристаните на Морпорк, капеха от такелажите на корабите, увиваха се около килнатите покриви, сгъстяваха се из уличките. Някои казваха, че нощем доковете са по-опасни и от Сенките. Двама грабители, промъкващ се крадец и човек, който просто потупа Конина по рамото, за да я попита нещо, вече се убедиха в правдивостта на това твърдение.

— Имаш ли нещо против да ти задам един въпрос? — подхвана отдалеко Ринсуинд и прекрачи през окаяния минувач, потънал в собствения си свят на болката.

— Е?

— Само че не ми се иска да те обидя.

— Е?

— Но няма как да не забележа…

— Хъм?

— Доста грубичко се отнасяш с непознатите…

Ринсуинд се присви, но нищо не му се случи.

— Защо се търкаляш по земята? — сприхаво попита Конина.

— Извинявай.

— Знам какво си мислиш. Не зависи от мен, метнала съм се на баща си.

— Че кой ли е той? Да не е Коен Варварина?

Ринсуинд се ухили, за да покаже недвусмислено, че е пуснал шегичка. Или поне устните му отчаяно се извиха в полумесец.

— Не виждам нищо смешно, магьоснико.

— Какво?!

— Казах ти, не зависи от мен.

Устните му пошаваха беззвучно.

— Извинявай, но дали те разбрах правилно? Баща ти наистина ли е Коен Варварина?

— Да. — Момичето се озъби насреща му. — Всеки трябва да си има баща. Дори такъв като теб… — Тя надникна зад ъгъла. — Чисто е. Ела. — Закрачиха по мокрия калдъръм и тя добави: — Твоят трябва да е бил магьосник, а?

— Не виждам защо ти хрумна това. Не е разрешено магьосничеството да се предава по наследство.

Ринсуинд помълча замислено. Познаваше Коен, дори бе гостувал на една от женитбите му за момиче горе-долу на възрастта на Конина. На Коен поне не можеше да му се отрече, че използваше всичките шестдесет минути във всеки час от живота си.

— Мнозина биха искали да приличат на Коен — отбеляза той. — Все пак е най-добрият боец, най-великият крадец…

— Мнозина мъже биха искали да са като него — троснато го поправи Конина, облегна се на стената и се вторачи ядосано в него. — Виж какво, има си сложна думичка, каза ми я една стара вещица… ама не я помня… Вие, магьосниците, сигурно се оправяте по-добре с трудните думи.

Ринсуинд поумува и си опита късмета.

— Да не е „мармалад“?

Тя завъртя глава раздразнено.

— Не, бе, означава, че приличам на родителите си.

Той сви вежди от умствено напрежение. Не беше много вещ по въпроса за родителите.

— А, значи „клептоманка“? Или „рецидивистка“?

— Не, сетих се. Наследственост. Вещицата ми обясни всичко. Майка ми е била танцьорка в храма на някакъв си побъркан бог, баща ми я спасил и… поживели заедно. Познатите ни разправят, че по лицето и фигурата приличам на нея.

— Късметлийка си — подхвърли Ринсуинд в немощен опит за любезност.

Конина се изчерви.

— Дори да е тъй, от него имам сухожилия, с които можеш да влачиш кораб, рефлекси като на змия върху горещ котлон, непреодолимо желание да крада разни вещи и ужасяващия копнеж, щом срещна някого, да забия в окото му нож от трийсетина метра. Мога, да знаеш — заяви тя с намек за гордост.

— Леле…

— А това май отблъсква мъжете.

— Предполагам — унило се съгласи Ринсуинд.

— Щом ме опознаят, трудно ми е да задържа някое гадже.

— Освен за гърлото — допусна той.

— С такъв характер не успявам да завържа по-близко познанство.

— Разбирам — увери я Ринсуинд. — Но пък е много подходящ, ако желаеш да бъдеш знаменит варварски вожд.

— Не и ако стремежът ми е да бъда фризьорка.

— А-а…

Погледаха смълчани мъглата. Конина въздъхна.

— Фризьорките-варварки едва ли са много търсени — сподели догадката си Ринсуинд. — Не вярвам, че някой би искал измиване на главата с последващото й отсичане.

— Само че щом зърна комплект за маникюр, и ме обзема ужасната мания да размахам двуръчна ножичка… меч, де. Оплете ми се езикът.

И той въздъхна.

— Знам какво ти е на душата. Аз пък исках да стана магьосник.

— Но нали си тъкмо магьосник?

— Да, разбира се, но…

— Тихо!

Ринсуинд се усети притиснат до стената, където струйка кондензирана мъгла необяснимо как започна да се стича точно под яката му. А в ръката на Конина сякаш по чудо се появи широк метателен нож. Тя дебнеше като четирикрак или (което е още по-лошо) двукрак звяр от джунглата.

— Какво… — замънка Ринсуинд.

— Млъкни! — изсъска тя. — Нещо идва насам!

С едно грациозно движение тя се изправи, завъртя се на пета и метна ножа.

Чу се глух ехтящ удар.

Конина се вторачи. Може би за пръв път героичната кръв, бушуваща във вените й и давеща всеки неин шанс да прекара живота си в розова престилка, се поддаде на недоумението.

— Току-що убих един дървен сандък — сподели момичето.

Ринсуинд надникна.

Багажът стоеше на подгизналата улица с още трепкаща в капака му дръжка и зяпаше Конина. После леко промени позата си със сложно танго на безбройните крачета и се взря в Ринсуинд. По сандъка нямаше нищо освен ключалка и панти, но умееше да впива поглед по-добре и от игуана. А опреше ли до изразяване на оскърбени чувства, някой подритнат от стопанина си кокер-шпаньол можеше само да диша прахта на Багажа.

— Какво е това? — прошепна свирепо Конина.

— Ами Багажът — отегчено я просвети Ринсуинд.

— Твой ли е?

— Всъщност не, но някак ми принадлежи…

— Опасен ли е?

Багажът пак пристъпи на място, за да я погледне.

— Има две мнения по въпроса — започна Ринсуинд. — Някои твърдят, че е опасен, други възразяват, че е изключително опасен. А ти как мислиш?

Багажът леко надигна капака си.

Бе изработен от мъдро крушово дърво, толкова магическо растение, че вече бе измряло почти навсякъде по Диска и оцеляваше само на едно-две места. Приличаше на бурените, които растат в ямите от бомбени взривове — можеше да процъфтява само там, където са били прахосани неимоверни количества магия. По традиция жезлите на магьосниците също се правеха от мъдро крушово дърво.

Сред вълшебните свойства на Багажа едно беше особено праволинейно — следваше навсякъде оногова, когото бе приел за свой собственик, без оглед на измерения, страна, вселена или време. Навсякъде. Да се отървеш от него не беше по-лесно, отколкото да излекуваш грип за секунда.

Освен това Багажът стигаше до крайности в закрилата на притежателя си. Няма подходящи думи да се разясни поведението му на всички останали обитатели на този свят, но ако започнем с „кръвожадна злоба“, началото не е лошо.

Конина се вгледа напрегнато в капака. В момента много приличаше на уста.

— Аз избирам „смъртно опасен“ — реши тя.

— Обича чипс — сподели още сведения Ринсуинд и се поправи: — Е, това е силно казано. Но поне го яде.

— А обича ли хора?

— О, яде и тях. Досега май станаха петнайсетима.

— Лоши ли бяха или добри?

— Просто мъртви според мен. А, да, пере ми дрехите — слагам ги вътре и после ги взимам чисти и изгладени.

— Не са ли оплискани с кръв?

— Знаеш ли, тъкмо това е най-смахнатото…

— Смахнато ли? — повтори момичето, без да откъсва поглед от Багажа.

— Така си е, защото вътрешността му не остава една и съща, в известен смисъл е многоизмерна и…

— Как е настроен спрямо жените?

— Изобщо не е придирчив. Е, миналата година изяде книга със заклинания. Мусеше се три дни, накрая я изплю.

— Ама че ужас… — промълви Конина и отстъпи заднешком.

— Абсолютно си права — подкрепи я Ринсуинд.

— Не, бе, говоря за това как зяпа!

— Голям майстор е, нали?

— _Трябва да отпътуваме към Клач_ — напомни гласът от кутията за шапки. — Някой от тези кораби ще свърши работа. Възползвайте се.

Ринсуинд се взря в неясните, обвити от мъгла силуети под гората от мачти, въжета и прибрани платна. Тук-там сигнален фенер пробиваше мъждива дупка в мътилката.

— Как да не се подчиниш, а? — подхвърли Конина.

— Опитвам се — сподели Ринсуинд, по чието чело избиваше пот.

— _Качвайте се веднага_ — заповяда шапката и краката на Ринсуинд се затътриха без намесата на волята му.

— Защо постъпваш така с мен? — завайка се той.

— _Защото нямам друг избор. Повярвай ми, ако можех да си осигуря в момента магьосник осма степен, щях да предпочета него. Не бива да бъда носена!_

— Че защо? Нали си шапката на Архиканцлера?

— _А чрез мен говорят всички Архиканцлери от миналото. Аз съм самият Университет. Аз съм Традицията. Аз съм символът на магията, овладяна от хората… и няма да бъда носена от магизточник! Не бива отново да има магизточници! Светът е твърде похабен, за да ги понесе!_

Конина се прокашля и попита сдържано:

— Ти схвана ли поне нещичко?

— Разбрах това-онова, но не ми се иска да повярвам — призна Ринсуинд.

Краката му оставаха като заковани за калдъръма.

— _Нарекоха ме „фасада“! Тлъст магьосник, готов да предаде всичко, в името на което съществува Университетът, си позволи да ме нарече „фасада“! Ринсуинд, повелявам ти, на теб също, госпожице! Служете ми вярно и ще сбъдна най-съкровените ви желания._

— Че как ще сбъднеш желанията ми, щом наближава свършекът на света?

Шапката май се замисли.

— _Добре, де, нямаш ли съкровено желание, което може да бъде сбъднато за две-три минути?_

— Ей, ти как успяваш да правиш магии? Нали си…

Ринсуинд не си позволи да продължи.

— _Аз съм самата магия. Правилната магия. Пък и няма как две хилядолетия наред да те носят мнозина от най-великите магьосници, без да понаучиш нещичко от тях. А сега… Да бягаме. Достолепно, разбира се._

Ринсуинд се вторачи жално в Конина, но тя вдигна рамене.

— Не искай съвет от мен. Това ми намирисва на приключение. Опасявам се, че съм обречена да ги преживявам. Какво друго да очакваш от генетиката[9]?

— Но аз не се справям добре с приключенията! Повярвай ми, сполетяха ме десетки! — разхленчи се той.

— _Ето, имаш опит_ — похвали го шапката.

— Не ме разбра. Аз съм жалък страхливец и винаги бягам. — Ринсуинд дишаше тежко. — Опасността ме е гледала в тила… сигурно стотици пъти!

— _Не искам от теб да си навличаш опасности._

— Чудесно!

— _Искам да стоиш настрана от опасностите._

Той се прегърби унило.

— Но защо точно аз?

— _За доброто на Университета. За честта на магьосничеството. За благото на света. За сбъдването на желанията ти. А ако не се подчиниш, жив ще те замразя._

Ринсуинд едва не въздъхна от облекчение. Не понасяше леко опитите да бъде подкупен, поласкан или призован да изпълни дълга си. Но заплахите… Тук стъпваше на позната територия. Заплахите не го смущаваха.

В Деня на малките богове слънцето изгря като недоварено яйце. Мъглата се виеше из Анкх-Морпорк на златисто-сребърни ивици — мокра, топла, тиха. Наоколо в равнината отекваше далечен грохот на пролетни гръмотевици. И май беше твърде задушно за този сезон.

Магьосниците имаха навика да се успиват. Тази сутрин обаче мнозина се бяха надигнали рано от леглата си и бродеха безцелно по коридорите. Усещаха промяната и с костите си.

Университетът се насищаше с магия.

Естествено поначало си беше пълен с магия, но тя беше стара, привична и уютна, не по-опасна и вълнуваща от чифт пантофи. Само че сега през древния градеж се просмукваше нова магия, ръбата, чепата и жизнена, ярка и студена като сиянието на комета. Нахълтваше през камъните и пращеше по ъглите като статичен заряд в найлоновия килим на Сътворението. Бръмчеше и съскаше. Накъдряше магьоснически бради, изскачаше на струйки октаринов дим от пръсти, които поне три десетилетия не бяха правили нищо по-загадъчно от безобидни светлинни илюзии. Как да опишем въздействието й тактично и не прекалено пошло? Повечето магьосници се чувстваха като старец, срещнал прекрасна млада жена, който с ужас, удоволствие и изумление открива, че плътта му е не по-малко готова и настървена от духа.

По коридорите на Университета се шепнеше една дума: „Магизточник!“

Неколцина скришом опитваха заклинания, с които не се справяха от години, и стреснати наблюдаваха съвършения резултат. Отначало притеснени, после уверени, накрая с викове и вопли започнаха да се замерят с огнени кълба, да вадят живи гълъби от шапките си и да предизвикват дъжд от пъстри безплътни пайети.

Магизточник! Един-двама достолепни старци, които до този ден съгрешаваха най-много като изяждаха жива стрида, се направиха невидими и се прокрадваха след прислужничките, които чистеха стаите.

Магизточник! Неколцина от по-дръзките опитаха с древните заклинания за летене и вече се рееха непохватно под гредите на тавана.

Магизточник!

Единствен Библиотекарят не се поддаде на манията, обзела ги по времето за закуска. Погледа лудориите им, цупейки подвижните си устни, после се понесе начумерен на четири крака към Библиотеката. Ако някой си бе направил труда да тръгне след него, щеше да чуе как залоства вратата.

Вътре се бе спуснала мъртвешка тишина. Книгите вече не беснееха. Уплахата отмина, вече потъваха в дълбоките тихи води на смазващия ужас. Свиваха се по лавиците като безброй втрещени зайци.

Дълга космата ръка се протегна и сграбчи „Пълний лексикон на Магиъйта с наставленийъ за премъдрите“ от Касплок, преди томът да се е отдръпнал, уталожи страха й с дългопръста длан и отвори на буква М. Библиотекарят приглади треперещите листове и плъзна дебел нокът надолу по страницата.

Магизточник — същ. (митич.). Протомагьосник, проход, дето пропуска нова магийъ в тоз свят. Магьосник, за когото не ще има предели, наложени от телесните му дарби, нито от Предопределението, нито дори от Смъртта. Както гласят по-стари писания, нявгаш имало магизточници в младостта на света, ала вече ги няма за радост. Ибо не е отредено човеку да бъде магизточник, а завръщането му може да възвести Края на света… Ако Творецът бе пожелал да направи людете подобни на божествата, щеше да ги надари с криле. Вж. Апокралипсисът, Легендата за Ледените великани, Последната вечеря на боговете.

Библиотекарят прочете и препратките, върна се на първата бележка и дълго я гледа с хлътналите си тъмни очи. Грижливо прибра книгата на мястото й, промъкна се под бюрото си и се покри с одеялото презглава.

А в галерията над Голямата зала Кардинг и Спелтър наблюдаваха сценките с коренно различни чувства от неговите.

Застанали един до друг, биха подсетили всекиго за числото 10.

— Какво става? — промърмори Спелтър.

След безсънната нощ трудно събираше мислите си.

— Магията нахлува в Университета — обясни Кардинг. — В това е същността на магизточника, той е проводник на магия. И то истинска, момчето ми. Не овехтелите тъпотии, с които сме се задоволявали през последните векове. Това е началото на… на…

— На ново… ъ-ъ… начало ли?

— Именно. Време на чудеса, на… на…

— О, да. Anus[10] mirabilis!

Кардинг се намръщи.

— Да, нещо подобно — изсумтя накрая. — Интересно боравиш с думите.

— Благодаря ти, братко.

По-старшият магьосник като че не обърна внимание на дръзката фамилиарност. Облегна се на украсения с резба парапет и обходи с поглед зрелището. Ръката му по навик потърси кесийката за тютюн, но спря. Той се ухили и щракна с пръсти. В устата му се появи запалена пура.

— Отдавна не успявах да го направя — проточи Кардинг. — Настъпват големи промени, момчето ми. Онези долу още не са се усетили, но свърши времето на ордените и степените. Те бяха само… купонна система. Вече нямаме нужда от тях. Къде е малкият?

— Още спи… — започна Спелтър.

— Тук съм — обади се Коин.

Стоеше под сводестия проход към покоите на магьосниците, стиснал октироновия жезъл, който стърчеше три глави над него. Мънички жилки жълт пламък се плъзгаха по матовата черна повърхност, толкова тъмна, че изглеждаше процеп в тъканта на света.

Спелтър долови как златните очи проникват в главата му и сякаш разстилат свитъка на най-потайните му мисли.

— Аха — забърбори той с глас, който според него беше весел и дружелюбен, но всъщност звучеше като предсмъртно хриптене, — както виждам, вече си… ъ-ъ… станал.

— Мило момче… — подхвана и Кардинг.

Коин го удостои с дълъг вледеняващ поглед.

— Видях те снощи. Ти могъщ ли си?

— Съвсем умерено — увери го Кардинг, навреме припомнил си склонността на момчето да смята магьосничеството за смъртоносна игра на дама. — И съм убеден, че не мога да се меря по могъщество с теб.

— Ще бъда ли Архиканцлер, каквато е съдбата ми?

— О, непременно — заяви Кардинг. — Изобщо няма съмнение. Може ли да разгледам твоя жезъл? Колко интересни фигури…

Той посегна с пухкавите си пръсти.

Бездруго погазваше добрите обноски. Никой магьосник не би помислил да докосне жезъла на друг без изричното му съгласие. Но твърде много хора не желаят да повярват, че децата принадлежат към човешката раса, и смятат, че нормалната учтивост е неприложима към тях.

Пръстите на Кардинг обвиха черния жезъл.

Спелтър по-скоро усети шума с тялото си, отколкото го чу. Кардинг се затъркаля на кълбо по дължината на галерията и спря в отсрещната стена като торба лой, паднала отвисоко на земята.

— Не прави така — изрече Коин, погледна през пребледнелия Спелтър и добави: — Помогни му да стане. Може би не е пострадал зле.

Ковчежникът защъка припряно и се наведе над Кардинг, който дишаше на пресекулки и имаше не особено естествен цвят на лицето. Потупа ръката му, докато по-старият магьосник отвори едното си око.

— Видя ли какво стана? — прошепна Кардинг.

— Не знам… Ъ-ъ… А какво стана?

— Жезълът ме ухапа.

— При следващото докосване — делово го осведоми Коин — ще умреш. Разбра ли?

Кардинг надигна глава съвсем леко от страх, че ще се разпадне.

— Веднъж завинаги — заяви той.

— Сега бих искал да разгледам Университета — продължи момчето. — Толкова съм слушал за него…

Спелтър помогна на Кардинг да се изправи с олюляване и го прихвана под мишница, за да подтичват послушно след Коин.

— Никога не докосвай жезъла му — смънка по-старият.

— Вече запомних, че… ъ-ъ… не бива — увери го ковчежникът. — А ти какво усети?

— Някога хапала ли те е отровна змия?

— Не.

— В такъв случай ще си представиш много добре какво усетих.

— Хъм?

— Изобщо не приличаше на ухапване от змия.

Бързаха след решително крачещата фигура. Коин слезе по стълбата и мина през разбитата врата на Голямата зала.

Спелтър се промъкна по-напред, изгарящ от копнеж да му направи добро впечатление.

— Това е Голямата зала — зае се да обяснява. Коин насочи златистия си поглед към него и устата на магьосника пак пресъхна. — Наречена е така, защото е зала, нали се сещаш. И защото е голяма. — Преглътна с мъка. — Голяма зала — повтори в напразен опит да задържи някакви смислени думи в главата си под ослепителния лъч на този поглед. — Направо грамадна, затова я наричаме…

— Кои са тези хора? — посочи Коин с жезъла си.

Скупчените наоколо магьосници, които го гледаха на влизане, се отдръпнаха трескаво, сякаш се прицели в тях с огнехвъргачка.

Спелтър видя какво сочи магизточникът — портретите и статуите на предишни Архиканцлери. С пищни бради и островърхи шапки, с красиво изписани свитъци или тайнствени астрологични принадлежности в ръце, те до един гледаха потомството със суровост, причинена от свирепо самодоволство… или може би хроничен запек.

— Тук съзираш образите на двеста ненадминати магове — поучително изрече Кардинг.

— Не ме интересуват — сподели Коин и жезълът блъвна октаринов пламък.

Ликовете на Архиканцлерите изчезнаха.

— Прозорците са прекалено малки… таванът — твърде висок… всичко е овехтяло…

Магьосниците се проснаха по корем, защото жезълът продължи да изригва огън. Спелтър нахлупи шапката на очите си и се търкулна под една маса, а наоколо се менеше самата плът на Университета. Скърцаше дървесина, пъшкаха камъни.

Някой го тупна по главата и той се разпищя.

— Спри тия глупости! — кресна му Кардинг в шумотевицата. — И си нагласи шапката прилично! Малко повече достойнство!

— Тогава защо и ти се свря под масата? — вкиснато се заяде ковчежникът.

— Трябва да се възползваме от благоприятните възможности!

— Както стана с жезъла ли?

— Ела с мен!

Спелтър се подаде изпод масата и попадна в прекрасен… по-точно в страховито прекрасен нов свят.

Нямаше ги грапавите каменни стени. Нямаше ги потъмнелите греди под тавана, обитавани от сови. Нямаше го пода с объркващите погледа шарки от черни и бели плочки.

Нямаше ги и високо разположените тесни прозорци, леко затъмнени от древна мръсотия. В залата за пръв път проникваха несмущавани от нищо слънчеви лъчи.

Магьосниците се споглеждаха опулено и виждаха не онова, с което бяха свикнали. Безпощадната светлина превърна богатото златно везмо в прашна лъскавина. Показа, че пищните премени са от измърляно и протъркано кадифе. Преобрази чудесните дълги бради в изцапани с никотин плетеници. Издаде, че великолепните диаманти са долнопробни кристалчета. Лъчите проникваха и разкриваха, прогонваха уютните сенки.

Спелтър призна против волята си, че новата гледка не вдъхва почит. И изведнъж се подсети засрамен, че под робата (оръфана и неприятно избледняла, осъзна той гузно, а и с дупки от миши зъби) още носи пантофите, които обу в спалнята си.

Цялата зала се състоеше почти само от стъкло. Където го нямаше, се виждаше мрамор. Пред този разкош Спелтър се почувства съвсем нищожен.

Озърна се към Кардинг и забеляза как блестят очите на по-старшия магьосник, вперени в Коин.

И сред останалите повечето наподобяваха изражението му. Ако магьосниците не се стремяха към могъщество и власт, нямаше да са магьосници. Жезълът ги омая като цяло гнездо кобри, заслушани в дудучето на факир.

Кардинг протегна ръка да докосне рамото на момчето, но се разколеба и само го похвали:

— Чудесно! — Обърна се към другите и вдигна ръце. — Братя мои, при нас дойде маг с величава мощ!

Спелтър подръпна робата му и изсъска:

— Той замалко не те уби!

— И аз предлагам… — Кардинг преглътна — … предлагам да го провъзгласим за Архиканцлер!

Тишината изтрая само миг, избухнаха викове на подкрепа и крясъци на несъгласие. По-назад в тълпата започнаха разгорещени спорове. Стоящите отпред магьосници не бяха толкова склонни да възразяват. Виждаха усмивката на Коин. Беше сияйна и ледена като пълна луна.

Настана раздвижване, един от по-старите магьосници си проби път през гъмжилото.

Спелтър позна Овин Хакардли, постигналия седма степен лектор по магьоснически традиции. Лицето му беше зачервено от гняв освен няколкото бледи петънца от ярост. И когато отвори уста, думите му прогориха въздуха като метнати кинжали, отсечени и резки.

— Ти луд ли си?! Никой освен магьосник осма степен не може да бъде Архиканцлер! И е задължително да бъде избран от останалите старши магьосници след задълбочен съвместен размисъл! (И след надлежните напътствия на боговете, разбира се.) Така повелява традицията! (Ама ха!)

Хакардли бе посветил много години на изучаването на традициите. Магията поначало е двупосочен процес, затова неговите занимания оставяха видими следи във външността му. Изглеждаше крехък като настърган кашкавал. И някак успяваше да произнесе ясно всички препинателни знаци.

Тресеше се от възмущение и долавяше, че около него бързо се разчиства празно пространство. Всъщност се озова във все по-широк кръг от отдалечаващи се магьосници, внезапно обзети от готовността да се закълнат, че го виждат за пръв път в живота си.

А Коин бе вдигнал жезъла си.

Хакардли размаха пръст осъдително.

— Не можеш да ме уплашиш, младежо! — сопна се той. — Колкото ще да си надарен, в магията не стига само талантът. За да се извиси до величие, магьосникът има нужда и от други качества. Например административни умения, мъдрост и…

Коин опря жезъла в пода.

— Традицията важи за всички магьосници, нали?

— Това е неоспоримо! Тя се корени в…

— Но аз не съм магьосник, господин Хакардли.

Старецът се запъна.

— Аха… — Помисли още малко. — Основателен ДОВОД…

— Аз обаче не пренебрегвам значението на мъдростта, проницателността и уместните съвети. Ще бъде чест за мен, ако всички вие склоните да ми помогнете с ценни напътствия. Например… Защо според вас магьосниците не властват над света?

— Какво?

— Въпросът не е толкова труден. В тази зала има… — устните на Коин шавнаха за миг — … четиристотин седемдесет и двама магьосници, вещи в най-сложното изкуство. Но господствате само над стотина декара, заети от твърде безвкусни архитектурни творения. Защо е така?

Старшите магьосници се спогледаха многозначително.

— Дори да е привидно вярно — отвърна след малко Хакардли, — ние, дете мое, владеем области отвъд обсега на мимолетната власт. — Очите му светнаха. — Магията несъмнено може да пренесе съзнанието в други светове на незнайно…

— Да, да — прекъсна го момчето. — Вие обаче сте обградили Университета с високи дебели стени. Защо?

Кардинг прокара език по устните си. Забележително… Хлапето изричаше на глас собствените му мисли.

— Боричкате се за надмощие помежду си — мило продължи момчето, — но отвъд тези стени за каруцаря или търгаша има ли някаква разлика между маг от най-висока степен и обикновен фокусник?

Хакардли го зяпна с неподправено разтърсващо изумление.

— Дете, очевидно е и за най-глуповатия жител на града. Робите, символите…

— Аха-а — проточи Коин. — Робите и символите. Разбира се.

Кратко, тежко и изпълнено с размисъл мълчание налегна залата.

— Струва ми се — промълви след малко момчето, — че магьосниците властват само над други магьосници. А кой е господар в живота навън?

— Ако говорим за този град, значи е Патрицият — лорд Ветинари — малко по-сдържано отговори Кардинг.

— А той справедлив и почтен владетел ли е?

Кардинг поумува. Според мълвата шпионската мрежа на Патриция беше безупречна.

— Бих казал — започна внимателно, — че е несправедлив и непочтен, но напълно безпристрастен. Тоест той е несправедлив и непочтен към всекиго, без да се бои от някого или да го покровителства.

— И вие доволни ли сте от това? — попита Коин.

Кардинг се постара да не срещне погледа на Хакардли.

— Едва ли това е най-важното. Предполагам, че просто не сме обсъждали достатъчно този въпрос. Истинското призвание на магьосника, както знаеш, е…

— Значи е самата истина, че мъдреците се оставят да бъдат управлявани по този начин?

— Не, разбира се! — неволно изръмжа Кардинг. — Не ставай глупав! Ние само го търпим. Именно в това е същината на мъдростта, сам ще се убедиш, когато пораснеш — да изчакваш сгодния случай…

— Къде е Патрицият? Искам да се срещна с него.

— Може да се уреди — увери го Кардинг. — Патрицият винаги проявява любезността да приема магьосници и…

— Сега аз ще приема него — натърти момчето. — Време е да научи, че магьосниците твърде дълго са изчаквали сгодния случай. Дръпнете се назад, моля.

Той насочи жезъла си.

Настоящият управник на многолюдния град Анкх-Морпорк седеше в креслото си пред стъпалата на подиума към трона и търсеше поне някаква смислена информация в шпионските донесения. Тронът пустееше повече от две хиляди години след смъртта на последния крал на Анкх. Разнасяха се легенди, че някой ден отново ще има крал, споменаваха се вълшебни мечове, рождени белези и всички останали дреболии, за които задължително се дрънка в преданията при подобни обстоятелства.

Всъщност в момента единственият критерий за годност някой да заеме трона би била способността му да оцелее повече от пет минути, след като разкрие съществуването на разни мечове или белези. Могъщите гилдии на различните занятия направляваха живота на града от двадесет века и бяха толкова готови да отстъпят властта, колкото коралът да се отдели от камъка, на който е израснал.

Сегашният Патриций, глава на извънредно богатия и влиятелен род Ветинари, беше слабоват, висок и студенокръвен като умрял пингвин. Щом човек го погледнеше, щеше да предположи, че Патрицият си има бял котарак и го гали лениво, докато осъжда някого на смърт в басейн с пирани. Би допуснал и че е твърде вероятно да колекционира рядък костен порцелан и да върти чашката в синкавобелите си ръце, заслушан в далечните писъци от тъмниците. Не би пропуснал и хипотезата, че често употребява думата „изключително“ и стиска устни. Изглеждаше от онези типове, чието примигване трябва да се отбелязва в календара като събитие.

Но практически нищо от тези измислици не беше вярно. Все пак Ветинари имаше дребен престарял бял териер на име Рошльо, който вонеше и джафкаше астматично срещу хората. Пускаха се слухове, че кучето било единственото същество в целия свят, към което е искрено привързан. Разбира се, понякога обричаше хора на ужасни изтезания до смърт, но това се смяташе за напълно приемливо държание на градския управник и получаваше одобрението на огромното мнозинство от гражданите.[11] Особено в Анкх хората се отнасяха по-практично към живота и се придържаха към мнението, че заради указа, с който забрани уличните театри и пантомима, на Ветинари може да му се прости почти всичко. Не се опитваше да поддържа диктатура на страха, а само сплашваше от време на време.

Патрицият въздъхна и пусна поредното донесение върху голямата купчина до креслото.

Като малък бе видял жонгльор, който задържаше във въздуха десетина чинии. А сега лорд Ветинари се придържаше към възгледа, че ако онзи човек бе овладял същия номер, но със стотина чинии, едва-едва щеше да подхожда за начално обучение по изкуството да управлява град Анкх-Морпорк, описан от някого като разръчкан термитник, но без съмнителния чар на това природно явление.

Погледна през прозореца към стърчащата в далечината Кула на занаята, бележеща територията на Невидимия университет. Попита се разсеяно дали онези досадни стари глупаци не биха могли да измислят по-свестен начин за обработка на безбройните книжа. Не, разбира се — нима можеш да очакваш от един магьосник вярна представа и за елементарно занимание като шпионажа сред гражданството?

Пак въздъхна и взе листа с думите на предводителя на Гилдията на крадците, отправени към заместника му в полунощ зад тайната врата на звуконепроницаемата стаичка в канцеларията на същата тази гилдия…

… и се озова в Голямата за…

… не, не беше в Голямата зала на Невидимия университет, където често изтърпяваше безкрайни банкети, но около него наистина стояха множество магьосници и изглеждаха…

… различни.

Досущ като Смърт, на когото някои по-злополучни жители на града и без това го оприличаваха, Патрицият трябваше да се замисли сериозно, за да се ядоса. Но понякога мислеше светкавично.

Огледа скупчените магьосници и нещо в стойката им спря гневните думи в гърлото му. Напомниха му за овце, които ненадейно са се натъкнали на приклещен в капан вълк, и то точно в мига, когато са чули правилото „Съединението прави силата“.

Забеляза изражението на очите им.

— Какво означава това възмут… — Поколеба се и прекъсна въпроса. — Да не е шегичка по случай Деня на малките богове?

Очите му се спряха на недорасло момче, хванало дълъг метален жезъл. На лицето на детето грееше най-старческата усмивчица, която лорд Ветинари бе виждал през живота си.

Кардинг се прокашля.

— Милорд…

— Изплюй камъчето, човече! — сопна се Патрицият.

Кардинг се държеше нерешително, но тонът на Ветинари попрекали с пренебрежението. Магьосникът стисна юмруци до побеляване.

— Аз съм магьосник осма степен — засъска тихо — и няма да си позволявате да ми говорите така.

— Добре казано — поощри го Коин.

— Отведете го в тъмниците! — заповяда Кардинг.

— Нямаме тъмници — възрази Спелтър. — Това е университет.

— Тогава в избите — троснато се поправи Кардинг. — И щом бездруго някой ще слиза там, да уреди някакви тъмници.

— Имате ли дори най-нищожна представа какво вършите? — попита Патрицият. — Настоявам да науча какво означава вс…

— За нищичко няма да настоявате — сряза го Кардинг. — Означава, че отсега нататък магьосниците ще властват, както е било предопределено. Сега го…

— _Вие ли?!_ Ще управлявате Анкх-Морпорк? Магьосниците, които едва оправят бъркотията в собствените си дела?

— Да!

Кардинг се усети, че това не е най-силната му реплика в спора. Още повече го ядоса кучето Рошльо, телепортирано заедно с господаря си, което се дотътри мъчително по пода и впери късоглед поглед в ботушите на магьосника.

— В такъв случай — подхвана Патрицият — всички наистина мъдри хора биха предпочели безопасността на уютната тъмница дълбоко под земята. А сега ще сложите край на тези глупости, ще ме върнете в двореца и ще се надявате на нищожния шанс повече да не споменем тази случка. Или поне вие няма да имате думата по въпроса.

Рошльо се отказа да проучва ботушите на Кардинг и закуцука към Коин, ръсейки косми по пътя.

— Тази пошла пиеска продължи твърде много — заяви лорд Ветинари. — Вече съм…

Рошльо изръмжа — дълбок първобитен звук, който отекна в гръбначните мозъци на всички наоколо и ги изпълни с неустоимото желание да се покатерят на най-близкото дърво. Намекваше за гъвкави сиви тела, прокрадващи се в зората на времето. Беше стъписващо, че толкова дребно същество може да излъчва такава заплаха, насочена изцяло към жезъла в ръката на Коин.

Патрицият прекрачи напред, за да грабне кучето, а Кардинг вдигна ръка и въздухът беше пронизан от оранжево-синя огнена струя.

Лорд Ветинари изчезна. На мястото му малък жълтеникав гущер примигваше със злонравната тъпота на влечуго.

Кардинг се опули изумен към пръстите си, сякаш едва сега ги видя истински.

— Ха така-а… — прошепна.

Магьосниците се вторачиха в тежко дишащия гущер, после се озърнаха към града, направо искрящ в светлината на ранното утро. Някъде там бяха Съветът на старейшините, Градската стража, Гилдията на крадците, Гилдията на търговците, жречеството… и никой не подозираше какво ще го цапардоса.

— _Започна се_ — осведоми ги шапката от оставената на палубата кутия.

— Кое? — уточни Ринсуинд.

— _Господството на магизточника._

Ринсуинд навъси чело.

— Това добре ли е?

— _Ти изобщо разбираш ли какво ти се говори?_

Ринсуинд се почувства в свои води.

— Не. Тоест не винаги. Не и напоследък. Всъщност не се случва често.

— Ама ти наистина ли си магьосник? — обади се Конина.

— Само в това съм убеден.

— Странна работа…

Ринсуинд седеше върху Багажа на припек. Намираха се на предната палуба на „Океанският танцьор“, който се клатушкаше кротко по зелените води на Кръглото море. Наоколо неколцина мъже вършеха неща, които несъмнено бяха важни в мореплаването, и Ринсуинд се надяваше, че ги правят подобаващо. След високите места най-много мразеше дълбините.

— Май се тревожиш — позна Конина, която го подстригваше.

Той полагаше неимоверни мислени усилия да смали някак главата си, около която свистяха остриета.

— Тъй си е.

— Какво по-точно е Апокралипсисът?

Ринсуинд се подвоуми.

— Ами краят на света. В някакъв смисъл.

— В някакъв смисъл ли? Значи няма да е съвсем сигурно? Ще се оглеждаме и ще се питаме един друг: „Извинявай, ама ти чу ли нещо?“

— Лошото е, че няма дори двама пророци на едно мнение по въпроса. Знае се за всякакви смътни предсказания. Някои са направо налудничави. Затова го наричат Апокралипсис. — Ринсуинд леко се смути. — Нещо като апокрифен Апокалипсис. Един вид игра на думи, ако се сещаш.

— Не е много остроумно.

— Не е, съгласен съм.[12]

Ножицата на Конина щракаше усърдно.

— Капитанът май беше доволен да ни качи на кораба.

— Защото си въобразява, че магьосник на борда ще му донесе късмет. Заблуден е, разбира се.

— Мнозина го вярват — възрази момичето.

— О, за другите може и да е късмет, но не за мен. Не умея да плувам.

— Изобщо ли?

Ринсуинд нервно повъртя звездата върху шапката си.

— Според теб колко е дълбоко морето тук? Приблизително.

— Като гледам, трябва да са десетина разтега.

— Значи е твърде вероятно да преплувам десетина разтега, каквото и да означава думата.

— Стига си треперил, замалко не ти отрязах ухото! — скастри го Конина. Озъби се на минаващ моряк и размаха ножицата. — Какво има, бе, не си ли виждал досега подстригване?

Някой от покатерилите се по въжетата изтърва думички, които предизвикаха взрив от грубиянски кикот.

— Ще се престоря, че нищо не съм чула — заяви Конина и свирепо дръпна гребена, изтръгвайки от косата на Ринсуинд множество безобидни гадинки.

— Ох!

— Ами казах ти да не мърдаш!

— Трудничко ми е да седя мирно, като знам кой размахва две остриета около главата ми!

Така отмина утрото — в плискане на вълнички, скрибуцане на такелаж и създаване на доста сложна слоеста прическа. Ринсуинд се огледа в парче от огледало и призна въпреки всичко, че във външността му има забележимо подобрение.

Капитанът им бе казал, че плават към град Ал-Кхали на клачианския бряг в посока към Главината.

— Прилича на Анкх, но вместо кал има пясък — сподели Ринсуинд, опрял се на фалшборда. — Тамошният пазар за роби е прочут.

— Робството е зло — непреклонно отсече Конина.

— Нима? Брей…

— Би ли искал да ти подкастря брадата? — с надежда попита момичето. Изведнъж замръзна с ножица в ръка и се вторачи в морето. — Има ли хора, които плават в канута с някакви пръти отстрани, нарисувани червени очи отпред и малки платна?

— Чувал съм, че такива са лодките на клачианските ловци на роби — потвърди Ринсуинд, — но това е голям кораб. Не ми се вярва, че ще дръзнат да нападнат с едно кану.

— С едно не биха посмели — съгласи се Конина, без да отделя поглед от мътилката, където морето се сливаше с небето. — Но с пет биха си опитали късмета.

Ринсуинд се взря в далечната мараня, после се озърна към мъжа в наблюдателницата, който завъртя глава.

— Айде стига, бе — засмя се той с добродушието на запушен канал. — Не можеш нищо да видиш толкова отдалеч. Е, можеш ли?

— Във всяко кану седят по десет мъже — намръщено съобщи Конина.

— Виж к’во, обичам майтапите, ама…

— И всеки има дълъг крив меч…

— Е, аз пък не…

— … а мърлявите им коси се веят от вятъра…

— И космите им се цепят в краищата, а? — кисело предположи Ринсуинд.

— Ти на подбив ли ме вземаш?

— Кой, аз ли?!

— Ех, не ми остана никакво оръжие — оплака се Конина и закрачи по палубата. — Хващам се на бас, че и един приличен меч нямат в целия кораб.

Тя започна да рови припряно в торбата си. Ринсуинд се примъкна до кутията с шапката на Архиканцлера и предпазливо открехна капака.

— Там няма никой, нали?

— _Аз как да знам? Сложи ме._

— Какво?! На моята глава?

— _Уви, налага се._

— Но аз не съм Архиканцлер! Не съм против хладния разум, но чак да ми го вледениш…

— _Трябва да използвам очите ти. Сложи ме веднага. На главата си._

— Ъ-ъм…

— _Довери ми се._

Ринсуинд не намери сили да откаже. Внимателно смъкна своята оръфана посивяла шапка, погледна с копнеж изстрадалата й звезда и извади шапката на Архиканцлера. Усети я далеч по-тежка, отколкото очакваше. Октарините просветваха бледо.

Сложи я нерешително върху новата си прическа, стискайки с все сила периферията в очакване на първия мразовит полъх.

Усети се обаче неимоверно олекнал. Обзе го чувството за велико знание и могъщество… е, не чак достъпно и за него, но беше на косъм, така да се каже.

Случайни откъслечни видения се премятаха из ума му. Не помнеше да има такива спомени. Опита полека, както човек докосва развален зъб с езика си, и те се оказаха…

Двеста мъртви Архиканцлери, смаляващи се в редица към оловната тежест на миналото, го наблюдаваха с безизразни сивкави очи.

„Затова става толкова студено — топлината се изсмуква към света на мъртвите. О, не!…“

Когато шапката заговори, видя двеста бледи усти да се отварят.

„Кой си ти?“

„Ринсуинд…“ А в най-закътаното кътче на главата си изписука: „… помощ!“

Коленете му започваха да се подгъват под бремето на столетията.

„Какво е да си мъртъв?“

„Смъртта е като сън“ — увериха го някогашните магове.

„Но как я усещате?“

„Ринсуинд, ще имаш несравним шанс да научиш, когато онези бойни канута наближат.“

Изквича от ужас, бутна отчаяно нагоре шапката и я махна от главата си. Истинските гледки и звуци нахлуха отново в сетивата му, но някой трескаво удряше гонг твърде близо до ухото му и не изпита кой знае какво облекчение. Сега всички виждаха канутата, плъзгащи се по водата в призрачно мълчание. Облечените в черно хора на веслата би трябвало да крещят и да вият. Това нямаше да облекчи участта на жертвите им, но би се вписало по-добре в шаблона. Мълчанието издаваше неприятна целеустременост.

— Богове, беше страшно. Не че другото ме плаши по-малко…

Моряците притичваха насам-натам с къси саби в ръце. Конина потупа Ринсуинд по рамото.

— Ще се опитат да ни заловят живи.

— О… — отвърна той отмалял. — Ами добре.

После си спомни още нещо за клачианските ловци на роби и устата му пресъхна.

— Ти… ти ще бъдеш най-ценната плячка за тях. Наслушал съм се какви ги вършат…

— Необходимо ли е и аз да науча?

Ринсуинд се вцепени, щом видя, че тя не си е намерила оръжие.

— Ще те затворят в харем!

— Има и по-лоши неща на този свят — вдигна рамене момичето.

— Но нали е с много шипове и когато затворят вратичката… — замънка Ринсуинд.

Канутата доближаваха кораба и ясно се различаваха решителните гримаси на гребците.

— Не говориш за харем, а за „желязната дева“. Не знаеш ли какво е харем?

— Ами…

Конина му обясни. Ринсуинд почервеня като домат.

— Но първо ще трябва да ме пленят — вирна брадичка тя. — По-скоро ти има за какво да се тревожиш.

— Аз пък защо?

— Защото единствен от мъжете на кораба носиш рокля.

Ринсуинд се наежи.

— Това е роба…

— Роба, рокля — все тая. Стискай палци и те да знаят разликата.

Ръка като връзка банани с пръстени сграбчи Ринсуинд за рамото и го завъртя. Капитанът, родом от земите около Главината и щедро надарен с мечешки телеса, му се ухили лъчезарно през гъсталака от косми по лицето си.

— Ха! Те не знае, че магьосник има ние на кораб! Прати в техни търбуси неугасим зелен огън! Ха?

Тъмните горички на веждите му се размърдаха, щом стана очевадно, че Ринсуинд не се кани тутакси да порази нападателите със заклинания на възмездието.

— Ха? — настоя капитанът и успя с единствената сричка да намекне цяла поредица от съсирващи кръвта заплахи.

— Да, добре, аз само… само събирам сили за битката — увери го Ринсуинд. — Тъкмо това правя. Събирам сили. Значи искате зелен огън?

— И разтопено олово да просмуче техни кости — добави капитанът. — И техни кожи да се напукат от мехури, а живи скорпиони без милост да ядат техни мозъци отвътре, и…

Първото кану се плъзна край кораба и две куки се забиха тежко във фалшборда. Щом първите ловци на роби подадоха глави над палубата, капитанът се втурна натам, размахал сабята си. Спря за миг и изгледа Ринсуинд.

— Събираш сили бързо, иначе останеш без тях завинаги. Ха?

Ринсуинд се обърна към Конина, която се облягаше на фалшборда и с интерес си разглеждаше ноктите.

— По-добре се захващай — посъветва го тя. — Имаш да правиш петдесетина зелени огньове и порции разтопено олово, да не говорим за допълнителната поръчка с мехурите и скорпионите. Без милост.

Ринсуинд надзърна към мястото, което мислено наричаше партерния етаж на кораба. Нападателите надделяваха с предимството си в жива сила, оплитаха екипажа с мрежи и въжета. Не издаваха нито звук, замахваха и отскачаха, като много се стараеха да не използват мечовете си.

— Не бива да се поврежда стоката — отбеляза Конина.

Ринсуинд гледаше уплашен как капитанът падна под тежестта на налетелите го тела, но продължи да крещи:

— Зелен огън! Зелен огън!

Ринсуинд се дръпна по-назад. Изобщо не можеше да борави с магия, но досега имаше стопроцентов успех в оцеляването и не искаше да си разваля постижението. Необходимо беше само да се научи да плува във времето, останало му до скока в морето. Струваше си поне да опита.

— Какво се маеш? — подкани той Конина. — Да се махаме, докато са още заети.

— Имам нужда от меч — сподели момичето.

— След минутка ще ти предложат такъв избор, че чак ще се разглезиш.

— Стига ми и един.

Ринсуинд срита Багажа.

— Я се размърдай! — изръмжа му. — Доста плаване ти предстои.

Багажът изпъна крачетата си с подчертано нехайство и се премести мудно до Конина.

— Предател! — укори Ринсуинд пантите на капака му.

А битката вече привършваше. Петима пирати се покатериха по стълбичката към задната палуба, оставяйки съратниците си да съберат победените моряци. Главатарят смъкна маската си, за да се ухили кратко и мрачно на момичето. После застана срещу Ринсуинд и му се ухили малко по-продължително.

— Това е роба — побърза да го просвети Ринсуинд. — И по-добре внимавай, защото съм магьосник. — Вдиша дълбоко и продължи: — Само да ме пипнеш с пръст и ще съжалявам, че си го направил. Предупреждавам те.

— Магьосник, значи… От магьосниците не стават здрави силни роби — отсъди главатарят.

— Абсолютно сте прав. Така че защо не решите да ме пуснете…

— Не го убивайте прекалено бързо. Дори… — Пиратът помълча, за да дари Ринсуинд с нова зъбата усмивка. — Може би… Защо пък не? Магьоснико, можеш ли да пееш?

— Нищо чудно — предпазливо допусна Ринсуинд. — Защо?

— Май подхождаш за една длъжност в харема на серифа.

Двама-трима пирати се засмяха.

— Пада ти се единствена по рода си възможност — продължи главатарят, вдъхновен от одобрението на публиката.

Зад него звуците на насърчение се засилиха.

Ринсуинд се дръпна още малко назад.

— Не ми се вярва, макар да ви благодаря. Не съм създаден за такава работа.

— Ще те поокастрим и ще паснеш идеално — обеща пиратът със светнали от веселие очи.

— Уф, стига толкова… — промърмори Конина.

Огледа застаналите от двете й страни мъже и ръцете й се стрелнаха. Намушканият с ножицата може би се отърва по-леко от одрания с гребена, като се знае що за бразди оставят по лицето металните зъбци. Тя протегна ръка, улови изтърван меч и се хвърли към останалите двама.

Главатарят се извъртя на място, щом чу писъците, и се озова пред Багажа с отворения му капак. В този миг Ринсуинд се заби със скок в гърба му и го катурна напред към каквато и забрава да се криеше в многоизмерните дълбини на сандъка.

Гневният рев прекъсна внезапно.

А капакът тресна като резетата в портата на ада.

Ринсуинд отскочи разтреперан.

— Единствена по рода си възможност, а? — промърмори, едва сега схванал намеците на пирата.

Падна му се обаче и единствената по рода си възможност да гледа увлечената в схватката Конина. Малцина мъже бяха оцелели след такова представление.

Противниците й отначало се разкикотиха от наглостта на дребното момиче, но бързичко преминаха през различните етапи на недоумение, съмнение, безпокойство и смъртен ужас, когато около тях се стесни сякаш плътен кръг от бляскаща стомана.

Тя се отърва от последния телохранител на главатаря с две намушквания, от които и очите на Ринсуинд се насълзиха, после се метна със салто на долната палуба. За досада на собственика си и Багажът се устреми след нея, смекчавайки падането си върху гърба на пират. Появата му засили неописуемо паниката сред ловците на роби — колкото и лошо да е, ако със смъртоносна и свирепа ловкост те нападне хубавичко момиче в бяла рокля на цветенца, за самочувствието на мъжа е още по-болезнено да бъде спъван и хапан от пътна принадлежност. Никак не е добре и за всичко останало у мъжа.

Ринсуинд надникна над парапета.

— Ама че е фукльо…

Метателен нож пръсна трески от дървото току под носа му и отскочи край ухото му. От парещата болка Ринсуинд рязко вдигна ръка, пипна и зяпна втрещен дланта си, преди да припадне кротко. Не можеше да се каже, че не понася кървища, но нямаше сили да гледа своите.

Пазарът на обширния, застлан с калдъръм площад „Сатор“ пред черната порта на Невидимия университет вреше и кипеше.

Мнозина твърдяха, че в Анкх-Морпорк всичко е за продан с изключение на бирата и жените, които само се вземат под наем за кратко. Почти всички стоки можеха да бъдат намерени на този пазар, който с годините нарастваше сергия след сергия и новодошлите вече опираха гърбове в древните зидове на оградата около Университета. Всъщност каменната стена им предлагаше удобно място за окачване на дрехи и лавици с амулети.

Никой не забеляза, че крилата на портата се отвориха навътре. Но от Университета сякаш се разстла вълна на тишина и плъзна по шумния претъпкан квадрат като водата на застояло блато. Всъщност не беше истинска тишина, по-скоро оглушителен рев на антизвук. Тишината не е противоположност на шума, а само негова липса. Този звук беше от отвъдната й страна и сенчестите му децибели удушиха крясъците на пазара като тонове стоварило се отгоре кадифе.

Тълпите се заозъртаха облещени, всички отваряха и затваряха усти като златни рибки и с горе-долу същия успех. Главите се завъртяха към портата.

И нещо друго изригваше оттам заедно с всеобщото смълчаване. Най-близките до пролуката сергии зачегъртаха по калдъръма, ръсейки стоката. Собствениците им се разбягаха панически, когато сергиите се блъснаха в следващата редица, заскрибуцаха неумолимо нататък и се натрупаха, докато не отвориха просторен проход от голи камъни по цялата ширина на площада.

Ардроти Дългожезъл, предлагащ пълни с живот пирожки на потенциалните си клиенти, надникна над останките от сергията си точно навреме, за да види излизащите магьосници.

Познаваше ги или поне до този миг си въобразяваше, че знае що за стока са те. Завеяни дърти симпатяги, посвоему достатъчно безобидни, облечени по-зле от вехти дивани и запалени почитатели на онези негови изделия, които преоценяваше заради излишна възраст и жизненост, каквато предпазливата домакиня не би понесла.

Но появилите се сега магьосници бяха съвсем ново явление за Ардроти. Стъпваха по площад „Сатор“, сякаш го притежаваха. Изпод ботушите им изскачаха синкави искрици. И незнайно как се бяха източили на ръст.

А може би се пъчеха.

Да, в това беше промяната…

Ардроти имаше наченки на магическа дарба и когато магьосниците нахълтаха на площада, тъкмо тя му подсказа, че най-добре за здравето му ще бъде да си опакова ножовете, мелачките и подправките в раницата и да напусне града през следващите десетина минути.

Последният магьосник изостана малко от колегите си и огледа площада презрително.

— Някога тук имаше фонтан. Ей, вие! Отдръпнете се…

Дребните търговци се споглеждаха. От магьосниците поначало се очакваше да говорят властно, но в този глас имаше остри ръбове, нещо нечувано досега. Гласът приличаше на свит юмрук.

Очите на Ардроти се извиха настрана. От отломките на сергията си за желирани морски звезди и миди се надигна Мискин Кобъл като ангел на възмездието. Отръскваше разни молюски от брадата си и плюеше оцет. За него разправяха, че отварял стридите с една ръка. Годините, през които откъсваше от скалите гигантските миди в Анкхския залив и се боричкаше да ги укроти, го надариха с външност, напомняща за движението на тектонски плочи. Той не се изправи, а по-скоро се разгъна.

Изтопурка тежко към магьосника и посочи с треперещ пръст останките от сергията си, откъдето няколко по-предприемчиви омари се устремиха решително към свободата.

— Ти ли го направи?

— Стой далеч от мен, говедо!

Според Ардроти тези пет думи дадоха на магьосника вероятна продължителност на живота колкото на стъклен гонг.

— Мразя ги аз магьосниците — сподели Кобъл. — Ама от сърце. Затуй ще те прасна, чатна ли?

Замахна с все сила.

Едната вежда на магьосника трепна, по продавача на морски дарове плъзнаха жълти пламъци, чу се пращене като от разкъсан плат и Кобъл изчезна. Останаха само ботушите му — от тях се виеха струйки дим.

Никой не е открил защо винаги остават димящи ботуши, колкото и силен да е бил взривът. Сигурно е една от онези неразгадаеми тайни…

Зоркият поглед на Ардроти не пропусна факта, че магьосникът се стресна почти колкото гъмжилото наоколо, но се опомни с похвална бързина и размаха жезъла си.

— Вие, хорица, си вземете поука от това — посъветва той тълпата. — Никой няма да вдига ръка срещу магьосник, ясно ли е? Много промени ще има. Ти пък какво искаш?

Въпросът беше отправен към Ардроти, който се опита да подмине незабелязано магьосника, а сега припряно порови в подноса с пирожките.

— Питах се дали ваша милост ще пожелае да си купи някоя от тези превъзходни пирожки. Пълни са с хранително…

— Гледай внимателно, продавачо на пирожки! — нареди магьосникът.

Изпъна ръка напред, направи странен жест с пръсти и измъкна пирожка от въздуха.

Беше дебела, златистокафява и прелестно глазирана. От пръв поглед Ардроти позна, че от единия до другия край е натъпкана с прекрасно свинско без тлъстини и няма никакви въздушни мехурчета, с каквито той се докопваше до мижавата си печалба в търговийката. Може би прасенцата се надяват да станат тъкмо такава пирожка, когато пораснат.

Умърлуши се. Пред очите му се рееше знамението за неговата съсипия.

— Искаш ли да си хапнеш? — предложи магьосникът. — Там, откъдето я взех, има предостатъчно.

— Все ми е тая откъде я взехте — промърмори Ардроти.

Погледът му се плъзна от ненадминатата пирожка към лицето на магьосника и в налудничавия блясък на тези две очи видя как светът се преобръща с главата надолу.

Обърна гръб съкрушен и пое към най-близката градска порта.

„Не стига, че убиват хора, ами им отнемат и залъка от устата“ — мислеше си горчиво.

Цяла кофа вода лисна върху лицето на Ринсуинд. Изтръгна го от кошмара, в който стотина жени с черни дрехи се мъчеха да го подстрижат с ятаганите си и му се разминаваше на косъм в най-буквалния смисъл. Мнозина биха пренебрегнали такъв сън, внушавайки си, че е избил подсъзнателният им страх от кастриране. Но подсъзнанието на Ринсуинд повече се поддаваше на страха цялото му тяло да не бъде накълцано на ситни мръвчици. Всъщност никога не се освобождаваше докрай от тези видения.

Той се подпря и седна.

— Добре ли си? — угрижено попита Конина.

Ринсуинд огледа набързо бъркотията по палубата.

— Не се знае — отвърна предпазливо.

Наоколо май нямаше ловци на роби, поне не изправени. Виждаха се мнозина от екипажа, които се стараеха да не доближават без нужда Конина. Само капитанът стоеше до двамата нелепо ухилен.

— Махнаха се — обясни момичето. — Грабнаха каквото можаха и избягаха.

— Те гадни копелета — добави капитанът, — ама бързо гребат, като бягат! — Конина трепна от звучния плясък на месестата му длан по гърба й. — Тя сражава много добре за жена. Да!

Ринсуинд се изправи отмалял. Корабът се клатушкаше бодро към далечно петно на хоризонта, което сигурно беше клачианският бряг откъм Главината. Установи, че изобщо не е пострадал. Започна да се развеселява.

Капитанът им кимна сърдечно и отиде да крещи заповедите си за разни платна, въжета и каквото още имаше на кораба. Конина седна върху Багажа, който май нямаше нищо против.

— Капитанът ни е толкова благодарен, че ще ни остави да слезем от кораба в Ал-Кхали — съобщи тя.

— Нали бездруго така се уговорихме с него? — напомни Ринсуинд. — Видях те да му плащаш.

— Да, но досега е смятал да ни плени и да ме продаде в робство, когато стигнем там.

— Какво?! А мен нямало ли е да продаде? — Той изсумтя. — Разбира се, щом нося роба на магьосник, не би посмял…

— Ъ-хъм… Всъщност каза, че е щял да те подари.

Конина усърдно изчовъркваше въображаема тресчица от капака на Багажа.

— Да ме подари ли?

— Ами да. Ъ-хъм… Нещо като безплатна добавка, за да подмами клиента. — Конина напразно изчака да види усмивка на лицето му, въздъхна и попита: — Впрочем защо винаги си толкова нервен, когато има жени наблизо?

Ринсуинд настръхна от обидата.

— Ама че работа! Ако искаш да знаеш… Виж какво, с жените се разбирам много добре, но се разстройвам, когато размахват мечове. — Поумува и призна: — Не по-малко се разстройвам и когато мъжете размахват мечове.

Конина упорито човъркаше тресчицата. Багажът изскърца от удоволствие.

— Знам още нещо, от което ще се разстроиш — смънка тя.

— Е?

— Шапката я няма.

— Какво?!

— Не успях да се намеся, отнесоха, каквото докопаха…

— Значи ловците на роби взеха шапката, когато избягаха?

— Я не си позволявай да ми говориш така! Аз поне не се въргалях в несвяст…

Ринсуинд трескаво размаха ръце.

— Не, не, няма нужда да се вълнуваш толкова, нищо не съм си позволявал… Трябва да помисля…

— Капитанът каза, че сигурно са се върнали в Ал-Кхали. Там имало едно свърталище на престъпници и ще можем скоро да…

— Не виждам защо сме длъжни да правим нещо — прекъсна я Ринсуинд. — Шапката искаше да се махне по-далеч от Университета, а не ми се вярва онези пирати да наминават оттам за по едно питие на крак.

— Ще им позволиш да я отнесат ли?! — с искрено изумление възкликна Конина.

— Все някой ще я отнесе. Защо непременно да съм аз?

— Но нали разправяше, че била символ на магьосничеството! Онова, към което се стремят всички магьосници! Не можеш да я зарежеш просто така!

— Ха, само гледай.

Обзе го необичайна изненада. Вземаше решение. Собствено. Беше си негово и на никой друг. Не го принуждаваха да реши. Понякога изглеждаше, че целият му живот се състои в поредица от неприятности, които го сполетяваха заради желанията на други хора. Но този път сам взе решение и край. Щеше да слезе от кораба в Ал-Кхали и да измисли как да се завърне у дома. Който иска, да спасява света. Желаеше му късмет. Вече бе решил.

Челото му се набръчка. Защо ли не му олекна?

„Защото решението ти е голяма скапана грешка, идиот проклет!“

„А, не, стига с тези гласове в главата ми. Вън!“

„Аз съм си на мястото тук.“

„Ти да не си аз?“

„Твоята съвест съм.“

„Тъй ли…“

„Не бива да оставиш шапката да се затрие. Тя е символ…“

„… добре, де, знам…“

„… на магията съгласно Традицията. На магията, овладяна от хората. Нали не искаш да се върнем назад в мрачните времена, когато се е вихрела дивата магия? Самата действителност била разтърсвана из основи всеки ден. Същински ужас.“

„Че аз откъде знам това?“

„От родовата памет.“

„А стига, бе. И аз ли я имам?“

„Е, поне отчасти…“

„Аха, схванах, но защо точно аз?“

„Дълбоко в душата си ти знаеш, че си истински магьосник. Думата «Магьосник» сякаш е врязана в сърцето ти.“

— Да, ама за жалост все срещам хора, дето се мъчат да проверят така ли е — окаяно смотолеви Ринсуинд.

— Какво каза? — не чу добре Конина.

Той се взря в петното на хоризонта и въздъхна.

— Говоря на себе си.

Кардинг огледа придирчиво шапката. Заобиколи масата и я видя от друг ъгъл. Накрая прецени:

— Доста сполучливо. Откъде се сдоби с октарините?

— Всъщност са хубави кристалчета — обясни Спелтър. — Но заблудиха и теб, нали?

Беше прекрасна шапка. Спелтър дори признаваше пред себе си, че на вид далеч превъзхожда истинската. Старата шапка на Архиканцлерите беше леко оръфана, златните й шевици тъмнееха и се разнищваха. Имитацията обаче приличаше повече на усъвършенствана версия. Имаше стил.

— Особено ми харесват дантелите — сподели Кардинг.

— Дълго се мъчих.

— Но защо не опита с магия?

Кардинг шавна с пръсти и хвана навреме високата студена чаша, която се появи високо над пода. Под хартиеното чадърче и плодовата салата в нея се криеше лепкав скъп алкохол.

— Нищо не стана — откровено го осведоми Спелтър. — Все не успявах да налучкам. Наложи се да шия всички пайети на ръка.

Той вдигна кутията от масата. Кардинг се прокашля в питието си.

— Не я прибирай засега. — Взе кутията от ръцете на ковчежника. — Открай време ми се иска да я пробвам…

Обърна се към голямото огледало на стената в стаята на Спелтър и почтително нагласи шапката върху своите видимо мърляви кичури.

Първият ден под властта на магизточника клонеше към края си и магьосниците бяха успели да променят какво ли не освен самите себе си.

А всички до един опитаха — тихомълком и когато си мислеха, че никой не ги зяпа. Дори Спелтър не се сдържа в уединението на кабинета си. Стана двайсетина години по-млад, сдоби се с такова тяло, че би могъл да троши камъни с юмрук, но щом се разсея, спихна се крайно неприятно в предишната позната външност и възраст. Сегашното състояние му приличаше на ластик. Колкото повече го опъваш, толкова по-силно и болезнено плющи, като го пуснеш. Боздуганите с шипове, двуръчните мечове и чепатите тояги според общоприетите представи са страховити оръжия, но са едното нищо в сравнение с двадесет години, които ти се стоварват наведнъж на главата.

Магизточникът като че не влияеше върху нещата, които поначало си бяха магически. Все пак магьосниците постигнаха забележими подобрения. Например робата на Кардинг вече беше измишльотина от коприна и дантели, натрапваща скъпата си пошлост. В нея той наподобяваше грамадна купа желе, накичена с декоративни покривчици.

— Отива ми, нали? — подхвърли Кардинг.

Кривна леко шапката и си придаде нелепо разпуснат вид.

Спелтър не отговори. Гледаше през прозореца.

Наистина имаше подобрения. Денят не мина напразно.

Нямаше ги древните каменни стени на оградата. Виждаха се изящни балюстради. А отвъд тях градът буквално искреше в същинска поема от бял мрамор и червени керемиди. Река Анкх вече не беше обременената с утайки канавка, каквато я помнеше от малък, а блещукаше с кристална прозрачност и по нечие сполучливо хрумване тлъсти шарани плуваха във водата, чиста като току-що разтопен планински сняг.[13]

От висотата на птичи полет Анкх-Морпорк несъмнено заслепяваше. Градът сияеше. Трупаните с хилядолетия боклуци бяха почистени.

А това пораждаше у Спелтър чудато безпокойство. Не се чувстваше удобно, сякаш го сърбеше кожата заради нови дрехи. Наистина носеше нови дрехи и наистина го сърбеше, но не в това намираше най-неприятния проблем. Новият свят беше много мил, точно какъвто подобава и все пак… все пак… Искрено ли бе жадувал промяна или само искаше познатото положение да се пренареди малко по-удобно за самия него?

— Попитах те не мислиш ли, че е направена точно като за мен? — обади се Кардинг зад гърба му.

Спелтър се озърна разсеяно.

— А?

— За шапката ти говоря, човече.

— О, да… ъ-ъ… много ти подхожда.

Кардинг въздъхна, свали бароковото творение от главата си и го прибра в кутията.

— Време е да му я занесем. Започна да подпитва къде е.

— Още се тревожа къде може да е истинската шапка — промърмори Спелтър.

— Ето я тук — убедено заяви Кардинг и посочи кутията.

— Не, говоря за… ъ-ъ… истинската.

— _Тази_ е истинската.

— Исках да кажа…

— Това тук е шапката на Архиканцлера — старателно натърти Кардинг. — Би трябвало да знаеш, сам си я правил.

— Да, но… — умърлушено се инатеше ковчежникът.

— В края на краищата ти не би изработил фалшификат, нали?

— Всъщност… ъ-ъ… не.

— Шапка и нищо повече. Тя е това, за което хората я помислят. Щом виждат, че я носи Архиканцлерът, смятат я за истинска. Тъкмо такава е в известен смисъл. Нещата се определят от онова, което правят. Естествено това важи и за хората. Най-същинската сърцевина на магьосничеството, изразена накратко. — Кардинг направи подчертана пауза и тикна кутията в ръцете на Спелтър. — Бихме могли да кажем: „Cogito ergot shapko“.

Ковчежникът бе понавлязъл в тънкостите на древните езици и напрегна ума си.

— „Мисля, следователно съм шапка“, така ли? — постара се да налучка.

— Какво? — изгледа го озадачен Кардинг.

Вече слизаха по стълбата към преродената Голяма зала.

— Да не е „Смятам се за побъркана шапка“? — търсеше истината Спелтър.

— Ох, млъкни, моля те.

Маранята още висеше над града, златно-сребърните й пелени бяха обагрени в червено от залязващото слънце, чиито лъчи нахлуваха през прозорците на залата.

Коин седеше на табуретка, отпуснал жезъла на коленете си. Спелтър се сети, че изобщо не е виждал момчето без жезъла в ръце, а това му се стори твърде странно. Повечето магьосници захвърляха жезлите си под леглото или ги окачаха над камината.

Този жезъл никак не му допадаше. Беше черен не на цвят, а просто защото изглеждаше като подвижна пролука към друго, по-неприятно съчетание на измеренията. Нямаше очи и въпреки това сякаш се взираше в ковчежника и научаваше най-съкровените му помисли, тоест знаеше повече от самия Спелтър в момента.

Когато двамата магьосници прекосиха залата, кожата на ковчежника настръхна от напора на дива магия откъм седналата фигура.

Няколко десетки старши магьосници се бяха събрали в кръг около табуретката и се блещеха към пода.

Спелтър надникна над нечии рамене и видя…

… света.

Рееше се в локва от непрогледна нощ, някак врязана в самия под. Ковчежникът бе обзет от ужасяваща увереност, че това е истинският свят, не някакъв образ или илюзия. Имаше си облачни вихри и всичко останало. Ето ги замръзналата пустош около Главината, Уравновесяващия континент, Кръглото море, Водопада на Ръба, мънички и в пастелни оттенъци, но въпреки всичко…

Някой му говореше.

— Ъ-ъ?

Внезапното охлаждане на атмосферата наоколо го принуди да се върне мигновено в действителността. Осъзна втрещен, че Коин му е казал нещо.

— Моля? — поправи се тутакси. — Заплеснах се… светът е толкова красив…

— Нашият Спелтър е естет — установи Коин и един-двама магьосници, знаещи значението на думата, се подсмихнаха, — но ако ще обсъждаме света, той подлежи на усъвършенстване. Преди малко ти казах, Спелтър, че накъдето и да отправим взор, срещаме жестокост, безчовечност и алчност. А това ни подсказва, че светът е управляван зле, нали?

Ковчежникът усети как двайсетина чифта очи го пронизват.

— Ъ-ъ… Да, но не можеш да промениш човешката природа.

Настана мъртвешка тишина. Спелтър се запъна.

— Или можеш?…

— Тепърва ще узнаем това — намеси се Кардинг. — Но ако променим света, човешката природа ще го последва. Не е ли така, братя?

— Имаме града — обади се някой. — Аз собственоръчно сътворих замък…

— Да, властваме над града — прекъсна го Кардинг, — но кой властва над света? По земите пред погледите ни има поне хиляда кралчета, императорчета и владетелчета.

— И нито един от тях не може да чете, без да срича — вметна друг магьосник.

— Патрицият можеше… — отрони Спелтър.

— Не и ако му отрежеш показалеца — сопна се Кардинг. — Между другото къде се дяна онзи гущер? Както и да е… Важното е, че светът несъмнено трябва да бъде управляван от хора, вещи в знанието и философията. Трябва да бъде воден напред. Прахосахме векове в раздори помежду си, но ако сме задружни… кой знае на какво сме способни?

— Днес — градът, утре — светът — подхвърли някой по-назад в тълпата.

Кардинг кимна.

— Утре — светът, а… — сметна набързо — … в петък — Вселената!

„Тъкмо почивните дни ще ни останат свободни“ — кисело помисли Спелтър. Спомни си, че носи кутията, и я подаде на Коин. Но Кардинг изплува плавно пред него и я връчи на момчето с отмерен жест.

— Шапката на Архиканцлера — обяви Кардинг. — И според всички нас тя по право се пада на теб.

Коин взе кутията и Спелтър за пръв път зърна сянка на съмнение да помрачава лицето му.

— Няма ли някаква официална церемония? — попита момчето.

Кардинг се закашля.

— Аз… ами няма. Не ми се вярва да има. — Озърна се към останалите старши магьосници и те дружно завъртяха глави. — Няма. Никога не сме провеждали церемония. Тоест… освен банкета. Нали разбираш, не е като коронясване, защото Архиканцлерът предвожда братството на магьосниците… — Гласът на Кардинг глъхнеше пред тези златисти очи. — Той е… сещаш се… той е… пръв… сред… равни…

Отстъпи бързешком, защото жезълът се врътна замайващо към него. Коин сякаш пак се вслушваше в недостъпен за другите глас.

— Не — промълви накрая. Вече говореше с екот, който непосветените в Занаята постигат единствено с помощта на изобилие от много скъпа аудиотехника. — Ще има церемония. Задължително е да има, за да проумеят хората, че господари са магьосниците. Но няма да я проведем тук. Аз ще избера мястото. И всички магьосници, които са минавали през портата на Университета, ще присъстват, ясно ли ви е?

— Някои от тях живеят далеч оттук — внимателно напомни Кардинг. — Ще мине време, докато пристигнат. За кога си предвидил…

— Те са магьосници! — изкрещя Коин. — Могат да се озоват тук, преди да мигнете! Дадох им могъщество! Освен това — гласът му се укроти почти до нормалната си сила — с Университета е свършено. Никога не е бил истински дом за магията, а само неин затвор. Ще построя друго средище за нас.

Той извади новата шапка от кутията и й се усмихна. Спелтър и Кардинг не смееха да дишат.

— Но…

Обърнаха се. Звукът се бе изтръгнал от гърлото на Хакардли, пазителя на традициите. Устата му се отваряше беззвучно.

Коин го изгледа и едната му вежда се изви.

— Нали не възнамеряваш да закриеш Университета? — попита старият магьосник разтреперан.

— Вече не е необходим — осведоми го момчето. — Той е дупка, пълна с прахоляк и стари книги. Вече е в миналото ни. Не съм ли прав… братя?

Всички замънкаха неуверено. Трудно им беше да си представят живота без древните камъни на Невидимия университет. Но като се замислеха, прахоляк не липсваше, разбира се, а и книгите си бяха прастари…

— В края на краищата… братя… кой измежду вас се е отбивал скоро в тъмната библиотека? Магията вече е във вас, не е скрита между прашни корици. Нима това не е радостно? Има ли някой да не е направил повече магии — но истински! — през последното денонощие, отколкото през целия си предишен живот? Нима някой сред вас не ме подкрепя с цялата си душа?

Ковчежникът потръпна. Тъкмо тогава в цялата му душа се пробуди един стаен Спелтър, който се бореше да бъде чут. Този Спелтър изведнъж закопня за доскорошните безметежни дни, когато магията беше кротка, влачеше се наоколо по пантофи и винаги имаше време за едно шери пред камината, вместо да е като нажежен меч в мозъка. И преди всичко не убиваше.

Вцепени се в смъртен страх, защото усети как гласните му струни звънят в готовност да възразят… въпреки отчаяните му усилия да ги възпре.

А жезълът се опитваше да го открие. Долавяше как го търси. И щеше да го заличи досущ като горкия стар Билиас. Спелтър стисна челюсти, но нищо не постигна. Гръдният му кош се напълни с въздух. Зъбите му заскърцаха от напора на думите.

Кардинг помръдна неловко и го настъпи по крака. Ковчежникът изквича.

— Извинявай — промърмори Кардинг.

— Какво ти има, Спелтър? — обади се Коин.

Ковчежникът подскачаше на един крак, внезапно отърсил се от заплахата. Облекчението заливаше като цунами цялото му тяло, макар пръстите на крака му да се сгърчиха от болка. За пръв път в историята на света някой изгаряше от такава благодарност, че стокилограмово туловище на магьосник почти му е премазало стъпалото.

Писъкът му май разпръсна и напрежението в залата. Коин въздъхна и стана.

— Беше хубав ден…

Два часът през нощта. Речната мъгла се гърчеше като плетеница от змии по улиците на Анкх-Морпорк, но не пречеше на никого. Магьосниците решиха, че не понасят другите да будуват след полунощ, затова никой не будуваше. Жителите на града бяха потънали в тревожния сън на омагьосаните.

На Площада на строшените луни, доскоро същински бутик на потайните наслади, където среднощният любител на веселбата би могъл да придобие от осветените с факли и закрити със завески сергии всичко — от чиния желирани змиорки до венерическа болест по избор, мъглата се сгъстяваше и капеше в безлюдния студ.

Сергиите ги нямаше, заместени от полиран мрамор и статуя, въплъщаваща духа на… нещо си, заобиколена от осветени фонтани. Глухият шум на водата единствен разхлабваше хватката на тишината, вкопчила пръсти в гърлото на града.

Безмълвие се бе възцарило и в тъмната грамада на Невидимия университет. Само че…

Спелтър се прокрадваше по сенчестите коридори като двукрак паяк. Притичваше… или поне куцукаше пъргаво от колона към сводест проход. Накрая се добра до неприветливата врата на Библиотеката. Огледа изнервен тъмата наоколо и след кратко колебание почука лекичко, колкото да изтръгне почти нечут звук.

Тишина се стелеше и откъм дебелата дървена врата. Но за разлика от онази, която бе поробила града, беше бдителна и наежена. И спящата котка, току-що отворила едното си око, не издава нито звук.

Спелтър не издържаше повече. Опря длани на пода и се помъчи да надникне под вратата. Доближи устни до прашния ветровит процеп под най-долната панта и прошепна:

— Ей, слушай! Ъ-ъ… Чуваш ли ме изобщо?

Усети ясно, че нещо зашава далеч навътре в мрака.

Опита пак, люшкащ се между ужаса и надеждата с всеки тежък удар на сърцето си.

— Ей! Аз съм… ъ-ъ… Спелтър. Може ли да поговорим? Моля те…

Може би широки ходила се плъзгаха внимателно по пода или скърцаха нервите на самия ковчежник. Постара се да преглътне, за да му олекне на пресъхналото гърло, и пак заговори тихо:

— Виж какво, разбирам те, ясно, но… те се чудят дали да не закрият Библиотеката!

Тишината някак стана по-звънка. Спящата котка бе наострила слух.

— Всичко това е много лошо! — довери мнението си Спелтър и затисна устата си с длан, стреснат от своята наглост.

— Ууук? — прошумоля зад вратата като оригване на хлебарка.

Събрал смелост, ковчежникът долепи лице до пролуката.

— А дали и… ъ-ъ… Патрицият е при теб?

— Ууук.

— Ами кученцето му?

— Ууук.

— Ох, добре.

Спелтър се просна по корем, уютно невидим в нощта, и потропа с пръсти по вледеняващия под.

— Не би ли се съгласил… ъ-ъ… да ме приютиш вътре?

— Ууук!

Ковчежникът направи самотна гримаса.

— Е, няма ли поне да ме пуснеш за няколко минути? Налага се спешно да си поприказваме по мъжки.

— Иийк!

— Добре, де, като мъж с човекоподобно.

— Ууук.

— Ами няма ли поне ти да излезеш?

— Ууук.

Спелтър въздъхна.

— Много похвална проява на преданост, но вътре ще умреш от глад.

— Ууук ууук.

— Какъв е този друг вход?!

— Ууук.

— Уф, както искаш.

Все пак Спелтър се поободри малко от разговора. Всички останали в Университета сякаш сънуваха наяве, но Библиотекарят не искаше от света нищо освен меки плодове, редовни доставки на каталожни картички и възможността през месец-два да прескача оградата на личния зоопарк на Патриция.[14] А този практичен подход вдъхваше спокойствие и на ковчежника.

— Значи всичко ти е наред с бананите и така нататък? — попита Спелтър, след като поумува.

— Ууук.

— Не пускай никого, разбрахме ли се? Ъ-ъ… Според мен това е страшно важно.

— Ууук.

— Добре. — Спелтър стана и си изтръска коленете. Допря устни до ключалката и добави: — Не се доверявай никому.

— Ууук.

В Библиотеката мракът не беше непрогледен, защото неравните редици от книги изпускаха бледо октариново сияние — тавматургично изтичане поради силното окултно поле. Стигаше колкото да открои купчината рафтове, струпани пред вратата.

Бившият Патриций беше грижливо настанен в буркан върху бюрото на Библиотекаря, който пък седеше под плота, увит с одеяло, и държеше Рошльо в скута си.

От време на време хапваше банан.

А Спелтър куцукаше обратно по ехтящите коридори към безопасността на спалнята си. И може би защото ушите му стреснато се ослушваха дори за най-нищожния шум, той долови хлипането.

Не беше най-нормалният звук сред тези стени. В застланите с пътеки коридори край жилищата на старшите магьосници можеше да се чуе какво ли не посред нощ, например хъркане, звън на чаши, фалшиво пеене, понякога и фученето на изтървано заклинание. Но примиреният плач беше такава новост, че Спелтър неволно се промъкна към покоите на Архиканцлера.

Вратата зееше. Ковчежникът си внушаваше, че не бива да прави това, и се приготви да хукне лудешки, но въпреки всичко надникна.

Ринсуинд зяпаше.

— _Какво_ е това? — прошепна.

— Май е нещо като храм — обясни Конина.

Ринсуинд стоеше на едно място, отметнал глава, а тълпите в Ал-Кхали се блъскаха в него и го заобикаляха в човешкото подобие на Брауново движение. „Храм, а?“ Е, не можеше да се отрече, че е голям и се набива на очи. Архитектът си бе послужил с всяка известна хитрина, за да го направи привидно още по-голям и да натрапи на всеки зяпач убеждението, че той, от друга страна, е нищожен и обикновен, защото си няма толкова много куполи.

Ринсуинд обаче смяташе, че се е научил да разпознава свещените градежи. А фреските по тези големи надвисващи стени не изглеждаха особено религиозни. Участниците в сцените доста се забавляваха. Беше почти сигурно. Ами да, нямаше спор по въпроса. Би било нелепо да не им е весело от такива занимания.

— Не танцуват, нали? — подхвърли той в напразен опит да не повярва на собствените си очи. — Да не е някаква акробатика?

Конина примижа в рязката ярка светлина.

— Не бих казала — проточи замислено.

Ринсуинд се опомни.

— Мисля, че една млада жена не бива да вижда такива неща — заяви той строго.

Момичето му се усмихна и подхвърли мило:

— А пък за магьосниците е направо немислимо. Уж трябвало да ослепеете от такива гледки.

Ринсуинд пак зажумя нагоре, готов да рискува поне едното си око. „Да, какво друго да очакваш от тях? Не знаят какво вършат. Чужбината си е… ами чужбина. Тук всичко се прави иначе.“

Стигна до извода, че някои неща все пак се правят по същия начин, но далеч по-изобретателно. И по-често, ако се съди по тези картини.

— Храмовите фрески на Ал-Кхали са известни нашир и надлъж — спомена Конина, докато се промушваха между орляците дечица, опитващи се да продадат на Ринсуинд пръстени или да го запознаят с някоя от хубавичките си сродници.

— Ясно ми е защо са се прославили така — сподели той. — Ей, я се разкарай, разбра ли? Не, не искам да го купя, каквото и да е то. Не, не желая да се запозная с нея. Нито пък с него, гадно момченце такова. Махайте се, бе!

Последният вопъл беше отправен към купчинката дечица, яхнали невъзмутимо Багажа, който се тътреше търпеливо след него и изобщо не понечи да ги изтръска на земята. Ринсуинд предположи, че Багажът се муси по някаква причина, и това го ободри.

— Колко хора има на този континент?

— Де да знам — отвърна Конина, без да се обърне. — Трябва да са милиони.

— Ако бях мъдър, нямаше да съм на тяхно място — от сърце заяви той.

От няколко часа се намираха в Ал-Кхали, портата към загадъчния континент Клач. Започваше да му писва.

В един приличен град щеше да има поне мъничко мъгла, а хората щяха да живеят по домовете си, вместо да прекарват цялото си време на улицата. И не би срещнал такова изобилие от пясък и жега. А пък вятърът…

Анкх-Морпорк се отличаваше със знаменитата си воня, толкова жизнена, че докарваше до сълзи и силни корави мъже. Но Ал-Кхали можеше да се похвали със своя вятър, духащ от необятните пустини близо до Ръба. Не беше силен, но никога не спираше и след време действаше на чужденците като ренде за домат. Започваше да им се струва, че е ожулил кожата от телата им и чегърта направо по нервите.

За чувствителните ноздри на Конина вятърът носеше ароматни послания от сърцето на континента, смесили мразовитите нощи на пустините, смрадта на лъвовете, гниещия листак на джунглата и газовете от червата на антилопите.

Разбира се, Ринсуинд не можеше да надуши всичко това. Приспособяването е чудесно свойство на живите твари. Повечето кореняци на Морпорк не биха усетили и миризмата на горящ пухен дюшек от пет крачки.

— Сега накъде? — попита той. — Няма ли да се скрием от този вятър?

— Баща ми се е застоял малко в Ал-Кхали, когато е търсил Изгубения град Ий — сподели Конина. — И доколкото си спомням, говореше с голям възторг за местния соук. Това е нещо като пазар.

— Значи ще отидем да огледаме сергиите за шапки втора употреба — опита се да налучка Ринсуинд. — Макар че идеята не е…

— Аз по-скоро се надявам, че ще ни нападнат. Нищо по-разумно не мога да измисля. Баща ми твърдеше, че малцина чужденци, влезли в този соук, са излизали живи оттам. Разправяше, че там се навъртали кръвожадни типове.

Ринсуинд обмисли чутото с подобаващо старание.

— Би ли повторила, моля? След като спомена, че ще ни нападнат, май ми бръмнаха ушите.

— Нали искаме да срещнем местните престъпници?

— Не бих казал, че искаме — възрази той. — Не бих избрал точно този израз.

— Как предпочиташ да го кажеш?

— Ами… Май „не искаме“ обобщава мнението ми.

— Но нали се съгласи да си върнем шапката!

— Не съм се съгласявал да умра покрай издирването — унило натърти Ринсуинд. — От това никой няма да има полза. Не и аз във всеки случай.

— Баща ми често казваше, че смъртта е като сън.

— Аха, същото чух и от шапката — отвърна той.

Свърнаха по тясна, претъпкана с хора уличка между белосани глинени стени.

— Но както аз виждам нещата — продължи Ринсуинд, — от такъв сън е по-трудно да се събудиш сутрин.

— Все пак рискът не е голям — увери го Конина, — щом си с мен.

Тя тръгна по друг здрачен проход, а свитата от невръстни предприемачи ги гонеше по петите.

— Да, ти направо подскачаш от нетърпение — обвини я той. — Пак тази пуста наследственост…

— Просто млъкни и се погрижи да приличаш на жертва, бива ли?

— О, с това ще се справя. — Ринсуинд отпъди един особено упорит член на тукашната Детска търговска камара. — Имам богат опит. За последен път ти повтарям, проклето момченце, че не искам да купувам никого!

Взираше се мрачно в стените наоколо. Тук поне нямаше смущаващи картинки, но горещият ветрец вдигаше прахоляк, а му омръзна до повръщане да гледа пясък. Жадуваше за две-три студени бири, за още по-студена вана и чисти дрехи. Едва ли щеше да се почувства по-добре, но поне ужасното му настроение щеше да стане по-поносимо. Не му се вярваше обаче да има бира в този град. Колкото и да беше странно, но в познаващи студа места като Анкх-Морпорк най-обичаното питие си остава бирата, която още повече охлажда. А там, където небето е същинска пещ с отворена вратичка, хората се пристрастяват към мънички чашки с лепкави течности, от които гърлото пламва. И постройките тук му изглеждаха доста сбъркани. И статуите в някои храмове бяха… ами неподходящи. Тук не беше добро място за един магьосник. Разбира се, местните си имаха саморасли подобия на магьосници, някакви заклинатели, но за прилична магия и дума не можеше да става…

Конина крачеше пред него и си тананикаше.

„Падаш си по нея, а? Аз поне съм наясно“ — обади се глас в главата му.

„Ох, че гнус! — възкликна Ринсуинд. — Пак ли моята съвест?“

„Не, твоето либидо. Ех, че задух заварвам! Не си се разкършвал от последния път, когато се мярнах.“

„Ей, я изчезвай! Аз съм магьосник! При нас господар е главата, а не сърцето!“

„Аз пък чувам за какво гласуват жлезите ти и от тях научавам, че що се отнася до тялото, мозъкът ти е в жалко малцинство.“

„Така ли било? Да, но има решаващ глас.“

„Ха! Залъгвай се… Впрочем сърцето няма нищо общо в случая. То не е нищо повече от мускулест орган, който движи кръвта из тялото ти. Няма ли поне да си признаеш, че много я харесваш?“

„Е… — поколеба се Ринсуинд. — Да, но…“

„С нея е приятно, а? И гласът й е хубав.“

„Не оспорвам…“

„И ти се иска да я опознаеш по-добре, нали?“

„Ами…“

Донякъде изненадан, Ринсуинд осъзна, че наистина му се иска. Не беше напълно чужд на женската компания, но у него се загнезди впечатлението, че покрай жените все си докарва неприятности. Естествено не пренебрегваше и всеизвестния факт, че те са вредни за магическите дарби. Признаваше обаче, че на неговите магически дарби, по които се равняваше, да речем, на гумен чук, поначало не може да се разчита.

„Значи няма какво да губиш, нали?“ — мазно подсказа либидото му.

В този момент Ринсуинд обърна внимание на факта, че липсва нещо важно. Минаха секунда-две, докато го налучка.

От няколко минути никой не се опитваше да му продаде нищо. В Ал-Кхали това вероятно означаваше, че си мъртъв.

Той, Конина и Багажът бяха сами в дълга тъмна пресечка. Чуваше се приглушената врява на града, но в близката околност имаше само наситена с очакване тишина.

— Избягаха — промълви момичето.

— Ще бъдем ли нападнати?

— Нищо чудно. Трима мъже ни преследват по покривите.

Ринсуинд присви очи нагоре тъкмо в мига, когато трима мъже с широки черни дрехи скочиха ловко на уличката пред тях. Озърна се и видя двама да излизат иззад ъгъла. Всички държаха големи криви мечове и макар че долните половини на лицата им бяха закрити с маски, почти нямаше съмнение, че се хилят зловещо.

Ринсуинд потропа настойчиво по капака на Багажа.

— Дръж — подсказа му.

Сандъкът постоя неподвижно, после се примъкна тромаво към Конина. Излъчваше леко самодоволство, а и сянка на неудобство, както Ринсуинд установи с ревнив ужас.

— Ах, ти… — изръмжа и го изрита. — Ах ти, чантичко такава!

Но и той на свой ред застана по-близо до момичето. Тя се усмихваше замислено.

— На теб пък какво ти има? — попита недоволно Ринсуинд. — Да не им предложиш по едно къдрене набързо?

Мъжете пристъпваха към тях, без да бързат. Личеше, че ги интересува само Конина.

— Не съм въоръжена — напомни тя.

— Къде се дяна легендарният ти гребен?

— Остана на кораба.

— Нищичко ли нямаш?

Конина се премести така, че да държи под око всички нападатели.

— Имам две големи фиби — подхвърли приглушено.

— Стават ли за нещо?

— Не знам. Никога не съм опитвала.

— Заради теб изпаднахме в беда!

— Успокой се. Според мен ще ни пленят.

— Лесно ти е да го кажеш. На теб не са ти свалили цената като специална оферта за тази седмица.

Багажът потракваше с капака си малко объркан. Един от мъжете предпазливо протегна меча си и погъделичка с върха му кръста на Ринсуинд.

— Видя ли? Искат да ни отведат някъде — установи Конина, но изскърца със зъби. — О, не!…

— А сега какво има?

— Не мога!

— Какво не можеш?

Тя стисна слепоочията си с длани.

— Не мога да попадна в плен, без да се бия! Чувам как хилядите ми варварски прадеди ме укоряват за тази измяна! — изсъска трескаво.

— Стига си ме занасяла.

— Истината ти говоря. Ей сегинка…

Тя се раздвижи светкавично и най-близкият човек в черно се свлече в хриптяща купчинка. После лактите на Конина се забиха в коремите на двамата зад нея. Лявата й ръка профуча покрай ухото на Ринсуинд с шум на разкъсана коприна и повали мъжа зад него. Петият понечи да побегне, но тя със скок се вкопчи в краката му, повали го и главата му се блъсна тежко в стената.

Конина се претърколи от неподвижното тяло и когато стана, очите й блестяха.

— Не ми е приятно да си призная, но се почувствах по-добре. Щеше да е много лошо, ако бях предала достойните традиции на фризьорството… Уф, не, бе…

— Права си — сериозно потвърди Ринсуинд. — Но се питах дали вече си забелязала онези горе.

Очите на Конина огледаха редицата стрелци с лък, появили се върху отсрещната стена. Имаха търпеливия равнодушен вид на хора, които са си получили парите да свършат някаква работа и не им пука особено, ако тя включва и убийства.

— Време е за фибите — подсказа Ринсуинд.

Момичето не помръдна.

— Баща ми често подчертаваше колко е безсмислено да предприемаш фронтална атака срещу враг, притежаващ достатъчно далекобойни оръжия.

Ринсуинд познаваше любимите изрази на Коен и я изгледа недоверчиво.

— Е, всъщност — поправи се Конина — точните му думи гласяха: „Що ти трябва да се надпреварваш с таралеж в ритането на задници?“

Спелтър нямаше сили да слезе за закуска.

Чудеше се не е ли най-добре да си поприказва с Кардинг, но го възпираше смразяващото подозрение, че тлъстият дъртак нито би го изслушал, нито би му повярвал. Всъщност не знаеше дали сам да си вярва…

О, вярваше си и още как. Никога нямаше да забрави, колкото и да се стараеше.

Един от битовите проблеми в Университета напоследък беше неувереността, че ще се събудиш в същото здание, в което си заспал. Стаите придобиваха навика да си разменят местата заради изобилните изблици на магия. Тя се просмукваше в килимите и така се натрупваше в магьосниците, че едно здрависване с някого беше най-сигурният начин да му придадеш друг облик. Насищането с магия вече надхвърляше възможностите на Университета да я побере. Ако не направеха нещо съвсем скоро, дори простосмъртните биха могли да се възползват от магията. Вледеняваща мисъл. Но умът на Спелтър беше толкова претъпкан с вледеняващи мисли, че можеше да послужи вместо зимник, затова не отдели време да се тревожи и за това.

Неустойчивата сграда не беше единственото затруднение. Тежкият натиск на тавматургичния приток влияеше и върху храната. Загребваш салата с вилицата, но докато я поднесеш до устата си, може да е нещо коренно различно. С малко късмет би се оказало само негодно за ядене. Иначе пак си оставаше храна, но не от най-предпочитаните.

Спелтър откри Коин в място, което до снощи беше килер за метли. Сега заемаше несравнимо по-голямо пространство. Само защото ковчежникът не бе чувал за самолетни хангари, нямаше с какво да сравни нововъведението. Е, не би си помогнал много. Едва ли хангарите с мраморни подове и натрапчиво присъствие на статуи са често явление. Няколкото метли и очуканата кофа в ъгъла изглеждаха нелепо, но не колкото смазаните маси в бившата Голяма зала. Благодарение на магическите приливи в Университета те вече не бяха по-големи от дребно сандъче.

Спелтър влезе с изострено внимание и се присъедини към съвета на магьосниците. Въздухът беше мазен от струпаната тук мощ.

Ковчежникът си сътвори кресло до Кардинг и се наведе към ухото му.

— Няма да повярваш…

— Тихо! — скастри го шепнешком другият. — Това е потресаващо!

Коин седеше на табуретката си в средата на кръга, стиснал жезъла с едната си ръка, другата беше изпъната и държеше нещо яйцевидно, малко и бяло. Очертанията му странно се размиваха пред погледа. Спелтър дори реши, че не е дребен предмет, видян отблизо. Беше огромен, но се намираше далеч оттук. А момчето го задържаше с една ръка.

— Какво прави той? — прошепна на Кардинг.

— Не съм много наясно — промърмори дебелакът. — Доколкото схванахме, ще създава нов дом за магьосничеството.

В размътения овал проблясваха ивици разноцветна светлина като буря на хоризонта. Огряваха напрегнатото лице на Коин отдолу и го превръщаха в маска.

— Изобщо не си представям как всички ще се поберем вътре — усъмни се ковчежникът. — Кардинг, снощи видях…

— Готово е — обяви Коин.

Вдигна яйцето, което блещукаше със собствено сияние и изхвърляше мънички бели израстъци. Спелтър остана с впечатление, че не само е далеч, но е и невероятно масивно, стига чак отвъд тежестта в чудатите отрицателни измерения, където и оловото е същински вакуум.

Пак подръпна ръкава на Кардинг.

— Слушай, важно е, слушай! Когато надникнах…

— Защо не спреш да ми досаждаш?

— Но жезълът — неговият жезъл, де, не е…

Коин стана, насочи жезъла към стената и там незабавно се появи врата. Мина през нея и принуди магьосниците да се изнижат след него.

Прекоси градината на Архиканцлера, а магьосниците подтичваха като опашка на комета. Спря чак на брега на Анкх. Тук растяха няколко прастари върби и реката течеше… тоест се влачеше около издатина с формата на подкова, превзета от попови лъжички. Мястото носеше твърде оптимистичното име Отдихът на магьосника. В летните вечери, ако вятърът духаше към реката, беше подходящо за лека разходка.

Топлата сребриста мараня още се стелеше над града. Коин прегази мократа трева и застана на средата. Подхвърли яйцето, то се понесе в плавна дъга и цопна влажно.

Момчето се обърна към бързащите магьосници.

— Не идвайте по-наблизо. И бъдете готови да побегнете при нужда.

Насочи октироновия си жезъл към странното яйце. От върха блъвна октаринов лъч, заби се в дребния овал и го пръсна в дъжд от искри, оставили сини и алени петна по ретината на присъстващите.

Отначало нищо не се случи. Десетина магьосници зяпаха в очакване.

Един абсолютно лишен от загадъчност повей разклати дърветата.

Друго нямаше.

— Ъ-ъ… — запъна се Спелтър.

Тогава усетиха първия трус. От клоните се посипаха листа, по-нататък една водна птица отлетя уплашена.

Звукът започна като ниско стенание, по-скоро го чуваха със стъпалата, а не с ушите си. Върбите затрепериха, примера им последваха и двама-трима магьосници.

Калта около яйцето завря.

И избухна.

Земята се обели назад като лимонова кора. Буци сгорещена пръст се посипаха върху магьосниците, които побързаха да се скрият зад дърветата. Само Коин, Спелтър и Кардинг останаха да гледат как блестящата бяла сграда се издига над поляната, размятайки кал и трева. И други кули изригнаха зад гърбовете им. А във въздуха растяха зъберни стени, свързващи кулите.

Ковчежникът изскимтя, защото земята се изплъзна изпод краката му, заменена от каменни плочи, обсипани със сребърни люспици. Олюля се, когато подът под краката му се устреми неумолимо нагоре и издигна тримата високо над върбите.

Покривите на Невидимия университет останаха в подножието. Анкх-Морпорк се просна като карта пред погледите им, реката заприлича на попаднала в капан змия, ширнаха се забулените в синкава мъглица равнини. Ушите на Спелтър изпукаха, но издигането продължи към облаците.

Тримата изскочиха подгизнали и измръзнали в безмилостните слънчеви лъчи. Във всички посоки се бе разстлала облачна пелена. И други кули се издигаха наблизо, отразявайки болезнено ярко светлината на деня.

Кардинг приклекна тромаво и опипа пода с върховете на пръстите си. Подкани с жест ковчежника да постъпи като него.

Спелтър докосна повърхността, по-гладка от полиран камък. Напомняше лед, стига ледът да е леко затоплен, а наглед беше слонова кост. Не беше съвсем прозрачна, но намекваше, че би й се искало.

Обзе го натрапчивото подозрение, че ако затвори очи, изобщо няма да я усети.

Срещна погледа на Кардинг, който подхвърли:

— Не зяпай мен. И аз не знам какво е това.

Вдигнаха глави към Коин и той изрече:

— Магия.

— Да, господарю — смънка Кардинг, — но от какво е направено?

— _От магия,_ казах ти. Сурова магия. Втвърдена. Съсирена. Подновявана миг след миг. Нима можете да ми посочите по-подходящ материал да изградим новия дом на магьосничеството?

Жезълът засия за секунда и стопи облаците. Светът на Диска се появи долу и оттук личеше, че наистина е диск, сякаш забоден в небето с централния връх Кори Селести, обитаван от боговете. Кръглото море беше толкова наблизо, струваше им се, че могат да се гмурнат в него от кулата. Виждаха и разкривения от разстоянието огромен континент Клач. Водопадът около Ръба беше блестяща дъга.

— Твърде голям… — изфъфли Спелтър.

Светът, в който живееше досега, не се простираше далеч извън портата на Невидимия университет. Именно такъв го предпочиташе. В свят с подобни размери човек се чувстваше уютно. В никакъв случай не му беше приятно да стърчи върху нещо, високо цял километър, което от по-строга гледна точка дори не съществуваше.

Това прозрение го втрещи — беше магьосник, а магията вече го притесняваше.

Примъкна се незабелязано до Кардинг, който промълви:

— Не е точно каквото очаквах.

— Хъм?

— Отгоре ми се струва прекалено малко.

— Де да знам… Слушай, трябва да ти разкажа…

— Я погледни планините Овнерог. Подлъгваш се, че можеш да ги докоснеш.

Вторачиха се през хилядата километра, делящи ги от могъщата планинска верига, снежнобяла и студена. Според преданията през потайните долини на Овнерог се стигаше до замръзналите земи около Главината, последно владение на Ледените великани. Били заточени там след последната си величава битка с боговете. В онези времена планините се подавали като острови в огромното ледено море. По върховете им ледът още не се предаваше.

Коин ги озари със златната си усмивка.

— Какво казваш, Кардинг?

— Заради чистия въздух е, господарю. Изглеждат толкова малки и близки. Само споменах, че човек едва ли не може да ги докосне…

Коин му махна с ръка да млъкне. Протегна тънка ръка и нави ръкава си в традиционния знак, че ще прави магия без заблуди. Посегна, после разтвори пръсти. Никой не би оспорил, че върху дланта му имаше малка буца сняг.

Другите двама гледаха онемели как снегът се топи и капе на пода.

Коин се разсмя.

— Толкова ли е трудно да повярвате? Да взема ли бисери от Крул, прилепил се към Ръба? Или искате пясък от Големия Неф? Може ли старата ви магия да се мери с това?

В ушите на Спелтър момчешкият глас звънеше метално. Коин се взираше изпитателно в лицата им.

Накрая Кардинг въздъхна и заговори доста смирено:

— Не може. През целия си живот търсех магията, но откривах само цветни огънчета, дребни хитрини и стари изсъхнали книги. Магьосничеството не е сторило нищо за света досега.

— А ако ви кажа, че възнамерявам да разпусна Ордените и да закрия Университета? Макар че, разбира се, старшите ми съветници ще заемат подобаващо положение.

Пръстите на Кардинг се свиха до побеляване на ставите, но той само вдигна рамене.

— Няма какво да отговоря. Кой би сравнявал свещта със слънцето по пладне?

Коин се обърна към Спелтър. Жезълът повтори движението. Изящните резбовани фигури наблюдаваха студено ковчежника. Една от тях до върха неприятно приличаше на извита вежда.

— Мълчалив си, Спелтър. Не си ли съгласен с мен?

„Не. Някога в света имало магизточници, но магьосничеството било предпочетено пред тях. То е магия за хора, не за богове. Не са ни нужни магизточници. Тогава е имало голяма бъркотия, но сме я забравили. Харесваше ми старата магия. Тя не разтърсваше света, а пасваше в него. Беше правилната магия. Исках да бъда всичко на всичко магьосник.“

Той забоде поглед в краката си.

— Да, съгласен съм — прошепна.

— Добре — доволно отрони Коин.

Застана на края на кулата и се загледа в криволичещите улици на Анкх-Морпорк. Кулата на Занаята се свиваше жалко десет пъти по-ниско от новите си конкуренти.

— Според мен — обяви момчето — ще проведем церемонията идната седмица при пълнолуние.

— Ъ-ъ… Пълнолуние ще има чак след три седмици — дръзна да напомни Кардинг.

— Идната седмица — повтори Коин. — Щом казвам, че ще има пълнолуние, никой да не ми възразява.

Взря се в зданията на Университета, смалени като детски играчки, и посочи.

— Какво е това?

Кардинг надзърна.

— Ами… Библиотеката. Да, Библиотеката.

Мълчанието беше смазващо и Кардинг долови, че трябва да добави нещо, каквото и да е, само да я няма тази тишина.

— Там държим книгите, нали се сещаш. Деветдесет хиляди тома, струва ми се. Така ли е, Спелтър?

— Ъ? О… Да. Предполагам, че са около деветдесет хиляди.

Коин се облегна на жезъла.

— Изгорете ги.

Полунощ потропваше нечуто с черния си жезъл по коридорите на Невидимия университет, а Спелтър не чак толкова наперено се промъкваше към невъзмутимата врата на Библиотеката. Почука и звукът отекна толкова гръмко в празната сграда, че ковчежникът се облегна на стената и изчака ударите на сърцето му да се поразредят поне малко.

Най-сетне чу шум като от разместване на тежки мебели.

— Ууук?

— Аз съм.

— Ууук?

— Спелтър.

— Ууук.

— Слушай, трябва да се махнеш оттам! Той се кани да изгори Библиотеката!

Нямаше отговор иззад вратата.

Ковчежникът се отпусна на колене.

— Ще го направи, да знаеш — зашепна. — Вероятно ще принуди мен да го сторя, с онзи жезъл… ъ-ъ… той знае какво става навсякъде, знае и че знам за него… моля те, помогни ми…

— Ууук?

— Миналата нощ надникнах в стаята му… а жезълът… жезълът сияеше по средата като фар, момчето пък хленчеше на леглото. Усещах как жезълът прониква в главата му, внушава му страшни неща. После ме забеляза, трябва да ми помогнеш, само ти не си…

Спелтър млъкна. Лицето му се вдърви. Обърна се съвсем бавно против волята си, защото нещо го завъртя полека.

Знаеше, че Университетът е безлюден. Всички магьосници се преместиха в Новата кула, където и най-нищожният студент разполагаше с по-разкошни покои, отколкото си позволяваха доскоро и старшите преподаватели.

Жезълът висеше във въздуха на броени метри от него, обгърнат от блед октаринов ореол.

Ковчежникът се изправи предпазливо и без да отделя поглед от гадното нещо, плъзна гръб покрай стената. На ъгъла установи, че жезълът не е помръднал, а само се е въртял, за да сочи към него.

Спелтър писна немощно, вдигна полите на робата си и хукна.

Жезълът се озова отпреде му. Ковчежникът заби пети в земята и спря, шумно поемайки си дъх.

— Няма да ме уплашиш — заяви той, обърна се и тръгна в друга посока.

Щракна с пръсти и вече носеше факел с ярък бял пламък (само октариновите оттенъци по края издаваха, че факелът е сътворен с магия).

Жезълът пак стърчеше пред него. А огънят на факела беше засмукан в тясна ивица бял пламък, която изчезна с тих пукот.

Спелтър чакаше с насълзени от ослепителната светлина очи, но макар жезълът още да висеше отсреща му, не се възползва от неговата безпомощност. Когато зрението му се възстанови, зърна по-тъмен правоъгълник вляво. Стълбата към кухните.

Стрелна се към нея, прескачаше невидимите стъпала, тръсваше се неочаквано и тежко на недостъпни за погледа му площадки. В далечината лунните лъчи проникваха през решетка и ковчежникът знаеше, че някъде там има врата към света отвън.

Спелтър се повлече по тъмната пустиня на пода. Препъваше се, глезените го боляха, а собственото му дишане заглушаваше всички останали звуци, сякаш си бе пъхнал главата в голяма раковина.

Разни неща издрънчаваха по краката му. Разбира се, вече нямаше плъхове, но напоследък кухните бяха занемарени. Макар готвачите на Университета да се славеха като най-изкусните в света, всеки магьосник можеше да си сътвори ястия, недостъпни за обикновените кулинарни дарби. Големите медни тигани висяха ненужни на стената и потъмняваха бавно, а в печките под гигантския свод на димоотвода имаше само студена пепел…

Жезълът запречваше задната врата като резе. Завъртя се, когато Спелтър се олюля към него, и увисна с безмълвна злоба. После плавно се плъзна към ковчежника.

Спелтър заотстъпва, краката му се хлъзгаха по мазните камъни, после се блъснаха в нещо и той изквича. Зашари с ръка зад гърба си. Не напипа нищо повече от дъска за рязане.

Пръстите му търсеха отчаяно и макар да не се надяваше на нищо, откриха забито в дървото сатърче. Подтикнати от инстинкт, древен като самото човечество, те стиснаха дръжката.

На Спелтър му свършваха въздухът, търпението, възможностите за бягство и времето. Беше и уплашен до полуда.

Затова щом жезълът се зарея пред него, той вдигна рязко сатърчето и замахна с колкото сили му бяха останали…

И се поколеба. Всичко магьосническо в него се възпротиви срещу съсипването на такова могъщество, което дори сега се чудеше как да присвои и използва…

Жезълът се завъртя така, че да сочи към него.

През няколко коридора оттам орангутанът подпираше с гръб вратата на Библиотеката и гледаше синкавобелите отблясъци, проникващи през пролуката отдолу. Чу далечното изпращяване на необуздана енергия, последвано от звук, който започна ниско и завърши толкова тънко, че и Рошльо, притиснал ушите си с лапи, не го долови.

Накрая имаше слабичък, съвсем обикновен шум, какъвто причинява разкривеното и разтопено метално острие на сатърче при падане на каменни плочи.

След такъв шум тишината се стоварва подобно на топла лавина.

Библиотекарят се обгърна с нея като с наметало и се загледа в безкрайните редици книги по рафтовете, всяка в пулсиращото слабо сияние на собствената си магия. Лавица след лавица томове го гледаха отгоре.[15] И те бяха чули. Усещаше страха им.

Орангутанът постоя неподвижно като изваяние, но накрая явно взе решение. Заподскача, подпирайки се на юмруци, дълго рови в бюрото си и извади дебела халка, натежала от ключове. Върна се на средата, изправи се и заяви много натъртено:

— Ууук.

Книгите впериха погледи в него от рафтовете си. Бе приковал вниманието им.

— Що за място е това? — чудеше се Конина.

Ринсуинд се огледа и си позволи смътна догадка.

Още се намираха в сърцето на Ал-Кхали. Чуваше гълчавата зад стените. Но в гъмжащия от хора град някой бе разчистил огромно пространство, за да го огради със стени и да създаде толкова романтична в естествеността си градина, че изглеждаше не по-истинска от захарно прасенце.

— Ами доколкото виждам… — престраши се Ринсуинд — … някой си е присвоил земя с обиколка десетина километра, за да я пази със стени и кули.

— Брей, че чудновато хрумване — промълви момичето.

— Е, като се знае какви вярвания имат тук… Виж сега… Когато човек умре, според тях отива в нещо като градина, където има една такава музика и… и… — той замънка смутено — … шербет… и… млади жени.

Конина попи с поглед зелената пищност на оградения парк с пауните, сложните релефи по сводовете и леко хъркащите фонтани. Десетина излегнали се жени отвърнаха равнодушно на погледа й. Скрит в шубрака струнен оркестър свиреше трудната за несвикналото ухо клачианска музика „бхонг“.

— Не съм мъртва — установи момичето. — Няма как да не съм научила. Пък и аз не си представям рая такъв. — Тя хвърли критичен поглед на полегналите фигури и добави: — Питам се кой им прави прическите…

Върхът на меч я побутна по кръста и двамата продължиха по красиво проправената алея към малка беседка с купол сред маслинени дръвчета. Конина се озъби.

— Освен това никак не обичам шербет.

Ринсуинд си замълча. Беше зает да проверява състоянието на духа си и не остана доволен от резултата. Измъчваше го ужасното прозрение, че се влюбва.

Беше убеден, че е открил всички симптоми. Изброи потните длани, сгорещяването в корема и неясното усещане, че кожата по гръдния му кош се е превърнала в стегнат ластик. Не пропускаше и факта, че при всяка дума на Конина някой сякаш забиваше нажежена стомана в гръбнака му.

Озърна се към Багажа, който търпеливо топуркаше до него, и разпозна подобни симптоми.

— И ти ли, бе?!

Вероятно слънчевите лъчи си направиха шега, плъзгайки се по капака, но не биваше да се изключва вероятността дървото да е било по-червено за миг.

Естествено мъдрото крушово дърво установяваше смахната мисловна връзка с притежателя си… Ринсуинд поклати глава. Поне откри причината Багажът да не проявява обичайната си злонамереност към околните.

— Няма да ти провърви — увери той спътника си. — Все пак тя е жена, а пък ти си… — Поумува малко. — Каквото ще да си, няма спор, че си от дървеното изповедание, така да се каже. Няма да стане. А и ще плъзнат едни приказки…

Изви глава и опари с начумерен поглед стражите в черно.

— Не разбирам защо зяпате така — укори ги сурово.

Багажът се мъкнеше до Конина и накрая тя си одра глезена в ръба.

— Я се разкарай! — сопна му се и го ритна пак, този път нарочно.

Доколкото Багажът имаше някакво изражение, то се смръзна от изумена покруса.

Беседката пред тях имаше формата на луковица, осеяна със скъпоценни камъни и крепена от четири колони. Вътрешността беше препълнена с възглавници, на които се изтягаше възпълничък мъж на средна възраст, заобиколен от три млади жени. Носеше алена роба, везана със златни нишки. А премените на момичетата, прецени Ринсуинд, показваха колко изкусно може да бъде покрито човешкото тяло с три извити метални пластинки и няколко квадратни метра ефирен плат за завески, макар че (той потръпна) и изобретателността си има граници.

Мъжът като че пишеше. Вдигна глава и ги погледна.

— Едва ли бихте могли да предложите уместна рима за „прекрасна“? — попита ги сприхаво.

Ринсуинд и Конина се спогледаха.

— Съгласна? — предложи той.

— Опасна? — подхвърли тя с пресилено дружелюбие.

Мъжът се позамисли.

— „Опасна“ ми допада — призна той. — Има възможности в тази дума. Може би дори ще бъде подходяща. Впрочем придърпайте си възглавници. Пийнете шербет. Но защо още стоите?

— Заради тези въжета — обясни Конина.

— Аз пък имам алергия към хладната стомана — добави Ринсуинд.

— Нима? Трябва да е много досадно.

Мъжът плесна с ръце, но заради изобилието от пръстени се чу по-скоро глух звън. Двама стражи пристъпиха напред пъргаво и срязаха въжетата, после целият отряд изчезна, обаче Ринсуинд остро усещаше погледите на десетки чифтове тъмни очи от зеленината. Първобитният инстинкт го уверяваше, че макар на пръв поглед да е насаме с непознатия, Конина и жените, всяко по-необмислено движение изведнъж ще превърне света в изпълнено с остриета и болка място. Постара се да излъчва безметежност и непоклатима приветливост. Помъчи се да измисли някаква реплика.

— Ами… — Огледа брокатените дипли, нацвъканите с рубини колони и златните бродерии по възглавниците. — Добре сте се обзавел. Тук е… — потърси уместно описание — … несравнимо.

— Нашата особа се стреми към простота — въздъхна мъжът, без да прекъсва бързия бяг на перото си по листа. — А защо сте тук? Питам просто така, не защото не ми е приятно да срещна други поклонници на поетичната муза.

— Доведоха ни — осведоми го Конина.

— Мъже с мечове — допълни Ринсуинд.

— Милите симпатяги, винаги са толкова усърдни. Желаете ли да опитате? — щракна с пръсти към една от жените.

— Е, не точно в момента… — заломоти Ринсуинд, но жената вече му поднасяше скромно някаква чиния със златистокафяви пръчици.

Той отхапа една. Имаше превъзходен вкус, сладък и хрускав, усещаше се и аромат на мед. Взе си още две.

— Извинете — подхвана Конина, — но кой сте вие? И къде ни доведоха?

— Името ми е Креозот и съм сериф на Ал-Кхали. А това е моята Цветуща пустош. Нашата особа прави всичко по силите си.

Ринсуинд се закашля с медена пръчица в устата.

— Да не сте Креозот от поговорката „Богат като Креозот“?

— О, казват го за скъпия ми баща. Аз обаче съм значително по-богат от него. Когато имаш купища пари, трудно се постига простота. Но нашата особа се старае.

— Защо не опитате да ги раздадете? — предложи Конина.

Мъжът пак въздъхна.

— Не е лесно, от мен да го знаете. На нашата особа остава само да прави мъничко с многото, което има.

— Не, не, слушайте — забърбори Ринсуинд и от устата му пръснаха парченца, — нали казват… тоест… щом докоснете нещо, превръщало се в злато, представяте ли си!

— Това доста затруднява ходенето до тоалетната — жизнерадостно вметна Конина, — ако ме извините за забележката.

— Нашата особа чува разни истории за себе си — отвърна Креозот, който сякаш не нададе ухо за думите й. — Толкова е досадно. Сякаш парите имат някакво значение. Истинското богатство е скрито в съкровищниците на литературата.

— _Онзи_ Креозот, за когото съм слушала — проточи Конина, — бил главатар на банда… смахнати убийци. Първите Асасини, от които се страхували всички в половината Клач откъм Главината. Не че искам да ви засегна…

— Да, но пак говорим за скъпия ми татко — уточни Креозот-младши. — Хашишимите. Новаторска идея.[16] Но не и особено практична. Затова решихме да наемем Тукмаците.

— Аха, бяха някаква религиозна секта — опита се да налучка момичето.

Креозот я изгледа втренчено.

— Не бих казал — изрече бавно. — Мисля, че ги нарекохме така, защото с един удар залепят лицата на хората за задната страна на черепите им. Ужасно е, откровено казано. — Взе пергамента, на който пишеше, и продължи: — Аз се стремя към по-одухотворен живот, затова заповядах да превърнат центъра на града в Цветущата пустош. Нашата особа прави каквото може. Да ви прочета ли последното си творение?

Изопна драматично едната си пухкава ръка и започна да декламира:

— Летен палат под небосвода ясен,

кана вино, резен хляб, малко агнешко с кускус и тиквички, пържени паунови езици, кебап, леден шербет, богат избор на сладкиши от подноса

и ти си седнала до мен,

запяла песен прекрасна,

а Пустошта е тъй…

Креозот се запъна и пак взе перото.

— Може би „опасна“ не е чак толкова подходящо. Като се замисля…

Ринсуинд плъзна поглед по растенията, на които май оставаше само да бъде направен маникюр, грижливо подредените камъни и високите огради. Една от младите жени му намигна.

— Значи това е Пустош, а?

— Моите проектанти на пейзажи вложиха всички необходими елементи, струва ми се. Цяла вечност се стараха да създадат точното бълбукане на поточетата. И разчитам на професионалното им мнение, че всичко тук е изпълнено с изумителна естествена красота.

— И със скорпиони — допусна Ринсуинд, похапвайки медена пръчица.

— Скорпионите едва ли са уместни — усъмни се поетът. — Не ми звучат лирично. Мед от диви пчели и скакалци — да, подходящи са, ако се вярва на общоприетите указания в поезията, макар че не успях да обикна насекомите.

— Доколкото знам, в такава пустош по-вероятно е хората да вкусват плодовете на едно дърво[17] — меко възрази Конина. — Баща ми често казваше, че били много вкусни.

— Значи без буболечки? — учуди се Креозот.

— Не мисля, че тук им е мястото.

Серифът кимна благосклонно на Ринсуинд.

— Значи е още по-добре да опразниш чинията. Хрускава гадост, бездруго не успях да схвана защо човек трябва да ги яде.

— Не искам да изглеждам неблагодарница — вметна Конина в трескавата кашлица на Ринсуинд, — но защо все пак пожелахте да ни доведат тук?

— Интересен въпрос. — Креозот я погледа глуповато няколко секунди, сякаш не можеше да си спомни. — Ти наистина си много привлекателна. Случайно да свириш на цимбали?

— С колко остриета са? — делово се осведоми момичето.

— Жалко — въздъхна серифът. — Внесох един комплект от чужбина.

— Баща ми ме научи да свиря на хармоника — оправда се тя.

Устните му пошаваха, докато прехвърляше идеята в ума си.

— Не става. Не се връзва. Все пак съм ти признателен за отзивчивостта. — Пак я разгледа замислено. — Да знаеш, определено си радост за окото. Не са ли ти казвали, че имаш шия като кула от слонова кост?

— Никога.

— Жалко — отново отбеляза серифът.

Порови под възглавниците, намери звънче и го разлюля.

След малко висок навъсен мъж се появи иззад беседката. Имаше вид на човек, чиито мисли по криволиците си надминават тирбушон, а ако някой бесен плъх зърнеше очите му, щеше да избяга с подвита опашка.

Всеки би си казал: „На челото на този тип сякаш е изписано «велик везир». Никой на нищо не може да го научи за ограбването на бедни вдовици и затварянето на вдъхновени млади герои в златни клетки. Опре ли до мръсни номера, може той да е написал наръчника в тази област… или по-вероятно го е откраднал от някого.“

Носеше чалма, от която стърчеше шапчица. Разбира се, имаше и дълги тънки мустачки.

— Ето те и теб, Абрим — забеляза го серифът.

— Ваше височество?

— Моят велик везир — представи го Креозот.

„Все едно не знаех“ — подсмихна се Ринсуинд.

— Тези хора… защо ги доведохме тук?

Везирът усука с пръсти мустаците си. Нищо чудно в този момент да обмисляше как да сложи ръка върху десетина заложени чужди имоти.

— Шапката, ваше височество. Помните ли шапката?

— А, да. Много любопитно. Къде я сложихме?

— Почакайте — намеси се напрегнато Ринсуинд. — Тази шапка… да не е леко оръфана и островърха, с разни вехти дантели и други украси? И… някой да не я е слагал на главата си?

— Тя изрично ни предупреди да не го правим — отвърна Креозот. — Естествено Абрим веднага заповяда на един роб да я нахлупи на главата си. Робът каза, че му причинила главоболие.

— Освен това шапката ни предупреди, че скоро ще пристигнете в града. — Везирът се поклони небрежно на Ринсуинд. — Затова аз… тоест серифът реши, че сигурно бихте могли да ни разкажете повече за вълшебния предмет.

Има гласове с особена звучност, която подсказва разпит. Тъкмо така говореше везирът. А леката рязкост в произношението му намекваше, че ако не научи повече за шапката, и то скоро, предвидил е мерки, които включват думи като „нажежени“ и „ножове“. Разбира се, всички велики везири говорят по този начин. Човек се пита дали не ги обучават в специално училище.

— Ох, колко се радвам, че сте я намерили! — сподели Ринсуинд. — Тази шапка е нгънгънгъ…

— Моля? — Абрим даде знак на двама дебнещи наблизо стражи. — Заговорихте малко неясно, след като младата дама — поклони се и на Конина — заби лакът в ухото ви.

— Смятам — намеси се момичето любезно, но решително, — че е най-добре да ни заведете при нея.

Пет минути по-късно шапката, сложена на маса в съкровищницата на серифа, промърмори:

— _Най-после. Къде се размотавахте досега?_

Може би Ринсуинд и Конина скоро ще станат жертви на гибелно посегателство, Коин пък се кани да изнесе пред събраните треперещи магьосници реч за предателството, а Дискът е на път да попадне под диктатурата на магизточник. В такъв момент си струва да обсъдим темата за поезията и вдъхновението.

Например серифът в своята подобна на бижу китна Цветуща пустош току-що е прелистил творбите си и има намерение да преработи стиховете, започващи така:

Стани! Утрото е пуснало със звън

лъжичката на деня в чашата,

за да прогони звездите вън.

Той въздиша, защото изгарящите душата рими тъй и не се пренасят върху пергамента, каквито си ги представя.

Всъщност е невъзможно.

Жалко, но се случва често.

Всеизвестен и отдавна потвърден факт е, че в многоизмерните светове на мултивселената почти всички велики открития се дължат на мимолетно вдъхновение. Естествено отначало има предостатъчно черна работа, но решителният миг настъпва при падането на ябълка или кипването на котле, или преливането на вода от ваната. Нещо прещраква в главата на наблюдателя и парчетата от пъзела се наместват. Мнозина твърдят, че спиралата на ДНК е открита при случайно зърване на стълба със същата форма, когато умът на учения бил достигнал точно необходимата възприемчивост. Ако бе предпочел да се качи с асансьора, цялата наука за генетиката би могла да продължи по коренно различен път.[18]

Смята се, че това е чудесно. Не е вярно. Същинска трагедия е. Мънички частици вдъхновение постоянно се носят из Вселената и минават дори през най-плътната материя, както неутриното прониква през захарен памук. Повечето от тях не улучват.

Още по-лошо е, че почти всички, които попадат в нечий мозък, сбъркват целта.

Например смахнатото съновидение за оловна поничка, провесена цял километър над земята от гигантски кран, щеше да предизвика изобретяването на генератор, създаващ електричество чрез потискане на гравитацията. Това щеше да бъде евтин, неизчерпаем и щадящ природата източник на енергия, който въпросният свят търсеше от векове и заради чиято липса страдаше от ужасна и безсмислена война. Но вдъхновението осени малка озадачена гъска.

Или друг случай — хергелето бели коне, препускащи през ливада с хиацинти, щеше да подтикне изтерзан композитор да съчини знаменитата „Сюита за летящия бог“ и да дари благост на милиони души. Композиторът обаче се свираше вкъщи, защото бе прихванал херпес зостер. Затова вдъхновението улучи жабок в близкия гьол, но животинчето не беше особено подготвено да даде своя принос в поезията на музикалните тонове.

Немалко цивилизации са обърнали внимание на това стъписващо прахосничество и опитват какви ли не методи за предотвратяването му. Преди всичко прибягват до приятни, но недостойни похвати за настройване на съзнанието на съответната вълна и честота чрез извлеци от екзотични растения или продукти от ферментацията на плодове. Не може да се каже, че постигат нещо значимо.

Така и Креозот, споходен от сън, в който съчиняваше велика поема за живота и философията, както и за свойството им да изглеждат несравнимо по-разбираеми през дъното на чаша за вино, не сътвори нищо особено, защото имаше поетична дарба колкото гладна хиена.

Неразгадаема тайна е защо боговете допускат това да продължава.

Истината е, че и вдъхновението, жизненоважно за ясното и изчерпателно обяснение на проблема, попадна в нечия глава. Само че главата принадлежеше на женско синигерче, а то не успя да сподели разбираемо мнението си, колкото и кодирани съобщения да цвъкаше по первазите. По странно съвпадение един философ, посветил безсънни нощи на този проблем, се събуди същата сутрин с чудесна нова идея как да изкълвава по-бързо оставените на первазите трошички.

Ето че стигнахме отново до магията.

В далечните дълбини на междузвездното пространство самотна частичка вдъхновение се рее безгрижно, без да подозира предопределението си. Толкова по-добре за нея, защото съдбата й е отредила след броени часове да улучи нищожна част от мозъка на Ринсуинд.

Участта й щеше да е тежка, дори ако творческото ядро на Ринсуинд имаше по-нормални размери. Но кармата на частичката я поставяше пред затруднението как да се насочи към мишена с размерите на стафида от разстояние няколкостотин светлинни години. В необятната Вселена животът на субатомните частички понякога е твърде труден.

Ако частичката успее, Ринсуинд ще започне да обмисля много сериозна философска идея. Ако ли не, близката тухла няма да знае как да се справи с внезапното важно прозрение.

Дворецът на серифа, известен в легендите като Рокси, заемаше онази част от центъра на Ал-Кхали, незаета от ширналата се Цветущата пустош. Повечето подробности от живота на Креозот вече бяха мит и за пращящия от сводове, куполи и колони дворец се говореше, че никой не може да преброи стаите му. Ринсуинд също не знаеше кой е номерът на стаята, където попадна.

— Магическа е, нали? — настоя везирът Абрим и го сръга в ребрата. — Ти си магьосник, кажи ми какво може тази шапка.

— Защо решихте, че съм магьосник? — отчаяно попита Ринсуинд.

— Написано е на твоята шапка.

— А-а, да…

— И си бил на кораба с шапката. Хората ми са те видели.

— Серифът наема на служба пирати?! — озъби се Конина. — Ама че поклонник на простотата!

— О, аз ги наемам на служба. Все пак съм везир. Положението ми го изисква. — Вторачи се в момичето и кимна на двама стражи. — Серифът се придържа към книжовни възгледи, но не и аз. Отведете я в харема, макар че… — той въздъхна раздразнено — … според мен там я очакват само скука и прегракване от пеене. — Обърна се към Ринсуинд. — Не говори, не мърдай ръце, не се мъчи да ме изненадаш с магически подвизи. Защитен съм с необичайни и могъщи талисмани.

— Почакайте за минутка… — започна Ринсуинд.

Но Конина го прекъсна:

— Всичко е наред. Отдавна се чудя как ли изглеждат харемите отвътре.

Устата му напразно се отвори няколко пъти, но накрая той успя да изгъгне:

— Сериозно?

Тя зашава с вежда насреща му Вероятно беше някакъв знак. Ринсуинд предполагаше, че би трябвало да го проумее, но му пречеха чудатите страсти, размърдали се дълбоко в душата му. Нямаше начин да го направят храбрец, но поне го разгневиха. В по-ускорен вариант диалогът зад челото му протече по следния начин:

„Уф…“

„Ти пък кой си?“

„Твоята съвест. Чувствам се ужасно. Погледни, отвеждат я в харема.“

„По-добре нея, отколкото мен“ — отвърна Ринсуинд, само че му липсваше убеденост.

„Направи нещо!“

„Виж колко стражи има наблизо! Ще ме убият!“

„И какво като те убият? Няма да свърши светът, я!“

„За мен ще свърши“ — мрачно напомни Ринсуинд.

„Но само помисли колко леко ще ти бъде на душата в следващия живот…“

„Що не вземеш да млъкнеш? Писна ми от себе си!“

Абрим доближи Ринсуинд и се вторачи любопитно в него.

— С кого си говориш?

— Предупреждавам ви — засъска Ринсуинд през стиснатите си зъби, — че имам магически сандък с крачета, който се разправя безмилостно с всеки нападател. Една думичка да му кажа и…

— Уплаших се — ухили се везирът. — Да не е и невидим?

Ринсуинд рискува да погледне какво има зад него.

— С мен беше, когато влязохме — смънка и преви рамене.

Няма да е вярно, ако кажем, че Багажът никакъв не се виждаше. Все някъде се виждаше, но не и близо до Ринсуинд.

Абрим бавно обикаляше масата с шапката и засукваше мустаци.

— Още веднъж повтарям — щом този предмет носи могъщество, трябва да ми кажеш какво може да прави.

— Защо не питате шапката? — измъкна се Ринсуинд.

— Отказва да отговори.

— Е, а вие защо толкова искате да знаете?

Абрим се разсмя. Звуците не галеха ухото. Май някой му бе обяснил що е то смях, търпеливо и упорито, но везирът не бе усвоил номера.

— Ти си магьосник. Всичко в магьосничеството се свежда до могъщество. Отдавна се интересувам от магия. Имам и дарбата, не се съмнявай. — Везирът се изпъчи сковано. — О, да! Но не пожелаха да ме приемат във вашия Университет. Казаха, че съм психически неустойчив, представяш ли си?!

— Не си представям — искрено го увери Ринсуинд.

Повечето магьосници в Университета му се струваха пълни откачалки. Така че и Абрим беше съвсем нормален кандидат да се влее в редиците им.

Везирът му се усмихна насърчаващо.

Ринсуинд изгледа косо шапката. Тя не му продумваше. Озърна се и към Абрим. Колкото и да беше необичаен смехът му, в сравнение с усмивката беше поносим като птиче чуруликане.

— Ако щете, разчекнете ме, но с нищо няма да ви помогна.

— Аха, предизвикателство — установи везирът и кимна на най-близкия страж. — В момента имаме ли диви коне в конюшните?

— Имаме, господарю, и то твърде буйни.

— Вбесете до пяна на устата четири от тях и ги вкарайте в двора откъм посоката на въртене. А, да, донесете и няколко вериги.

— Незабавно, господарю.

— Ъ-ъ, вижте какво… — замънка Ринсуинд.

— Слушам те.

— Щом поставяте въпроса по този начин…

— Имаш нещо за казване ли?

— Това е шапката на Архиканцлера, щом толкова ви интересува. Символът на цялото магьосничество.

— Могъща ли е?

— Извънредно — потрепери Ринсуинд.

— А защо я наричат шапката на Архиканцлера?

— Той е най-старшият магьосник, нали разбирате. Предводителят. Но… Чуйте ме…

Абрим въртеше шапката в ръцете си.

— Значи може да се каже, че е символ на високия му пост?

— Именно, обаче трябва да ме изслушате, налага се да ви предупредя…

— _Затваряй си устата._

Везирът отскочи, а шапката падна на пода.

— _Магьосникът не знае нищо. Отпрати го. Ще се пазаря с теб._

— Да се пазаря?! С някаква си част от облекло?

— _Имам какво да предложа, ако попадна на подходящата глава._

Ринсуинд беше смразен. Вече изтъкнахме, че той притежаваше усет към опасността, обикновено присъщ само на дребните гризачи. В момента същият този усет се блъскаше отвътре в черепа му с трескавото желание да избяга и да се скрие някъде.

— Не я слушайте! — кресна Ринсуинд.

— _Сложи ме на главата си_ — подкупващо измърка шапката с древен глас като човек, захапал парче филц.

Ако наистина имаше училище за везири, Абрим явно се бе дипломирал със златен медал.

— Първо ще си поприказваме — възрази, махна на стражите и посочи Ринсуинд.

— Затворете го в стаята с паяците.

— О, не, само не и паяци отгоре на всичко! — завайка се Ринсуинд.

Капитанът на стражата пристъпи напред и почтително опря юмрук в челото си.

— Свършиха ни паяците, господарю.

— Тъй ли… — Абрим изпадна в кратко затруднение. — Тогава го пъхнете в клетката на тигъра.

Капитанът се поколеба, без да се заслушва в хленченето до себе си.

— Тигърът е болнав, господарю. Цяла нощ го мъчеше коремът, ако се сещате…

— Значи ще хвърлите подсмърчащия страхливец в шахтата на неугасимите пламъци!

Двама стражи се спогледаха над главата на Ринсуинд, който се свлече на колене.

— Ами-и… Господарю, можехте да ни предупредите по-раничко…

— … за да ги разпалим отново.

Везирът стовари юмрук по масата. Капитанът изведнъж се оживи неприятно.

— Имаме змийска яма, господарю.

Другите стражи закимаха. Змийската яма винаги оставаше резервен вариант.

Четири погледа се впиха в Ринсуинд, който стана и изтръска пясъка от коленете си.

— Как си настроен към змиите? — подкачи го един страж.

— Змиите ли? Не ги харесвам много…

— Да, в змийската яма — реши Абрим.

— … но нямам нищо против някои от тях… — продължи Ринсуинд, обаче двама стражи го хванаха за лактите.

В действителност имаше една-единствена предпазлива змия, която упорито се свиваше в края на здрачната яма и наблюдаваше недоверчиво Ринсуинд, може би защото й приличаше на мангуста.

— Здрасти — обади се тя след малко. — Ти да не си магьосник?

Като змийска реплика думите бяха изненадващ напредък в сравнение с обичайното съскане, но потъналият в униние Ринсуинд не загуби време да се чуди, а само отвърна троснато:

— Написано е на шапката ми, не можеш ли да четеш?

— Мога. На седемнадесет езика. Научих се.

— Нима?

— Да, поръчах си самоучители. Но се старая да не чета излишно, разбира се. Не ми се полага.

— Така изглежда.

Ринсуинд несъмнено не бе чувал по-школуван змийски глас.

— Опасявам се, че същото се отнася и за гласа ми — додаде змията. — Всъщност не би трябвало да говоря с теб. Поне не по този начин. По-подходящо би било да правя опити да те убия.

— Владея изумителни и чудновати сили — увери я Ринсуинд.

Оправда се мислено, че почти пълната неспособност да научи каквато и да било магия наистина е смайваща у един магьосник. Пък и не му беше неудобно да излъже змия.

— Виж ти… Е, значи няма да се заседиш тук.

— Хъм?

— Предполагам, че всеки момент ще излетиш право нагоре.

Ринсуинд огледа петметровите отвесни стени на ямата и разтърка синините си.

— Бих могъл — подхвърли сдържано.

— В такъв случай ще имаш ли нещо против да ме вземеш със себе си?

— Ъ?

— Звучи малко нахално, съзнавам, но тази яма е… същинска дупка.

— Да те взема ли? Ти си змия, това е твоята яма. Идеята е да си пълзиш тук, а хората да бъдат хвърляни при теб. Повярвай ми, изучил съм правилата.

Зад змията една сянка се разгъна и пристъпи напред.

— Крайно нелюбезно отношение дори към една змия — произнесе съществото и излезе на светло.

Беше младеж, по-висок от Ринсуинд. Тоест Ринсуинд в момента седеше, но дори да стоеше, пак щеше да бъде по-нисък от непознатия.

Да опишем младежа като слабоват би означавало да пропуснем идеалната възможност да употребим думата „хърбав“. Външността му заблуждаваше, че сред неговите прадеди е имало закачалки и сгъваеми столове. Хилавостта му се набиваше на очи заради дрехите.

Ринсуинд пак се взря в него.

Беше познал от първия път.

Светлокосият младок носеше осветеното от традицията облекло на варварските герои — няколко кожени ремъка с декоративни кабари, големи космати ботуши, малка кожена препаска, останалото беше настръхнала от влажната яма собствена кожа. Типична гледка — в Анкх-Морпорк всеки ден се срещаха десетки търсачи на приключения със същата премяна, но беше немислимо да видиш някого от тях с…

Младежът забеляза накъде гледа Ринсуинд и вдигна рамене.

— Нищо не мога да направя. Обещах на мама.

— _Вълнено бельо?!_

Необикновени случки имаше в Ал-Кхали тази нощ. Откъм морето напираше сребристо сияние и озадачаваше астрономите в града, но то не беше най-чудатото нещо. Мънички проблясъци на сурова магия изскачаха от острите ръбове подобно на статични заряди. И те не бяха най-смахнатите.

Най-странното нещо влезе в една кръчма на края на града, където вечният вятър вкарваше миризмите на пустинята през всеки неостъклен прозорец. Нещото се настани насред помещението.

Седящите в кръчмата го позяпаха, сръбвайки кафе с малко пустинен орак. Това питие, направено от сок на кактуси и отрова на скорпиони, е сред най-могъщите алкохолни напитки във Вселената. Чергарите на пустинята обаче не я пият, за да се замаят. Прибягват до нея поради нуждата от средство, което да противодейства на клачианското кафе.

Не защото с това кафе човек би могъл да прави покривите водоустойчиви. Не защото то минаваше през несвикналия стомах като горещо стоманено топче през масло. Причиняваше и още по-лоши състояния.

По-точно изтаврязваше.[19]

Синовете на пустинята се взираха с подозрение в своите кафени чаши колкото напръстници и се питаха дали не са прекалили с орака. А дали всички виждаха същата картинка? Щяха ли да се изложат, ако подхвърлят някоя дума по този повод? Такива са тревогите на човек, който поддържа правдоподобен образ на чедо на дълбоката пустиня с нетрепващ взор. Посочи ли с треперещ показалец, за да изкряка: „Ей, вижте, току-що влезе сандък със стотина крачета, не е ли изумително?“, би проявил ужасна и може би гибелна липса на мъжкарство.

Пиещите грижливо отбягваха погледите си дори когато Багажът се примъкна до наредените край отсрещната стена стъкленици с орак. Имаше способността да стои неподвижно така, че вдъхваше повече ужас, отколкото с движенията си.

Накрая един от тях подхвърли:

— Според мен то иска да си пийне.

Мълчанието се проточи и някой от останалите промълви с точността на гросмайстор, измислил убийствен ход:

— Кое иска да си пийне?

Другите пиячи се взираха безстрастно в чашите си.

Чуваше се само топуркането на един гекон по запотения таван.

Първият обясни:

— Говорех за демона, който ей сега се прокрадна зад гърба ти, о, братко от пясъците.

Настоящият победител в Шампионата по невъзмутимост на Ал-Уади се усмихваше изцъклено, докато не усети някой да подръпва робата му. Усмивката се задържа на мястото си, но лицето като че не искаше да има нищо общо с нея.

Багажът страдаше от несподелена любов и постъпваше като всяко благоразумно същество в такива случаи — искаше да се натряска. Нямаше пари, нито можеше да сподели желанието си, но винаги успяваше някак да внуши на околните своите стремежи.

Кръчмарят прекара дълга самотна нощ, сипвайки орак в чинийка, докато Багажът не излезе на зиг-заг през една от стените.

В пустинята се бе възцарила тишина. Това не й е присъщо. Обикновено я оживяват цвърчене на щурци, бръмчене на комари, съскане и шепот на устремени към плячката криле над изстиващите дюни. Но тази нощ в пустинята тегнеше тежкото, изпълнено с шетня мълчание на десетки чергари, които прибираха палатките си, за да се разкарат някъде по-надалеч.

— Обещах на мама — обясни момъкът. — Мъчи ме хрема, ако се сещаш.

— А дали не би могъл да опиташ с… малко повечко дрехи по себе си?

— О, немислимо е. Коженото облекло е задължително.

— Не бих го нарекъл „облекло“. Просто не стига, за да заслужи такова описание. А защо е задължително да го носиш?

— Естествено за да познават веднага хората, че съм варварски герой.

Ринсуинд се облегна на зловонната стена в змийската яма и впи поглед в момчето. Взираше се в очи като две сварени зърна грозде, щръкнала рижа коса и лице, на което водеха битка вродените лунички и страховитите настъпващи войски на акнето.

Такива моменти допадаха на Ринсуинд. Убеждаваха го, че не е побъркан. Защото ако той беше луд, не би му останала подходяща дума за някои от хората, които срещаше.

— Варварски герой… — промърмори под носа си.

— Не е нередно, нали? Тези кожи са доста скъпички.

— Да, но… Виж какво… Момко, как ти е името?

— Найджъл…

— Виж какво, Найджъл…

— Найджъл Разрушителя — добави момчето.

— Виж какво, Найджъл…

— … Разрушителю…

— Добре, де, Разрушителю… — отегчено се съгласи Ринсуинд.

— … син на Зайкодуп Търговеца на храни…

— Какво?!

— Трябва да съм нечий син — просвети го Найджъл. — Някъде тук е написано…

Изви се назад и порови в мърлява мъхеста торба. След малко измъкна тънка, разръфана и окъсана книжка.

— Тук се споменава за избора на името… — мънкаше си и прелистваше.

— И как се озова в тази яма?

— Имах намерение да ограбя съкровищницата на Креозот, но ме налегна астматичен пристъп — отвърна Найджъл, разгръщайки пукащите листове.

Ринсуинд сведе поглед към змията, която прилежно се държеше настрана. Тя се беше уредила добре в ямата и отдалеч надушваше неприятностите. Нямаше намерение да трови живота на никого. Змията отвърна на погледа му и сви рамене, което беше много ловко изпълнение от страна на влечуго без никакви рамене.

— И откога си варварски герой?

— Тъкмо започвах. Открай време ми се искаше, ако ме разбираш, и се надявах да се уча в движение. — Найджъл се вторачи късогледо в Ринсуинд. — И така може, нали?

— Според общото мнение това е доста рискован начин на живот — реши да го просвети Ринсуинд.

— А можеш ли да си представиш какво е да знаеш, че ще продаваш бакалски стоки през следващите петдесет години? — мрачно възрази Найджъл.

Ринсуинд се позамисли.

— С щанд за плодове и зеленчуци, на който има репички ли?

— О, да — потвърди Найджъл и върна тайнствената книга в торбата си.

После се зае да изучава отблизо стените на ямата.

Ринсуинд въздъхна. Обичаше репички. Те бяха невероятно скучни. А той години наред се стремеше към скуката, но тъй и не я постигаше. Тъкмо започнеше да си въобразява, че е станало скучно, и животът му се препълваше с почти гибелно интересни случки. От самата представа, че някой доброволно би се отказал от петдесет години скука, краката му омекваха. Размишляваше, че ако би имал пет десетилетия пред себе си, можеше да извиси еднообразието до форма на изкуство. Какво изобилие от постъпки, които би отбягвал…

— Знаеш ли вицове за фитили на лампи? — подхвърли, намествайки се удобно на пясъка.

— Не ми се вярва — отрече Найджъл, чукна с юмрук една каменна плоча и се заслуша.

— А аз знам стотици. Много са смешни. Например известно ли ти е колко тролове са необходими, за да сменят фитила на една лампа?

— Този плосък камък е подвижен — осведоми го Найджъл. — Погледни, сигурно е нещо като врата. Помогни ми.

Забута енергично и бицепсите му изпъкнаха като грахово зърно върху молив.

— Предполагам, че е някакъв таен тунел — добави. — Хайде, приложи му малко магия, моля те. Заседна.

— Не искаш ли да чуеш края на вица? — измъчено попита Ринсуинд.

Тук беше топло и сухо, не се забелязваше пряка заплаха с изключение на змията, която се опитваше да бъде незабележима. На някои хора просто не можеш да угодиш…

— Не точно в момента — отказа Найджъл. — Вих предпочел малко магическа подкрепа.

— Не ме бива много — призна Ринсуинд. — Изобщо не схванах номера, а не може само да посочиш с пръст и да изречеш „Казам“…

Разнесе се шум като от забиването на дебела октаринова мълния в тежка плоча, която пръсна камъка на хиляди нажежени, съскащи, остри късчета. Нямаше нищо чудно, защото точно това се случи.

След малко Найджъл се надигна нерешително и угаси малките пожари по кожения си елек.

— Да-а… — отрони с гласа на човек, решил в никакъв случай да не губи самообладание. — Ами много добре. Ще почакаме да изстине малко, ако не си против. А после… после бихме могли да тръгнем.

Позакашля се.

— Нхъ — даде своя принос в разговора Ринсуинд.

Зяпаше облещено върха на показалеца си от разстоянието на опъната ръка. Личеше колко съжалява, че ръцете му не са по-дълги.

Найджъл надничаше в тлеещата дупка.

— Май оттук се минава в някаква стая.

— Нхъ.

— След теб — подкани момъкът и полека бутна Ринсуинд към дупката.

Магьосникът се запрепъва напред, удари чело в камъните и като че не усети нищо, накрая отскочи обратно в ямата.

Найджъл потупа скалата и се навъси.

— Усещаш ли нещо? Нормално ли е камъните да треперят?

— Нхъ.

— Добре ли си?

— Нхъ.

Начинаещият герой долепи ухо до камъка.

— Твърде странен шум. Някакво бръмчене.

Пресъхналата мазилка над главата му изтръска от себе си малко прах.

После две възтежки каменни парчета се измъкнаха с друсане от стените на ямата и тупнаха глухо на пясъка.

Ринсуинд вече се олюляваше по тунела и издаваше тихи стъписани вопли, без изобщо да се притеснява от падащите камъни, които го подминаваха на сантиметри или го халосваха с килограми.

Ако беше в състояние да забележи нещо, щеше да се сети какво става. Въздухът мазнееше и вонеше на горящ калай. Бледи дъгички се плъзгаха по всеки връх и ръб. Някъде съвсем наблизо се натрупваше магически заряд, и то силен. Търсеше чрез кого да се заземи.

А щом наоколо се навърташе магьосник, макар и некадърен като Ринсуинд, все едно имаше стърчащ фар, изграден само от медна ламарина.

Найджъл се измъкна слепешком от тътена и кълбата прахоляк, като накрая се блъсна в застиналия насред друга пещера Ринсуинд, обвит в октаринов ореол.

А магьосникът имаше ужасен вид. Креозот не би пропуснал да напише как святкаха очите му и се развяваше косата му.

Приличаше на човек, закусил с шепа епифизни жлези и изпил пълна чаша адренохром. И сякаш се бе източил нагоре така, че можеше да послужи за антена.

Всеки косъм по главата му стърчеше отделно и пръскаше искрици. Дори кожата му внушаваше, че иска да се отдели от собственика си. Очите му се въртяха. Когато отвори уста, от зъбите му отскочиха зеленикави искри. Където и да стъпеше, камъните се топяха, порастваха им уши или се превръщаха в нещо дребно, люспесто и алено, което отлиташе.

— Ей, добре ли си? — усъмни се Найджъл.

— Нхъ — изгъгна Ринсуинд и сричката се превърна в голяма поничка.

— Питам, защото не изглеждаш особено добре — обясни Найджъл със забележителна прозорливост.

— Нхъ.

— Защо не измислиш как да се махнем оттук?

Младокът предвидливо се просна по корем.

Ринсуинд кимна като марионетка и насочи своя пращящ показалец към тавана, който се стопи по-бързо от лед под пламъка на газова горелка.

А грохотът не спираше и разнасяше плашещия си ритъм из двореца. Всеизвестно е неприятното фактче, че звуци с някои честоти причиняват паника, а други смущаващо разхлабват червата. Този път обаче тресящата се скала трептеше с честота, от която действителността се размътва и разплесква.

Найджъл разгледа капещия таван и го близна недоверчиво.

— Лимонов крем — съобщи и добави: — Дали няма някакъв шанс за стълба?

Още огън блъвна от изтерзаните пръсти на Ринсуинд и се преобрази в почти съвършен ескалатор, но може би нямаше други подвижни стъпала в цялата Вселена, които да са облицовани с крокодилска кожа.

Найджъл награби въртящия се на място магьосник и се хвърли напред.

За късмет стигнаха догоре, преди магията да секне твърде неочаквано.

В центъра на двореца се издигаше бяла кула, размяташе покриви като гъба, напираща през древния калдъръм, и се извисяваше над всички останали постройки в Ал-Кхали.

Грамадна двукрила порта се отвори в основата й и от нея наперено заизлизаха десетки магьосници, явно убедени, че са господари в тези земи. На Ринсуинд му се стори, че разпознава някои лица, които преди бе виждал да се лутат неориентирано из лекционни зали или да зяпат дружелюбно света иззад оградата на Университета. Не бяха лица, подходящи за злоба. От устите им не стърчаха остри резци. Но сега имаше нещо общо в израженията им и то можеше да смрази от страх всеки по-наблюдателен човек.

Найджъл се озова издърпан зад най-близкия ъгъл. И се вторачи в изцъклените от тревога очи на Ринсуинд.

— Ей, това е магия!

— Знам — потвърди Ринсуинд, — но е неправилна!

Найджъл надникна да разгледа пак сияйната кула.

— Да, ама…

— _Усещам_ я сбъркана — увери го магьосникът. — Само не ме питай защо.

Половин дузина от стражите на серифа изскочиха от сводест проход и се втурнаха към магьосниците. Атаката беше още по-заплашителна заради зловещото мълчание на главорезите. За миг мечовете блеснаха на слънце, после двама-трима магьосници се обърнаха, протегнаха ръце и…

Найджъл се извърна.

— Ъх…

Няколко ятагана издрънчаха на каменните плочи.

— Мисля, че трябва да офейкаме оттук много тихо — предложи Ринсуинд.

— Не видя ли в какво ги превърнаха?!

— В мъртъвци — потвърди Ринсуинд. — Знам. Не ми се мисли за това.

Найджъл беше уверен, че винаги ще мисли за това, особено към три часа в по-ветровити нощи. Когато магията убива, особеното е в нейното разнообразие в сравнение с, да речем, стоманата. Появяват се всевъзможни нови и интересни начини да умреш. Найджъл не можеше да прогони от паметта си формите, които зърна миг преди да бъдат милостиво погълнати от октариновия огън.

— Не си представях магьосниците такива — сподели той, когато подтичваха по поредния коридор. — Все си мислех, че са по-скоро… глуповати, а не зли. Един вид герои от вицовете.

— Ами смей се, де — процеди Ринсуинд.

— Но те просто ги убиха, без да се…

— Ще ми се да не го предъвкваш до безкрайност. И аз видях.

Младокът изведнъж се отдръпна настрана и присви очи.

— И ти си магьосник — обвини спътника си.

— Не от този вид — немногословно отрече Ринсуинд.

— А от кой тогава?

— От онзи, който не е смъртоносен.

— Как ги изгледаха, сякаш са по-нищожни и от… — Найджъл поклати глава. — Това беше най-лошото.

— Ъхъ.

Сричката, излязла от устата на Ринсуинд, рухна тежко като отсечено дърво пред мислите на новоизлюпения герой. Момъкът потръпна, но поне млъкна. Ринсуинд дори започваше да го съжалява, а това се случваше извънредно рядко — обикновено смяташе, че трябва да пази цялото съжаление за себе си.

— За пръв път ли виждаш как убиват някого?

— Да.

— Впрочем откога си варварски герой?

— Ъ-ъ… В коя година сме сега?

Ринсуинд надзърна зад ъгъла, но хората, които още се държаха на краката си, бяха прекалено заети с необузданата си уплаха, за да се обременяват и с мисли за тези двама натрапници.

— О, доста пътища си изминал, значи? — попита тихо. — Загубил си сметка за времето? Знам, случва се. Сега сме в Годината на хиената.

— О, в такъв случай… — Найджъл пресметна на ум — … съм варварски герой от три дни. Слушай — подхвана припряно, — как могат хората да убиват просто така? Дори без да се замислят?

— Не знам — отвърна Ринсуинд с тон, който подсказваше, че неведнъж е бил принуден да умува над проблема.

— Ами че дори когато везирът заповяда да ме хвърлят в змийската яма, поне му беше интересно.

— Браво на него. Хората трябва да са съпричастни.

— Той дори се смееше!

— Аха, има и чувство за хумор.

Ринсуинд не се съмняваше, че предвижда бъдещето си с яснотата, присъща на падащ от канара човек… и горе-долу по същата причина.

Найджъл продължи:

— Просто ги посочиха с пръсти, без изобщо да се…

Ринсуинд се сопна:

— Няма ли да млъкнеш най-после? А аз как се чувствам според теб? Аз също съм магьосник!

— Е, значи теб нищо не те заплашва — изсумтя момъкът.

Ударът не беше силен, защото и разяреният Ринсуинд имаше мускули като гъба за баня, но улучи Найджъл в слепоочието и го събори по-скоро от изненада.

— Ами да, магьосник съм — изсъска Ринсуинд. — Магьосник, който хич не се оправя с магията! Но досега оцелявам, защото не бях толкова важен, че да умра! А когато всички магьосници започнат да вдъхват само омраза и страх, какъв шанс ще имам според теб?

— Говориш дивотии!

Ринсуинд нямаше да се стресне по-силно, дори ако Найджъл бе отвърнал на удара му.

— Какво?!

— Що за идиот си ти? Достатъчно е да свалиш глупашката си роба и да захвърлиш тъпанарската си шапка и никой никога няма да познае, че си магьосник!

Ринсуинд отвори и затвори устата си няколко пъти и наподоби много правдиво златна рибка, която се опитва да схване тънкостите на танца степ.

— Да не нося робата ли? — смънка накрая.

— То се знае. С тия олющени пайети веднага те издава — увери го Найджъл и се надигна от пода.

— И да се отърва от шапката, а?

— Не можеш да не признаеш, че да се разхождаш с надпис „Магесник“ над главата е доста груб намек.

Ринсуинд му се усмихна смутено.

— Извинявай, трудничко те разбирам…

— Просто ги захвърли. Няма нищо трудно, нали? Сритай ги в някое ъгълче и можеш да бъдеш… какъвто си поискаш. Само да не си магьосник.

Настъпи мълчание, нарушавано единствено от далечния шум на схватки.

— Ъ-ъ… — изломоти Ринсуинд и завъртя глава. — Съвсем ме обърка…

— Ама че работа, какво толкова има да разбираш?!

— … не съм сигурен, че проумявам накъде биеш… — мърмореше си Ринсуинд, а призрачно бледото му лице лъщеше от пот.

— _Престани да бъдеш магьосник._

Устните на Ринсуинд отново се поизкривиха беззвучно — повтаряше си всяка дума поотделно, после и заедно.

— Какво?! А-а…

— Е, влезе ли ти в главата? Да опитаме ли още веднъж?

Ринсуинд закима унило.

— Ти май не си наясно. Магьосничеството се отнася не за заниманията ти, а за същността ти. Ако не бях магьосник, нямаше да съм никакъв.

Той си свали шапката и заусуква и без това хлабаво закрепената звезда на върха, от която паднаха още няколко евтини пайети.

— Нали и на шапката ми е написано, че съм магьосник. Това е много важно… — Млъкна и се вторачи в нея. — Шапка — промълви замаяно, зърнал някакъв досаден спомен, който притискаше нос до прозореца на съзнанието му.

— Хубава шапка — отбеляза Найджъл, като предположи, че трябва да има принос в разговора.

— Шапка — повтори Ринсуинд и възкликна: — Шапката! Трябва да вземем шапката!

— Нали е в ръцете ти — посочи момъкът.

— Не тази, другата! И Конина!

Направи наслуки няколко крачки по първия видян коридор, но се примъкна обратно.

— Къде са, а?

— Кои?

— Трябва да намеря една магическа шапка. И едно момиче.

— Защо?

— Може да се окаже сложно за обясняване. И по някое време ще се чуят писъци.

Найджъл не беше кой знае колко надарен в долната челюст, но се постара да я изпъчи.

— Значи се налага да бъде спасена девойка, така ли? — попита мрачно и решително.

Ринсуинд се поколеба.

— Все някой се налага да бъде спасен — призна уклончиво. — Нищо чудно да е тя. Или поне човек близо до нея.

— Защо не каза веднага? Това ми приляга повече, такива случки очаквах. Иначе за какво е геройството? Да вървим!

След поредния трясък наблизо се развикаха хора.

— Накъде? — не разбра Ринсуинд.

— Накъдето и да е!

За героите е типична дарбата да търчат лудешки из срутващи се дворци, в които дотогава не са пристъпвали, да спасяват всички наред и да се измъкнат невредими в последния миг преди всичко да избухне или да потъне в блатото. Найджъл и Ринсуинд обаче посетиха кухните, няколко тронни зали, конюшните (два пъти) и извървяха (според Ринсуинд) десетина километра коридори. Понякога групички стражи в черно пробягваха край тях, без дори да ги погледнат.

— Това е нелепо — заяви накрая Найджъл. — Защо не попитаме някого? Ей, ти добре ли си?

Ринсуинд се облегна на една колона, увенчана със засягаща благоприличието скулптура, и захриптя.

— Ами докопай някой страж и измъкни сведенията от него с изтезания — предложи, щом глътна малко въздух.

Найджъл го изгледа косо.

— Я почакай…

Запъти се към слуга, който прилежно ограбваше съдържанието на един шкаф.

— Извинете, откъде трябва да минем за харема?

— След три врати завийте наляво — обясни мъжът, без да се озърне.

— Аха…

Върна се при Ринсуинд и сподели информацията.

— Хубаво, но не го ли изтезава?

— Не.

— Не беше много варварско от твоя страна, не мислиш ли?

— Още се уча — оправда се Найджъл. — Поне не казах „благодаря“.

След половин минута разделиха тежките мънистени завеси и влязоха в харема, принадлежащ на серифа на Ал-Кхали.

Имаше великолепни пойни птички в клетки от златен филигран. Имаше бликащи фонтани. Имаше саксии с редки видове орхидеи, по които мънички колибри подскачаха като крилати скъпоценни камъни. Имаше и двайсетина млади жени, чието облекло стигаше само за десетина. Бяха се скупчили в смълчана тълпа.

Ринсуинд обаче нямаше никакво желание да зяпа. Това не означава, че гледката на няколко десетки квадратни метра хълбоци и бедра във всички разцветки от розово до абаносово не разлюшка вълнички в дълбоките проломи на неговото либидо. Всичко обаче беше залято от цунами на паника, защото видя как четирима стражи с ятагани в ръце се вторачват в него кръвожадно.

Ринсуинд безстрашно отстъпи назад.

— Твой ред е, приятелче.

— Ами да!

Найджъл извади меча от ножницата и го вдигна пред себе си. Ръцете му трепереха от усилието.

През няколко секунди нерушима тишина всички чакаха нещо да се случи. И тогава Найджъл нададе бойния вик, който Ринсуинд за нищо на света не би забравил до сетния си час.

— Ъ-ъм… извинете…

— Направо е жалко, да ви кажа — промълви дребничък магьосник.

Другите предпочитаха да не говорят. Да, беше си жалко и сред тях нито един не можеше да се похвали, че не усеща сгорещяващия звън на угризенията по гръбнака си. Но както често се обръща чудатата алхимия на душата, от гузната съвест само ставаха по-безразсъдни и нагли.

— Що не млъкнеш, а? — троснато изрече временният предводител на групичката.

Името му беше Бенадо Сконър, но нещо неуловимо ни подсказва, че не си струва да го съхраняваме в паметта си. Въздухът е натежал от мрак и призраци.

Невидимият университет не е опустял, вътре само няма хора.

Естествено шестимата магьосници, изпратени да опожарят Библиотеката, не се страхуват от призраци, защото са толкова презаредени с магия, че избръмчават на всяка крачка. Носят по-разкошни роби от предишния Архиканцлер, островърхите им шапки са невиждано остри. А фактът, че вървят в плътна групичка, се дължи на чиста случайност.

— Тук е ужасно тъмно — оплака се най-ниският магьосник.

— Полунощ е — рязко отвърна Сконър — и единствената опасност наоколо сме самите ние. Нали така, момци?

Другите замънкаха уклончиво. Всички до един се плашеха от Сконър, за когото се носеха слухове, че се упражнявал в позитивно мислене.

— И не се боим от няколко престарели книжки. Нали, момци? — Той се вторачи ядно в дребничкия магьосник. — Нали, бе? — натърти по-остро.

— Мен ли питаш? Ами… Да. Те не са нищо повече от хартия, както и той каза — избълва припряно.

— Е, видяхте ли?

— Да, но не забравяй, че са деветдесет хиляди — обади се някой.

— Аз пък съм чувал, че нямали свършване — добави друг. — Казват, че всичко опирало до измеренията, все едно онова, което виждаме, е само връхчето на… на нещото, дето е почти цялото под водата…

— Хипопотам?

— Алигатор?

— Океан?

— Ей, я да си затваряте устите! — кресна Сконър.

И се запъна. Мракът сякаш поглъщаше гласа му. Въздухът приличаше на пера, натъпкани в чувал.

Леко се окопити.

— Тъй, де…

Закрачи към негостоприемната врата на Библиотеката.

Вдигна ръце и направи няколко сложни жеста, пръстите му болезнено за очите на наблюдателя минаха едни през други, поне на пръв поглед. Надроби двукрилата врата на стърготини.

Но тишината нахлу обратно на талази и удуши шума от падащи трески.

Нямаше съмнение, че вратата е разбита. Четири осиротели панти висяха жално от рамката, навсякъде бяха пръснати парчета от купчината скамейки и рафтове, струпани доскоро като барикада. Дори Сконър малко се изненада.

— Ето колко е лесно. Убедихте ли се? И нищо не ме сполетя. Не е ли вярно?

Затътриха се ботуши с извити нагоре носове. Мракът зад рамката беше наситен с размитото, напрягащо очите сияние на тавматургична радиация от частици потенциалност, ускорени отвъд скоростта на действителността в силно магическо поле.

— А сега — подхвана бодро Сконър — кому ще се падне честта да запали огъня?

След десет изпълнени с мълчание секунди той добави:

— В такъв случай ще го направя лично. Честно казано, по-добре да си бях говорил със стената.

Прекрачи прага и забърза по пода към малкото петно звездна светлина, проникващо през стъкления купол високо над средата на Библиотеката. (Разбира се, открай време се водеха разгорещени спорове за точните географски измерения на тази точка. Силната концентрация на магия изкривява пространството и времето. Твърде възможно е Библиотеката изобщо да няма край, камо ли среда.)

Сконър разпери ръце.

— Ето. Видяхте ли? Не се случи абсолютно нищо. Хайде, влизайте.

Другите го послушаха с особена неохота, сгушваха глави в раменете си под разнебитената рамка.

— Добре — доста самодоволно промълви Сконър. — Я да видим всички ли си носят кибрит съгласно заповедта? Магическият огън няма да подейства на тези книги, затова искам всеки да…

— Нещо шавна горе — прекъсна го дребничкият магьосник.

Сконър примига.

— Какво?

— Нещо помръдна горе, до купола. Видях го.

Сконър насили очите си да търсят някакъв силует в объркващите сетивата сенки и реши да наложи ръководната си роля.

— Глупости — отсече троснато. Извади снопче жълти кибритени клечки, които смърдяха неприятно. — Сега искам от вас да струпате…

— Видях го, казвам ти — начумери се дребничкият.

— Добре, де, какво видя?

— Е, не съм съвсем…

— Значи не знаеш? — наежи се Сконър.

— Все пак беше нещо…

— Не знаеш! — натърти отново Сконър. — Привиждат ти се сенки и се мъчиш да подрониш авторитета ми, а? — Той поумува, очите му се изцъклиха за миг. — Аз съм спокоен — подхвана монотонно, — аз владея положението. Няма да допусна…

— Ама аз наистина…

— Слушай, бе, мушморок, що не млъкнеш най-сетне!

Някой от останалите, който зяпаше нагоре, за да прикрие притеснението си, се прокашля задавено.

— Ъ-ъ… Сконър…

— И за теб се отнася!

Сконър се изопна настръхнал в целия си ръст и размаха ръката си с кибрита.

— Както вече ви казах, искам да запалите по една клечка… предполагам, че ще бъда принуден да ви покажа как се прави това заради този мушморок… още не съм изкуфял, уверявам ви… Ама че досадници. Гледайте ме в ръцете! Хващате ето така клечката…

Запали клечка, в тъмата пламна кълбо от жълто-зелен пламък и Библиотекарят се стовари върху него като отмъщението на еволюцията.

Всички те познаваха Библиотекаря, както хората са сигурни, че има стени, подове и други незначителни, но необходими дреболии на житейската сцена. Ако изобщо се случеше да си го спомнят, представяха си смътна подвижна въздишка, свряла се под бюрото да поправя книги или подтичваща на четири крака между рафтовете в търсене на криещи се пушачи. Всеки магьосник, проявил неблагоразумието да си свие тайничко папироска, не знаеше какво го чака, докато една загрубяла ръка не се протегнеше кротко и не му я отнемеше. Библиотекарят не вдигаше врява, само поглеждаше оскърбено и печално извършителя на недостойното деяние, после схрускваше папиросата.

Но съществото, полагащо неимоверни усилия да откъсне главата на Сконър, която стискаше за ушите, беше истински пищящ кошмар, чиито опънати устни оголваха дълги жълтеникави зъби.

Ужасените магьосници се врътнаха да побегнат, но се заблъскаха в библиотечни шкафове, които необяснимо как запречваха пътеките. Най-ниският изквича и се търкулна под отрупана с атласи масичка. Лежеше отдолу и запушваше ушите си с длани, за да не слуша страшния шум, докато съратниците му се мъчеха да се отскубнат.

Скоро настана твърде подчертана тишина, в която нещо дебнеше друго нещо. Дребничкият магьосник отхапа върха на шапката си от страх.

Безмълвната сянка докопа единия му крак и го издърпа внимателно, но неумолимо на открито. Жертвата помрънка зажумяла, но след като не усети вливането на чудовищни зъби в гърлото си, се престраши да погледне.

Библиотекарят го вдигна за яката и го полюля замислено една стъпка над пода, малко над малкия престарял териер, който отново си припомняше как да хапе хората по глезените.

— Ъ-ъ… — изломоти магьосникът и беше запратен право през рамката на потрошената врата.

След малко един тъмен силует до него промълви:

— Е, май с това се отървахме. Някой видя ли къде се дяна тъпото копеле Сконър?

Сянката от другата му страна промърмори:

— Чудя се дали вратът ми не е счупен.

— Кой говори?

— _Тъпото копеле_ — гадно изсъска сянката.

— О… Извинявай.

Сконър се изправи, целият обвит в магически ореол. Тресеше се от ярост, когато изпъна ръце напред.

— Ей сега ще науча този символ на атавизма да почита по-напредналите в еволюцията… — ръмжеше под носа си.

— Хванете го, момчета!

Сконър рухна на каменните плочи под тежестта на другите петима.

— Извинявай, но…

— … нова магия до Библиотеката, при толкова натрупана магия вътре…

— … една дреболийка да сбъркаш и надхвърляме критичната маса, а тогава…

— … БУМ! Сбогом, свят!

Сконър ръмжеше гърлено. Възседналите го магьосници прецениха, че да станат точно в този момент няма да е най-предвидливата постъпка.

След малко той изсумтя.

— Вярно. Прави сте. Благодаря ви. Беше неправилно да губя самообладание. Помъти ми се разсъдъкът. Жизненоважно е да бъдеш безстрастен. Абсолютно прави сте. Благодаря ви. Сега се махнете от мен.

Решиха да рискуват. Сконър стана.

— Оня маймуняк — заяви — изяде последния банан в живота си. Донесете ми…

— Човекоподобно, Сконър — не можа да си сдържи езика най-ниският магьосник. — Той е човекоподобно, а не маймуняк…

Спаружи се под погледа на старшия в групата.

— На кого му пука? Има ли изобщо разлика? Е, господин Зоолог, каква е разликата?

— Не знам, Сконър — смирено отвърна дребосъкът. — Май опира до класова принадлежност.

— Я да млъкваш!

— Добре, Сконър.

— Противно нищожно човече… — Сконър изгледа останалите и заговори с режещо зъбат глас: — Аз се владея напълно. Разумът ми е хладен като оплешивял мамут. Моят интелект господства. И кой от вас посмя да ми седне на главата? Не, няма да се гневя. Не съм ядосан. Мисля позитивно. Впрегнал съм докрай всички свои способности… Някой от вас да има възражения?

— Не, Сконър — отрекоха петимата в хор.

— Тогава ми дотъркаляйте десетина бурета мас и всички подпалки, които намерите! Човекоподобното ще се пържи!

Високо по покрива на Библиотеката, където живееха сови, прилепи и други твари, издрънча верига и се чу тих шум от почтително чупене на стъкло.

— Не ми изглеждат много уплашени — засегна се Найджъл.

— Как да го кажа по-ясно? — затрудни се Ринсуинд. — Когато някой седне да съставя списък на най-величавите бойни викове в историята, „Ъ-ъм… извинете…“ няма да е сред тях. — Пристъпи в ъгъла. — Не съм с него — обърна се убедително към един ухилен страж. — Случайно се запознахме. В змийската яма. — Позасмя се задавено. — Все на мен се случва.

Стражите гледаха през него, сякаш беше прозрачен.

— Ъ-ъ, ами добре… — смънка Ринсуинд и се примъкна обратно при Найджъл. — Ти можеш ли да боравиш с този меч?

Без да откъсва поглед от стражите, Найджъл порови в торбата и му връчи книгата си.

— Прочетох цялата трета глава. Има и илюстрации.

Ринсуинд прехвърли омачканите листове. Книжлето беше толкова пострадало от употреба, че можеше лесно да се разбърква като тесте карти. На някогашната корица нескопосана гравюра изобразяваше мускулест мъжага. Той имаше ръце като две раници с футболни топки и тънеше до колене в изкусително излегнали се жени и изклани врагове. На лицето му бе изписано задоволство от живота.

Надписът отгоре обещаваше: „За некакви си 7 деня че ви направим варвърски геройи!“ Отдолу с по-малки букви се мъдреше и името — „Коен Варверинот“. Ринсуинд се усъмни. Познаваше Коен — той сричаше с известни усилия, но не бе овладял тънкостите на работата с перото и още се подписваше с кръстче, а и него честичко разкривяваше. Но, от друга страна, надушваше бързо откъде падат парици.

Пак се взря в корицата и вдигна поглед към Найджъл.

— Седем дни, а?

— Е, аз чета по-бавничко.

— Аха-а…

— И не си губих времето с шеста глава, защото обещах на мама, че ще се придържам само към обирите и плячкосването, докато не намеря подходящо за мен момиче.

— Значи тази книжка те учи как да станеш герой?

— О, да. Превъзходна е. — Найджъл като че се поколеба. — Как мислиш, дали е оригинал? Струваше ми много пари.

— Ами… ъ-ъ… Струва ми се, че ще е най-добре да продължиш, както си учил.

Найджъл изопна своите… поради липса на друга дума ще се задоволим с „рамене“ и размаха меча.

— Ей, вие, да си опичате акъла, щото иначе… почакайте за секунда. — Взе разпадащите се листове от Ринсуинд, потърси нужната страница и продължи: — Да, иначе… „Леденият вихър на съдбата ще вее през избелелите ви скелети, а адските пълчища ще давят душите ви в казани с киселина.“ Така ви се пада. Хареса ли ви, а?

Звънна метален акорд — четиримата измъкнаха ятаганите си в съвършен синхрон.

Мечът в ръцете на Найджъл стана почти невидим. Описа сложна осморка пред него, завъртя се над дясната му мишница, прелетя от ръка в ръка зад гърба му, привидно обиколи гръдния му кош два пъти и подскочи като пъстърва в размножителния сезон.

Две-три дами от харема запляскаха с ръце. Дори стражите като че се стъписаха.

— Това е Тройно оркско завъртане с допълнително подмятане — гордо ги просвети Найджъл. — Колко огледала счупих, докато го науча… Виж, те не ни доближават.

— Предполагам, че не са гледали подобно представление — отмалял процеди Ринсуинд и премери на око разстоянието до изхода.

— И аз не вярвам да са запознати.

— Особено с последния номер — забиването на меча в тавана.

Найджъл погледна нагоре.

— Странно, и вкъщи ставаше така всеки път. Не знам в какво бъркам накрая.

— Не питай мен.

— Уф, много съжалявам — промълви Найджъл и напразно подръпна оръжието си за дръжката.

Стражите доловиха, че забавлението е приключило, и пристъпиха към жертвите си.

— Не се обвинявай… — подхвърли Ринсуинд.

— Благодаря ти.

— … защото аз ще го сторя вместо теб.

Ринсуинд обмисли следващия си ход. Обмисли дори следващото си бягане. Но изходът беше далеч, а и шумът подсказваше, че отвъд харема обстановката също е твърде вредна за здравето му.

Нямаше друг изход. Трябваше да опита с магия.

Вдигна ръка и двама от стражите се строполиха. Вдигна и другата си ръка — останалите двама се свлякоха.

Тъкмо изпадна в недоумение и Конина прекрачи изящно над проснатите тела. Разтриваше нехайно ръбовете на дланите си.

— Вече те бях отписала. Кой е този твой приятел?

Както вече споменахме, Багажът рядко показваше чувствата си или поне онези, които не се свеждаха до сляпа ярост и ненавист. Затова не е лесно да се разгадае какво го вълнуваше при събуждането му на пет-шест километра извън Ал-Кхали, катурнат в пресъхнала вада с крачетата нагоре.

Дори броени минути след зазоряване въздухът беше като дъх на прегрята фурна. С упорито люшкане наляво-надясно Багажът успя да нагласи повечето си крачета в правилно положение. Стоеше и изпълняваше муден танц, за да допира изгарящия пясък с колкото се може по-малко от тях.

Не се бе загубил. Винаги знаеше къде се намира — тук.

Само че всичко останало временно се бе залутало.

Багажът поумува и бавно се блъсна в един камък.

Отдръпна се и тупна на земята озадачен. Струваше му се, че е натъпкан с гореща перушина, и смътно си представяше блаженството от гъста сянка и приятно студено питие.

След няколко безплодни опита се изкачи върху билото на близката дюна. Оттам му се откри несравним изглед към стотици други дюни.

Дълбоко в дървесината си Багажът изпитваше безпокойство. Пренебрегнат. Напъден. Отхвърлен. Освен това погълна такива количества орак, че стигаха за натръшкването на малко царство.

Ако една пътническа принадлежност има неотложна потребност, тя се състои в намирането на кого да принадлежи. Багажът се затътри тромаво по парещия пясък, но преливаше от надежда.

— Едва ли имаме време за официално запознаване — възрази Ринсуинд, а далечно крило от двореца се срути с грохот, раздрусал пода. — Вече трябва да сме…

Осъзна, че говори на себе си.

Найджъл пусна дръжката на меча.

Конина пристъпи напред.

— О, не… — изпъшка Ринсуинд, но беше късно.

Светът внезапно се раздели на две части. Едната побираше Найджъл и Конина, другата — всичко останало. Въздухът между двамата сякаш пращеше. Може би в тяхната част отнякъде долитаха звуците на оркестър, чуруликаха славейчета, розови облачета се носеха весело из небето, накратко — случваше се каквото подобава на такива мигове. А в същите тези мигове унищожението на някакви си дворци в съседния свят няма никакъв шанс да привлече вниманието.

— Вижте, хайде по-бързичко да привършим с церемониите — отчаяно настоя Ринсуинд. — Това е Найджъл…

— … Разрушителя… — унесено допълни момъкът.

— Добре, Найджъл Разрушителя, син на Зайкодуп…

— … Могъщия — прекъсна го Найджъл.

Ринсуинд го позяпа и вдигна рамене.

— Както кажеш. Впрочем, това е Конина. Любопитно съвпадение — ще ти бъде интересно да узнаеш, че баща й е… мммфъ.

Без прикованият й поглед да трепне, Конина протегна ръка и нежно впи пръсти в лицето на Ринсуинд. Ако мъничко засилеше натиска, би изгладила главата му като топка за боулинг.

— Всъщност може и да се заблуждавам — допусна Ринсуинд, щом тя си дръпна ръката. — Кой знае? Кого засяга? Какво значение има?

Те не го забелязваха.

— Ами аз да видя дали ще намеря шапката, а? — подхвърли той.

— Чудесна идея — измърка Конина.

— Очаквам да бъда убит, но нямам нищо против.

— Страхотно — смотолеви Найджъл.

— Не вярвам някой дори да усети, че съм излязъл — допълни Ринсуинд.

— Добре, добре — промърмори Конина.

— Предполагам, че ще ме насекат на мръвки — продължи Ринсуинд, устремил се към изхода с пъргавината на умиращ охлюв.

Конина примига.

— Каква шапка? А, онази ли…

— Сигурно не мога дори да се надявам, че двамата ще ми помогнете мъничко, а? — опита пак Ринсуинд.

В личния свят на Конина и Найджъл славейчетата се настаниха да подремнат по клоните, розовите облачета се пръснаха към хоризонта, оркестърът си събра инструментите и отиде да избичи халтурка в някой нощен клуб. На опразненото място се вмъкна късче действителност.

Конина с мъка отмести възхитения си поглед от възторженото лице на Найджъл и го стовари значително охладнял върху Ринсуинд.

Плъзна се бързо по пода и хвана магьосника за ръката.

— Чуй ме — няма да му казваш коя съм наистина, нали? Щом научат, момчетата започват да се държат… Защо ли ти обяснявам? Ако не ме послушаш, с тези две ръце ще ти счупя всяка…

— Ще бъда прекалено зает, щом ще ми помагате да търся шапката — увери я Ринсуинд. — Макар че не мога да си представя какво намираш в него — сподели надменно.

— Той е симпатичен. А аз май не срещам често симпатични хора.

— Е, чак толкова…

— Той ни гледа!

— И какво? Да не се боиш от него?

— Ами ако ме заприказва?!

Ринсуинд я зяпна тъпо. Не за пръв път в живота си стигна до догадката, че цели територии от човешкия опит са го подминали по пътя си. Ако териториите можеха да подминават хората. Добре, де, сигурно той ги е подминал.

— Защо им позволи да те замъкнат в харема без съпротива?

— Открай време исках да знам какво става вътре.

Мълчание.

— Е? — подкани я Ринсуинд.

— Ами всички си седяхме, по едно време влезе серифът, повика ме при себе си и каза, че щом съм нова тук, значи е мой ред. Никога няма да се досетиш какво ме накара да правя. Момичетата го одумваха, че само това искал.

— Ъ-ъ…

— Добре ли си?

— Прекрасно, направо прекрасно — изфъфли Ринсуинд.

— Лицето ти стана много лъскаво.

— Не, чувствам се прекрасно.

— Помоли ме да му разкажа приказка.

— За какво? — настрои се подозрително той.

— От другите момичета научих, че предпочитал приказки със зайчета.

— А-а… Зайчета.

— Пухкави бели зайчета. Но аз знам само каквито приказки съм чувала от баща си, когато бях малка, а те май не отговаряха на условието.

— В тях няма много зайчета, а?

— Но има купища отсечени ръце и крака — въздъхна Конина. — Затова не бива да разкриваш пред него коя съм, схвана ли? Не съм създадена за нормален живот.

— И приказките за зайчета не са нормално нещо в скапания харем — промърмори Ринсуинд. — Няма да станат традиция.

— Той пак ни гледа! — впи пръсти Конина в ръката му.

Ринсуинд се дръпна.

— Ама че работа…

Побърза да отиде при Найджъл, който се вкопчи в другата му ръка.

— Не си й говорил нищо за мен, нали? — веднага попита момъкът. — Няма да го преживея, ако й разкриеш, че едва започвам да се уча как…

— Не, не, не! Тя просто иска да ни помогне. Ще бъде нещо като приключение.

Очите на Найджъл грейнаха.

— Искаш да кажеш поход?

— Моля?

— Има го в книгата. Написано е, че за да бъдеш истински герой, трябва да се отправиш в поход.

Ринсуинд се намръщи.

— Да си оправиш похотта ли?

— Не, означава търсене на нещо ценно — неуверено го поправи Найджъл.

— А бе, звучи ми неприлично, както и да го извърташ…

Пет секунди по-късно излязоха, оставяйки зад себе си четирима стражи в несвяст и обитателките на харема, които си запълниха времето с разказване на приказки.

Пустинята в посока на въртенето спрямо Ал-Кхали е разделена на две от река Тсорт, прославена в митове и лъжи. Тя се промъква през кафеникавия пейзаж като дълъг и мокър описателен абзац, подчертан с пясъчни наноси. Всеки бряг е покрит с прежуряни от слънцето дънери и повечето са от онзи вид, който има зъби. Почти всички отваряха мързеливо по едно око, щом дочуеха отдалеч плискането на вода нагоре по течението. Изведнъж се сдобиха и с крака. Десетина люспести тела се плъзнаха в мътните води, които отново се сключиха над тях. Тъмната повърхност остана гладка, ако не броим няколко незначителни клиновидни бразди по нея.

Багажът гребеше полека по течението. От водата започваше да му олеква. Въртеше се мудно в спокойното течение, а към него бързо се насочваха няколко загадъчни завихряния.

Събраха се наоколо.

Багажът се разклати. Капакът му зейна изведнъж. Потъна с кратко отчаяно скрибуцане.

Шоколадово оцветените води на Тсорт отново се сключиха над него. Този номер започваше да им допада.

А кулата на магизточника надвисваше над Ал-Кхали като грамадна прекрасна гъба от онези, до чиито рисунки в книгите има череп и кости.

Стражите на серифа се мъчеха да отблъснат нашествениците, но вече имаше твърде много объркани жаби и тритони при подножието на кулата. Впрочем те бяха извадили късмет. Поне още имаха някакви крайници и повечето им жизненоважни органи си бяха по местата. Градът попадна под властта на магизточника… на военновременната необуздана магия.

Някои къщи около кулата вече се превръщаха в градежи от яркобял мрамор, очевидно любим на магьосниците.

Тримата търсачи на приключения се взираха през дупка в стените на двореца.

— Много любопитно — скептично подхвърли Конина. — Тези твои магьосници са по-могъщи, отколкото си мислех.

— Не са мои магьосници — отрече Ринсуинд. — Хич не ги знам чии магьосници са. Това не ми харесва. Онези, които аз познавах, не можеха да наредят и две тухли.

— Изобщо не се радвам на идеята магьосниците да станат господари на всички — включи се в беседата Найджъл. — Естествено като герой аз поначало съм против самото магьосничество. Ще настъпят дни, когато… — очите му лъснаха стъклено от усилието да си припомни нещо видяно на някоя страница — … когато всичко магьосническо ще изчезне от лицето на света и чедата на… на… Все едно, бихме могли да решаваме проблемите си малко по-практично — завърши неубедително.

— Прочел си го в книжката, нали? — кисело се осведоми Ринсуинд. — И това ли влиза в оправянето на похотта?

— Има право — защити младока Конина. — Не че съм против магьосниците, но не съм ги виждала да свършат нещо полезно. Сякаш са тук само за украса. Досега, де.

Ринсуинд свали шапката от главата си. Беше смачкана, изцапана и посипана с прах от стрити камъни. От нея липсваха парченца, върхът беше като прояден, а звездата ръсеше пърхот от пайети, но под мръсотията още личаха буквите — „Магесник“.

— Виждате ли това? — заяде се зачервен. — Е, виждате ли го? Какво ви подсказва?

— Че не си научил правописа ли? — налучка Найджъл.

— Какво?! За друго ти говоря! Тук пише, че съм магьосник! Двадесет години се навъртам около жезъла, тъй да се каже, и се гордея с това! Толкова живот вложих! Изд… да, де, явих се на десетки изпити! Ако всички прочетени от мен заклинания се струпат едно върху друго, ще стигнат до… до… а бе, ще бъде голяма купчина!

— Да, но… — вметна Конина.

— _Моля?_

— Не ги владееш кой знае колко добре, нали?

Ринсуинд я изпепели с поглед. Умуваше какво да каже и в съзнанието му се отвори кътче на възприемчивост. В същия миг една частичка вдъхновение, тласкана и бутана от трилион случайности, профуча през атмосферата и избухна безшумно тъкмо където й беше мястото.

— От дарбата само зависи какво правиш — заяви Ринсуинд. — Тя не определя какъв си. Дълбоко в душата си, де. Ако знаеш какъв си, всичко ти е по силите. — Помисли и допълни: — Ето защо магизточниците са толкова могъщи. Важното е да знаеш какъв си наистина.

Последва мълчание, пренаситено с философия.

— Ринсуинд… — започна Конина благо.

— Хъм?

Той още се питаше как тези думи са попаднали в главата му.

— Ти наистина си идиот, известно ли ти е?

— _Никой от вас да не мърда!_

Везирът Абрим излезе изпод съсипана арка. Носеше шапката на Архиканцлера.

Пустинята прегаряше под пламтящото слънце. Нищо не шаваше освен трепкащия въздух, нажежен като откраднат вулкан, пресъхнал като череп.

Един василиск дишаше тежко в огнената сянка на голям камък и вместо лиги точеше разяждаща жълта слуз. През последните пет минути ушите му долавяха тихото топуркане на стотици крачета, напредващи неуверено през дюните. Според него това означаваше, че вечерята му идва.

Примига с легендарните си очи и разгъна своето шестметрово гладно туловище, за да се плъзне по пясъка като въплътена гибел.

Багажът спря, преплитайки крачетата си, и заплашително надигна капак. Василискът засъска, само че беше мъничко разколебан. За пръв път виждаше ходещ сандък, и то със забити в капака му зъби от алигатори. Освен това по него лепнеха парченца люспеста кожа, сякаш се е бил с някого във фабрика за дамски чантички. Отгоре на всичко сандъкът успяваше да зяпа сърдито, макар че василискът, дори да имаше дар слово, не би могъл да обясни как е възможно.

„Е, щом така ще я караме…“ — наежи се влечугото.

Насочи към Багажа поглед, сравним само с диамантена бургия. Този поглед проникваше в зениците на противника и му оскубваше мозъка отвътре. Този поглед съдираше крехките завески на душата. Този поглед…

Василискът постепенно осъзна, че се случва нещо крайно нередно. Едно съвсем ново и нежелано усещане се засилваше зад очите му с размери на чинийки. Започна слабичко, като едва поносимия сърбеж в онези квадратни сантиметри кожа по недостъпната за ръцете ни част от гърба. Накрая обаче се превърна във второ, нажежено, вътрешно слънце.

Василискът се поддаваше на страховития, непреодолим напън да мигне…

И стори нещо неимоверно глупаво в момент като този.

Мигна.

— Той говори чрез шапката — обясни Ринсуинд.

— Ъ? — умно отвърна Найджъл.

Момъкът с нежелание откриваше, че светът на героите не е онова простичко място, каквото си го представяше в дните, когато най-вълнуващото му занимание беше подреждането на марули по тезгяха.

— Искаш да кажеш, че шапката говори чрез него? — предположи Конина и също отстъпи заднешком, както често постъпват хората в присъствието на същински ужас.

— Ъ?

— _Няма да ви сторя зло. Вие ми бяхте полезни донякъде._ — Абрим пристъпяше с протегнати напред ръце. — Но ти си прав. Той се опита да постигне могъщество чрез мен. Разбира се, случи се точно обратното. Изумително лукав и находчив ум.

— Значи провери дали главата му ти е по мярка?

Ринсуинд потръпна. И той бе слагал шапката на главата си. Но явно неговият ум не се бе оказал подходящ. Абрим обаче пасваше за ролята, сега очите му бяха сивкаво безцветни и на всяка крачка изглеждаше, че тялото му виси под главата.

Найджъл трескаво прелистваше книжлето си.

— Какво правиш?! — ахна Конина, все така вторачена в страшната фигура.

— Търся Справочника за бродещи чудовища — обясни Найджъл. — Как мислиш, дали той попада в категорията „неумрели“? Голяма досада е да ги убиваш, имаш нужда от чесън и…

— Няма да го намериш в книжката — проточи Ринсуинд. — Имаме си работа с… с вампирясала шапка.

— Естествено може да се окаже зомби — мърмореше Найджъл и плъзгаше показалец по страницата. — Тук е написано, че имаш нужда от черен пипер, морска сол и…

— Нали уж трябва да се биеш с проклетиите, не да ги ядеш? — изненада се Конина.

— _Ето съзнание, което мога да употребя_ — осведоми ги шапката. — Сега ще отвърна на удара. Аз ще защитя магьосничеството. В този свят има място само за един вид магия и аз я олицетворявам. Трепери, магизточнико!

— О, не… — смънка Ринсуинд.

— _Магьосничеството научи много неща през последните двадесет столетия. Този млад наглец може да бъде победен. Вие тримата ще ме последвате._

Не беше молба. Не беше дори заповед. По-скоро предсказание. Гласът на шапката проникваше направо в малкия мозък, не губеше време с промушване през ума. Краката на Ринсуинд се подчиниха, без да питат собственика си.

И другите двама направиха непохватни крачки напред с отсечените движения на кукли, които подсказваха, че ги местят невидими конци.

— Защо пък „о, не“? — озадачи се Конина. — Тоест ти поначало си говориш така, но какво има този път?

— Падне ли ни сгоден случай, трябва да избягаме — реши Ринсуинд.

— Накъде по-точно?

— Вероятно е все едно. Бездруго сме обречени.

— Защо? — не се примиряваше Найджъл.

— Е, не си ли чувал за Войните на маговете?

Всевъзможни неща в Света на Диска дължаха възникването си на Войните на маговете. Например мъдрото крушово дърво.

Първоначално дървото може и да е било напълно обикновено, прекарвало е дните си в пиене на вода от почвата и поглъщане на слънчеви лъчи в блажено неведение. После около него избухнали схватките с магия и разнебитили гените му до състояние на изострена проницателност.

Покрай това го надарили и с вродена сприхавост. Но мъдрото крушово дърво се е отървало сравнително леко.

Някога фоновата магия из целия Диск била нова, силна и свежа, при всеки нищожен повод избухвала по света, а всички магьосници притежавали могъществото на магизточници. По всяко хълмче стърчали техните високи кули. Ако трябва да посочим какво не понася истински надареният магьосник, отговорът изскача веднага в съзнанието ни — другите магьосници. Инстинктивният му подход към дипломацията е да ги халосва със заклинания, докато светнат, после да ги запрати с проклятия в мрака.

Което пък можеше да доведе само до едно нещо. Добре, де, две неща. Е, нека са три.

Всеобща. Тавматургична. Война.

Естествено нямаше съюзи, страни, договори, милост и сдържаност. Небесата се гърчеха, моретата кипваха. Писъкът и съскането на огнени кълба превръщаха нощта в ден, но не беше чак толкова зле, защото непрогледните кълба черен дим пък превръщаха деня в нощ. Пейзажът се тресеше като спалня на младоженци, самата тъкан на пространството се оплиташе в многоизмерни възли, а реката на времето я блъскаше в крайбрежните камънаци. В онези зими и лета едно от популярните заклинания беше Темпоралният компресор на Пелепел. Веднъж причини сътворението, еволюцията, размножаването, разцвета и гибелта на раса от гигантски влечуги за някакви си пет минути, като само костите им останаха в земята, за да заблуждават печално бъдещите поколения. Дървета плуваха, риби говореха, планини се отбиваха в магазина да си купят цигари, а битието се отличаваше с такава променливост, че по-предпазливите хора след събуждане сутрин първо проверяваха колко ръце и крака имат.

Стигнахме и до същината на проблема. Всички магьосници бяха с горе-долу изравнени сили, пък и обитаваха високи кули, чудесно защитени от заклинания. Затова повечето магически оръжия отскачаха от стените им и се забиваха в простосмъртните, които само се мъчеха някак да изкарат за насъщния с пот на чело (ако го имаха в момента) и да живеят почтено (уви, и кратко).

А разюзданите сблъсъци не секваха, подронваха подредената структура на Вселената, изтъняваха стените на действителността и заплашваха да съборят все по-паянтовия градеж на пространство-времето в бездната на Тъмничните измерения…

Ако се вярва на едно от преданията, тогава се намесили боговете. Те обаче рядко се набъркват в човешките дела, освен ако не очакват да се позабавляват. Друго предание (именно него разказват магьосниците и дори са го записали в книгите си) гласи, че самите магьосници се събрали и дружески загърбили разногласията си за благото на човечеството. Постепенно тази версия се наложила като общоприета, макар че по правдоподобие се равнява само на оловен спасителен пояс.

Не е лесно да приковеш истината към книжната страница. Във ваната на историята истината се улавя не по-лесно от изтърван сапун, а и се открива далеч по-трудно…

— Но какво станало? — попита Конина.

— Все тая е — тъжно я увери Ринсуинд. — Всичко ще започне отначало. Имам предчувствие. Инстинктите ми си ги бива. Твърде много магия нахлува в света. Ще се развихри невъобразимо страшна война. Пак ще се започне. Но Дискът е твърде стар да я понесе втори път. Всичко е износено и протрито. Над нас надвисват тъма, разруха и гибел. Наближава Апокралипсисът.

— И Смърт ще крачи нашир и надлъж — допълни услужливо Найджъл.

— Какво? — сопна се Ринсуинд, ядосан от прекъсването.

— Казах, че Смърт ще крачи нашир и надлъж.

— Нямам нищо против да е нашир и надлъж. Там са чуждите земи, на кого му пука за тях. Но не очаквам с нетърпение да започне да се навърта наоколо.

— Това е само метафора — обясни Конина.

— Ха, ти пък какво знаеш… Срещал съм го.

— И как изглеждаше? — полюбопитства Найджъл.

— Ще го кажа така…

— Да?

— Нямаше нужда от услугите на фризьорка.

Слънцето вече приличаше на поялник, окачен в небето, а единствената разлика между пясък и жарава беше в цвета.

Багажът се мъкнеше криво-ляво по жежките дюни. По капака му бързо съхнеха няколко ивици жълта слуз.

Самотният дървен сандък привлече хищното внимание на химера[20], кацнала върху канара с формата и температурата на тухла, току-що извадена от пещта. Химерите бяха на изчезване, а този конкретен екземпляр беше на път да влоши още повече положението на своя вид.

Химерата внимателно избра момента, отблъсна се с нокти, прибра ципестите си криле и падна устремно към жертвата.

Любимият й похват беше да пикира ниско над плячката, за да я опече умерено с дъха си. После се връщаше да нареже вечерята си с нокти. Изпълни успешно номера с огъня, но макар опитът да подсказваше на съществото, че ще срещне ужасена и изнемощяла жертва, всъщност се озова на земята срещу опърления и вбесен Багаж.

А в Багажа можеше да пламне единствено яростта. През последните няколко часа го тормозеше махмурлук и сякаш целият свят се бе наговорил да му се нахвърля. Писна му.

Щом стъпка злополучната химера на мазно петно, попило в пясъка, Багажът поспря, може би за да обмисли бъдещето си. Вече откриваше, че да не принадлежи на никого е несравнимо по-трудно, отколкото бе очаквал. Сгряваха го неясни спомени как е бил в услуга някому и е имал свое местенце върху гардероб.

Обърна се мудно, като честичко отваряше и затваряше капака си. Ако имаше нос, сигурно щеше да подушва въздуха. Накрая в ума му се избистри решение… стига да имаше ум.

Шапката и носителят й също крачеха решително през отломките на доскорошния „Рокси“ към подножието на кулата, издигната от магизточника, а влачената насила свита запъваше пети в земята зад тях.

Вратата на кулата за разлика от Невидимия университет, чиято порта обикновено зееше, беше здраво залостена. И сякаш светеше.

— _Вие тримата имате привилегията да присъствате тук_ — послужи си шапката с отпуснатото чене на Абрим. — Настъпва моментът, когато магьосничеството ще престане да бяга — везирът изгледа пренебрежително Ринсуинд — и ще се възпротиви. Ще запомните тези събития до края на живота си.

— А, значи до пладне? — плахо промърмори Ринсуинд.

— _Внимавайте_ — посъветва ги Абрим и вдигна ръце.

— При първа възможност — зашепна Ринсуинд на Найджъл — офейкваме, разбрахме ли се?

— Накъде?

— По-важно е откъде.

— Нямам доверие на този тип — сподели младият герой. — Макар че не искам да съдя по първите си впечатления, подозирам, че не ни мисли доброто.

— Ами да, той те прати в змийската яма.

— Може би още тогава трябваше да схвана намека.

Везирът замънка. Дори Ринсуинд, сред чиито немногобройни таланти беше и усетът му към чуждестранното слово, не разпозна думите, но езикът сякаш подхождаше съвършено именно за мънкане. Думите се виеха като сърпове на височината на глезените, тъмни, червени и безмилостни. Описваха сложни криволици във въздуха и се понасяха невъзмутимо към вратата на кулата.

Където докоснеха белия мрамор, той почерняваше и се ронеше.

Останките вече тупкаха по земята, когато един магьосник излезе от кулата и изгледа Абрим от главата до петите.

Ринсуинд знаеше за навика на магьосниците да се труфят, но този беше изключително зрелище — робата му подплатена, подшита и нагъната във фантастични дипли, най-вероятно бе проектирана от архитект. Подобаващата за премяната шапка приличаше на сватбена торта, сблъскала се интимно с коледна елха.

Лицето — или каквото се виждаше от него в тесния процеп между бароковата яка и филигранната периферия на шапката — внасяше разочароващ елемент в гледката. По някое време в близкото минало притежателят му си бе въобразил, че тънките проскубани мустачки ще го украсят. И бе сбъркал.

— Това беше нашата проклета врата! — затътна магьосникът. — Ще съжаляваш за деянието си!

Абрим скръсти ръце.

Това вбеси окончателно магьосника. Той разпери ръце, изтръска надолу дантелените краища на ръкавите си и запрати пламък през делящото ги пространство.

Огънят улучи Абрим в гърдите и набъбна в ослепителен облак, но когато сините петна избледняха в очите на Ринсуинд, везирът си стоеше невредим.

Противникът му припряно гасеше последните мънички пожари по собственото си облекло, накрая впери кръвожаден поглед.

— Май не ще да ти уври главата — задра гласът му. — Имаш си работа с магизточника. Не можеш да се бориш с него.

— _Но мога да го използвам_ — промълви везирът.

Магьосникът заръмжа и метна огнено кълбо, което се пръсна безсилно на една педя от смразяващо ухилените устни на Абрим.

Смаяно недоумение разкриви лицето на магьосника. Не се отказа — запрати синкави мълнии право от безкрайността към сърцето на везира. Абрим ги отпъди с небрежен жест.

— _Пред теб има простичък избор. Присъедини се към мен или умри._

В този миг Ринсуинд осъзна, че чува равномерно чегъртане около ухото си. Звукът имаше и неприятно метален екот.

Позавъртя глава и го сполетя познатото, крайно разстройващо усещане, че времето забавя своя ход около него.

Смърт престана да плъзга точилото по острието на косата си и му кимна, както се полага при среща на двама професионалисти.

После вдигна костелив пръст пред устните си, тоест пред мястото, където щяха да бъдат, ако ги имаше.

Всички магьосници могат да виждат Смърт, което не означава непременно, че се радват на това.

Ушите на Ринсуинд изпукаха и видението изчезна.

Абрим и неговият враг се къпеха в ореол от разпръсната магия, която очевидно не вредеше на везира. Умът на Ринсуинд се върна в света на живите точно навреме, за да види как Абрим посегна и сграбчи магьосника за пошлата яка на робата.

— _Не можеш да ме победиш_ — сподели с гласа на шапката. — От две хилядолетия впрягам силата за собствените си цели. И съм способен да черпя от твоята мощ. Покори ми се или няма дори да имаш време за разкаяние.

Магьосникът се боричкаше да се отскубне и за жалост гордостта у него надделя над здравия разум.

— Никога!

— _Умри_ — предложи му Абрим.

Какви ли не чудесии се бяха изредили пред очите на Ринсуинд, но досега не бе виждал как убиват някого с магия.

Магьосниците не изтребват простосмъртните, защото: а) рядко ги забелязват; б) смятат, че не е честно да се възползват от неоспоримото си предимство; в) пък и кой тогава би се занимавал с готвенето, отглеждането на храната и останалото? А посегателството с магия срещу събрат в Занаята си беше почти неосъществимо заради безбройните слоеве от защитни заклинания, които всеки благоразумен магьосник непрекъснато поддържаше около себе си.[21] Първото, което научава недораслият студент в Невидимия университет (след като му покажат гардеробчето и тоалетната), е да се брани денонощно.

Някои хора твърдят, че това е параноя, но грешат. Параноиците само се заблуждават, че някой ги дебне. Магьосниците го знаят.

Злощастният магьосник носеше свръхестественото съответствие на дебела един метър броня от закалена стомана, но тя се топеше като масло пред газова горелка. Пръсна се в миг.

Ако има думи, с които да опишем какво го сполетя след това, те навярно са затворени под кориците на някой подивял тезаурус в Библиотеката на Невидимия университет. По-добре да оставим случката на въображението. Макар че всеки, който би могъл да си представи гърчещата се форма, която Ринсуинд гледаше милостиво няколко секунди, преди тя да избледнее, е кандидат за прословутото бяло блейзърче с връзващи се отзад дълги ръкави.

— _Така ще погинат всички врагове_ — възвести Абрим и обърна лицето си към върха на кулата. — Предизвиквам ви. А Традицията повелява, че който не ми се опълчи, трябва да ми се подчини.

Последва дългото тягостно мълчание на хора, които се заслушват много напрегнато. След малко отгоре долетя неуверен глас:

— И къде го има това в Традицията?

— _Аз въплъщавам Традицията._

Далечен шепот, после същият глас отвърна:

— Традицията е мъртва. Магизточникът е над…

Изречението завърши с писък, защото Абрим вдигна лявата си ръка и прониза въздуха с тънък зелен лъч, насочен точно към наглеца.

А горе-долу по същото време Ринсуинд установи, че може да движи крайниците си по своя воля. Шапката поне замалко бе загубила интерес към тримата си спътници. Той се озърна с ъгълчето на окото си към Конина. За частица от секундата постигнаха безмълвно съгласие, сграбчиха Найджъл за ръцете, обърнаха се и побягнаха. Не спряха, докато от кулата не ги деляха няколко стени. Ринсуинд се бореше с неприятното очакване нещо да го удари в гърба. Може би целият свят.

Тримата рухнаха върху купчина парчетии и полежаха да си поемат дъх.

— Нямаше нужда да постъпвате така с мен — промърмори Найджъл. — Тъкмо се наканих да му дам да се разбере. Как иначе ще стана…

Зад тях отекна взрив, пъстри ивици светлина пронизаха с писък въздуха и изтръгнаха искри от оцелелите зидове. Изгърмя звук като измъкване на гигантска тапа от мъничка бутилка, разнесе се смях, в който незнайно защо не се долавяше веселие. Земята се разтресе.

— Какво е това? — промълви Конина.

— Магическа война — изтъкна очевидното Ринсуинд.

— Това добре ли е?

— Не.

— Но нима не искаш магьосничеството да възтържествува? — учуди се Найджъл.

Ринсуинд вдигна рамене и се долепи до земята, защото нещо невидимо, но голямо избръмча над главите им.

— Не съм виждал как се бият магьосниците — оживи се Найджъл и понечи да се покатери върху купчината, но изквича, когато Конина впи пръсти в крака му.

— Не ми се вярва идеята да е много уместна — натърти тя. — Ти какво ще кажеш, Ринсуинд?

Магьосникът само завъртя глава начумерен и взе едно камъче. Подхвърли го над съсипаната стена, то се превърна в синьо чайниче, падна и се счупи.

— Заклинанията взаимодействат. Никой не може да познае какво ще направят.

— Но нали сме в безопасност зад стената? — обезпокои се Конина.

Ринсуинд се ободри донякъде.

— Наистина ли?

— Теб питах.

— О-о… Не сме. Не вярвам. Най-обикновени камъни. Едно точно заклинание и… пуф!

— Пуф ли?

— Именно.

— Да избягаме ли малко по-нататък?

— Струва си да опитаме.

Стигнаха до поредната оцеляла стена няколко секунди преди случайно отклонило се кълбо жълт огън да се забие в предишното им скривалище и да го преобрази в нещо твърде гнусно. Цялата местност около кулата се въртеше в торнадо от блещукащ въздух.

— Имаме нужда от план — отсъди Найджъл.

— Например да избягаме по-надалеч — предложи Ринсуинд.

— С това нищо не постигаме!

— Напротив, постигаме най-важното.

— Колко трябва да се отдалечим, за да сме на сигурно място? — попита Конина.

Ринсуинд рискува да надникне иззад края на стената.

— Интересен философски въпрос… Колкото и далеч да бягах преди, все не намирах сигурно място.

Тя въздъхна и се зазяпа в близките отломки. Взря се по-остро. В купчината имаше нещо странно, но не успяваше да го налучка.

— Бих могъл да ги нападна — подхвърли разсеяно Найджъл.

Загледа се с копнеж в гърба на Конина.

— Няма да можеш — възрази Ринсуинд. — Нищо не помага срещу магията освен по-силна магия. А по-силната магия може да бъде смазана само с още по-силна магия. И докато се опомниш…

— Пуф, а? — подсказа Найджъл.

— Случвало се е в миналото — потвърди Ринсуинд. — Точило се е хилядолетия наред, преди да…

— Какво не е наред в тази купчина? — прекъсна разговора Конина.

Ринсуинд се озърна и изви очи към небето в размисъл.

— Освен стърчащите крака ли? — уточни той.

Изровиха серифа след няколко минути. Още стискаше изпразнена почти до дъното бутилка вино. Мигаше мътно насреща им и се мъчеше да си спомни кои са тези тримата.

— Силно е… — изгъгна и с известно усилие добави: — … отлежалото вино, де. Сякаш целият дворец се стовари отгоре ми.

— Точно това се случи — разсея съмненията му Ринсуинд.

— А, значи не съм се заблудил. — След няколко безплодни опита серифът фокусира поглед върху Конина и се люшна назад. — Брей, пак тази млада дама. Вълнуващо.

— Ей, я не… — намеси се Найджъл.

— Косата ти — започна серифът и пак се люшна напред — е като… като козе стадо, пасящо по склоновете на връх Гебра.

— Виж какво…

— Гърдите ти са като… като — серифът се позаклати наляво-надясно и удостои празната бутилка с печален поглед — пъпеши, обсипани със скъпоценни камъни, узрели в приказните градини на утрото.

Зениците на момичето се разшириха.

— Нима?

— Не — отказа се от думите си той. — Съмнявам се. Ако бяха пъпеши, обсипани със скъпоценни камъни, щеше да си личи. Както белее пяната в буйните бързеи, белеят и бедрата ти…

— Хъм, извинете, но… — зловещо започна Найджъл.

Креозот се заклати към него.

— Ъ-ъ?

— Там, откъдето идвам — сковано изрече момъкът, — не говорим на дамите така.

Конина въздъхна, защото Найджъл се изпречи покровителствено пред нея, а и защото си помисли, че той — уви! — казваше самата истина.

— Дори — продължи момъкът и издаде колкото можа напред ченето си, от което то продължи да прилича на трапчинка — се чудя дали да не ти…

— … дали да не му зададеш един въпрос — избута го полека Ринсуинд. — Ъ-ъ, господине… владетелю, трябва да се измъкнем оттук. Не бихте ли могъл да ни упътите?

— Хиляди стаи има тук, да знаеш. Не съм излизал по света от години. — Серифът хлъцна. — От десетилетия. От цяла вечност. А бе, никога не съм излизал. — Лицето му застина от съчинителска страст. — Птицата на времето изприпка с крачки къси и виж! — закрета тя нататък…

— Май е кокошка — промърмори Ринсуинд.

Креозот залитна към него.

— Абрим управлява, нали се сещаш? Ужасно мъчна работа е неговата.

— В момента не се справя особено похвално — осведоми го Ринсуинд.

— И ние все пак бихме искали да излезем някак — процеди Конина, която още разгадаваше поетичната фраза за козето стадо.

— А и аз трябва да се отправя на поход — изсумтя Найджъл и се вторачи сърдито в Ринсуинд.

Креозот го потупа по ръката.

— Няма лошо. Всеки трябва да си оправя похотта.

— Та ако се сещате къде има конюшни или нещо подобно… — упорито подсказа Ринсуинд.

— Стотици са — увери го Креозот. — Притежавам някои от най… а бе, най, най… коне в света. — Веждите му се събраха. — Така разправят.

— Но май не знаете къде са настанени?

— Е, всъщност не — призна серифът.

Магически рикошет превърна една стена наблизо в захарна глазура с арсеник.

— Дали нямаше да сме си по-добре в змийската яма? — зачуди се Ринсуинд и му обърна гръб.

Креозот пак впи печален поглед в празната бутилка.

— Знам къде има вълшебно килимче.

— Не, не. — Ринсуинд вдигна ръце, сякаш се пазеше от нещо. — В никакъв случай. Дори не си…

— Беше на дядо ми…

— Истинско вълшебно килимче ли? — промълви Найджъл.

— Чуйте ме — настоя Ринсуинд. — Замайва ми се главата дори от слушане на възвишени приказки.

— О, истинско си е и още как! — оригна се серифът. — С много красиви шарки. — Присви очи към бутилката и въздъхна. — Беше в чудесни сини оттенъци.

— А дали не знаете и къде е оставено? — бавничко попита Конина.

Така човек се промъква много предпазливо към диво животно, което всеки миг ще хукне да се спасява.

— В съкровищницата. Знам пътя дотам. Аз съм неимоверно богат, ако не сте чували. Поне така разправят. — Креозот сниши глас и се опита да намигне на момичето. Накрая го направи и с двете си очи. — Можем да поседнем на килимчето — изгука и се препоти. — И ще ми разкажеш приказка…

Ринсуинд се напъваше да изпищи през стиснатите си зъби.

— Няма да летя на вълшебно килимче! — изсъска. — Страх ме е от земята!

— Искаш да кажеш от високото — поправи го Конина. — И престани с тези глупости.

— Знам какво искам да кажа! Не високото те убива, а падането на земята!

Битката в Ал-Кхали представляваше гъбовиден облак, в чиито кипнали дълбини се чуваха чудати форми и се виждаха странни звуци. Неточните удари се стоварваха върху града. И където попадаха, всичко ставаше… друго.

Например обширна част от соука се превърна в непроходима гора от великански жълти печурки. Никой не знаеше какво сполетя хората, намиращи се там, макар че беше възможно и нищо да не са усетили.

Храмът на Офлър, Бога-крокодил, покровителя на града, вече беше твърде грозна измишльотина от захар, съградена в цели пет измерения. Но нямаше проблеми, защото я подяждаше стадо колосални мравки.

Не бяха останали обаче мнозина възторжени зрители — почти цялото население си плю на петите. Жителите бягаха в плътни потоци през плодородните поля. Някои се втурнаха към корабите и лодките, но се отказаха от този път към спасението, когато голяма част от пристанището се преобрази в блато, където по необяснима причина две дребни розови слончета се захванаха да си плетат гнездо.

До превзетия от паниката път Багажът цамбуркаше срещу течението в една от обраслите с тръстика отточни канавки. Пред него напираше приливна вълна от малки алигатори, плъхове и хапещи костенурки, които се катереха забързано по откоса на канавката, подтиквани от неясен, но абсолютно правилен инстинкт за самосъхранение.

Багажът стискаше капака си в израз на сурова решителност. Не искаше чак толкова много от този свят освен пълното изтребление на всяка жива твар, но повече от всичко в момента жадуваше за своя собственик.

Лесно се познаваше, че помещението е съкровищница. Личеше по невероятната му опразненост. Изкъртени врати висяха накриво. Решетките на преградени ниши бяха разбити настървено. Наоколо се въргаляха отломки от изтърбушени сандъци. Гледката подсети Ринсуинд и той около две секунди гузно се питаше къде ли е сега Багажът.

Всички мълчаха почтително, както се случва винаги след отмъкването на огромни суми. Найджъл се зае да ръчка унило сандъците в търсене на тайни чекмеджета и двойни дъна съгласно указанията в единадесета глава на книгата.

Конина се наведе и взе от пода меден грош.

— Ама че ужас — равнодушно отбеляза Ринсуинд. — Съкровищница без съкровища.

Серифът грейна.

— Няма повод за тревоги.

— Но нали са откраднали всичките ви пари! — възкликна момичето.

— Слугите са го сторили, предполагам. Каква липса на вярност.

Ринсуинд го изгледа косо.

— Не сте ли разстроен?

— Не особено. Никога нищо не съм харчил. И често умувах какво ли е да си беден.

— Пада ви се единствена по рода си възможност да узнаете.

— Трябва ли да се обучавам?

— Ще се учите в движение — успокои го Ринсуинд.

В далечината нещо гръмна и половината таван се превърна в желе.

— Ъ-хъм, извинете — обади се Найджъл, — но този килим…

— Да, килимът — подкрепи го Конина.

Креозот ги дари със снизходителна и несъмнено пиянска усмивчица.

— Да, бе, килимът. Натисни носа на статуята зад гърба ти, о, скъпоценна рожбо на пустинната зора със задни части като круши.

Тя се изчерви и извърши дребното светотатство спрямо изваянието на Офлър, Бога-крокодил.

Нямаше резултат. Най-злонамерено не се отвориха никакви тайни стаи.

— Ех… Опитай с лявата ръка.

Тя подръпна предпазливо. Креозот се почеса по темето.

— Дали не беше дясната…

— На твое място щях да си припомня по-ясно — сърдито го скастри Конина след новия неуспешен опит. — Не останаха много части от статуята, които бих пипала.

— А каква е онази част всъщност? — озадачи се Ринсуинд.

— Ще си имаме разправия, ако се окаже, че не е опашка! — изфуча момичето и ритна божеството.

Чу се метално стенание като от болна тенджера. Статуята се раздруса. В стената нещо тропаше тежко, Офлър зачегърта встрани. Зад него зейна тунел.

— Дядо ми го построи за по-интересните съкровища — обясни Креозот. — Той беше много… хитроумен човек.

— Ако си въобразявате, че кракът ми ще стъпи вътре… — започна Ринсуинд.

— Отдръпнете се — надменно нареди Найджъл. — Ще вляза пръв.

— Може да има капани… — подсети го Конина и стрелна с поглед серифа.

— Твърде вероятно е, о, небесна газело — отвърна Креозот. — Не съм влизал вътре от шестгодишен. Струва ми се, че имаше плочи на пода, по които не биваше да стъпвам.

— Не се притеснявайте за това. — Найджъл се взираше в сумрачния коридор. — Не ми се вярва да е измислена клопка, която да не открия.

— Богат опит си натрупал, а? — заядливо се обади Ринсуинд.

— Ами знам четиринадесета глава наизуст. Тя е с илюстрации.

С тези думи Найджъл се гмурна в сенките.

Чакаха уплашени и тишината щеше да е нерушима, само да не бяха приглушеното пъшкане и редкият тропот в тунела. Най-сетне гласът на Найджъл заехтя отдалеч.

— Няма абсолютно нищо. Опитах какви ли не номера. Всичко е непоклатимо. Може капаните да са клеясали или заклинили…

Ринсуинд и Конина се спогледаха.

— Нищичко не разбира от клопки — заяви момичето. — Когато навърших пет години, баща ми ме накара да мина по подготвен от него коридор, за да не съм наивна…

— Но той влезе все пак… — напомни Ринсуинд.

Долетя шум като от мокър пръст по стъкло, но усилен хилядократно. Подът затрепери.

— Е, нямаме богат избор — добави Ринсуинд и хлътна в тунела.

Другите го последваха. Мнозина на този свят бяха свикнали да се ориентират по Ринсуинд като по миньорско канарче и допускаха, че щом той още се държи на краката си, но не е избягал, значи има поне някаква надежда.

— Ей, че забавно — обяви Креозот. — Аз ще грабя собствената си съкровищница. И ако се заловя, мога да се хвърля в змийската яма.

— Но можеш да разчиташ и на своето милосърдие — предложи Конина, която недоверчиво разглеждаше прашните зидове.

— О, не. Мисля, че ще постъпя сурово със себе си, за да ми е като обеца на ухото.

Нещо щракна тихичко над тях. Премести се плочка и през отвора бавно и на пресекулки се спусна ръждясала кука. От стената изпълзя метален прът и побутна Ринсуинд по рамото. Той се извъртя, куката закачи пожълтяло листче на гърба му и се прибра в дупката си.

— Какво ми направи? Какво ми направи?! — разкрещя се Ринсуинд, мъчейки се да разгледа собствените си плешки.

— Сложи ти надпис „Ритни ме, че сам не мога“ — осведоми го Конина.

Част от стената се плъзна встрани до вцепенения магьосник. Голям ботуш в края на множество съчленени лостове се разклати немощно, но цялата конструкция се разпадна от старост.

Тримата зяпаха смълчани останките. Накрая Конина промълви:

— Личи си, че е бил голям извратяга.

Ринсуинд изви ръка зад гърба си, нерешително откачи листчето и го пусна на пода. Конина се промуши покрай него и продължи напред ядосано и предпазливо. Когато се протегна метална ръка на пружина и се заклати дружелюбно, момичето не я стисна, а проследи окислените й жици до два разядени електрода, потопени в голям пресъхнал буркан.

— Значи дядо ти е имал чувство за хумор, а? — подхвърли на Креозот.

— О, да. Честичко се подхилваше.

— Браво на него.

Конина внимателно побутна с крак каменна плоча, която според Ринсуинд не се различаваше с нищо от останалите. С жалко скрибуцане един бърсалка от пера се разклати на височината на подмишниците им.

— Май бих искала да се запозная със стария сериф — сподели момичето през зъби, — макар и не за да го поздравя. Магьоснико, я подложи ръце.

— Моля?

Конина раздразнено посочи полуотворената каменна врата отпред.

— Искам да надникна горе. Сплети пръсти и подложи ръце да стъпя на тях. Как успяваш да си толкова безполезен?

— Когато съм полезен, винаги загазвам — смънка Ринсуинд.

Опитваше се да не усеща топлата плът, отъркваща се в носа му. Слушаше как пръстите на момичето шарят над вратата.

— Знаех си… — промърмори тя.

— Какво има? Гнусно остри копия, заредени да се забият надолу ли?

— Не.

— Решетка с шипове, подготвена да набучи…

— Има кофа — безизразно го осведоми Конина и я бутна.

— Аха, пълна с врящо отровно…

— С вар. С отдавна изсъхнал варов разтвор.

Тя отново стъпи на пода.

— Такъв си беше дядо. С него никога не беше скучно — похвали предшественика си Креозот.

— До гуша ми дойде — решително заяви Конина и посочи далечния край на тунела. — Вие двамата тръгвайте с мен.

Оставаше метър до края, когато Ринсуинд усети въздуха наоколо да се раздвижва. Тялото на Конина се заби в гърба му и го запрати в кухината след тунела. Той се претърколи по пода и нещо закачи подметката на единия му ботуш. Оглуши го страховит грохот.

Целият таван на тунела — плътна скална плоча, дебела метър и половина — се бе срутил.

Ринсуинд изпълзя в пушилката и с треперещ показалец проследи издълбаните в камъка букви.

— „Хайде, де, смейте се сега.“

Седна на пода изнемощял.

— Такъв си беше дядо — щастливо повтори Креозот, — винаги готов да…

Долови погледа на Конина, който по възпираща сила превъзхождаше боздуган, и мъдро си затвори устата.

Найджъл се появи с кашлица от облаците прах.

— Ей, какво стана? Някой пострада ли? Това не се случи, когато аз минах.

Ринсуинд се подвоуми какво да отговори, но се задоволи само с „брей“.

В заровената надълбоко зала се процеждаше светлинка през зарешетени прозорчета под тавана. И нямаше изход, ако човек не си пробиеше път през няколкостотин тона камък, запушили тунела. Иначе казано (както предпочете да си мисли и Ринсуинд), изпаднаха в безизходица. От това малко му олекна.

Поне нямаше как да не разпознаят вълшебното килимче — лежеше навито на каменна поставка насред залата. До него бяха оставени изящна маслена лампа и… Ринсуинд се взря внимателно… малък златен пръстен. Той изпухтя. Бледият октаринов ореол издаваше, че и трите предмета са магически.

Конина разстла килима и по пода се посипаха дреболии — бронзова херинга, дървено ухо, няколко едри квадратни пайети и оловна кутия със сапунен мехур вътре.

— Що за щуротия?! — сепна се Найджъл.

— Е, преди да се нахвърлят да гризкат килима, сигурно са били молци — предположи Ринсуинд.

— Я виж ти…

— Май не ви е ясно, хора — поучително започна Ринсуинд. — Представяте си, че магията е нещо, което вземате и използвате, все едно е…

— Маруля ли? — сети се Найджъл.

— Бутилка вино? — предложи серифът.

— Горе-долу в този дух — умърлуши се Ринсуинд, но продължи упорито: — Всъщност магията е…

— Не е маруля ли?

— По-голяма бутилка вино? — обнадежди се Креозот.

— Магията си служи с хората — побърза да ги прекъсне Ринсуинд. — Влияе ти колкото и ти на нея, нещо подобно. Не може да подхвърляш насам-натам магически вещи, без да те засегнат по някакъв начин. Исках да ви предупредя.

— Като бутилка вино… — заинати се Креозот.

— _… която изпива пияча_ — довърши Ринсуинд. — Затова оставете на мира лампата и пръстена, по дяволите. И изобщо недейте да ги търкате.

— Дядо ми е натрупал семейното богатство с тях — натъжено се впусна в спомени серифът. — Неговият зъл чичо го затворил в една пещера, представяте ли си? Трябвало да се оправя с каквото имал подръка. От всички богатства на света му се паднали някакво си вълшебно килимче, вълшебна лампа, вълшебен пръстен и пещера, претъпкана с грижливо подбрани скъпоценности.

— Тежкият път към преуспяването, а? — поклати глава Ринсуинд.

Конина приглади килима и се видяха сложно изобразени златни дракони на син фон. Картината беше някак усукана, драконите имаха дълги бради, уши и криле и сякаш застиваха в движение, уловени в преход от едно състояние към друго. Гледката подтикваше към извода, че тъкачният стан е имал доста повече измерения от обичайните три. Най-лошото беше обаче, че при по-дълго взиране драконите ставаха сини на златен фон, а в съзнанието на наблюдателя се прокрадваше ужасното подозрение, че опита ли се да види двата вида дракони едновременно, мозъкът му ще изтече през ушите.

Ринсуинд откъсна поглед от килима с немалко усилия. Помогна му поредният далечен взрив, разклатил стените.

— И как се работи с това? — обърна се към Креозот, който вдигна рамене.

— Никога не съм летял с него. Сигурно трябва да казваш „нагоре“ и „надолу“.

— А може ли и „прелети през стената“? — заяде се Ринсуинд.

Всички се вторачиха във високите, мрачни и най-вече непроходими стени на залата.

— Защо не опитаме да седнем на него и да му кажем „полети“? — предложи Найджъл. — После, преди да се ударим в тавана, ще му кажем… ами „спри“. — Обмисли идеята си и смотолеви: — Ако думата му действа…

— Или „падни“ — включи се Ринсуинд, — „спусни се“, „надолу“, „сгромолясай се“…

— „Пикирай“ — намръщена допълни речника Конина.

— Разбира се — оживи се Найджъл, — наоколо се вихри сурова магия, защо не се опиташ да използваш мъничко от нея?

— А-а… — отрони Ринсуинд. — Да, но…

— На шапката ти пише „Магесник“ — напомни Креозот.

— Всеки може да пише по шапката си — сряза го Конина. — Не е разумно да вярваш на всичко, което четеш.

— Почакайте само минутка! — разгорещи се Ринсуинд.

Почакаха минутка.

Почакаха и още седемнадесет секунди.

— Вижте какво, по-трудно е, отколкото изглежда — смънка Ринсуинд.

— Какво ви разправях? — натърти Конина. — Хайде по-добре да изчовъркаме хоросана с нокти.

Ринсуинд й махна нетърпеливо да млъкне, свали си шапката, грижливо издуха праха от звездата, пак си сложи шапката, нагласи я, нави си ръкавите, размърда пръсти и изпадна в паника.

Като не можа да измисли нищо по-уместно, облегна се на стената.

Тя се тресеше. Не защото някой я разтърсваше, по-скоро туптенето извираше от самия зид.

Точно такова друсане усети в Университета преди пристигането на магизточника. Камъните несъмнено бяха крайно недоволни от нещо.

Плъзна се по стената и опря ухо до следващия камък — по-малък и издялан като клин, за да пасне на извивката. Скромен скален къс, носещ своя товар за общото благо. И той трепереше.

— Шът! — изсъска Конина.

— Ама аз нищо не чувам — гръмко съобщи Найджъл.

Той беше от хората, които като помолиш да не се оглеждат, започват да въртят глави като уплашени сови. Същите хора, щом бъдат осведомени, че зад тях има охлюв с необикновена форма, пристъпят тромаво и тутакси една черупка се разпада с жалко хрускане. Случи ли се такива хора да се залутат в пустиня, ще ги намерите, ако оставите нещо малко, крехко и ценно, да речем пръстена халба, оцеляла в рода ви много поколения. Чуете ли трошене, знаете къде са.

Това беше между другото.

— За същото ти говоря! — сопна се момичето. — Какво става с войната?

Фонтанче от мазилка поръси шапката на Ринсуинд.

— Нещо въздейства върху камъните — тихо просвети той останалите. — Напират да се изтръгнат.

— А ние стоим под доста голямо количество от тях — замисли се Конина.

Горе нещо заскрибуца, проникна слънчев лъч. За немалка изненада на Ринсуинд не последва внезапна смърт от смазване. Зидовете пак заскърцаха и процепът се разшири. Камъните падаха, но нагоре.

— Струва ми се, че сега му е времето да опитаме с килима — прецени Ринсуинд.

Стената до него се отръска като куче и се разпадна. Парчетиите нанесоха няколко безмилостни удара на Ринсуинд в устрема си към небето.

Четиримата се стовариха върху синьо-златния килим сред буря от летящи камъни.

— Трябва да се махнем оттук — заяви Найджъл, с което потвърди колко е проницателен.

— Дръжте се — посъветва ги Ринсуинд. — Ще изрека…

— Няма — възрази Конина, коленичила до него. — Аз ще го кажа. Нямам ти доверие.

— Но ти си…

— Млъкни.

Момичето погали шарките.

— Хайде, килимче… Вдигни се.

Кратка пауза.

— Нагоре.

— Може би не разбира този език — допусна Найджъл.

— Полети. Левитирай…

— Или пък се отзовава само на един глас…

— И ти млъкни.

— Опитай с „изпърхай“ — намеси се Креозот.

В същия миг няколко тона каменни плочи изпърхаха на сантиметри от главата му.

— Досега трябваше да се отзове на някоя от думите, нали? — оплака се Конина. Въздухът около нея се насищаше с прах от триещите се камъни. Тя цапардоса килима. — Я да излиташ, проклето чердже такова! А-ах!

Парче мазилка я цапна по рамото. Тя сърдито разтри удареното място и изгледа втренчено Ринсуинд, който подвиваше колене под брадичката си и бе нахлупил шапката върху очите си.

— Защо нищо не става?

— Не казваш верните думи — укори я той.

— Значи не разбира езика, така ли?

— Езикът няма нищо общо. Ти пренебрегна основно правило.

— Е?

— Какво „е“? — изсумтя Ринсуинд.

— Виж какво, сега не е моментът да ми се фръцкаш с наранената си гордост!

— Ами продължавай да опитваш, защо се занимаваш с мен?

— Накарай го да полети!

Ринсуинд нахлупи шапката и върху ушите си.

— Моля те… — промълви Конина.

Шапката се понадигна към челото.

— Всички ще бъдем сплескани на кайма — установи Найджъл.

— Послушайте момъка — подкрепи го Креозот.

Шапката се изкачи още малко по главата.

— Сигурен ли си? — провери Ринсуинд.

— Да!

Магьосникът се прокашля и заповяда:

— Надолу!

Килимът се зарея в очакване около метър над осеяния с парчетии под.

— Как успя… — понечи да попита Конина.

Найджъл я прекъсна:

— Магьосниците имат достъп до тайно знание, това трябва да е причината. Нищо чудно килимът да е заклет да върши точно обратното на всяка заповед. Можеш ли да го накараш да се издигне по-високо?

— Мога, но не искам — натърти Ринсуинд.

Килимът се понесе бавно и както често се случва в подобни моменти, голям камък се стовари там, където беше допреди секунда.

След малко се изнесоха на открито, а каменната буря остана зад гърбовете им.

Дворецът се разпадаше на парчета, които пък се издигаха във вихрена фуния, досущ вулкан, обърнат с основата нагоре. От кулата на магизточника нямаше и помен, но камъните танцуваха във въздуха към мястото и…

— Строят друга кула! — пак се прояви наблюдателният Найджъл.

— И то с материала от моя дворец — начумери се Креозот.

— Шапката е победила — установи Ринсуинд. — Затова си издига собствена кула. Един вид рефлекс. Навремето магьосниците винаги са изграждали кули около себе си, много са приличали на… как наричате онези неща, които се намират по дъната на реките?

— Жаби.

— Камъни.

— Некадърни гангстери.

— Не, не, онези пролетни мушици — невроптерите. Щом магьосникът решавал да се бие, първата му работа била да построи кула.

— Много е голяма — зяпаше Найджъл.

Ринсуинд кимна унило.

— Накъде летим? — попита Конина.

Той вдигна рамене.

— Надалеч.

Подминаха външната ограда на двореца. Тя се разклати и дребни от разстоянието тухлички хвръкнаха към вихрушката около новата кула.

По някое време Конина подхвана:

— Добре, де… Как накара килима да литне? Наистина ли е опърничав?

— Не. Само обърнах внимание на основни особености в пространственото му разположение.

— Съвсем ме обърка — призна си момичето.

— Значи искаш да ти го обясня простичко?

— Да.

— Накрая го беше проснала с опаката страна нагоре.

Конина мълча дълго, а когато отвори уста, промълви:

— Право да ви кажа, много е удобно. За пръв път летя на килим.

— И аз за пръв път накарах килим да полети — уклончиво отвърна Ринсуинд.

— Добре се справяш.

— Благодаря.

— А твърдеше, че се боиш от високото.

— Смръзвам се от ужас.

— Не ти личи.

— Старая се да не мисля за това.

Ринсуинд се обърна да погледне кулата, която порасна забележимо през последната минута и на върха се накъдри в бойници и зъбци. Към нея се носеше ято керемиди, всяка се забиваше точно на мястото си, сякаш безброй керамични пчели летяха да бомбардират. Кулата се източваше на немислима височина — камъните в основата щяха да поддадат отдавна, ако не ги крепеше бушуващата в тях магия.

Е, значи това беше краят на организираното магьосничество. Две хилядолетия мирна магия отидоха на боклука, кулите пак щръкваха над земите, а с толкова стихийни заклинания наоколо някой щеше да пострада. Например Вселената. Прекаленото съсредоточаване на магия можеше да усуче около себе си пространството и времето, което не беше добра новина за хората, свикнали дреболии като причините да предшестват следствията.

Разбира се, нямаше как да обясни това на спътниците си. Изглежда разбираха всичко накриво, особено щом опреше до милия въпрос за неизбежния край. Страдаха от потресаващата илюзия, че все нещо може да бъде направено. Май напираха да пренаредят света, какъвто го искат, или да умрат, докато се опитват. А най-неприятното на умирането е, че е веднъж завинаги.

Предишният ред в Университета поддържаше все някакъв мир между магьосниците, които поначало се погаждаха колкото котки в чувал. Вече бяха свалили ръкавиците и който понечеше да се намеси, щеше да опита ноктите им. Нямаше я старата кротка и глуповата магия, с която Дискът свикна отдавна — започваше магическа война, безмилостна и изпепеляваща.

Ринсуинд не го биваше като прорицател на бъдещето, дори едва успяваше да съзре настоящето около себе си. Но сега го изпълваше уморената увереност, че в най-близко бъдеще, може би в следващите трийсетина секунди, някой ще изтърси: „Непременно има нещо, което ни е по силите да сторим.“

Пустинята отминаваше отдолу, нашарена от косите лъчи на залязващото слънце.

— Май не се виждат много звезди — подхвърли Найджъл. — Дали не ги е страх да се покажат?

Ринсуинд вдигна глава. Във въздуха мътнееше сребриста пелена.

— Суровата магия се утаява в атмосферата, стигнала е до точката на насищане.

Двадесет и седем, двадесет и осем, двад…

— Непременно има н… — започна Конина.

— Няма — безцеремонно я спря Ринсуинд, но с неуловим намек за самодоволство. — Магьосниците ще се бият, докато не остане един-единствен победител. И никой друг с нищо няма да им попречи.

— Как ми се ще да пийна — сподели Креозот. — Не можем ли да поспрем някъде, за да си купя някоя кръчма?

— С какво? — заяде се Найджъл. — Вече сте беден, забравихте ли?

— Нямам нищо против бедността — заяви серифът. — Но ми е трудно да понеса изтрезняването.

Конина лекичко сръга Ринсуинд в ребрата.

— Ти ли насочваш това чудо?

— Не.

— Тогава накъде сме се отправили?

Найджъл се загледа надолу.

— Доколкото виждам, летим в посока на Главината. Към Кръглото море.

— Все някой е избрал тази посока.

„Здрасти“ — обади се приветлив глас в главата на Ринсуинд.

„Ти пак ли си моята съвест?“

„Доста зле се чувствам, да знаеш.“

„Е, жалко, но нямам вина за нищо. Аз съм жертва на… на обстрелятелствата ли беше… Не виждам защо трябва и да съм гузен.“

„Да, но би могъл да сториш нещо.“

„Например?“

„Да унищожиш магизточника. И тогава всичко това ще рухне.“

„Нямам дори въображаем шанс.“

„Поне ще умреш, докато се опитваш. Може би е за предпочитане пред избухването на магическа война.“

— Слушай, що не млъкнеш, а? — промърмори Ринсуинд.

— Какво? — сепна се Конина.

— Ъ? — стресна се и той. Погледа мътно синьо-златните шарки и добави: — Значи ти го управляваш? През главата ми, така ли? Ама че коварство!

— Какви ги дрънкаш?

— Ох, извинявай. Приказвах на себе си.

— Според мен е време да кацнем — реши Конина.

Плъзнаха се плавно надолу към извития като полумесец бряг, където пустинята срещаше морето. При нормално осветление всичко щеше да е ослепително бяло, пясъкът се състоеше от неизброими парченца раковини. Но в този час всичко изглеждаше кърваво и първобитно. Струпани от вълните плавеи, изваяни от морето и избелени от слънцето, се редяха като останките на най-гигантската риба във Вселената или най-големия тезгях в света, предлагащ подръчни материали за икебана. Нищо не помръдваше освен вълните. Имаше и камъни тук-там, но бяха горещи като пещ за тухли и не предлагаха убежище на никакви миди и водорасли.

Дори морето имаше безжизнен вид. Ако някой предшественик на земноводните бе излязъл на такъв бряг, щеше да се откаже и да се върне във водата, за да посъветва роднините си: „Зарежете ги тия крака, не си струват усилието.“ Въздухът сякаш беше задушен в чорап.

Въпреки всичко Найджъл настоя да накладат огън.

— Ще ни бъде по-уютно, а и наоколо може да има чудовища.

Конина огледа мазните вълнички, привидно пълзящи по брега в обезсърчен опит да се махнат от морето.

— Тук ли? — недоверчиво подхвърли тя.

— Никога не се знае.

Ринсуинд се повлече край бреговата линия, разсеяно вземаше камъчета и ги мяташе във водата. Едно-две му бяха подхвърлени обратно.

След малко Конина разпали огъня и пресъхналата като кост, облепена със сол дървесина запращя в сини и зелени пламъци, увенчани с рояк искри. Магьосникът седна в танцуващите сенки, облегнат на избелял дънер. Тънеше в такова безпросветно униние, че дори Креозот престана да се оплаква от жаждата си.

Конина се събуди след полунощ. На хоризонта висеше тънкият сърп на луната, рехава мразовита мъглица се стелеше над пясъка. Креозот хъркаше по гръб. Найджъл, който на теория бдеше, на практика спеше дълбоко.

Момичето не шавна, а с всяко сетиво търсеше какво я е накарало да отвори очи.

И накрая пак чу шума. Тихичко, дори плахо потракване, едва различимо в приглушеното мърморене на морето.

Тя стана… по-точно изправи се гъвкаво, сякаш лишена от кости, и мигновено измъкна меча от вяло отпуснатата десница на Найджъл. Прокрадна се в мъглата, без дори да размести редките й ивици.

Жаравата тъмнееше полека в пепелявото си ложе. След малко Конина се върна и събуди останалите двама.

— Кво таа?

— Мисля, че и вие трябва да го видите — изсъска тя. — Нищо чудно да е важно.

— Само затворих очи за миг… — реши да се оправдае Найджъл.

— Забрави това. Елате.

Креозот огледа импровизирания бивак.

— Къде е онзи магьосник?

— Ще видите. И нито звук! Може да се окаже опасно.

Те се запрепъваха сънено зад нея към морето. И както се очакваше, Найджъл попита:

— Че какво опасно и…

— Шът! Не чу ли?

Той се заслуша.

— Някакъв екот, нали?

— Гледай…

Ринсуинд се тътреше сковано нагоре по брега, понесъл с двете си ръце голям объл камък. Подмина ги безмълвно, гледаше право напред.

Последваха го по студения пясък и стигнаха до гола площадка между две дюни. Там магьосникът спря и с цялата грация на ходеща закачалка пусна камъка, който изтрака.

И други камъни бяха наредени в широк кръг. По-малък брой се крепяха върху останалите.

Тримата приседнаха да наблюдават.

— Той спи ли? — усъмни се Креозот.

Конина кимна.

— Но какво се мъчи да направи?

— Май строи кула.

Ринсуинд пак влезе непохватно в кръга и прилежно постави камък във въздуха. Камъкът се търкулна.

— Не се справя добре, нали? — проницателно отбеляза Найджъл.

— Жалка картинка — добави мнението си Креозот.

— Чудя се дали да не го събудим — сподели Конина. — Чувала съм обаче, че ако събудиш грубо сомнамбул, щели да му окапят краката. Или нещо подобно. Какво ще кажете?

— Сигурно не е безопасно да стреснеш магьосник — предупреди Найджъл.

Опитваха се да седнат по-удобно на пясъка, но им мръзнеха задниците.

— Колко печално, нали? — обади се Креозот. — Той дори не е истински магьосник.

Конина и Найджъл внимаваха да не се споглеждат. Накрая момъкът се прокашля и промълви:

— Е, и аз не съм същински варварски герой, да си призная. Предполагам, че вече сте забелязали.

Позяпаха още малко усърдно трудещия се Ринсуинд и Конина отрони:

— Ако ще подхващаме тая приказка, и на мен нещо не ми достига във фризьорството.

Двамата се взираха упорито в сомнамбула, потънали в мислите си и изчервени от смущение.

Креозот изсумтя.

— Ако на някого ще му олекне от признанието ми, понякога и аз откривам, че моята поезия е твърде далеч от съвършенството.

Ринсуинд усърдно се напъваше да закрепи голям къс варовик върху малко камъче. Парчето се килна, но той явно остана доволен от резултата.

— Като поет — започна сдържано Конина — какво мислиш за тази картинка?

Креозот размърда рамене притеснен.

— Животът е смахната история…

— На място казано.

Найджъл се отпусна по гръб и зарея поглед към мъгливите звезди. Изведнъж подскочи и седна.

— Видяхте ли това? — попита разпалено.

— Кое?

— Проблясък като…

Хоризонтът към Главината избухна в безшумно пъстро цвете, което бързо прекоси обичайния спектър и блесна в ослепително октариново. Почти успя да се гравира в зениците им, преди да угасне.

Мина време, докато чуят далечния тътен.

— Трябва да е някакво магическо оръжие — мигаше Конина.

Горещ повей подхвана мъглата и я пръсна на парцали край тях.

— А, стига толкова — изправи се Найджъл. — Ще го събудя, ако ще после да го носим на раменете си.

Тъкмо посегна към рамото на Ринсуинд и нещо профуча високо над тях, издавайки шум като ято гъски, нагълтали се с азотен окис. Изчезна в пустинята отвъд. Последваха звук, от който биха скоминясали дори изкуствени зъби, зеленикаво сияние и грохот.

— Аз ще го събудя — предложи Конина. — Ти приготви килима.

Тя се прехвърли през каменния пръстен и полека улови магьосника за ръката. Щеше да е образцово събуждане на сомнамбул, ако Ринсуинд не бе изтървал поредния камък върху краката си.

Той отвори очи.

— Къде съм?

— На брега. Ти… такова, де… сънуваше.

Ринсуинд примижа към мъглата, небето, наредените камъни, Конина, пак кръга и накрая пак небето.

— Какво се случи?

— Имаше някакви магически фойерверки.

— О-о… Значи е започнало.

Той излезе с клатушкане от кръга и Конина реши, че още не се е разсънил напълно. Повлече се обратно към гаснещия огън. Направи няколко крачки и чак тогава си спомни нещо.

Вторачи се в краката си и изохка.

Тъкмо доближи жаравата и ударната вълна от последното заклинание ги застигна. Бе насочено към кулата в Ал-Кхали, на поне трийсетина километра от тях, затова се разсейваше все повече с разстоянието. Едва влияеше върху основните свойства на света, когато прелетя над дюните със засмукващо шумолене. Огънят припламна в алено и зелено за миг, един от сандалите на Найджъл се превърна в дребен ядосан язовец, а от чалмата на серифа излетя гълъб.

После вече беше над вълните и кротичко ги кипваше.

— _Това_ пък какво беше? — разсърди се Найджъл и подритна язовеца, който душеше крака му.

— Ъ-ъм? — отвърна Ринсуинд.

— _Това!_

— А-а… Просто рикошет от заклинание. Вероятно са го стоварили върху кулата в Ал-Кхали.

— Доста силничко трябва да е било, щом засегна и нас чак тук.

— Нищо чудно да е било.

— Ей, там беше моят дворец — умърлуши се Креозот. — Да, знам, че беше прекалено голям, но само него си имах на този свят.

— Съжалявам.

— А в града живееха хора!

— Предполагам, че нищо им няма — успокои го Ринсуинд.

— О, чудесно.

— В каквото и да са се превърнали.

— Моля?!

Конина сграбчи серифа за ръката.

— Не му викай. Не е на себе си.

— А, значи положението се подобрява — кисело подхвърли той.

— Виж какво, малко си несправедлив — възрази Найджъл. — Все пак той ме измъкна от змийската яма и… ами знае разни неща…

— Вярно, магьосниците умело те измъкват от неприятностите, в които само магьосници могат да те забъркат — съгласи се Креозот. — А после очакват и да им благодариш.

— Е, аз мисля, че…

— Чувствах се длъжен да си кажа мнението — прекъсна го серифът и раздразнено махна с ръка.

За миг го освети ново заклинание, понесло се в измъченото небе.

— Я го погледни! — провикна се Креозот. — О, сигурно има само добри намерения. Всички са такива. И май си въобразяват, че животът на Диска ще стане по-хубав, ако те поемат юздите в свои ръце. Повярвай ми, няма нищо по-страшно от тип, който се е захванал да прави услуга на света. Ха, магьосници!… Като теглиш чертата накрая, каква полза от тях? Хайде, посочи ми нещо свястно, направено от магьосник!

— Дали не си излишно жесток? — промърмори Конина, но тонът й подсказваше, че е лесно да бъде убедена в обратното.

— Гади ми се от тях — изсумтя Креозот, който никак не се радваше на тежкото си изтрезняване.

— Според мен ще ни олекне, ако се опитаме да поспим — дипломатично вметна Найджъл. — Сутрин всичко изглежда по-розово. Е, почти винаги.

— Не мога да понасям и вкуса в устата си — мърмореше Креозот, упорито вкопчен в останките от гнева си.

Конина се обърна към огъня и забеляза някаква липса в пейзажа. Дупката беше с формата на Ринсуинд.

— Няма го!

А Ринсуинд вече беше цял километър навътре в морето, възседнал килима като освирепял Буда, а в главата му вреше гъста супа от ярост, унижение и бяс, силно подправена с възмущение.

Никога не бе искал много от живота. И не се отказа от магьосничеството, макар да нямаше никаква дарба. Все се стараеше да прави каквото му е по силите, а сега сякаш целият свят се бе наговорил срещу него. Ще видят те! А кои бяха „те“ и какво им предстоеше да видят, си оставаше незначителна подробност, подлежаща на уточняване.

В търсене на увереност вдигна ръка и докосна шапката си, която губеше последните си пайети в насрещния вятър.

Багажът си имаше свои проблеми.

Районът около кулата в Ал-Кхали, подложен на неумолима магическа бомбардировка, вече пропълзяваше отвъд хоризонта на действителността, където времето, пространството и материята губят самоличност и започват да си разменят дрешките. Събитията постепенно ставаха неописуеми.

Но положението беше горе-долу следното.

Виждаха се звуци като от пиано, току-що пуснато в кладенец. Имаше жълт вкус, а на пипане беше шарено. Миришеше като пълно лунно затъмнение. Естествено най-близо до кулата беше съвсем оплескано.

Да очакваме, че незащитено същество би оцеляло там, е все едно да се надяваме, че на някоя свръхнова звезда ще завали снежец. За щастие Багажът не подозираше това и се промъкваше през бурята с кристализирала по капака и пантите му сурова магия. Настроението му се скапа още повече, което все пак не беше необичайно за него. А трещящата стихия, забиваща се зрелищно в земята наоколо, обгръщаше Багажа с пъстро сияние, сякаш някое примитивно влечуго напираше да се измъкне от горящо блато.

В кулата беше горещо и задушно. Нямаше етажи, само спирални стълби по стените. По тях се редяха магьосници, а в средата припукваше гръмко колона от октаринова светлина, в която те вливаха силата си. В основата й стоеше Абрим. Октарините по шапката на главата му блестяха толкова ярко, че повече приличаха на дупки, пробити към съседна вселена, където — напук на теорията на вероятностите — са попаднали точно във вътрешността на някое слънце.

Везирът протягаше ръце с разперени пръсти, стиснал клепачи, съсредоточено присвил устни. Уравновесяваше силата. Обикновено магьосникът успява да контролира могъществото само до предела на телесните си способности, но Абрим се учеше бързо.

Трябва да се превърнеш в гърлото на пясъчния часовник, в опорната точка на везната, в обвивката на кренвирша.

Налучкаш ли правилния подход, ставаш самата мощ, тя е част от теб и можеш…

Споменахме ли вече, че краката му не опираха в пода? Така си беше, не опираха.

Абрим събираше в себе си съставките за заклинание, което щеше да прониже небето и да обсипе кулата в Анкх с хиляди виещи демони. В този миг на вратата се потропа оглушително.

В такъв случай е задължително да бъде произнесена съответната мантра. Няма никакво значение дали вратата е чергило на палатка, парче кожа в брулена от ветровете юрта, яка преграда, скована от дебели букови дъски със здрави стоманени гвоздеи, или правоъгълник от шперплат с наподобяващо махагон фолио, малко прозорче от гнусни цветни стъкълца и звънец, изпълняващ поред двайсетина популярни мелодии, които любител на музиката не би пожелал да чуе дори след цяла година сензорен глад.

Един магьосник се обърна към друг и прилежно произнесе мантрата:

— Кой ли може да е в този късен час?

Вратата пак се разтресе.

— Навън не може да има нищо живо — отвърна вторият, и то нервно.

Щом изключваш възможността да те безпокои някой измежду живите, остава подозрението, че сигурно е от мъртвите.

Този път вратата замалко не се изтръгна от пантите.

— Някой от нас е най-добре да отвори — спомена първият магьосник.

— Ами добре, отиди.

— А-а… О-о… Ей сега. — Първият слезе неохотно по стъпалата. — Значи ще ида да видя кой е дошъл…

— Браво на теб.

Фигурата, която се влачи към вратата, е чудновата. Обичайните роби не са достатъчна защита във високоенергийно поле и над броката и кадифето магьосникът носеше дебел подплатен халат, натъпкан със стружки от самодивско дърво и покрит със сигли с промишлена мощност. Бе закачил тъмно стъкло под периферията на шапката си. Грамадните му ръкавици заблуждаваха, че участва в отбор по крикет и очаква топката да лети със свръхзвукова скорост. Резките проблясъци в кухата вътрешност на кулата хвърляха отчетливи сенки около него, когато посегна към резетата.

Смъкна стъклото пред очите си и открехна лекичко.

— Не искаме никакви…

Жалко, че не подбра думите си по-изискано, защото бяха последните в живота му.

Мина време, преди колегата му да забележи, че не се връща. Отиде да го потърси. Вратата зееше, тавмичният ад отвън се блъскаше в плетеницата от заклинания, които го сдържаха. Всъщност вратата не беше напълно долепена до стената. Магьосникът я дръпна, за да провери какво има отзад, и изскимтя.

Нещо прошумоля зад гърба му. Той се озърна.

— Как…

И тази сричка е недостоен за похвала завършек на нечий живот.

Високо над Кръглото море Ринсуинд се почувства кръгъл идиот.

Рано или късно всеки преживява това състояние.

Например в кварталната кръчма някой те бута по лакътя, ти се озърташ и бълваш цяла кофа словесна помия, но бавно осъзнаваш, че си я излял върху токата на нечий колан, а собственикът му изглежда по-скоро изсечен от скала, отколкото роден от майка.

Или малка количка се блъска в задната броня на твоя автомобил, ти изскачаш и размахваш юмруци, но шофьорът започва да се разгъва безкрайно отвътре, сякаш е успял да се напъха с някакъв страховит фокус и може би е карал от задната седалка.

Или предвождаш своите разбунтували се съратници от екипажа към капитанската каюта, старият бандит излиза със сабя във всяка ръка и ти отсичаш: „Отнемаме ти кораба, боклук такъв, всички момчета са с мен!“ Той се подхилва: „Какви момчета, бе?“ Изведнъж долавяш колко е безлюдно зад теб и мънкаш: „Ами-и…“

С други думи, това е познатото сгорещяване и усещане за пропадане, преживяно от всеки човек, който е позволил на гневните вълни в душата си да го запратят далеч нагоре по брега на отмъщението само за да открие, че е затънал — да се изразим с поетичния жаргон на всекидневието — до гуша в лайна.

И в момента Ринсуинд беше разгневен, унижен и така нататък, само че емоциите му охладняваха малко по малко. Нормалното за него отношение към света си заемаше мястото и не се зарадва кой знае колко, защото се озова на няколко изтъкани нишки в синьо и златно над далечното блещукащо море.

Ринсуинд се бе отправил към Анкх-Морпорк. И сега искаше да си спомни какво го е подтикнало.

Разбира се, там започна всичко. Може би го привличаше Университетът, толкова натежал от магия, че разтягаше до скъсване рехавото одеялце на действителността. В Анкх нещата и започваха, и свършваха.

Освен това там беше неговият дом, ако можеше да се нарече така, и го зовеше.

Случи се да изтъкнем, че Ринсуинд май имаше и миша жилка в родословието си. В напрегнатите мигове го обземаше непреодолимо желание да се втурне към дупката си.

Остави килима да се рее с въздушните течения. Зората, която Креозот сигурно би нарекъл розовопръста, обрамчваше с огън ръба на Диска. После разпростря ленивата си светлина над света, който се оказа недоловимо различен от предишния.

Ринсуинд примига. Светлината беше странна. Дори направо смахната. Сякаш проникваше до света през мараня, но надарена със собствен живот. Трепкаше и подскачаше, намекваше натъртено, че не е само зрителна измама, а самата реалност се напряга и раздува като балон, опитващ се да побере прекалено много газ.

Колебанията бяха най-видими в посоката към Анкх-Морпорк, където заревото и изблиците на изтормозен въздух подсказваха, че борбата не е стихнала. Подобна колона се извисяваше над Ал-Кхали, но Ринсуинд забеляза, че тя не е единствена.

Нямаше ли кула и над Куирм, където Кръглото море се преливаше във великия Океан на Ръба? Откри и други.

Критичната маса бе надхвърлена. Магьосничеството се разпадаше. Сбогом, Университет, ордени и степени. Дълбоко в душата си никой магьосник не се съмняваше, че един-единствен е естественото количество за хора от неговия занаят. Кулите щяха да се множат, да се сражават помежду си, докато не остане една-единствена. И магьосниците щяха да се изтребват, докато не остане един-единствен.

А той сигурно щеше да се вкопчи в себе си.

Равновесието на магията рухваше. И това сериозно озлобяваше Ринсуинд. Не че някога постигна успехи в магията, това не беше важно. Знаеше къде му е мястото. На самото дъно, но поне подхождаше там. Можеше да погледне нагоре и да види как крехката машинария тиктака и обезврежда цялата магия, породена от въртенето на Диска.

Нямаше нищо свое, но и това беше нещо. А сега му го отнемаха.

Завъртя килима към далечното просветване, бележещо Анкх-Морпорк, и част от ума му, която нямаше грижи в момента, се зачуди защо ли е толкова ярко. Изглежда имаше и пълнолуние, а дори Ринсуинд, който едва скалъпваше в главата си мижава представа за природните явления, бе запомнил, че пълнолунието свърши преди два-три дни.

Все едно. До гуша му дойде. Не се опитваше да разбере. Просто се прибираше у дома.

Само че магьосниците не могат да се приберат у дома.

Това е една от древните и дълбокомислени поговорки за магьосници. Твърде показателен за ума на повечето от тях е фактът, че те не успяват да разнищят смисъла. На магьосниците не са им разрешени съпруги, но поне са им позволени родители. Мнозина магьосници са се отбивали да погостуват в старата къща за Прасоколеда, да попеят и да се порадват на гледката как някогашните грубиянчета, тровили детството им, припряно ги заобикалят на улицата.

Почти същото е като с друг афоризъм, който те не проумяват — човек не можел да прекоси два пъти една и съща река. Експериментите с дългокрак магьосник и плитка рекичка показват, че е възможно прекосяването на една и съща река по тридесет, дори тридесет и пет пъти в минута.

Магьосниците не са запалени любители на философията. Според тях отговорът на въпроса как звучи пляскането с една ръка гласи следното: „Пл.“

В конкретния случай обаче Ринсуинд не можеше да се прибере у дома, защото вече нямаше дом. Някакъв град заемаше мястото на предишния по бреговете на река Анкх, но Ринсуинд го виждаше за пръв път. Беше бял и чист, не вонеше като градински клозет, пълен с отдавна умрели риби.

Кацна на някогашния Площад на строшените луни и се втресе. Имаше фонтани. Естествено и преди имаше фонтани, но те по-скоро цвърчаха, а не бликаха, водата в тях пък приличаше на рядка супа. Ринсуинд откри под краката си млечнобели плочи с искрящи парченца в тях. И макар слънцето да се подаваше на хоризонта като половинка от грейпфрут, наоколо рядко се мяркаха хора. За Анкх беше обичайна неуморната гъста тълпа, а часът от денонощието беше несъществена подробност.

Дим се стелеше над града на дълги мазни извивки откъм короната кипящ въздух над Университета. Освен фонтаните това беше единственото забележимо движение.

Ринсуинд се гордееше искрено, че винаги се чувства самотен дори насред пренаселения град, но откри колко по-зле е да си самотен, защото наистина си сам.

Нави килима, метна го на рамо и закрачи по призрачните улици към Университета.

Крилата на портата висяха, полюшвани от вятъра. Повечето сгради бяха полуразрушени от неточни попадения и рикошети. Кулата на магизточника, твърде висока, за да е веществена, изглеждаше невредима. Това обаче не важеше за Кулата на Занаята. Бе отнесла поне половината удари, запратени към далеч по-високата й съседка. Някои части се топяха в уродливи отлагания, други светеха, трети кристализираха, а четвърти като че се бяха наместили и в други измерения освен нормалните три. Всеки би съжалил дори камъка, че е бил принуден да понесе такова отношение. Всъщност старата кула бе сполетяна от почти всички възможни несгоди освен окончателното сгромолясване. Имаше толкова окаян вид, че вероятно дори гравитацията се бе отказала да я тормози.

Ринсуинд въздъхна и повлече крака около подножието й на път към Библиотеката.

Или натам, където беше Библиотеката.

Стърчеше сводът на вратата, имаше ги и повечето стени, но покривът се бе срутил. Всичко чернееше от сажди.

Ринсуинд дълго стоя като закован и зяпа.

После хвърли килима на земята и се затича, препъваше се, хлъзгаше се по отломките. Още усещаше горещината на камъните под краката си. Тук-там димяха останки от библиотечни шкафове.

Всеки наблюдател би го видял да се стрелка напред-назад между пушещите купчинки, да се катери отчаяно по тях, да размята овъглени мебели и да дърпа настрана късове от таван със сила, която някак си не достигаше свръхчовешки мащаби.

Би го съзрял да поспира два-три пъти, за да си поеме дъх, после пак да се гмурка в руините и да се порязва по парчетата стопено стъкло от купола. Би забелязал, че Ринсуинд май ридае.

Най-сетне опипващите пръсти намериха нещо топло и меко.

Обезумелият магьосник надигна почерняла греда, разрови хаотично струпани керемиди и надникна под тях.

Там, посмачкани от гредата и опечени до кафяво от пламъците, се мъдреха презрели разкашкани банани.

Той взе един нерешително, седна и го позяпа, докато краят на плода не се отчупи сам. Накрая го изяде.

— Не биваше да му позволяваме да ни се измъкне — разсърди се Конина.

— А как бихме могли да го възпрем, о, хубавичка гълъбоока орличке?

— Може да стори голяма глупост!

— Няма да се учудя — надменно изрече Креозот.

— Докато ние се правим на умни и си седим на тоя препечен пясък без нищо за ядене и пиене!

— Би могла да ми разкажеш приказка — предложи разтреперан серифът.

— Затваряй си устата.

Той облиза пресъхналите си устни.

— Нима не може да става и дума поне за кратичка притча? — изграчи унило.

Конина въздъхна.

— Животът не е като приказките.

— Извинявай. Забравих се за миг.

Слънцето се издигаше в небето и крайбрежната ивица от надробени раковини заприлича на пресъхнало солено езеро. Морето не се разхубави на дневна светлина. Пак имаше вид на разредено олио.

И в двете посоки брегът се точеше на дълги, досадно плоски извивки. Не даваше живот на нищо освен няколко туфи посърнала трева, попиваща влагата на прибоя. Нямаше и помен от сянка.

— Ето как си представям положението — подхвана Конина. — Това е морски бряг, рано или късно ще стигнем по него до речно устие. Значи просто трябва да тръгнем в която ще да е посока.

— И все пак, о, прелестен сняг по склоновете на връх Еретор, не знаем коя посока да изберем.

Найджъл въздъхна и бръкна в торбата си.

— Ъ-хъм… извинете. Дали ще свърши работа? Откраднах я. Съжалявам.

Подаде им лампата от съкровищницата.

— Вълшебна е, нали? — попита с плаха надежда. — Слушал съм много истории за тези лампи. Защо да не опитаме?

Креозот поклати глава.

— Но нали дядо ти натрупал богатството си с нейна помощ! — изненада се Конина.

— Да, имал е лампа. Но не тази. Истинската била очукана и стара. Един ден дошъл злият бродещ търговец, който заменял нови лампи за стари, и моята прабаба му дала истинската срещу тази. Семейството съхрани фалшификата в памет на прабаба ми. Невероятна тъпанарка. Тази лампа нищичко не прави, разбира се.

— Опитвал ли си?

— Не съм. Но той е нямало да я даде толкова лесно, ако беше вълшебна, нали?

— Потъркай я — предложи Конина. — Какво ти струва?

— На ваше място не бих си губил времето — отказа Креозот.

Найджъл предпазливо взе лампата. Тя имаше странно обтекаеми очертания, сякаш някой бе решил да й придаде най-подходящата форма за бързо придвижване.

Потърка я.

Магическият ефект беше твърде любопитно лишен от зрелищност. Чу се вял пукот, до краката на Найджъл запълзя облаче дим. Метър-два нататък по брега се очерта линия. Тя плъзна и се превърна в квадрат от пясък, който изчезна.

На негово място изскочи неясна фигура, спря внезапно и изпъшка.

Имаше чалма, скъп загар, малко златно медальонче, лъскави шорти и авангардни маратонки с извити нагоре носове.

— Искам веднага да си изясним нещата — заяви фигурата. — Къде съм?

Конина се опомни първа.

— Това е бряг.

— Да, бе, все едно съм сляп — сопна й се духът. — Но коя лампа? Кой свят?

— А ти не знаеш ли?

Създанието взе лампата от омекналите пръсти на Найджъл.

— Ох, тази вехта бракма ли… В момента съм в лятна ваканция на разменни начала. Две седмици всеки август. Естествено все не успявам да се отърва от работа…

— Множко са ти лампите, а? — намуси се Найджъл.

— Да, затънал съм в лампи, така да се каже — призна духът. — Дори си мисля да потърся разнообразие и да навляза в бизнеса с пръстените. В момента там се откриват страхотни перспективи. В тази област има движение. Е, извинете, приятели, увлякох се. Какво мога да направя за вас?

Последното изречение изстреля с особения глас, който хората използват за нескопосана насмешка към самите себе си с необоснованата надежда, че така ще изглеждат не чак толкова противни скапаняци.

— Ние… — започна Конина.

— Искам да пия! — отсече Креозот. — И подобаваше да кажеш, че моите желания са заповед за теб.

— О, вече никой не прави това — увери го духът и измъкна чаша от въздуха.

Обърна се към Креозот с ослепителна усмивка, продължила може би милионна част от секундата.

— Ние искаме да ни пренесеш над морето до Анкх-Морпорк — довърши Конина строго.

Духът се опули. После измъкна от празното пространство една извънредно дебела книга[22] и провери нещо в нея.

— Идеята звучи обещаващо — отговори накрая. — Хайде да я обсъдим на делови обяд идния вторник.

— Какво?!

— В момента съм малко претоварен.

— _Малко прет…_ — засъска Конина.

— Страхотно, разбрахме се — прекъсна я духът и си погледна китката. — Ей, толкова късно ли стана?

И изчезна.

Тримата се вторачиха в лампата и потънаха в дълбокомислено мълчание. Пръв се обади Найджъл.

— А къде са… сещате се — дебелите типове с торбестите шалвари и „Слушам и изпълнявам, о, господарю“?

Креозот изръмжа бясно. Току-що бе погълнал питието си. Оказа се вода с мехурчета и вкус на топла ютия.

— Да знаете, че няма да се примиря! — изфуча и Конина.

Измъкна лампата от ръката на Найджъл и така я разтърка, че сякаш си мечтаеше за парче шкурка.

Духът се появи на друго място, но отново крачка встрани от немощния пукот и задължителното облаче дим.

Притискаше нещо лъскаво и извито към ухото си, слушаше напрегнато. Озърна се припряно към гневното лице на Конина и успя някак да внуши с мърдане на вежди и трескаво размахване на свободната си ръка, че в момента му е неудобно да се занимава с досадници, които само пречат. Но щом се отърве от разговора с натрапника, тя може да разчита, че нейните желания (несъмнено благовъзпитани и изискани) ще бъдат заповед за него.

— Ще потроша лампата — осведоми го тя тихо.

Духът й се усмихна за миг и заговори още по-бързо в предмета, който притискаше между рамото и ухото си.

— Добре. Прекрасно. Ще бъде голям удар, повярвай ми. Кажи на твоите хора да се обадят на моите хора. Ще поддържаме връзка, нали? Чао. — Дръпна апарата от ухото си и подхвърли неизвестно на кого: — Ама че копеле…

— Наистина ще я размажа тази лампа — обеща Конина.

— Коя лампа? — избълва веднага духът.

— Ти колко имаш? — отвърна с въпрос Найджъл. — Винаги съм си мислел, че духовете имат по една.

Изслушаха отегченото обяснение, че всъщност духът имал няколко лампи. В първата (малка, но чудесно обзаведена) живеел през седмицата. Втората, направо уникална, била на село — грижливо реставрирана, в непокътнат винарски район близо до Куирм. Напоследък се сдобил и с комплект захвърлени лампи в пристанищния квартал на Анкх-Морпорк. В тях имало огромен неразработен потенциал и щом по-взискателната клиентела им обърнела внимание, щели да се превърнат в окултното съответствие на голям офис с бар.

Слушаха почтително като риба, неволно попаднала на лекция за летенето.

— А какви са онези твои хора, на които другите хора трябвало да се обадят? — попита Найджъл, почувствал смирение, макар да не разбираше защо и от какво.

— Всъщност още нямам свои хора — призна духът и направи гримаса на оптимист, устремен към върховете в кариерата. — Но ще имам.

— Всички да млъкнат — безпрекословно заповяда Конина. — А ти веднага ни отнеси в Анкх-Морпорк.

— На твое място щях да я послушам — вметна Креозот. — Стисне ли устни, по-добре прави каквото ти казва.

Духът се колебаеше.

— Не съм навлязъл достатъчно в пренасянето…

— Научи се по-бързичко — подкани го Конина, като вече подхвърляше лампата от ръка в ръка.

— С телепортацията си имам ужасни главоболия — безнадеждно се оправда духът. — Защо не го обсъдим на об…

— Е, дотук ми беше търпението! — викна Конина. — Ей сега ще намеря два големи плоски камъка…

— Добре, де, добре. Само се хванете за ръце, бива ли? Ще направя каквото ми е по силите, но може би допускате огромна грешка…

Някога астрофилософите в Крул успели да докажат неоспоримо, че всички места са едно и също място, а разстоянието между тях е илюзия. Тази новина смутила другите философски настроени мислители, защото необясними оставали факти като наличието на пътепоказатели. След дългогодишни разпри поверили решението на въпроса на Ли Тин Дрън, предполагаемия най-велик философ на Диска.[23] След като се наумувал, той заявил, че макар всички места да са наистина едно и също място, то е страхотно голямо.

Така бил възстановен свръхестественият ред и порядък. Разстоянието обаче е абсолютно субективно по същността си явление и магическите създания могат да го приспособяват според потребностите си.

Което не означава непременно, че вършат това умело.

Ринсуинд седеше съкрушен сред черните руини на Библиотеката и се мъчеше да разгадае какво не е наред в тях.

За начало — всичко. Още му се струваше немислимо Библиотеката да е опожарена. Тук беше най-голямото струпване на магия на целия Диск. Тя даваше опора на магьосничеството. Всяко изречено някога заклинание бе записано и съхранено някъде по рафтовете. Изгарянето им беше… беше…

Но нямаше пепел. Виждаха се в изобилие изгорели дървении, разкривени вериги, опърлени камъни и боклуци. Но хиляди книги не изгарят лесно. Поне щяха да останат парченца от корици и купчинки пепел, лека като перце. Такава нямаше.

Ринсуинд разбута останките с крак.

Библиотеката имаше само един вход. Отдолу бяха подземията — виждаше стълбата към тях, запречена от парчетии, — но там беше невъзможно да се скрият толкова книги. Нямаше начин и да бъдат телепортирани другаде, защото бяха устойчиви към подобна магия. Който и да я опиташе, накрая щеше да си носи мозъка в шапката.

Някъде горе отекна гръм. Пръстен от оранжев пламък се образува по средата на новата кула, издигна се устремно и отлетя към Куирм.

Ринсуинд се завъртя на дъската, върху която се беше настанил, и се взря в Кулата на Занаята. И го споходи недвусмисленото впечатление, че тя отвръща на погледа му. По стените й липсваха прозорци, но му се стори, че нещо се мярна сред ронещите се по-малки кулички на върха.

Питаше се колко ли е стара кулата. Нямаше спор, че е по-древна от Университета. Ясно беше, че е по-стара и от града, който се бе натрупал около нея като чакъл в планинско подножие. Дали по възраст не превъзхождаше и самата география? Доколкото знаеше, имало и време, когато континентите били други, а после се натъкмили по-удобно, също като кутрета в кошница. Дали пък кулата не е била донесена от каменните вълни от другаде? Ами ако е била тук и преди Диска?… Тази идея не му допадна, защото би се наложило да гадае кой и защо е я построил.

Допита се до съвестта си и тя отвърна:

„Нищо не мога да измисля. Прави каквото щеш.“

Ринсуинд стана, изтупа праха и пепелта от робата си, като смъкна и немалко от проскубания червен плюш. Свали шапката си, разсеяно се опита да изправи върха й и я нахлупи на главата си.

После се помъкна тромаво към Кулата на Занаята.

В основата й имаше прастара малка врата. Изобщо не се учуди, когато тя се отвори, преди да посегне към дръжката.

— Много особено място — отбеляза Найджъл. — И стените са с чудати извивки.

— Къде сме? — попита Конина.

— И има ли някакъв алкохол? — обади се Креозот. — Едва ли…

— А защо се клатушка? — заяде се Конина. — Досега не бях влизала в стая с метални стени. — Тя подуши въздуха. — Не ви ли мирише на масло за лампи? — настрои се тя подозрително.

Духът пак се появи, но този път без евтините театрални ефекти. Личеше, че много учтиво се стреми да не доближава момичето.

— Добре ли сте всички?

— Това Анкх ли е? — скептично подхвана Конина. — Надявахме се след пренасянето да ни оставиш в помещение с изход.

— В момента пътувате — съобщи духът.

— С какво?

Някакъв оттенък в колебанието на духа подтикна ума на Найджъл да стигне със скок до неправдоподобен извод. Момъкът зяпна лампата в ръцете си.

Разклати я внимателно. Подът се друсна.

— О, не!… Това е физически невъзможно.

— Значи сме в лампата?! — изфуча Конина.

Стаята пак се раздруса — Найджъл се мъчеше да надникне във вътрешността на лампата през чучура.

— Не се тревожете — започна да ги увещава духът. — И дори се постарайте да не мислите за това.

Той им обясни (по-точно нищо не им обясни, но пък словоохотливо и красноречиво), че било напълно възможно да прекосиш света в малка лампа, която един от пътешествениците носи. Самата лампа се движи, защото я носи един от пътуващите вътре в нея, и това се дължи на: а) фракталната природа на действителността, тоест за всичко може да се смята, че е във всичко останало; б) творческия подход към връзките с обществеността. Номерът бил да разчиташ, че физическите закони няма да забележат нарушението преди края на пътешествието.

— В тези обстоятелства дълбокомислието не е много препоръчително, а? — завърши духът.

— Все едно да не мислиш за розовите носорози — промърмори Найджъл и се засмя смутено, когато всички се вторачиха в него. — Има такава игра. Задължително е да не мислиш за розови носорози. — Той се прокашля. — Не твърдя, че беше много смислена игра.

Пак примижа с едното си око и погледна в чучура на лампата.

— Не е — потвърди Конина.

— Ъ-ъ… — запъна се духът. — Някой иска ли кафе? Някакво озвучаване? Бърза игричка на „Значими въпроси“?[24]

— Нещо за пиене? — подсказа Креозот.

— Бяло вино?

— Гнусен бълвоч!

Духът се взря в него потресен.

— Но червеното вреди на…

— … като няма риба и ракът е риба — побърза да го прекъсне серифът. — Ще се задоволя дори със сотерн или ризлинг, ако се налага. Само без чадърчета в чашата, моля. — Креозот осъзна, че не се държи достойно, и се овладя. — Никакви чадърчета, в името на Петте луни на Насрим! Нито парченца плодова салата, маслинки, извити на спирала сламки или декоративни маймунки! Повелявам ти в името на Седемнадесетте сидерита на Сарудин…

— Че аз бездруго не си падам по чадърчетата — неприветливо го увери духът.

— Тук е доста голо — отбеляза Конина. — Защо не го обзаведеш?

— Не разбирам — реши да сподели Найджъл. — Щом всички сме в лампата, която държа, значи аз в лампата държа още по-малка лампа, а в нея…

Духът трескаво размаха ръце.

— Не приказвай за това! Моля те!

Простодушното чело на Найджъл се набръчка от мисловен напън.

— Да, но така излиза, че „аз“ е в множествено число, нали?

— Всичко е циклично, само недей да привличаш вниманието към… Ох, мамка му…

Разнесе се кроткият, но неприятен шум на догонилата ги Вселена.

В кулата беше тъмно — плътно ядро от прастар мрак, който се е настанил тук още със зората на времето и се гнуси от промъкването на нахални лъчи, възползвали се от влизането на Ринсуинд.

Усети раздвижване на въздуха, щом вратата се затвори зад гърба му и мракът отново запълни отнетото от светлината пространство.

Вътрешността на кулата миришеше на древност с лек намек за курешки от гарвани.

Голяма смелост се искаше да стоиш така в тъмата. Ринсуинд я нямаше, но въпреки това стоеше.

Някой започна да души около краката му и той се постара да остане неподвижен. Единствената причина да не помръдне беше страхът да не настъпи нещо още по-лошо.

После сякаш кожена ръкавица докосна внимателно пръстите му и един глас изрече:

— Ууук.

Ринсуинд вдигна глава.

Поне веднъж мракът отстъпи пред ярък проблясък. И Ринсуинд прогледна.

Навсякъде в кулата бяха наредени книги. Тълпяха се по стъпалата на гниещата спирална стълба, която се виеше до върха. Трупаха се на пода, макар умът да се подсещаше по-скоро за израза „гушеха се една в друга“. И бяха накацали, където имаше дори неустойчива издатина.

Наблюдаваха го потайно по начин, който нямаше нищо общо с привичните шест сетива. Книгите поначало успяват да предадат посланието си, ако ще и в повечето случаи да не е тяхно. Ринсуинд се досети, че искат да му внушат нещо.

Последва друг проблясък, причинен от съседната кула на магизточника и проникнал през отвора във високия покрив.

Така поне успя да зърне Рошльо, който хъхреше до десния му крак. И малко му олекна. Ако можеше да разпознае и тихото повтарящо се хлъзгане недалеч от лявото си ухо…

Сякаш по поръчка отново избухна светлина и Ринсуинд откри, че се взира право в жълтите очички на Патриция, който упорито се надигаше в стъкленицата си. Беше някак лениво и разсеяно чегъртане, гущерът като че не напираше с желание да излезе от буркана, а се чудеше кога ли най-сетне ще протърка стъклото с нокти.

Ринсуинд сведе поглед към крушовидното туловище на Библиотекаря.

— Хиляди са — прошепна и гласът му потъна в плътната маса от книги. — Как измъкна всички?

— Ууук.

— Какво са направили?!

— Ууук — повтори орангутанът и енергично размаха лакти.

— Полетели са?

— Ууук.

— Значи могат?

— Ууук — кимна Библиотекарят.

— Трябва да е била неповторима гледка. Ще ми се да ги видя някой ден.

— Ууук.

Не всяка книга се бе спасила. Повечето важни инкунабули се бяха измъкнали от пламъците, но справочник за билките в седем части бе загубил азбучния си показалец, а немалко трилогии скърбяха за свой загинал том. Често личаха обгорени петна. Някои книги бяха останали без корици и жално влачеха конци.

Пламна кибритена клечка и край стените зашумоляха листове. Но Библиотекарят само запали свещ и се затътри по пода, съпроводен от заплашителна великанска сянка, подходяща за катерене на небостъргачи. Бе стъкмил грубовата маса до една стена. Отрупваха я тайнствени инструменти, гърненца с редки лепила и книговезка преса, която вече придържаше поразен фолиант. Слабички ивици магия пълзяха по нея.

Човекоподобното тикна свещника в ръката на Ринсуинд, взе скалпел и пинсета и се наведе над треперещата книга. Ринсуинд пребледня.

— А-а… такова, имаш ли нещо против да стоя с гръб към теб? Прилошава ми при вида на лепило.

Библиотекарят завъртя глава и нетърпеливо посочи тасче с инструменти.

— Ууук — нареди орангутанът.

Ринсуинд кимна умърлушено и послушно му подаде дълга ножица. Трепна, когато два-три повредени листа бяха клъцнати и полегнаха на пода.

— Какво й правиш? — успя да смънка.

— Ууук.

— Ясно, режеш й приложенията…

Човекоподобното отново посочи, без да се обръща. Ринсуинд намери игла и конец в тасчето. В тишината се чуваше само скърцането на игла през хартия. Накрая Библиотекарят се изправи и подхвърли:

— Ууук.

Ринсуинд извади кърпа от джоба си и попи потта по челото му.

— Ууук.

— Няма за какво. А тя… ще се оправи ли?

Орангутанът кимна. Разнесе се почти нечута въздишка на облекчение от неизброимите книги наоколо.

Ринсуинд седна. Книгите се плашеха. Дори се вцепеняваха от ужас. От присъствието на магизточника тръпки побиваха гръбчетата им и насоченото към Ринсуинд внимание се стягаше като менгеме.

— Добре, добре — смотолеви той, — но какво мога да сторя?

— Ууук.

Изпитателният поглед на Библиотекаря щеше да е особено уместен над килнати към върха на носа очила без рамки, ако носеше такива. Орангутанът посегна към следващата пострадала книга.

— Знаеш, че не ме бива в магията.

— Ууук.

— А тази сила на магизточника си е направо страшна. Помисли — това е първичната мощ от утрото на света. Или поне от времето за закуска.

— Ууук.

— Накрая ще унищожи всичко, нали?

— Ууук.

— И трябва някой незабавно да попречи на магизточника, нали?

— Ууук.

— Само че няма как да съм аз, ясно ти е. Когато бързах насам, мислех си, че мога да измъдря нещо, но тази негова кула!… Толкова е голяма! И сигурно е защитена от всякаква магия! Щом най-могъщите магьосници са безсилни, как ще успея аз?

— Ууук — съгласи се Библиотекарят, докато шиеше скъсано гръбче.

— Ето, виждаш, че този път не ми се пада да спасявам света. Неспособен съм.

Човекоподобното кимна, протегна ръка и взе шапката от главата на Ринсуинд.

— Ей!

Орангутанът не му обърна внимание, а хвана ножицата с другата си ръка.

— Това си е моята шапка, ако нямаш нищо против… не смей да постъпваш така с моята…

Хвърли се напред и си навлече цапване по слепоочието, което щеше да го изуми, ако имаше време да умува в този миг. Вярно, Библиотекарят се тътреше като добродушен подскачащ балон, но под кожата, сякаш по-голяма с няколко номера от тялото, се криеха съвършено уравновесени кости и мускули. Мазолестите юмруци на орангутана лесно цепеха дебели дъбови дъски. Да налетиш върху ръката на Библиотекаря беше все едно да се удариш в желязна тояга.

Рошльо заподскача и изджафка възбудено.

Ринсуинд нададе дрезгав нечленоразделен вой от ярост, отскочи от стената, докопа откъртен камък, отблъсна се и… замря.

Орангутанът клечеше на средата, но остриетата на ножицата още не бяха захапали шапката.

Той се ухили на Ринсуинд.

Постояха така като нарисувани още няколко секунди. После човекоподобното остави ножицата, изтръска въображаеми прашинки от шапката, изправи върха й и я нахлупи на главата на магьосника.

Щом се отърси от стъписването, Ринсуинд осъзна, че държи с изпружените си ръце твърде тежък камък. С последни сили го килна настрана и го пусна, за да не рухне под тежестта му.

— Схващам — промърмори, облегна се на стената и се зае да разтрива лактите си. — Опитваш се да ми подскажеш нещо, а? Урок по морал — нека Ринсуинд се изправи пред истинското си Аз, нека разбере за какво е готов да се бие. Е, и? Евтина хитринка. Имам една новина за теб. Ако си въобразяваш, че си ме подлъгал… — Той стисна периферията на шапката си. — Ако се заблуждаваш… Ако си мислиш… Виж какво… Изобщо не си представяй… — Заекването премина в мълчание. След малко Ринсуинд вдигна рамене. — Добре, де. Но като ще си говорим истината, какво мога да направя аз?

Библиотекарят отвърна с красноречив жест, по-изразителен и от неговите „ууук“, че Ринсуинд е магьосник, разполагащ с шапка, цяла библиотека магически книги и кула. Нима един посветил се на магията човек би могъл да иска повече? Човекоподобното, малкият териер с вонящ дъх и гущерът в буркан бяха незадължителни екстри.

Ринсуинд усети слабичък натиск върху единия си крак. Рошльо, който поради старост изоставаше от събитията, бе стиснал с беззъбите си челюсти ботуша му и го жвакаше свирепо.

Ринсуинд хвана дребното куче за врата и стърчащата огризка, заместваща опашка, и го отмести любезно.

— Така… Най-добре ми разкажи какво ставаше тук.

От планината Карак, надвиснала над огромната студена равнина Сто Лат, посред която се бе разсипал Анкх-Морпорк като грамадна изтървана пазарска чанта, се откриваше великолепен изглед. Зле насочените удари в магическата битка се разнасяха встрани и нагоре като куполовиден облак от съсирен въздух, в чиято сърцевина искряха и проблясваха странни светлини.

Пътищата бяха претъпкани с бегълци, в никоя кръчма или странноприемница край пътя не можеше да влезе и един човек в повече. Е, в почти никоя.

Май никой не желаеше да се отбие в приятната наглед таверна, приютила се под клоните на няколко дървета близо до пътя към Куирм. Не че пътниците се бояха да припарят до нея, но засега не им се позволяваше да я забележат.

На километър от таверната въздухът се разлюля и три фигури паднаха от нищото в гъсто избуяла лавандула.

Полежаха сред изпочупените ароматни клони в очакване да си възвърнат ум и разум. Креозот промърмори:

— Къде ли попаднахме?

— Мирише като чекмедже за бельо — отбеляза Конина.

— Моето не мирише така — решително отрече Найджъл. Надигна се на лакът и добави: — Някой да е виждал лампата?

— Забрави я — посъветва го Конина. — Може би вече я е продал, за да си обзаведе бара.

Найджъл обаче затършува между стъблата и накрая ръцете му напипаха малък метален предмет.

— Докопах я! — обяви победоносно.

— Не я търкай! — провикнаха се в дует останалите.

Закъсняха, но не пагубно, защото щом момъкът предпазливо плъзна палец по лампата, появиха се само дребни мъждиви червени букви във въздуха.

— „Здрасти“ — зачете на глас Найджъл. — „Не зарязвайте лампата, защото ценим факта, че сте наши клиенти. Щом чуете сигнала, оставете своето желание и то своевременно ще бъде заповед за нас. Дотогава ви пожелаваме приятна вечност.“ Знаете ли, според мен този дух си надценява силите…

Конина си замълча. Взираше се над равнината към бушуващия хаос. Понякога част от стихията се отделяше и политаше към далечна кула. Момичето потръпна, въпреки че денят ставаше непоносимо горещ.

— Трябва да слезем там колкото се може по-скоро — промълви тя. — Много е важно.

— Защо? — сопна се Креозот.

Една чаша вино явно не стигаше да му върне доброто настроение.

Конина отвори уста и… пак я затвори, което никак не й беше присъщо. С какви думи да обясни, че всеки ген в тялото й я тласка напред и я изкушава да се набърка в схватка? Видения с мечове и боздугани непрекъснато се натрапваха във фризьорските салони на съзнанието й.

Найджъл не се бореше с такива подбуди. Разчиташе единствено на въображението си, но то стигаше да движи вместо вятър голяма бойна галера. Впиваше поглед в града… щяхме да кажем „с решително издадена челюст“, само да не беше толкова ощетен откъм чене.

Креозот разбра, че е останал в малцинство.

— Там поне има ли нещо за пиене?

— Дори в прекалено изобилие — успокои го Найджъл.

— Не е зле за начало — кимна серифът. — Така да бъде. Води ни, о, крушогърда дъще на…

— Без поезия!

Измъкнаха се от гъсталака и се спуснаха по склона към пътя. Скоро стигнаха до вече споменатата таверна. Креозот обаче упорстваше да я нарича „керван сарай“.

Подвоумиха се дали да влязат. В момента заведението нямаше гостоприемен вид. Конина беше склонна и по наследство, и по възпитание да се промъква в задните дворове. Откри четири вързани коня.

Пътешествениците ги подложиха на придирчив оглед.

— Това ще е кражба — проточи Найджъл.

Конина понечи да потвърди, но от устата й се изплъзнаха други слова:

— И какво от това?

— Може би е редно да оставим поне малко пари… — започна Найджъл.

— Не се озъртай към мен — вдигна рамене Креозот.

— … или да напишем бележка. Не сте ли съгласни?

Вместо отговор Конина възседна най-едрия жребец, несъмнено принадлежащ на някой воин. Целият беше окичен с оръжия.

Креозот неохотно яхна втория кон, нервен и червеникав. Въздъхна.

— Тя пак стиска устни. Съветвам те да правиш каквото иска.

Найджъл изгледа с подозрение останалите два коня. Единият беше смайващо едър и ослепително бял. Не беше мърлявото бяло на обикновените коне, а блещукащ оттенък на слонова кост, който Найджъл подсъзнателно беше готов да опише с думата „саван“. И незнайно защо му хрумна, че жребецът е далеч по-умен от него.

Избра другия — малко кльощав, но кротък. Качи се на седлото само след два неуспешни опита.

Потеглиха.

Тропотът на копитата едва проникваше в сумрачната таверна. Съдържателят се размотаваше вътре като насън. Знаеше, че има клиенти, дори бе говорил с тях, виждаше ги да седят около масата до огнището. Но не би се сетил какво да каже, ако го попитаха с кого е говорил и какво е видял. Причината е в забележителното свойство на човешкия мозък да отхвърля всичко, което не иска да знае. В момента мозъкът на съдържателя беше брониран като банков трезор.

А питиетата!… За повечето не бе и чувал, но чудатите бутилки се появяваха неизменно на рафтовете над бъчвите с бира. За жалост щом се помъчеше да мисли за това, умът му веднага се отплесваше нанякъде…

Фигурите около масата вдигнаха погледи от картите в ръцете си.

Един от клиентите размаха длан. „Закрепена е на ръката и има пет пръста, значи е длан“ — реши умът на съдържателя.

Но същият този ум не успяваше да прогони от себе си техните гласове. Единият звучеше като удари на оловни листове по скали.

— ЕЙ, ТИ, НА БАРА.

Съдържателят изстена безмълвно. Нагорещените остриета на ужаса стопяваха неумолимо стоманената врата на съзнанието му.

— Я ДА ВИДИМ. ТОВА БЕШЕ… КАК СЕ НАРИЧАШЕ?

— „Кървавата Мери“.

А с този глас поръчката на питие звучеше като заповед за началото на бойни действия.

— _Моето беше яйчен коктейл_ — напомни Мор.

— ЗНАЧИ ЕДИН ЯЙЧЕН КОКТЕЙЛ.

— _С черешка._

— ИМАШ ВКУС — излъга тежкият глас. — МАЛКА ЧАША ПОРТВАЙН ЗА МЕН И… — говорещият погледна четвъртия участник в карето и въздъхна — … ОЩЕ ЕДНА КУПИЧКА ФЪСТЪЦИ.

А триста метра зад таверната конекрадците трябваше да се справят някак с ново преживяване.

— Поне не друса — измисли накрая Найджъл.

— И гледката… гледката е прекрасна — допълни Креозот, но гласът му се изгуби в насрещния вятър.

— Питам се обаче — продължи Найджъл, — дали не сбъркахме.

— Пътуваме, нали? — натърти Конина. — Не издребнявай.

— Само че да гледаме купестите облаци отгоре…

— Млъкни.

— Извинявай.

— Впрочем облаците са слоести. В най-лошия случай са купесто-слоести.

— Права си — унило потвърди Найджъл.

— Има ли някаква разлика? — смънка Креозот, който бе полегнал върху шията на коня си и стискаше клепачи.

— Поне триста метра.

— Охо…

— Е, може и да са само двеста — призна Конина.

Кулата на магизточника се тресеше. Цветни пушеци се кълбяха из сводестите стаи и лъскавите коридори. В голямата зала на самия връх, където въздухът се сгъстяваше мазно и имаше вкус на препечен калай, мнозина магьосници бяха паднали в несвяст от непоносимото психическо бреме на битката. Но оставаха достатъчно, седнали в кръг, съсредоточено вглъбени.

Макар и трудно, долавяше се трепкането на въздуха около суровата магия, бликаща от жезъла в ръката на Коин и нахлуваща в октограмата по средата.

Смахнати силуети се мяркаха за мимолетен миг и изчезваха. Тук прокарваха през ренде тъканта на света.

Кардинг потръпна и се извърна, за да не види нещо, което не би могъл да се престори, че не забелязва.

Пред очите на оцелелите старши магьосници се рееше безплътен модел на Диска. Когато Кардинг погледна отново, червеното мъждукащо петънце над град Куирм припламна и угасна.

Въздухът заскрибуца.

— Няма го вече Куирм — промърмори Кардинг.

— Значи ни остава да се оправим само с Ал-Кхали — отвърна някой от другите.

— Там се е загнездила хитроумна сила.

Кардинг кимна мрачно. Харесваше Куирм, приятно крайбрежно градче до Океана на Ръба.

Смътно си спомняше, че веднъж го заведоха там като малък. За секунда-две се вторачи печално в миналото. В Куирм растеше диво мушкато и обгръщаше стръмните калдъръмени улички с уханието си.

— Виеше се по стените — промълви на глас. — Розово… Беше розово.

Другите го изгледаха с недоумение. Двама-трима, твърде подозрителни дори за магьосници, се озърнаха недоверчиво към стените на залата.

— Ей, ти добре ли си? — подхвърли единият.

— Ъ? — сепна се Кардинг. — О, да. Извинете. Отплеснах се.

Пак се взря в Коин, който седеше извън кръга с жезъла на коленете си. Момчето привидно спеше. А може и да беше вярно. Но в измъчените дълбини на душата си Кардинг не се съмняваше, че жезълът бди. Наблюдаваше го, проверяваше го.

И знаеше. Дори за розовото мушкато.

— Изобщо не съм си представял, че ще стане така — смотолеви тихичко. — Само искахме мъничко уважение…

— Ти сигурен ли си, че нищо ти няма?

Кардинг кимна уклончиво. Колегите му пак се напрегнаха, а той ги разгледа крадешком.

Без да се усети, лиши се от всичките си стари приятели. Е, не точно приятели. Никой магьосник няма приятели сред посветените на Занаята. Тук подхождаше друга дума. Да, бе. Врагове. Но врагове от класа. Джентълмени. Каймакът на професията. Не като тези наоколо, колкото и да се бяха издигнали след появата на магизточника.

„Не само каймакът изплува отгоре“ — кисело си напомни Кардинг.

Насочи вниманието си към Ал-Кхали, проникна със съзнанието си, като почти не се съмняваше, че и окопалите се там магьосници вършат същото, неуморно търсят слабото място.

И в главата му се мярна мисълта: „Не съм ли аз това слабо място? Спелтър се опитваше да ми разкаже нещо. Жезълът трябва да служи за опора на човека, а не обратното… жезълът го води… ех, да бях изслушал Спелтър… не бива така, наистина съм слабо място…“

Пак се застави да обязди тласъците на силата, за да пренесат съзнанието му във вражеската кула. И Абрим се възползваше от могъществото на магизточника, затова Кардинг се постара да преобразува вълните и да се промъкне покрай защитните прегради.

Появи се картина от вътрешността на кулата в Ал-Кхали, избистри се…

… Багажът топуркаше по сияйните коридори. Гневът му вече беше неописуем. Събудиха го от зимен сън, презряха го, напнадаха го разни митологични същества (понастоящем изчезнали), имаше махмурлук, а щом влезе в Голямата зала, откри шапката. Същата онази ужасна шапка, заради която изтърпя толкова страдания. Устреми се към нея…

Кардинг упорито проверяваше каква съпротива може да му окаже съзнанието на Абрим и в този миг долови как вниманието на врага се отклони. За миг успя да погледне през очите му и видя ръбатия сандък, хукнал към него. Абрим се помъчи да раздвои усилията си и както котка не може да се въздържи от замахване с лапа към дребна писклива фигурка, която щъка по пода, така и Кардинг не устоя на изкушението.

Ударът не беше силен. Нямаше нужда. Съзнанието на Абрим се насилваше да уравновеси и насочи грандиозни стихии. Стигаше и леко побутване, за да се срути от неустойчивата си опора.

Абрим протегна ръце да пръсне Багажа на невидими частици, кресна и се сви в точица.

На магьосниците около него им се стори, че го виждат да става невъзможно малък за частица от секундата и да изчезва, оставяйки черен отпечатък в ретината на очите им…

По-досетливите се втурнаха да бягат…

А магията, която той контролираше досега, нахлу обратно и се разля в хаотично изригване, разпердушини шапката на парцалчета, издуха всички долни етажи на кулата и покрай другото помете каквото беше останало от града.

В Анкх толкова много магьосници се бяха съсредоточили върху вражеската кула, че откатът ги разхвърля към стените. Кардинг се просна по гръб с нахлупена на очите шапка.

Вдигнаха го, изтупаха праха от него и го отнесоха при Коин и жезъла с тържествуващи викове… макар че някои от по-старшите магьосници не проявиха възторг. Но той като че не чуваше нищо.

Зяпна сляпо момчето, после бавно вдигна ръце към ушите си.

— Не ги ли чуваш?

Другите магьосници се смълчаха. Кардинг още беше преизпълнен със сила и гласът му би заглушил дори гръмотевична буря.

Очите на Коин светеха.

— Нищо не чувам.

Кардинг се обърна към сборището наоколо.

— _А вие_ не ги ли чувате?

Всички завъртяха глави. Един попита:

— Какво трябва да чуваме, братко?

Кардинг се усмихна широко и налудничаво. Дори Коин се отдръпна.

— Е, скоро ще ги чуете. Сътворихте истински сигнален фар за тях. Всички ще ги чуете. Но няма да ги слушате дълго. — Разбута младите магьосници, които го крепяха под мишниците, и прекрачи към Коин. — Ти изливаш мощта на магизточника в света, а с нея нахлуват и други твари. И преди се е случвало някой да им проправи пътека, но ти им прокара булевард!

Скочи напред, изтръгна черния жезъл от ръцете на момчето и замахна да го строши в стената.

Кардинг се вцепени, когато жезълът го порази. По кожата му изскочиха мехури…

Повечето магьосници успяха да загърбят гледката. Неколцина (винаги се намират такива) зяпаха с гнусно увлечение.

И Коин гледаше. Очите му зейнаха от почуда. Притисна с длан устата си. Мъчеше се да извие глава. Не можа.

— Наистина били купести…

— Прекрасно — отпаднало отвърна Найджъл.

— ТЕГЛОТО НЯМА НИЩО ОБЩО. МОЯТ ЖРЕБЕЦ Е НОСИЛ ЦЕЛИ АРМИИ. НОСИЛ Е И ЦЕЛИ ГРАДОВЕ. О, ДА, НОСИЛ Е ВСИЧКО, НА КОЕТО МУ ДОЙДЕ ВРЕМЕТО. НО НЯМА ДА ИЗДЪРЖИ И ВАС ТРИМАТА.

— Че защо?

— ВЪПРОС НА ГЛЕДНА ТОЧКА.

— Чудно представление ще изнесем — сприхаво изтърси Война. — Единственият конник и тримата пешеходци на Апокралипсиса.

— _А защо не ги помолиш да изчакат, докато пристигнем?_ — предложи Мор с глас като капки от дъното на ковчег.

— ИМАМ СИ СВОИ ГРИЖИ — осведоми го Смърт и цъкна със зъби. — УБЕДЕН СЪМ, ЧЕ ЩЕ ИЗМИСЛИТЕ НЕЩО. ОБИКНОВЕНО УСПЯВАТЕ.

Война погледа отдалечаващия се кон.

— Понякога направо ми лази по нервите. Защо все упорства да каже последната дума?

— _Вкоренен навик, предполагам._

Върнаха се в таверната. Помълчаха, накрая Война попита:

— Къде се дяна Глад?

— _Отиде да потърси кухнята._

— Аха…

Война порови прахоляка с бронирания си ботуш и се замисли за разстоянието до Анкх. Следобедът беше много горещ. Апокралипсисът можеше и да почака още малко.

— Още по едно за из път? — предложи той.

— _Дали е редно?_ — усъмни се Мор. — Струва ми се, че ни очакват. Нали разбираш, не ми се иска да разочаровам хората.

— Имаме време за по едно на крак, сигурен съм — настоя Война. — Кръчмарските часовници никога не са верни. Имаме купища време. Цялото време на света.

Кардинг залитна напред и тупна на блестящия под. Жезълът се изтъркаля от ръцете му и се изправи самостоятелно.

Коин побутна с крак отпуснатото тяло.

— Предупредих го. Казах му какво го очаква, ако пак пипне жезъла. Но за какви твари говореше той?

Сред магьосниците се разгоря пристъп на кашлица и разглеждане на собствените нокти.

— За какви твари говореше? — натърти Коин.

Овин Хакардли, пазителят на Традицията, отново установи, че стоящите около него се отместват като мъгла, гонена от вятър. Без да е помръднал, той сякаш пристъпи напред. Очите му се мятаха като уловени в капан животинчета.

— Ъ-ъ… — Разпери ръце в жест с не особено ясен смисъл. — Светът, нали разбираш, тоест… действителността, която обитаваме, всъщност може да бъде представена, образно казано, като гумен лист. — Той поумува и прецени, че това изказване няма да се появи в никой сборник с цитати. — И така — продължи припряно, — той се разтяга… ъ-ъ… разпъва се в присъствието на каквито и да било количества магия… и ако мога да изтъкна, твърде високата магическа потенциалност, струпана в една точка, притиска нашата действителност… хъм… надолу, макар че не бива да разбираме това буквално (защото в никакъв случай нямам предвид физическото измерение), а както се твърди, достатъчно целенасоченото прилагане на магия би могло да извърши пробив в най-ниската точка и да отвори — може би — проход за обитателите, тоест по-правилно е да бъдат наричани изчадията от по-низшето равнище (известно сред любителите на неточни изрази като Тъмничните измерения), които вероятно поради разликата в енергиите естествено се стремят към светлината на този свят. Нашия свят.

Последва типичното безмълвие след някоя реч на Хакардли — слушателите мислено разделяха изреченията и съшиваха накъсаната мисъл.

И устните на Коин помръдваха.

— Искаш да кажеш, че магията привлича тези същества ли? — провери догадката си след малко.

Сега гласът му беше друг. Нямаше я режещата острота. Жезълът висеше във въздуха над неподвижното тяло на Кардинг и бавно се въртеше. Очите на всеки магьосник в залата се въртяха в пълен синхрон с него.

— Така изглежда — потвърди Хакардли. — Онези, които са изучавали тези явления, твърдят, че появата на тварите е предшествана от дрезгаво звучно съскане.

Коин се озадачи.

— Те бръмчат — помогна му друг магьосник.

Момчето приклекна и се вгледа отблизо в Кардинг.

— Изобщо не мърда — отбеляза любознателно. — Да не му е зле?

— Вероятно — сдържано отвърна Хакардли. — Мъртъв е.

— Бих искал да не е мъртъв.

— Подозирам, че и той би споделил желанието ти.

— Но аз имам сила да му помогна — сети се Коин.

Протегна ръце и жезълът се зарея към тях. Ако имаше лице, щеше да се подхилва.

И когато момчето отново отвори уста, зазвучаха познатите студени отгласи от облицована със стомана стая.

— Ако нямаше наказание за провала, успехът нямаше да е възнаграден — изрече той.

— Моля? — учуди се Хакардли. — Май не схванах.

Коин се врътна на пети и се върна на стола си.

— Ние нямаме от какво да се боим. — Този път отекна като заповед. — Все едно е, че има Тъмнични измерения! Ако ни досаждат, ще ги премахнем! Истинският магьосник не се плаши от нищо! От нищо!

Пак скочи от стола и доближи модела на Диска. Подобието беше съвършено до най-нищожните подробности, дори призрак на Великата А’Туин загребваше мудно през космическите простори на една педя от пода.

Коин презрително прокара ръка през безтелесния образ.

— Ние обитаваме света на магията. И нима ще се намери нещо, което да ни се опълчи?

Хакардли предположи, че от него се очаква отговор.

— Абсолютно нищо. С изключение на боговете, разбира се.

Спусна се мъртва тишина.

— Боговете ли? — спокойно повтори момчето.

— Ами да. Несъмнено. Ние не отправяме предизвикателства към боговете. Те си вършат тяхната работа, ние — нашата. Няма смисъл да…

— Кой властва над Диска? Магьосниците или боговете?

Хакардли поумува набързо.

— О, магьосниците. Естествено. Но по волята на боговете, трябва да отбележа.

Когато човек неволно цопне с единия крак в тресавище, случката е неприятна. Но не колкото следващата крачка и изчезването на втория ботуш с тихо мляскане. Хакардли се заинати.

— Виж, магьосничеството е по-скоро…

— Не сме ли по-могъщи от боговете? — уточни Коин.

Някои в края на тълпата пристъпяха неловко.

— Ами… И да, и не — отвърна Хакардли, вече затънал до коленете в блатото.

Факт е, че магьосниците малко се изнервяха при мисълта за боговете. Съществата, заселили се на Кори Селести, нито веднъж не изразиха недвусмислено мнението си за церемониалната магия, в която все пак се усещаше нещо божествено. Съответно и магьосниците всячески отбягваха темата. Лошото в разправиите с боговете беше склонността им да не си служат с намеци, ако нещо не им допадаше. Затова здравомислието подсказваше, че не е мъдра постъпка да подтикваш боговете към избор между „да“ и „не“.

— Значи не сме убедени? — настояваше Коин.

— Ако позволиш да те посъветвам… — започна Хакардли.

Момчето замахна. Стените изчезнаха. Магьосниците стояха върху кулата на магизточника и като един обърнаха глави към далечния остър връх Кори Селести, божествената обител.

— Когато победиш всички наоколо, остава ти да се сражаваш само срещу боговете — подхвърли Коин. — Някой от вас виждал ли ги е?

Всички отрекоха в хор, макар и колебливо.

— Ще ви ги покажа.

— Имаш местенце за още едничко, синко — заяви Война.

Мор се олюляваше.

— _Виж какво, трябва да тръгваме_ — изломоти без никакъв ентусиазъм.

— Стига, де, я си пийни.

— _Добре, едно малко. И непременно тръгваме._

Война го плесна по гърба и изгледа намусено Глад.

— Не е зле да си набавим и още петнайсетина чувала фъстъци…

— Ууук — завърши Библиотекарят.

— О, значи проблемът е в жезъла.

— Ууук.

— Никой ли не се опита да му го отнеме?

— Ууук.

— И какво ги сполетя?

— _Иийк!_

Ринсуинд изохка.

Орангутанът бе угасил свещта, защото откритото пламъче притесняваше книгите, но Ринсуинд свикна с мрака и вече знаеше, че тук изобщо не е тъмно. Мекото октариново сияние на книгите изпълваше кулата с нещо, което макар да не беше светлина, си остава прозрачна за погледа чернота. От време на време шумолене на корави страници долиташе от мрачните стъпала.

— Значи, общо взето, магията не може да го победи, прав ли съм?

Библиотекарят изрази с посърнало „ууук“ съгласие и продължи да се върти полека на задника си.

— Значи е съвсем безсмислено. Дали не си се сещал наскоро, че съм ощетен откъм магически дарби? Всяка схватка ще бъде горе-долу „Здрасти, аз съм Ринсуинд…“, а после „Бууум!“.

— Ууук.

— Да разбирам ли, че аз сам трябва да се оправям?

— Ууук.

— Благодаря.

Ринсуинд огледа книгите, натъпкани покрай стените на прастарата кула. Въздъхна и тръгна енергично към изхода, но видимо забави крачка, преди да достигне вратата.

— Е, аз поемам.

— Ууук.

— За да се изправя срещу кой знае какви опасности — добави Ринсуинд. — Да дам живота си за доброто на хората…

— Иийк!

— Добре, добре, на всички двуноги…

— Джаф!

— … и четириноги, съгласих се. — Той се озърна съкрушено към буркана от сладко, побрал Патриция. — И гущери. Може ли вече да изляза?

От ясното небе налиташе ураган и Ринсуинд напредваше с мъка към кулата на магизточника. Високата двукрила порта бе затворена толкова плътно, че очертанията й едва се различаваха в млечната повърхност на камъка.

Заблъска с юмрук, но не дочака нищо особено. Вратата като че поглъщаше звука.

— Хубава работа — промърмори и си спомни за килима.

Въргаляше се, където го захвърли — още един признак, че в Анкх са настъпили големи промени. В крадливите времена преди магизточника нищо не оставаше задълго на мястото си, ако не го държиш под око. Тоест нищо, за което е прилично да се пише.

Разстла вълшебното килимче на камъните и златните дракони се загърчиха на синия фон, стига, разбира се, да не бяха сини дракони, литнали в златно небе.

Седна.

И стана.

Пак седна, придърпа робата си към коленете и с немалки усилия отдели единия си чорап от крака. Обу си ботуша, обиколи развалините и си избра половинка от тухла. Пъхна я в чорапа и го развъртя, за да опита как е на тежест.

Бе израснал в Морпорк. А в схватките морпоркчанинът се стремеше да има надмощие двадесет към едно или поне тъмна уличка и чорап с половин тухла, който предпочиташе дори пред чифт вълшебни мечове.

Отново се настани върху килима и заповяда:

— Нагоре.

Килимът не се подчини. Ринсуинд се взря в шарките, повдигна единия ъгъл и провери дали долната страна му харесва повече.

— Добре, де — примири се. — Тогава надолу. Но много, ама много внимателно. Хайде, надолу.

— Уфтсе бяфа — изфъфли Война и шлемът му се прасна в ръба на бара. Пак надигна глава. — Овце, де…

— Не, не, не! — Глад неуверено размаха пръст. — Някакви други дум… дом… а бе, питомни животни. Прасета. Или говеда. Или котенца? Нещо такова. Не са овце.

— _Пчели_ — предложи Мор и тупна от стола.

— Д-добре — съгласи се Война, без да го погледне. — Тъй да бъде. Я да почнем пак, ама отначало. — Чукна по чашата си, за да даде тон. — Ний сме малки жалки… неустановени домашни животни… загубихме пътя към дома… — кършеше се гласът му.

— _Мее-мее-мее_ — обади се Мор от пода.

Война врътна глава.

— Не е същото, да знаеш. Без него не става. Хубаво държеше исото с оня негов бас.

— _Мее-мее-мее_ — повтори Мор.

— О, млъкни, моля те.

Война зашари с ръка, търсейки бутилка.

Бурята брулеше върха на кулата — горещ противен вятър, който шепнеше със стряскащи гласове и протриваше кожата като фина шкурка.

Коин стоеше с жезъла над главата си. В прахоляка магьосниците виждаха открояващите се линии на изригващата магическа сила.

Линиите се изкривяваха и образуваха огромен мехур, набъбнал накрая извън пределите на града. В него се появиха някакви форми. Местеха се, меняха се, кривяха се ужасно като видения в долнопробно огледало, не по-веществени от димни кръгчета или образи в облаците. Но бяха вледеняващо познати.

За миг се мярна зъбатата муцуна на Офлър. В гърчовете на бурята се показа за миг и Слепият Йо, шефът на боговете, с кръжащите около него очи.

Коин мълвеше беззвучно. Мехурът започна да се свива. Издуваше се неприятно тук-там от напъните на съществата да го пробият. Не можаха да попречат на смаляването му.

Вече беше колкото територията на Университета.

Вече беше по-висок от кулата.

Вече беше двойно по-голям от едър мъж и сивееше като пушек.

Вече беше бисер с преливащи багри и големината на… ами на голям бисер.

Вятърът спря, заменен от тежка неподвижна тишина. Самият въздух стенеше от претоварване. Повечето магьосници лежаха по очи на пода, притиснати от освободените стихии, погълнали всеки звук като вселена от перушина. Но всеки чуваше ударите на сърцето си толкова гръмки, че сякаш щяха да разбият кулата.

— Погледнете ме — заповяда Коин.

Извиха очи нагоре. Немислимо беше да не се подчинят.

Той държеше блестящото нещо на едната си длан. С другата стискаше жезъла, чиито краища димяха.

— Боговете. Затворени в мисъл. И може би никога не са били нищо повече от сън. — Гласът му стана по-дълбок и стар. — Магьосници от Невидимия университет, нима не ви дадох неоспоримо могъщество?

Зад него килимът се показа мудно над ръба на кулата, Ринсуинд едва пазеше равновесие. Очите му се блещеха от онзи ужас, който обхваща човек върху няколко изтъкани нишки над стотици метри въздух.

Смъкна се тромаво от реещата се несигурна опора и завъртя пълния чорап над главата си в широки застрашителни кръгове.

Коин го видя отразен в изцъклените от изумление очи на магьосниците. Обърна се полека и видя новия магьосник да залита към него.

— Кой си ти?

— Дойдох — изгъгна задавено Ринсуинд — да предизвикам магизточника. Кой е?

Огледа проснатото на пода магьосничество, подхвърляйки тухлата на длан.

Хакардли се престраши да обърне лице към него и трескаво размърда вежди, но Ринсуинд и в най-добрите си мигове не тълкуваше успешно безсловесните знаци. А този миг не беше от най-добрите.

— С чорап? — учуди се Коин. — Каква полза ще имаш от чорапа?

Ръката с жезъла се надигна. Момчето се взря слисано в нея.

— Чакай, спри! Искам да си поговоря с този човек.

Зяпна Ринсуинд, който се поклащаше от недоспиване, ужас и неприятните последствия на свръхдоза адреналин.

— Да не е магически? — любопитно предположи момчето. — Може би е чорапът на някой Архиканцлер? Чорап, изпълнен със сила?

Ринсуинд фокусира поглед в чорапа.

— Не ми се вярва. Май го купих в магазинче. Ъ-ъ… Още имам и другия от чифта.

— Но в края му има тежест, нали?

— Ъ-ъ… Да. Половин тухла.

— И в нея има голяма сила?

— Ъ-ъ… Служи за градеж. Добавиш ли още половинка, става цяла тухла.

Ринсуинд говореше бавно. Осъзнаваше положението си чрез някаква вцепеняваща, просмукваща се в ума му осмоза, и наблюдаваше заплашителното въртене на жезъла в ръката на момчето.

— Тъй… Значи е обикновена тухла в чорап. И всичко това се превръща в оръжие.

— Ъ-ъ… Да.

— Как действа?

— Ъ-ъ… Замахваш и удряш. Понякога улучваш собствената си ръка.

— Но после може би разрушаваш целия град? — предположи Коин.

Ринсуинд се взря в златистите му очи, после и в чорапа си. От години го сваляше и обуваше… по няколко пъти годишно. По чорапа имаше кръпки, които бе опознал и обик… да, де, само опознал. Някои от тях вече завъдиха собствени семейства от нови кръпки. Можеше да опише чорапа с какви ли не думи, но не и като „разрушител на градове“.

— Всъщност не — призна накрая. — Това е оръжие, което убива хора, но оставя сградите непокътнати.

Умът му работеше със скоростта на континентален дрейф. Части от него твърдяха, че се е изправил срещу магизточника, но срещаха съпротивата на други части. Ринсуинд се бе наслушал за магизточника — за неговото могъщество, за неговия жезъл, за неговата злоба и така нататък. Само че никой не му спомена за неговата възраст.

Вторачи се за миг в жезъла.

— А това какво може да прави? — изрече бавно.

Жезълът се намеси:

— _Трябва да убиеш този човек._

Магьосниците, които се надигаха нерешително, отново се проснаха възнак.

Гласът на шапката беше достатъчно непоносим, но жезълът говореше със звънките звуци на метал. Не предлагаше съвети, а просто съобщаваше какво ще представлява бъдещето. И не беше възможно да го пренебрегнеш.

Коин понечи да вдигне ръка, но се подвоуми.

— Защо?

— _Ти ще ми се подчиниш._

— Не си длъжен — побърза да възрази Ринсуинд. — Това е някакъв си предмет.

— Не виждам защо да му сторя зло — заинати се и Коин. — Струва ми се безобиден като разгневен заек.

— _Той ни се опълчва._

— Аз ли? Ами!

Ринсуинд скри ръката с чорапа зад гърба си и се постара да забрави репликата за заека.

— Защо пък да правя всичко, което ми кажеш? — попита Коин жезъла. — Само това правя, а с нищо не помагам на хората.

— _Хората трябва да се боят от теб. На нищо ли не съм те научил досега?_

— Но той е толкова смешен! Размахва чорап.

Момчето изпищя, ръката му се сгърчи странно. Косата на Ринсуинд настръхна.

— _Ще правиш каквото ти е заповядано._

— Няма!

— _Знаеш какво сполетява непослушните момчета._

Нещо изпращя, замириса на изгоряла плът. Коин се свлече на колене.

— Ей, я по-кротко… — изсумтя Ринсуинд.

Коин отвори очи. Още бяха златисти, но вече ги изпъстряха кафяви петънца.

Ринсуинд завъртя чорапа в широка бръмчаща дъга и цапардоса жезъла по средата. Последва кратък взрив от разпрашена тухла и изгорена вълна, жезълът изхвърча от пръстите на момчето. Магьосниците се пръснаха като пилци, за да не попречат на търкалянето му.

Жезълът се удари в парапета, отскочи нагоре и излетя.

Но вместо да падне, застина във въздуха, завъртя се и изфуча обратно сред октаринови искри и шум на моторен трион.

Ринсуинд избута зашеметеното момче зад гърба си, пусна на пода съсипания чорап, смъкна шапката от главата си и я размаха бясно към напиращия жезъл. Отнесе удар по главата си, който почти му запои зъбите и го повали като кльощаво проскубано дръвче.

Жезълът зави, сгорещен до червен блясък, и пикира за повторен и несъмнено последен удар.

Ринсуинд се надигна безсилно на лакти и зяпна с втрещен ужас жезъла, връхлитащ в ледения въздух, който незнайно защо се препълни със снежинки.

И заискри в алено, тук-там изцапано със синьо. Времето забави ход, накрая спря като стар грамофон с развалена пружина.

Ринсуинд погледна нагоре към високата фигура в черно, появила се на пет-шест стъпки от него.

Естествено беше Смърт, който обърна светещи очни кухини към Ринсуинд и изрече с глас като рухването на подводни канари:

— ДОБЪР ДЕН.

Обърна гръб, сякаш му стигаше да прояви любезност, взря се в хоризонта и разсеяно потропа с крак, все едно затрака с кастанети.

— Ъ-ъ… — обади се Ринсуинд.

Смърт като че си спомни за присъствието му.

— МОЛЯ? — промълви учтиво.

— Открай време се чудя как ще стане — призна си Ринсуинд.

Смърт извлече животомер от загадъчните дълбини под абаносовочерното си наметало и се взря в него.

— НАИСТИНА ЛИ? — подхвърли с безразличие.

— Сигурно не бива да се оплаквам — добродетелно заяви Ринсуинд. — Беше хубав живот. Е, доста добър. — Поколеба се малко. — Не чак толкова поносим, като се замисля. Предполагам, че повечето хора биха го нарекли окаян. — Пак поумува. — Аз също — добави на себе си.

— ЗА КАКВО ГОВОРИШ, ЧОВЕЧЕ?

Ринсуинд се обърка.

— Не се ли появяваш лично, когато ще умира магьосник?

— РАЗБИРА СЕ. И ТРЯБВА ДА ИЗТЪКНА, ЧЕ НАПОСЛЕДЪК СЪМ ПРЕКАЛЕНО ЗАЕТ ЗАРАДИ ХОРАТА ОТ ВАШЕТО СЪСЛОВИЕ.

— А как успяваш да си на толкова много места едновременно?

— ПОСТИГАМ ГО С ДОБРА ОРГАНИЗАЦИЯ.

Времето потръгна отново. Жезълът, увиснал на броени метри от главата на Ринсуинд, се понесе напред с вой.

И спря с глух метален удар в протегнатата ръка на Коин.

Жезълът издаде звук като хиляди пирони, задрали в стъкло. Мяташе се диво нагоре-надолу и блъвна гадни зелени пламъци по цялата си дължина.

— _Така значи… Накрая ще ми измениш._

Коин стенеше, но стискаше, докато пръстите му почервеняха, после и побеляха.

Изпъна ръката си напред и изригващата от жезъла сила мина с рев покрай него, изтръгна искри от косата му и развя робата му в чудати и неприятни форми. Момчето изкрещя, замахна и стовари жезъла върху парапета, врязвайки дълбока кипяща бразда в камъка.

После захвърли жезъла, който изтрака на плочите и спря, отново разпръсквайки магьосниците.

Коин се свлече треперещ.

— Не обичам да убивам. Убеден съм, че това е лошо.

— Не си забравяй мисълта! — разпалено го посъветва Ринсуинд.

— Какво сполетява хората, когато умрат? — попита момчето.

Ринсуинд се озърна към Смърт.

— Ти си наясно, не аз.

— ТОЙ НЕ МОЖЕ НИТО ДА МЕ ВИДИ, НИТО ДА МЕ ЧУЕ, АКО НЕ ПОИСКА.

Чу се дрънчене. Жезълът пак се търкаляше към Коин, а той го зяпаше смразен.

— _Вдигни ме._

— Не си длъжен — отново напомни Ринсуинд.

— _Не можеш да се възпротивиш. Не можеш да победиш себе си._

Коин посегна съвсем бавно и взе жезъла.

Ринсуинд сведе поглед към захвърления чорап — обгорено вълнено парцалче. След кратката кариера в ролята на оръжие нямаше да му помогне никакво кърпене.

— _Сега го убий._

Ринсуинд затаи дъх. И магьосниците наоколо затаиха дъх. Дори Смърт, който нямаше какво да затаява, стисна по-силно дръжката на косата си.

— Няма — отказа Коин.

— _Знаеш какво сполетява непослушните момчета._

Лицето на момчето пребледня.

А гласът на жезъла се промени в мрънкане.

— _Ако ме няма, кой ще те напътства?_

— И аз се питам същото — проточи Коин.

— _Виж какво постигна!_

Момчето полека огледа уплашените лица наоколо.

— Вече виждам.

— _Научих те на всичко, което знам._

— Започвам да се досещам — отвърна Коин, — че твоите знания не стигат.

— _Неблагодарник! Кой определи съдбата ти?_

— Ти, кой друг? — вирна глава момчето. — Сега разбирам, че не бях прав — добави тихо.

— _Много добре…_

— Не те захвърлих където трябваше!

С рязко движение Коин подскочи и завъртя жезъла над главата си. После застина като изваяние, а ръката му се скри в огнено кълбо с цвят на разтопена мед. Кълбото позеленя, мина през всички оттенъци на синьото, позабави се във виолетовото и пламна в чист октарин.

Ринсуинд засенчи очите си с длан и видя ръката на Коин — непокътната, стискаща здраво, а между пръстите блещукаха капки стопен метал.

Заотстъпва и се блъсна в Хакардли. Старият магьосник стърчеше като статуя с увиснало чене.

— Сега какво ще стане? — попита Ринсуинд.

— Никога няма да надделее — изхриптя Хакардли. — Негов си е. И има неговата сила. Момчето е могъщо, но жезълът знае как да насочва тази мощ.

— Значи ще се заличат взаимно?

— Да се надяваме.

Битката беше скрита в собственото си адско сияние. Подът се разтресе.

— Изчерпват всичко магическо — сети се Хакардли. — Крайно време е да се махнем от кулата.

— Защо?

— Предполагам, че ще изчезне съвсем скоро.

И наистина белите плочи около яркото кълбо сякаш се разнищваха и потъваха в него.

Ринсуинд се колебаеше.

— Няма ли да му помогнем?

Хакардли се вторачи първо в него, после в ослепителната неподвижна картина. Пожвака устните си.

— Съжалявам.

— Да, но с малко помощ… Сам видя на какво е способно това нещо…

— Съжалявам.

— А той помогна на вас. — Ринсуинд се озърна към тичащите магьосници. — На всички ви. Даде ви каквото искахте, нали?

— Не вярвам някога да му простим — натърти Хакардли.

Ринсуинд изпъшка.

— И какво ще остане, когато всичко свърши? Какво ще остане?

Старецът наведе глава.

— Съжалявам…

Октариновият блясък се засилваше и почерняваше по краищата. Не беше чернилката, противоположна на светлината, а зърнеста, преливаща се тъмнина, която сияе отвъд и няма място в почтената действителност. Тя бръмчеше.

Ринсуинд изпълни кратък танц от нерешителност — краката, инстинктите и чудесно развитият му стремеж за самосъхранение така претовариха нервната му система, че почти я свързаха на късо и съвестта намери пролука да се намести.

Той скочи в огненото кълбо и стигна до жезъла.

Магьосниците се разбягаха. Неколцина се спуснаха с левитация покрай кулата.

Оказаха се несравнимо по-предвидливи от онези, които се завтекоха по стълбата, защото след трийсетина секунди кулата не съществуваше.

А снегът продължаваше да вали около бръмчащата колона от мрак.

Оцелелите магьосници, които се престрашиха да погледнат през рамо, видяха малко петно да се премята във въздуха, обгърнато от пламъчета. Пльосна на камъните долу и подимя още малко, но трупащите се снежинки го угасиха.

Скоро се превърна в малка бяла купчинка.

След малко една тантуреста фигура се запромъква по двора, подпирайки се на юмруци, порови в снега и извади предмета.

Беше шапка… в минало време. Личеше, че животът се е отнесъл жестоко с нея. Голяма част от широката периферия бе изгоряла, върха го нямаше, а потъмнелите сребърни букви се четяха трудно. Впрочем някои бяха откъснати. Останаха само „Мгснк“.

Библиотекарят се огледа, без да бърза. Беше съвсем сам под снега около горящата черна колона.

Съсипаният Университет опустя. Виждаха се още островърхи шапки, стъпкани от бягащи крака. Не се забелязваше друг признак, че тук е имало хора.

— _Война?_

— К’во?

— _А бе…_ — Мор напипа чашата си — … нямаше ли нещо?

— К’во?

— Ми тря’аше… да пра’им нещо — напомни Глад.

— Ъхъ. Няк’ва задачка.

— _Ами-и…_ — Мор зяпна замислено питието си. — Едно такова…

Вторачиха се навъсени в бара. Съдържателят бе избягал отдавна. Имаше няколко неотворени бутилки.

— Няк’ъв покрив — помъчи се да налучка Глад.

— Туй беше.

— _А, бъркаш._

— Апос… Апострофът — предложи замаяно Война.

Поклатиха глави. Мълчанието се проточи неловко.

— Що не сръбнем още по едно, а? — опомни се Война.

— _Тъй те искам._

На стотина километра оттам и около километър над земята Конина най-после подчини на волята си откраднатия кон и го накара да припка кротко във въздуха.

— Сняг? — промълви тя.

Откъм Главината беззвучно напираха облаци. Бяха дебели и натежали, не им се полагаше такава скорост. Зад тях прииждаха виелици и покриваха земята като с чаршаф.

Изобщо не приличаше на снега, шепнещ тихичко в нощта, който сутринта преобразява околността в искряща приказка за бленувана хубост. По-скоро беше сняг, възнамеряващ да смрази целия проклет свят.

— Малко е късничко да вали така — озадачи се Найджъл.

Погледна надолу и незабавно зажумя. А Креозот зяпаше с радостно изумление.

— Това ли било? Само съм слушал за снега в приказките. Не знам защо си представях, че излиза изпод земята. Един вид като гъбите след дъжд.

— Тези облаци са сбъркани — заяви Конина.

— Имате ли нещо против да слезем? — отпаднало попита Найджъл. — Не беше толкова неприятно, докато препускахме, но сега…

Конина не се вслуша в жалбите му.

— Опитай с лампата! — нареди. — Искам да знам какво става.

Гласът на духа отекна тенекиено отдалеч:

— Ако бъдете така добри да проявите мъничко търпение… опитвам се да установя връзка.

Започна звънлива мелодийка, каквато вероятно би издавала китна хижа в швейцарските планини, ако я накарате някак да засвири. После във въздуха се очерта люк и от него излезе духът. Огледа се и чак тогава се взря в тримата.

— Олеле, майчице…

— Нещо се е объркало с климата — осведоми го Конина. — Защо?

— Ама вие не знаете ли?

— Теб питаме, нали?

— Е, не съм специалист, но като гледам, трябва да е Апокралипсисът.

— _Какво?!_

Духът вдигна рамене.

— Боговете ги няма, ясно? Сещате се какво гласи легендата…

— Ледените великани — втрещен прошепна Найджъл.

— Говори по-силно, де! — укори го Креозот.

— Ледените великани — гръмко и донякъде сърдито повтори момъкът. — Нали разбирате, боговете ги държат затворени. Някъде до Главината. Но преди края на света те най-после ще се изтръгнат на свобода, ще яхнат страховитите си ледници и ще си възвърнат господството от древните епохи. Ще угасят огньовете на цивилизацията и светът ще се простира гол и безжизнен под ужасните студени звезди, докато и самото Време не замръзне. Нещо такова беше…

— Но сега не е моментът за Апокралипсис! — отчаяно възрази Конина. — Нали уж трябваше да се възцари вдъхващ ужас владетел, да започне нечувано безмилостна война, да излязат четиримата страшни конници и после Тъмничните измерения да нахлуят в света…

Тя се запъна и лицето й наподоби по цвят снега.

— Все същото е, ако направо бъдете погребани под половин километър лед — изказа мнение духът. Протегна ръка и измъкна лампата от пръстите на Найджъл. — Премного съжалявам, но явно е време да ликвидирам активите си в тази реалност. Пак ще се видим. Може би… — Изчезна до кръста и избледня с последно слабичко подвикване: — Жалко, че не се уговорихме за делови обяд…

Тримата се взираха към Главината през настъпващата снежна стена.

— Въображението ми ли се е развихрило — промълви Креозот, — или наистина се чуват скърцане и стонове?

— Млъкни — разсеяно подхвърли Конина.

Той се наведе и я потупа по ръката.

— Ободри се, не е настъпил краят на света. — Поумува над думите си и добави: — Извинявай. Изплъзна ми се от езика по навик…

— _Какво_ да правим? — изхленчи момичето.

Найджъл се изпъчи.

— Според мен трябва да отидем при тях и да се разберем.

Другите двама се обърнаха към него с изражения, каквито са специално отредени за месии и селски идиоти.

— Да — малко по-уверено потвърди момъкът. — Трябва да се обясним с тях.

— С Ледените великани ли? — уточни Конина.

— Да.

— Не се сърди, но се чудя дали те разбрах правилно… Искаш да намерим страшните Ледени великани и някак да им втълпим, че по света има голямо гъмжило от топлокръвни хора, които не си мечтаят да бъдат смазани под планини от лед, и да ги попитаме не биха ли размислили? Това ли си намислил да правим?

— Да. Именно. Абсолютно точно си ме разбрала.

Конина и Креозот се спогледаха. А Найджъл се кипреше гордо на седлото с намек за усмивчица по устните си.

— Да не те мъчи нещо? — благо попита серифът.

— Нищо не ме мъчи, но съм длъжен да извърша подвиг, преди да умра.

— А, схванах — отдъхна си Креозот. — Трогателно. Първо подвиг, после — гибел.

— Имаме ли друг избор? — наежи се Найджъл.

Замислиха се.

— Не съм по обясненията — умърлуши се Конина.

— Аз имам опит — успокои я Найджъл. — Откакто се помня, все трябва да се оправдавам и обяснявам.

Разпилените късчета от онова, което доскоро беше съзнанието на Ринсуинд, се примъкнаха едно към друго и се зареяха нагоре през пластовете на безпросветната забрава като тридневен труп към повърхността на езеро.

Съзнанието опипваше неотдавнашните си спомени, както човек почесва пресен белег.

Изникваше някакъв жезъл и толкова остра болка, че сякаш забиваше длето във всяка негова клетка и удряше неуморно.

Спомни си как жезълът побягна и го повлече със себе си. Видя отново и непоносимо страшния миг, когато се появи Смърт и посегна край него, а жезълът се загърчи и изведнъж оживя. Тогава Смърт изрече: „СЕГА МИ ПАДНА, ИПСЛОР ЧЕРВЕНИЯ.“

Бе попаднал тук.

Доколкото Ринсуинд можа да усети, лежеше на пясък. И то много студен.

Събра смелост за ужасни гледки и отвори очи.

Първо зърна лявата си ръка и — каква изненада! — лявата си длан. Беше си все същата, привично мърлява. Очакваше да види изгорено чуканче.

Май беше нощ. Брегът — или каквото се намираше под тялото му — се простираше към далечни ниски планини под нощно небе, заскрежено от милиони бели звездички.

По-наблизо личеше неравна линия в сребристия пясък. Ринсуинд понадигна глава и огледа застиналите капки. Бяха от октирон — толкова магически метал по самата си природа, че в никоя ковачница из целия Диск не биха успели дори да го загреят леко.

— О, значи сме победили…

Пак се пльосна на пясъка.

След малко дясната му ръка се присви по навик и опипа темето. После и слепоочията. Накрая зашари все по-трескаво по пясъка наоколо.

По някое време сигурно успя да предаде своята загриженост на останалите части от Ринсуинд, защото той се подпря, седна и промълви:

— Ама че гадост…

Никъде не виждаше шапката си. Забеляза обаче дребен бял силует, застинал неподвижно на пясъка, а по-нататък…

… сноп лъчи от дневна светлина.

Жужеше и се поклащаше във въздуха — триизмерна дупка, водеща към друго място. През нея се рееха снежинки. Ринсуинд като че различаваше очертания в светлината, може би сгради или местности, разкривени от странно нагънатото пространство. Но нямаше начин да ги разгледа по-внимателно заради високите надвиснали фигури около ярката пролука.

Човешкото съзнание е смайващо. Успява да работи на няколко равнища едновременно. Още докато интелектът на Ринсуинд си прахосваше времето във вайкане и търсене на шапката, друг дял от мозъка му наблюдаваше, преценяваше, анализираше и сравняваше.

Сега този дял се прокрадна към мозъчната кора, потупа я по рамото, образно казано, пъхна съобщението си в ръката й и побягна.

Бележчицата имаше горе-долу следното съдържание: „Надявам се, че заварвам себе си в добро здраве. Последните магически изпитания не понесоха добре на разръфаната действителност. Отвори се дупка. Аз съм в Тъмничните измерения. А онези неща пред мен са… Тварите. Радвам се, че се познавах.“

Най-близкият до Ринсуинд силует беше на двайсетина крачки. Изглеждаше като умрял кон, изровен три месеца по-късно и подложен на нови кръстоски, преди всичко с октоподи.

Не обръщаше внимание на магьосника. Твърде съсредоточено напираше към светлината.

Ринсуинд допълзя до отпуснатото тяло на Коин и го сръга внимателно.

— Жив ли си? Ако не си, предпочитам да не ми отговаряш.

Коин се търкулна по корем и се озърна зашеметено. След малко изгъгна:

— Спомням си…

— По-добре недей — посъветва го Ринсуинд.

Ръката на момчето зашари по пясъка.

— Вече не е тук — кротко обясни магьосникът.

Ръката замря. Ринсуинд помогна на момчето да стане. Коин позяпа безчувствено студения сребрист пясък, небето, Тварите и се обърна към спътника си.

— Не знам какво да правя.

— Не е чак толкова зле. И аз никога не съм знаел какво да правя — с куха бодрост сподели Ринсуинд. — Все се лутам цял живот. — Подвоуми се. — Казват, че такава била човешката орисия или нещо подобно.

— Но аз винаги съм знаел какво да правя!

Ринсуинд отвори уста да спомене, че видя някои от делата му, но се отказа. Предпочете да го насърчи:

— Гледай нещата откъм добрата им страна. Можеше да бъде и по-зле.

Коин пак се огледа.

— Как по-точно? — попита с малко по-човешки глас.

— Е, ти пък сега…

— Кое е това място?

— Друго измерение, поне в известен смисъл. Магията проби и ние преминахме с нея, така мисля.

— Ами онези неща?

Взряха се.

— Според мен са Тварите. Опитват се да проникнат през дупката. Не е лесно. Различни енергийни равнища, такива ми ти работи. Помня само, че веднъж ни четоха лекция за тях…

Коин кимна и протегна тънка бледа ръка към челото на Ринсуинд.

— Имаш ли нещо против…

Магьосникът потръпна от докосването.

— Против какво?

„… да надникна в главата ти?“

— Ааргх…

„Голяма бъркотия е тук. Не се учудвам, че нищо не си спомняш, дори да ти е нужно.“

— Ъъргх…

„За твое добро е да поразтребиш.“

— Ооох…

— Аха, намерих го.

Присъствието в главата на Ринсуинд се стопи. Коин се намръщи.

— Не бива да ги пуснем през пробива — заяви момчето. — Имат страховити сили. Мъчат се да разширят дупката и са способни да го сторят. Опитвали са се да нахлуят в нашия свят много епохи наред. — Разтвори другата си длан и показа на Ринсуинд малкия сивкав бисер. — Знаеш ли какво е това?

— Не. А какво е?

— Аз… не помня. Но трябва да го върнем.

— Както кажеш. Нали си магизточник? Гръмни ги на парченца и да се прибираме у дома.

— Не може. Те живеят от магия. Само ще ги направя по-страшни. Не бива да прибягвам до магия.

— Убеден ли си?

— Опасявам се, че паметта ти е съхранила твърде строги указания по този въпрос.

— Тогава какво да сторим?

— _Не знам!_

Ринсуинд поумува и примирено започна да смъква втория си чорап.

— Няма половинки от тухли — промърмори под носа си. — Ще го натъпча с пясък.

— Ще ги нападнеш с чорап, в който си натъпкал пясък?

— Не. Ще бягам от тях. Чорапът, натъпкан с пясък, е за момента, когато ме подгонят.

Някои хора вече се връщаха в Ал-Кхали, където от унищожената кула бе останал само димящ куп камъни. Неколцина смелчаци решиха да проучат развалините, в случай че има оцелели, които да спасят и (между другото) да ограбят.

Сред отломките бе проведен следният разговор:

— Нещо шава отдолу!

— Къде отдолу? В името на двете бради на Имтал, причува ти се. Това парче тежи цял тон!

— Елате насам, братя!

Шум от упорито и непосилно разместване, а след това…

— Сандък!

— Ами ако е съкровище?

— Порастват му крака, в името на седемте луни на Насрим!

— _Петте_ луни…

— Къде избяга сандъкът? Къде избяга?

— Не се отплесвай, това не е важно. Хайде веднага да си изясним недоразумението — съгласно преданието луните са пет…

В Клач се отнасят много сериозно към своята митология. Само във всекидневието не вярват.

Тримата ездачи усетиха промяната, докато се спускаха през натежалите от сняг облаци в края на равнината Сто Лат към Главината. Доловиха резлив дъх.

— Надушвате ли го? — обади се Найджъл. — Когато бях малък и още се изтягах в леглото през първото зимно утро…

Облаците останаха над главите им, а пред тях навсякъде по високите плата бяха стадата на Ледените великани.

Простираха се на много километри и в двете посоки, грохотът на устрема им тресеше въздуха.

Отпред препускаха големите глетчери-мъжкари, ревяха гръмовния си скърцащ зов и мятаха грамадни вълни разпорена пръст в безмилостното си настъпление. Зад тях се тълпяха женските и малките, плъзгаха се по земята, остъргана до камък от водачите.

Приличаха на познатите ледници, колкото и полегнал на сянка лъв прилича на двестате килограма зловещо напрегнати мускули, скочили към теб със зейнала паст.

— … и когато… когато застанех до прозореца…

Устата на Найджъл загуби връзка с мозъка му и се затвори.

Струпани, блъскащи се ледени туловища запълваха равнината и тътнеха напред в облаци мразовити изпарения. Земята подскачаше под тях и тримата горе веднага прозряха, че за възпирането на атаката е необходимо нещо повече от два-три килограма сол и широка лопата.

— Хайде, обясни им — подкани Конина. — Но май ще е по-добре да викаш.

Найджъл разглеждаше унесено стадото.

— Струва ми се, че различавам и други фигури — помогна му Креозот. — Ето там, върху онези… същества отпред.

Найджъл се взря през снежния прахоляк. Върху гърбовете на глетчерите наистина се носеха някакви създания. Имаха човешки вид. Приблизително. Не чак толкова човешки. И от тази височина не изглеждаха особено едри.

Както се оказа, причината се криеше в размерите на глетчерите, а и Найджъл нямаше точен окомер. Конете прелетяха ниско над най-предния водач — колосален мъжкар, напукан и белязан от морени. И тогава си изясниха, че Ледените великани са известни с това прозвище, защото са… ами защото са си великани.

И защото са от лед.

Фигура колкото триетажна къща клечеше върху водача и го подканяше да бърза с извито острие на дълъг прът. Съществото беше ръбесто и проблясваше в зелено и синьо. В снежните му къдрици лъщеше тънка сребърна ивица, очите му бяха малки, хлътнали и черни като въгленчета.[25]

Сред гръмовен трясък и облаци нацепена дървесина водачите се стовариха върху една гора. Птици се разхвърчаха панически. Сняг и трески се посипаха върху Найджъл, когато пришпори коня си в галоп до великана.

Прокашля се.

— Ъ-ъ… извинете…

Пред кипналата челна вълна от пръст, сняг и размазани дървета стадо северни елени препускаха в сляп ужас, задните им копита се мятаха на броени метри от налитащото месиво.

Найджъл повтори опита си.

— Ей! — кресна с все сила.

Великанът изви глава към него.

— Какво изкаж? Върви зи, топло човече!

— Съжалявам за безпокойството, но всъщност необходимо ли е да правите това?

Великанът се опули към него с вледенено изумление. Обърна се бавно и огледа стадото, което май се точеше чак до Главината. И пак се вторачи в Найджъл.

— Да, така мизля. Иначе зажто зме режили да го правим?

— Само че там, отпред, има много хора, които биха предпочели да не го правите — отчаяно избълва Найджъл.

Отвесна канара се мярна пред ледниците, люшна се и остана под тях.

— Освен това има дечица и малки пухкави животинки… — сети се да добави момъкът.

— Жте позтрадат в името на прогреза. Назтъпи моментът да зи върнем влазтта над звета — избоботи великанът. — Цял звят от лед. Зъглазно неизбежнозтта на изторичезкия процез и победата на термодинамиката.

— Да, но не сте длъжни — възрази Найджъл.

— Ама изкаме — сопна му се великанът. — Боговете ги няма и ние отхвърляме оковите на зтаромодните зуеверия.

— Да замразите целия свят не ми изглежда много прогресивно — възрази Найджъл.

— _На наз_ ни харезва.

— Да, да… — вметна момъкът с маниакално равния тон на човек, който се старае да вникне във всички гледни точки и е убеден, че винаги се намира решение, щом всички с добра воля седнат около масата и обсъдят проблема логично, както подобава на разумни същества. — Но дали сега е подходящият момент? Дали светът е готов за победата на ледовете?

— За него жте е по-добре да бъде готов — изсумтя великанът и замахна с остена си към Найджъл.

Не улучи коня, но цапардоса момъка в гърдите и го изхвърли от седлото върху самия глетчер. Найджъл се превъртя с разперени ръце и крака, хлъзна се по студения хълбок на водача и тупна в кашата от лед и кал между устремените напред стени.

Надигна се зашеметен и се взря безнадеждно през мразовитата мъгла. Друг ледник налиташе към него.

Както и Конина. Наведе се, щом конят й изскочи от мъглата, вкопчи се в кожените хамути на варварския герой и го метна пред себе си на седлото.

Издигнаха се, а Найджъл изгъргори:

— Ама че студенокръвно копеле! За миг си позволих надежда, че ще постигнем разбирателство. Но с някои типове просто не можеш да се спогодиш…

Стадото изкатери поредния хълм, остъргвайки немалка част от него, и осеяната с градове равнина Сто Лат се ширна безпомощна пред напора му.

Ринсуинд се прокрадна към най-близката Твар, хванал за ръка Коин и размахал чорапа.

— Никаква магия, нали?

— Да — потвърди момчето.

— Каквото и да стане, не бива да използваш магия, така ли?

— Правилно. Тук не бива. Нямат много сили, ако не прибегнеш до магия. Но щом се промушат отвъд…

Гласът на Коин затихна.

— Голям ужас — закима Ринсуинд.

— Много е страшно — съгласи се момчето.

Ринсуинд въздъхна. Съжаляваше, че се лиши от шапката си. Налагаше се да изтърпи някак.

— Добре… Щом кресна, втурваш се към светлината. Разбираш ли? Никакво озъртане и други глупости. Каквото и да става!

— Никакво ли? — подвоуми се Коин.

— Никакво. — Ринсуинд изобрази смела усмивка. — И преди всичко недей да се ослушваш. — Изпита смътно задоволство, щом видя ококорените от уплаха очи на момчето. — И когато се прехвърлиш оттатък…

— Какво да направя?

Ринсуинд се колебаеше.

— Не знам. Каквото можеш. С колкото магия искаш. Просто ги спри. И… хъм…

— Да?

Ринсуинд отметна глава да огледа кошмарната Твар, вторачена в светлината.

— Ако… сещаш се, де… ако някой от нас се измъкне и после всичко се уреди, тъй или иначе, ще ми се някак да обясниш на хората, че аз… такова, съм останал тук. Може пък да го запишат някъде. Не че искам паметник или нещо подобно — добави скромно. Почака и допълни: — Май е време да си издухаш носа.

Коин послушно си издуха носа в диплите на робата си и тържествено стисна ръката на Ринсуинд.

— А ако ти… тоест… радвам се, че… всъщност никога не съм… — Помълча. — Исках да ти го кажа…

— И аз щях да ти казвам още нещо. — Ринсуинд пусна ръката му. Позяпа в пространството. — А, да. Много е важно да помниш кой си. Много. Никак не е добре да разчиташ, че други хора или неща ще ти подсказват. Винаги бъркат.

— Ще се постарая да помня — обеща Коин.

— Много е важно — почти нечуто повтори Ринсуинд. — А сега май е време да хукнеш.

Ринсуинд се промъкна до стърчащата Твар. Тази имаше кокоши крака, но за щастие останалото беше скрито под прибраните ципести криле.

Помисли, че моментът е подходящ за последни думи. Изреченото от него в тези мигове сигурно щеше да се запомни и предава на поколенията, може би дори щеше да бъде врязано в гранитни плочи.

Значи думите не биваше да са от най-дългите.

— Как ми се ще да не бях тук — смънка Ринсуинд.

Вдигна ръката си с чорапа, замахна и халоса нещо, което се надяваше да е коляно.

Стреснатата Твар забръмча пискливо, завъртя се и понечи да разпери криле, наведе непохватно глава на лешояд към него и отнесе втори удар.

Ринсуинд се огледа трескаво, докато създанието се килна назад, и видя Коин да стои, където го бе оставил. Изстина, защото момчето закрачи към него и по навик вдигна ръце за поразяваща магия, която тук щеше да погуби и двамата.

— Бягай, бе, идиот! — разкрещя се, а ядосаната Твар се приготви за контраатака. Внезапно си спомни думите: — Знаеш какво сполетява непослушните момчета!

Коин пребледня, обърна се и изтича към светлината. Изглеждаше, че стъпва в петмез, бореше се със стръмния склон на ентропията. Разкривеният образ на обърнатия с хастара навън свят трепкаше на няколко крачки от него, после останаха сантиметри…

Едно пипало се уви около глезена му и го спъна.

Падна с протегнати напред ръце и едната докосна сняг. Незабавно я сграбчи нещо друго, на пипане като топла кожена ръкавица, но със стоманена хватка. Задърпа момчето и повлече онова, което се вкопчваше в него.

Светлина и зърнест мрак се смесваха на пресекулки и внезапно Коин се хлъзна по калдъръм, затрупан от сняг.

Библиотекарят го пусна и се изправи над него с дебело парче от греда в ръце. За миг се открои пред тъмата — рамото, лакътят и китката на дясната му ръка се разгъваха в същинска поема за принципа на лоста. С движение, неумолимо като възникването на разума, ръката стовари оръжието си. Чу се жвакащо пляскане, последвано от оскърбен вой, и леденият натиск по глезена на Коин изчезна.

Тук колоната беше тъмна и в момента се клатушкаше. Отвътре се разнасяха приглушени писъци и удари.

Коин събра сили да се изправи и понечи да се втурне обратно в мрака, но ръката на Библиотекаря го възпря.

— Не можем да го изоставим там!

Орангутанът вдигна рамене.

От тъмата пак се разнесе пращене на странни кости, сетне настъпи почти нерушима тишина.

Почти. И на двамата им се стори, че чуват далечни, но отчетливи бързи стъпки на вихрено отдалечаващ се човек.

И сякаш отекваха в този свят. Библиотекарят се огледа и побърза да избута Коин настрана. Нещо ъгловато и очукано, понесено от стотиците си крачета, прелетя през опустошения двор и в движение нахълта в свиващия се мрак, който примига за последен път и се скри.

В освободеното място се настаниха падащи снежинки.

Коин се изтръгна от пръстите на орангутана и притича в бързо побеляващия кръг. Краката му разхвърляха тънък слой ситен пясък.

— Той не излезе!

— Ууук — философски отбеляза Библиотекарят.

— Надявах се, че ще излезе. Нали знаете — в последния миг.

— Ууук?

Коин се взираше упорито в калдъръма, сякаш с усилие на волята можеше да промени гледката.

— Мъртъв ли е?

— Ууук — отвърна орангутанът.

Успя да намекне, че Ринсуинд е попаднал в селения, където дори времето и пространството са малко мъгляви понятия, затова май няма смисъл да умуват точно какво е състоянието му в момента и всъщност не е изключено да се появи отнякъде утре или дори вчера, като се знае, че има ли шанс за оцеляване, Ринсуинд няма да го пропусне.

— Така ли… — промълви Коин.

Библиотекарят се обърна и заподскача към Кулата на Занаята. Непоносима самота притисна момчето.

— Ей! — кресна то.

— Ууук?

— А сега какво да правя?

— Ууук?

Коин махна с ръка към повсеместната разруха.

— Нали се сещаш — дали да не сторя нещо, за да помогна? — забърбори с глас, крепящ се на ръба на ужаса. — Как мислиш, уместно ли е? Тоест… имам сила да помагам на хората. Сигурно и ти би искал да си върнеш човешкия облик, нали?

Вечната усмивка на орангутана откри полека зъбите му.

— Добре, де, явно не искаш — припряно се отказа Коин. — Но нали има и друга работа за вършене?

Библиотекарят го позяпа, после сведе поглед към стиснатия му юмрук. Момчето трепна гузно и разтвори пръсти.

Човекоподобното ловко подхвана сребърното топче, преди да е паднало на земята. Вдигна го пред очите си. Подуши го, разклати го предпазливо и го доближи до ухото си.

После замахна и го метна с цялата си сила.

— Какво… — започна Коин, но се озова на земята, притиснат от тялото на орангутана.

Топчето описа съвършена дъга, внезапно прекъсната от срещата със земята. Сякаш се скъса обтегната струна, избухна гълчава от неясни гласове, повя горещ вятър и боговете на Диска си върнаха свободата.

Бяха много ядосани.

— Нищо не можем да направим, нали? — пак попита Креозот.

— Нищо — отвърна Конина.

— Ледът ще победи, нали?

— Да — съгласи се Конина.

— Не — възрази Найджъл.

Тресеше се от ярост, а може би от студ, и по цвят наподобяваше тътнещите долу глетчери.

Конина въздъхна.

— И как смяташ да…

— Остави ме на място, където ще стигнат след няколко минути — прекъсна я той.

— Изобщо не си представям какво ще постигнеш с това.

— Не те питах за мнението ти — тихо съобщи Найджъл. — Просто ме послушай. Остави ме някъде по-напред, за да имам време да се подготвя.

— За какво ще се готвиш?

Найджъл не отговори.

— _Попитах те_ за какво…

— Я млъкни!

— Не виждам защо трябва да…

— Слушай — подхвана Найджъл с търпение, което е на косъм от удар с брадва. — Ледът ще покрие целия свят, нали? И всички ще умрат, нали? Само ние ще протакаме още малко, предполагам, докато тези коне си поискат… овеса ли беше… Няма полза от бавенето, освен Креозот да съчини някой сонет или елегия колко застудя изведнъж. Цялата история на човечеството ще бъде пратена на боклука. И в тези обстоятелства настоявам да бъда разбран абсолютно ясно, че няма да търпя никакви възражения!

Спря да си поеме дъх, напрегнат като настроена арфа.

Конина се почуди какво да каже. Отвори уста, като че все пак се канеше да спори с него, но бързичко се отказа.

Намериха малка поляна в борова гора два-три километра пред стадото. Грохотът се чуваше и тук, над дърветата се виждаха студените облаци, а земята трептеше като кожа на барабан.

Найджъл застана насред поляната и опита няколко удара с меч. Другите двама го наблюдаваха замислено.

— Ако нямаш нищо против — прошепна Креозот на Конина, — аз ще си тръгна. В такива мигове не откривам никаква прелест в трезвостта. Убеден съм, че краят на света ще ми се стори по-поносим през дъното на чашата. Ти вярваш ли в рая, о, прасковено цветче?

— Всъщност не.

— О… Щом е така, едва ли ще се срещнем отново. — Креозот въздъхна. — Колко жалко. Разбира се, при някакъв немислим обрат…

— Сбогом — прекъсна го Конина.

Той кимна унило, обърна коня и се скри зад върховете на дърветата.

Около поляната от клоните падаше сняг. Тътенът на нахлуващите ледници цепеше въздуха.

Найджъл се стресна, когато тя го потупа по рамото, и изтърва меча.

— Защо си тук? — сопна й се и припряно заопипва в пряспата.

— Не че ти се бъркам — кротко промълви момичето, — но какво си намислил?

Виждаше напиращата вълна от тласкан сняг и пръст, чуваше ритмичното пращене на повалени дървета. А над гората, толкова високи, че в първия миг се сливаха с небето, надвисваха синьозелените ръбове.

— Не е кой знае какво — призна Найджъл. — Тук сме единствено за да им се опълчим и толкова.

— Но няма да променим нищо — възрази Конина.

— За мен има значение. Щом бездруго ще умрем, предпочитам да е така. Героично.

— А героично ли е да умреш така? — усъмни се тя.

— Според мен — да. По въпроса за моята смърт важи само моето мнение.

— А-а…

Два елена изскочиха слепешката на поляната, изобщо не забелязаха хората и продължиха в галоп нататък.

— Няма нужда да стоиш при мен — увери я Найджъл.

Конина се загледа в пръстите си.

— Мисля, че е редно… Знаеш ли, мислех си дали… ако ме разбираш… можехме да се опознаем по-добре…

— Беше решила да станем господин и госпожа Зайкодуп ли? — направо задълба в същината той.

Зениците й се разшириха.

— Ами всъщност…

— А ти коя роля щеше да поемеш? — прекъсна я Найджъл.

Водачът на глетчерите заора в поляната зад челната си вълна, върхът му се губеше в сътворения от самия него облак.

В същия миг дърветата отсреща се превиха под горещ вятър, задухал откъм Ръба. Носеше гласове — раздразнени и сприхави — и се заби в облаците като нажежен железен прът в чаша вода.

Конина и Найджъл се проснаха по очи в снега, който тутакси се размекна в топла мътилка. Над тях бушуваше стихия като гръмотевична буря, допълнена с необуздани крясъци. По-късно си спомниха, че са доловили яростни спорове. Шумотевицата се проточи, но накрая се отдалечи към Главината.

Сгорещена вода попиваше в елека на Найджъл. Той се надигна нерешително и побутна Конина.

Двамата изджапаха в кишата и калта до билото, покатериха се върху безразборно струпаните дънери и камъни, и зяпнаха пейзажа.

Ледниците отстъпваха под натъпкан с мълнии облак. След тях оставаше бъркотия от езерца и локви.

— Ние ли го направихме? — поколеба се момичето.

— Щеше да е хубаво, ако можехме да си го въобразим, нали?

— Да. И все пак ние ли…

— Едва ли. Кой знае? Я да си намерим кон.

— Беше Апогеят или горе-долу същото. Сигурен съм — заяви Война.

Бяха се изнизали от таверната и седяха на пейка под следобедното слънце. Дори Война се размекна достатъчно и смъкна малко части от бронята си.

— Де да знам — отвърна Глад. — Не ми се вярва.

Мор затвори гуреливите си очи и се облегна на топлия зид.

— _В главата ми се мярка нещо за края на света._

Война се почесваше замислено по брадичката. И хълцаше.

— Ама как — целия свят ли?

— _Тъй си мисля._

Война помисли още малко.

— Като гледам, разминало се е.

Жителите на Анкх-Морпорк се завръщаха в града, отървал се от пустите мраморни зали, за да се ширне отново хаотично и пъстро като локва изповръщано пред денонощната закусвалня на Историята.

И Университетът пак бе съграден или се възстанови сам, или по някакъв необичаен начин се оказа, че изобщо не е бил разрушаван. Всяко стъбълце бръшлян, всеки гниещ зид си бяха на мястото. Магизточникът бе предложил услугите си да сътвори всичко наново, гредите свежи, камъните излъскани, но Библиотекарят се възпротиви непреклонно. Искаше всичко да си бъде постарому.

И магьосниците се довлякоха по двама-трима към средището си с пукването на зората, шмугваха се в предишните си стаи, като внимаваха погледите им да не се срещат. Мъчеха се да възстановят в паметта си неотдавнашното минало, което вече беше невероятно като съновидение.

Конина и Найджъл се появиха в часа за закуска и от добро сърце намериха конюшня за жребеца на Война.[26] Момичето настоя да потърсят Ринсуинд в Университета, затова двамата първи съзряха книгите.

Томовете излитаха от Кулата на Занаята, описваха спирали около зданията на Университета и пикираха към входа на възродената Библиотека. Няколко по-нагли гримоари гонеха врабчетата или се рееха подобно на ястреби над ятото.

Библиотекарят се облягаше на рамката на вратата и наблюдаваше благодушно питомците си. Размърда вежди към Конина — най-близкото подобие на поздрав, което постигаше.

— Тук ли е Ринсуинд? — попита момичето.

— Ууук.

— Моля?

Орангутанът не продума повече, а ги хвана за ръце и ги задърпа към кулата като чувал между два пръта.

Вътре бяха запалени свещи, Коин седеше на столче. Библиотекарят ги въведе с поклон като древен служител в най-старото семейство на света и излезе.

Коин им кимна.

— Познава кога хората не го разбират. Забележително, нали?

— Кой си ти? — учуди се Конина.

— Коин — представи се момчето.

— Да не учиш тук?

— Да, научавам много неща, струва ми се.

Найджъл обикаляше стените и мушкаше с пръст тук-там. Според него беше очевидно, че има някаква причина да не падат, но тя май не се криеше в областта на строителното инженерство.

— Да не търсите Ринсуинд? — досети се Коин.

— Ти пък как налучка? — намръщи се Конина.

— Спомена, че някакви хора щели да го потърсят.

Момичето се успокои.

— Извинявай, преживяхме тежки дни. Чудя се дали имаше някаква магия или нещо друго… Той е добре, нали? Тоест… Какво стана? Той опълчи ли се срещу магизточника?

— О, да. И победи. Беше много… интересно. Видях всичко. Но после трябваше да си отиде — завърши Коин, сякаш рецитираше наизуст.

— Просто така? — сепна се Найджъл.

— Ами да.

— Не ти вярвам — отсече Конина.

Кокалчетата на юмруците й побеляваха.

— Вярно е. Каквото кажа, винаги е вярно. Така трябва да бъде.

— Ще ми се да… — започна момичето.

Коин се надигна от столчето, протегна ръка и заповяда:

— Спри.

Тя се смръзна. И Найджъл се вцепени, преди да е свил вежди.

— Вие ще си тръгнете — заговори Коин с приятен равен глас — без повече въпроси. Ще бъдете доволни. Научили сте всички отговори. Ще живеете щастливо до края на дните си. Ще забравите, че сте слушали тези думи. А сега ще излезете.

Те се обърнаха бавно и вдървено като марионетки и закрачиха към вратата. Библиотекарят им отвори, изпроводи ги и затвори след тях.

После зяпна момчето, което се отпусна на столчето.

— Да, да, ясно — промърмори момчето, — но беше дребна магия. Налагаше се. Нали ти ми каза, че за хората било полезно да забравят?

— Ууук?

— Не мога да се сдържам! Твърде лесно е да променя всичко наоколо! — Момчето се хвана за главата. — Достатъчно е само да го помисля! Не мога да остана тук — каквото и да докосна, се обърква. Все едно се мъча да полегна на купчина яйца! Този свят е прекалено рехав за мен! Моля те, кажи ми как да постъпя!

Библиотекарят седна на пода и се завъртя няколко пъти на задника си — признак за задълбочен размисъл.

Никой друг не чу точно какво каза, но Коин се усмихна, кимна, стисна ръката му, разпери ръце в плавен жест и прекрачи в друг свят. Имаше езеро и далечни планини, а няколко фазана го следяха недоверчиво изпод клоните на дърветата. Всички магизточници накрая научаваха урока си.

Не можеха да бъдат част от света. Само го носеха до време като дреха на раменете си.

Озърна се, щом стъпи на тревата, и помаха за сбогом на Библиотекаря, който му кимаше насърчаващо.

После чудноватият мехур се сви, последният магизточник изчезна от този свят и влезе в своя.

„Кърпеният барабан“ беше притихнал. Окованият за рамката на вратата трол седеше на сянка и нехайно изчовъркваше от зъбите си нечии останки.

Креозот си тананикаше тихичко. Бе открил бирата, и то безплатно, защото разточителните комплименти (особено рядък похват при анкхските ухажори) подействаха смайващо на дъщерята на съдържателя. Тя беше едро добродушно момиче с цвета и — да не увъртаме — формите на недопечен хляб. В момента удовлетворяваше любопитството си. До този ден никому не бе хрумвало да сравни гърдите й с обсипани със скъпоценни камъни пъпеши.

— Не може да има спор по въпроса — увери я серифът и мирно тупна от стола.

„Или от най-големите жълти, или от зеленикавите с едри жилки“ — допълни мислено, за да остане правдив.

— А какъв беше оня лаф за косата ми? — поощри го тя, след като го намести пак на стола и му напълни халбата.

— Така-а… — Челото му се набръчка от напрежение. — Като козе стадо, що пасе по склона на връх… как му беше името… Абсолютно. С твоите уши — продължи припряно — не могат да се мерят и розовите раковини по целуваните от вълните брегове на…

— И как по-точно прилича косата ми на козе стадо?

Серифът се запъна. Винаги бе смятал това сравнение за един от малкото си поетични успехи. Но днес за пръв път се сблъска с прословутата склонност на хората в Анкх-Морпорк да разбират всичко буквално.

— По големина, по форма или по воня? — настойчиво разпитваше момичето.

— Май не исках да ти река… не съвсем като…

— Е?

Тя придърпа халбата към себе си.

— Мисля си, че ако пийна още, ще се сетя — завалено обеща Креозот — и тогава… тогава… — Погледна я крадешком и се престраши. — Ти добра разказвачка ли си?

— Какво?

Той облиза внезапно пресъхналите си устни.

— Питам дали знаеш много истории.

— Ами да. Всякакви.

— Всякакви ли? — потресен прошепна серифът.

Повечето негови наложници повтаряха една и съща до втръсване.

— Трябва да са стотици. Ти искаш ли да чуеш някоя?

— Още сега ли?

— Ако не си против, може и сега. Няма много клиенти.

„Ами ако съм умрял? — усъмни се Креозот. — Нищо чудно това да е раят.“

Хвана ръката й.

— Знаеш ли, толкова отдавна не съм слушал хубава история. Но няма да те скланям към нещо, което не би сторила по свое желание…

Тя потупа ръката му. „Ей, че свястно старче, особено като го сравниш с някои от редовните клиенти…“

— Има една, дето я чух от баба си. Ама я знам отзад напред.

Креозот отпиваше бира и стената пред него грейваше в топло сияние. „Стотици… И знае някои отзад напред…“

Тя се прокашля и започна с напевен глас, от който сърцето на серифа заблъска лудо:

— Имало един мъж с осмина синове…

Патрицият седеше до прозореца и пишеше. По въпроса за последната седмица умът му сякаш беше напълнен с перушина. Това не му допадаше.

Един слуга бе запалил лампа да разсее сумрака и няколко подранили вечерни мушици вече кръжаха около нея. Патрицият ги наблюдаваше съсредоточено. Незнайно защо се притесни от стъклото на лампата, но най-неприятно му беше, че с мъка потискаше противното желание да улови някоя мушица с езика си.

Рошльо се изтягаше по гръб в краката на господаря си и излайваше насън.

Навсякъде в града светваха прозорци, но последните лъчи на залеза открояваха водоливниците, които си помагаха в дългото мудно катерене към покрива.

Библиотекарят ги гледаше през отворената врата и се почесваше философски. Накрая влезе и затвори вратата под носа на нощта.

В Библиотеката беше топло. Както винаги, защото разпръснатата магия предизвикваше меко сияние и бавно препичаше въздуха.

Библиотекарят огледа с одобрение питомците си, обиколи за последен път дремещите рафтове и шкафове, пъхна се под бюрото, зави се с одеялото, изяде банан за по-лек сън и се унесе.

В Библиотеката се спусна тишина. Обгърна и останките на една шапка, оръфана и овъглена по краищата, сложена с известна почит в ниша на стената. Колкото и надалеч да отпраши някой магьосник, непременно ще се върне при шапката си.

Тишината запълни Университета, както въздухът запълва дупка. Нощта се разплеска по Диска като сладко от сливи… или конфитюр от боровинки.

Но щеше да има утро. Винаги щеше да има ново утро.

Информация за текста

© 1988 Тери Пратчет

© 2002 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

Sourcery, 1988

Сканиране, разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

ИК „Вузев“ — „Архонт — В“, 2002

Редактор: Весела Петрова

Художник корица: Джош Кирби

ISBN 954–422–073–9

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/13535]

Последна редакция: 2009-09-29 19:26:24

1

Много лошо нещо.

2

Магическа злополука в Библиотеката (вече сме изтъквали, че тя не е типичното средище на гумените печати и десетичната каталожна система) превърна Библиотекаря в орангутан. Оттогава се съпротивляваше срещу всеки опит да му бъде върнат предишният облик. Харесваше дългите си ловки ръце, хватателните пръсти на краката и правото да се почесва пред очите на околните. Но най-много му допадаше фактът, че основните въпроси на битието изведнъж се сведоха до смътно любопитство, от кого ли ще успее да получи следващия банан. Не може да се каже, че Библиотекарят вече не съзнаваше трагичната извисеност на човешкия живот. Но лично на него не му пукаше.

3

Браздата, отъпкана от бягащите водоливници, подтикна старшия градинар да прехапе дръжката на греблото си. От произшествието остана знаменит цитат: „Как се прави такава морава ли? Ториш, поливаш и косиш пет столетия, а накрая я прегазват сбирщина гадни копелета…“

4

В повечето по-старомодни библиотеки книгите са приковани с вериги за лавиците, за да не бъдат повредени от хората. В Библиотеката на Невидимия университет това се прави по-скоро с противоположната цел…

5

Или поне необитаеми за всеки, който иска да се събуди с външността и дори расовата си принадлежност от предишната вечер.

6

Верминът е черно-бяло животинче, сродно на лемингите, и се среща в студените земи около Главината. Кожата му се добива рядко и трудно, затова се цени много, особено от самия вермин. Себичната гадинка е готова на всичко, за да не се раздели с нея.

7

Защото Гритолър бе глътнал диамантите с цел да ги опази от посегателства.

8

В книжката „Добре сме ви сварили в Анкх-Морпорк, градъ на иляди изненади“, издадена от Гилдията на търговците, кварталът с название Сенките бе описан по следния начин: „Старувремскъ плетиницъ от проходи и жувописнали улички, гдето вълненийъ и трепети дебнът по сите ъгли, разнисат съ традиционни писъци и са видят ухилинети ликове на тамошните обитатели, кат ви правят разни работи.“ С други думи, вече сте предупредени.

9

Изучаването на генетиката в Света на Диска се провали още в зародиша си. Магьосниците опитаха всеизвестните експерименти с кръстосване на мушици-дрозофили и грах. За жалост не бяха схванали същината на начинанието и резултатът (нещо като зелен зарзават, който бръмчеше) живя кратко и окаяно, преди да бъде налапан от случайно минаващ паяк.

10

Спелтър лекичко е объркал две подобни думички от недобре научен древен език. Подобаваща грешка. — Бел.пр.

11

В този случай огромното мнозинство се състоеше от всички, които в момента не висяха с главата надолу над яма, пълна със скорпиони.

12

Изискаността на магьосниците в игрите на думи е равна само на влечението им към лъскави украшения.

13

Разбира се, обитателите на Анкх-Морпорк открай време се кълняха, че водата в реката е невероятно чиста. Според тях беше немислимо вода, минала през толкова бъбреци, да не се е пречистила.

14

Никой не се осмели да попита Библиотекаря какво прави там.

15

Или отдолу, или отстрани. Подредбата на Библиотеката в Невидимия университет е направо топологичен кошмар. Тежкото присъствие на струпаната тук магия изкривява измеренията и притеглянето в такива оплетени спагети, че и майсторът на визуални главоблъсканици М. Ешер би трябвало да си полегне… или да се усуче, ако иска… за да се успокои.

16

Хашишимите, получили наименованието си заради огромните количества хашиш, които изпушваха, бяха единствени по рода си сред свирепите убийци — защото бяха смъртно опасни, но и имаха навика да се кискат, да се прехласват по интересната игра на светлосенките и да се просват възнак в най-неподходящия момент.

17

Малкото недоразумение се дължи на обстоятелството, че в английския език думата locust означава и скакалец, и плод на рожков. — Бел.пр.

18

И вероятно доста по-бързо. Но с разрешение да пренася не повече от четиринадесет души наведнъж.

19

В една наистина магическа вселена всичко има своята противоположност. Например съществува антисветлина. Тя не е едно и също с мрака, който означава само липса на светлина. До антисветлината стигате, когато минете през мрака и излезете от другата му страна. Така и изтаврязването не е същото като изтрезняването. Прилича на къпане в басейн с памук. Изтаврязването ограбва всички илюзии, утешаващата розова мъглица, в която хората обикновено прекарват целия си живот, и ги принуждава за пръв път да съзрат ясно света. След първите писъци те решават, че повече никога няма да допуснат изтаврязване.

20

За описание на химерата ще се обърнем към знаменития справочник „Противоестествени твари“ от Мъглометлос: „Има три нозе кат русалка, коса кат костенурка, зъби кат паун и криле кат змия. Е, требе да ми вервате на честна дума, ама тоз звяр има дъх кат вулкан и нрав кат гумен балон в ураган.“

21

Разбира се, магьосниците редовно се избиваха помежду си с обикновени средства, но това беше в рамките на разрешеното. Смъртта от убийство се смяташе за естествена в магическите среди.

22

Беше „Пълномит“, безценен справочник за всеки, чиито делови занимания са в областта на окултното и свръхестественото. Съдържа списъци на неща, които не съществуват и нямат никаква стойност, но по един твърде многозначителен начин. Някои страници се поддават на четене едва след полунощ или при побъркващо невероятно осветление. Има описания на подземни съзвездия и все още неферментирали вина. А окултистът, който не иска да изостава от духа на епохата и може да си позволи изданието, подвързано с кожа от паяк, ще намери приложена схема на лондонското метро с трите спирки, които никога не ги показват на общодостъпните карти.

23

Поне самият Ли Тин Дрън предполагал, че е най-велик.

24

Много популярна сред богове, полубогове, демони и други свръхестествени твари, които се чувстват в свои води, чуят ли въпроси като „За какво е всичко това?“ и „Къде му е краят?“.

25

Само с това напомняха за тотемите, сътворявани зиме от децата в отговор на древните потиснати родови спомени. Изобщо не изглеждаше вероятно Леденият великан да се превърне на другата сутрин в купчинка мръсен сняг с морков отгоре.

26

Който мъдро реши повече да не лети и изживя остатъка от дните си впрегнат в каретата на възрастна дама. Не се знае какво стори Война. Няма съмнение, че поне си е намерил друг кон.

Content

Тери Пратчет
Магизточник

Информация за текста

1