Сом Микола

З матір'ю на самоті

З МАТІР'Ю НА САМОТІ

З матір'ю на самоті

Маю святе синівське право

З матір’ю побуть на самоті

Василь Симоненко

МАТИ З ВЕЛИКОЇ БУКВИ

У тривожному й болючому листі, що адресований до Президії правління Спілки письменників України, тяжкохворий Василь Симоненко писав:

«Шановні товариші і старі друзі! Звертаюся до Вас у трагічну хвилину свого життя — можливо, завтра мене вже не буде. Звісно, література перенесе цю майже безболісну для неї втрату. Але я не можу піти з життя, не подбавши про долю сім’ї, особливо матері. Мама моя працювала в колгоспі 27 років, але незважаючи на це, мушена вдовольнитися роллю «утриманки». Перший день моєї смерті може стати першим днем її жебрацького животіння. Від усього серця прошу вас не допустимі цього, коли це можливо, виділити їй з коштів Літфонду бодай мінімальну суму, котра б гарантувала її від голодної смерті.

І всі авторські права на мої писання належать моїй сім’ї: дружині Людмилі Павлівні, синові Олесеві та матері Щербань Ганні Федорівні».

Симоненків крик душі датований 12 листопада 1963 року — за місяць до ранньої смерті поета. Тільки ж сите і помпезне керівництво нашої письменницької Спілки, поховавши молодого речника людської правди, сподівалось також поховати і його пекучий передсмертний заповіт. Можновладні «інженери людських душ» забули про людське одвічне милосердя. Матері поета і його сім’ї у пізніші роки суттєво допоміг лише дбайливий колектив видавництва «Смолоскип», котре ще в далекій чужині з’явилося у світ під ім’ям незабутнього Василя Симоненка.

А як же старі друзі? Вони були у шістдесяті роки ще занадто молодими й неопереними, бідними і часто безробітними — під пресом тогочасної жахливої цензури та московських утисків. Добре, що в добірнім, незрадливім товаристві Бориса Олійника (в Симоненковім гніздов’ї) ми постійно берегли від злісних зазіхань чесний і високий образ нашого поета й побратима. Щоправда, деякі «дружечки і дружки» довго та бездарно сперечалися у тому, хто із них найбільший Симоненків друг. А тим часом посивіла з горя Мати (Мати з великої букви, Мати з великого болю) у чеканні мізерної колгоспної пенсії схилялася ночами над шиттям, заробляла копійчину і для себе, і для внука Лесика. Знаю, що кожного Божого дня (тридцять п’ять неповних років) через всі Черкаси стара ненька поспішала на могилу сина: чи брудна нога не потоптала квітів? чи не потьмяніли під вітрами та морозами всім відомі золоті слова:

Можна все на світі вибирати, сину,

Вибрати не можна тільки Батьківщину.

В пам’яті моїй навіки вкарбувався один з перших віршів юного поета — мого однокурсника, котрий починався ось таким рядком: «Була в мене тільки мати». У гуртожитській кімнаті, де жили студенти-журналісти, наш Василь ні разу при мені не згадав про батька. А його привітну та дбайливу, добру й щедру Матір знаю та шаную ще з отих студентських літ. У засніжених далеких Біївцях на Різдвяні свята 1955 року вона радо віншувала Василеве і моє двадцятиліття. У морознім січні в теплій материнській хаті на столі запахло літнє диво — крутобокі полосаті кавуни. Мудру таємницю їх збереження знала тільки господиня хати. Се було давно, а ніби вчора… Вона й мені була як рідна Мати, яку я втратив ще в дитинстві. І коли не стало Василя, спільне горе довгі роки нас єднало і ріднило. Як і її єдиний син, вона ніжно називала мене Сомиком.

У листах до мене вона часто пробачається за свою низьку освіченість, навіть неписьменність. Справді, десь відсутня кома, є й чужі слова. Вона ж успішно закінчила тільки ШКМ — школу колгоспної молоді. Освіта невисока, та природний розум спершу передав їй рідний батько (незвичайна особистість із поетового вірша «Дід умер»), потім — незвичайний син. Ця «неграмотна колгоспниця» (так назвав її шановний пан професор із далекої діаспори) напам’ять знала ледь не всього «Кобзаря» Шевченка Та головне тут ось що: як ніхто у нашій доленосній Спілці, вона перша материнським серцем зрозуміла синове безсмертя. Колись на цвинтарі в Черкасах вона мені питала, мов би провістила: «Як Вася був маленьким, то належав тільки матері. А тепер Василь Андрійович Симоненко належить усій Україні». І тут же гірко посміхалася і тихо повторила традиційний вислів свого сина: «Не хникати!» Вона перейняла від нього іронічний, гострий погляд на фальшивих патріотів, тогочасних (чи сучасних?) плаксунів за долю нашого нещасного народу. А сама ж пережила-перестраждала все на світі: голод, холод, горе, безнадію, зраду і брехню. Та своєму синові навік передала нашу невмирущу правду, материнську мову й пісню, чуйне серце і селянський розум, почуття любові до родини, до свого народу. Іскрометне та веселе слово — теж передала. І коли я думаю про Ганну Федорівну, то завжди бачу живий образ усієї України-Терпилихи: тихий і скорботний, бідний та ніким незахищений. Але: нескорений, красивий і хвилюючий, працьовитий і розумний, ніжний і привітний. Мати — Україна!

І я щасливий, що вона про мене завжди піклувалася в як і я про неї. Знаю, як вона раділа, коли ми із Василем ще в студентські роки дружно гомоніли та сміялися, разом залицялись до дівчат, читали вірші і по-братньому ділили бідний кусень хліба. Але трапилося так, що в кінці останнього семестру ми раптово посварилися, обмінялися колючими записками, сердитими посланнями та пародійними шпигачками. Були занадто ми гарячі і категоричні. І «дружки-дружечки», про яких я вже згадував, також старались, щоб нас роз’єднати. Як же добре, як логічно, що сього не сталося, що ми хутко помирилися, знову подружили — про що свідчать всі листи з Черкас від Василя і Матері. Хто ж нас подружив та знову поєднав? Його рідна Мати. Як же нині не згадати і не воскресити її світлий образ в сей жорстокий і жахливий час людського розбрату і літературних чвар? Де ти, Мати-Україно?

На початку 1990 року у видавництві ЦК ЛКСМУ «Молодь» я видав невеличку книжку «З матір’ю на самоті». Се був діалог з Матір’ю поета — надто вже порізаний, пощипаний радянською цензурою, критично перечитаний в ЦК. Тож не все, що ми писали, вийшло друком. Але там уперше оприлюднена цікава і повчальна хронологія з раннього дитинства і юнацьких років нашого відомого поета, молодого журналіста, чесної і мужньої людини. Там же вперше вміщені ті вірші, що ходили по руках, а також невідомі фотодокументи, спогади й віршовані присвяти. Кращі сторінки того видання — материнські теплі згадки про село, про школу. І цілком природно, що на книжку нашу першим вдячним словом відгукнувся Василів учитель Андрій Федотович Махиня. Наш діалог щиро і сердечно привітав Олесь Гончар, якого у листах Мати називала «нашим літературним батьком». Одначе, і донині я шкодую, що не здогадався скористатися важливим і серйозним документом — материнськими листами із Черкас. Адже всі листи — се теж діалоги людини із людиною. А листи, підписані бабусею Ганнусею, вельми відверті й предметні, дивовижно колоритні, теплі й ніжні, сумні і веселі. Зразу видно: пише Мати. Тут її турботи і клопоти, спогади про сина, різні життєві напуття та делікатні прохання. Та що там зайве говорити. Вони, насамперед, цікаві, унікальні тим, що їх писала Мати Василя Симоненка. Там, де крапка — то сльоза, а де три крапки — щось веселе, загадкове, недомовлене…

У березні місяці 1998 року я вклонився їй востаннє. Вона жила на білім світі дев’яносто років. Жила як справжня Берегиня пам’яті народного поета — і за себе, і за сина. Поховали ми її поруч з рідним, легендарним сином. І тепер ті золоті слова, вкарбовані на камені, також стали материнським вічним заповітом. У хрестоматійнім вірші «Лебеді материнства», що звучить по всенькій Вкраїні, є й такі хвилюючі слова:

Можна вибрать друга і по духу брата,

Та не можна рідну матір вибирати.

Микола СОМ

З МАТІР’Ю НЕЗАБУТНЬОГО

ВАСИЛЯ СИМОНЕНКА ГАННОЮ

ФЕДОРІВНОЮ СИМОНЕНКО-ЩЕРБАНЬ

РОЗМОВЛЯЄ ПОЕТ МИКОЛА СОМ

Поет: Шановна Ганно Федорівно! Ваш син, а мій добрий товариш Василь Симоненко прожив надто мало — неповних двадцять дев’ять років. Але він залишив славний слід в історії української літератури, в допитливій душі свого народу. Недарма ж академік Олесь Гончар назвав його «витязем молодої української поезії». У передмові до книги «Лебеді материнства» видатний майстер писав: «Справді, як молодий витязь, звівся він у нашій поезії, і так виразно чуємо свіжий, мажорний, юнацьки бадьорий голос, яким він і сьогодні вітає життя:

«Здрастуй, сонце, і здрастуй, вітре!

Здрастуй, свіжосте нив!

Я воскрес, щоб із вами жити

Під шаленством весняних злив».

Мати: Материнське спасибі Олесю Терентійовичу Гончару, що так високо оцінив літературну роботу мого сина. Дякую також усім хорошим людям за добру пам’ять про Василя. То розрада і втіха мені на старість. Бо серце моє і досі болить за єдиним сином… Багато прожито і пережито… Мені ж уже зозулі накували сімдесят годочків. А Василю оце було б під п’ятдесят… Тільки я ніяк не уявляю його п’ятдесятирічним, бо він таким ніколи не буде… Він частіше сниться мені маленьким хлопчиком — отакою допитливою дитиною, як його онука Мирославка, яка частенько провідує свою прабабусю разом із Лесиком — Василевим сином.

Поет: На превеликий жаль, Лесик мало пам’ятає свого батька. Він був тоді малою, п’ятирічною дитиною. А для вашої правнучки Василь Симоненко залишиться легендою.

Мати: Моя правнучка… Василева онука… Які прості і які дивні слова!.. Але мала Мирославка, як колись Лесик, з великою охотою слухає казки свого дідуся.

Поет: Лесик був першим слухачем незабутніх казок свого батька. Багато уривків із казок «Цар Плаксій та Лоскотон» і «Подорож у країну Навпаки» він знав напам’ять з раннього дитинства. Коли я приїздив до Черкас, малий Лесик дзвінким дитячим голоском декламував мені:

Лесик, Толя й два Володі

Сумували на колоді.

Лесик скаржився: «Хлоп’ята,

Страх як тяжко жить мені —

Слухай маму, слухай тата,

Умивайся день при дні.

Ох, і тяжко жить мені!

Очевидно, ви пам’ятаєте, як Василь мило усміхався і казав при тому: «Те, що Лесик запам’ятав, — буду друкувати, а що ні — доробляти доведеться…» Як бачимо, Василь розумно перевіряв себе і вивіряв щоденно своє поетичне слово. Так було завжди. Чим не приклад для всіх поетів, особливо — для казкарів? Ось чому казки Симоненка мають дивовижну популярність серед юних читачів і слухачів.

Мати: Яке ж дитинство без казки? Вася теж змалку любив казки. Йому подобалась казка про Лиса Микиту фарбованого та про попа і його наймита Балду…

Поет: Ми з вами підійшли до дитинства — до того, з чого починається кожна людина. Принагідно скажу, що на багатьох літературних зустрічах мене запитують: «А звідки взявся Василь Симоненко? Де він звівся та розповився?» Інтерес до його життя і творчості дедалі зростає. Адже читачів цікавлять усі подробиці із життя улюблених письменників.

Мати: Мене теж питають… Часто приїздять із Києва, Москви, Львова. Серед них бувають і письменники, і читачі. А як починають щось питати, то я відповідаю так як ти мене навчив.

Поет: А як? Я вже забув…

Мати: А так: читайте, кажу, люди добрі, вірші Василя Симоненка. Там усе написано…

Поет: Це правда, Ганно Федорівно. Поет не існує без своєї біографії. А Василева біографія — це доля всього воєнного і повоєнного покоління. Отже, потрібні деякі подробиці про його дитинство, шкільні роки, перші вірши, університет і Черкаси. Одне слово, ми повинні бодай коротенько згадати його життєвий шлях. Я думаю, що ця мова-розмова буде продовженням нашої останньої і такої бентежної мандрівки на благодатну Полтавщину — у ваші рідні Біївці, де ми відвідали вашу хату, рідню і земляків, а також могилу вашого батька. Я й досі хвилююся під враженням тих незабутніх відвідин. І дуже добре, що з нами поїхав тоді мій давній товариш (і Симоненків — теж), поет та ще й неабиякий фотограф Дмитро Чередниченко.

Мати: За ту поїздку я вам обом вельми дякую. Мені багацько пригадалося… І сплакнулося… Хіба ж рідне забувається?.. Тепер уже й не знаю, із чого почати…

Поет: Насамперед розкажіть про своїх батьків та дідів. «Про безсмертних предків», — як писав Василь. І, звичайно, про себе…

Мати: Народилася я в селі Біївцях (тепер Лубенського району) у бідній селянській родині. Рік народження — 16 вересня 1908 року. Навіть пам’ятаю першу імперіалістичну війну. Тоді у моєї бабусі Ганнусі (так назили її усі односельці) пропала десь гербова грамота на право дворянства. Шукали-шукали, та так і не знайшли. Я думаю, що за браком паперу та царська милість пішла на цигарки-самокрутки для мого діда Трохима Федоровича. Та й навіщо вона здалася, коли дід і баба все життя поралися коло землі — як усі односельці.

Поет: У вірші «Мій родовід» Симоненко написав про це гарно, влучно й переконливо:

Вельможі пихаті і горді

Плетуть родоводів в’язь:

В одного — прапрадід став лордом,

В іншого — прадід князь.

Ви скорчите кисло пику,

Коли повідомлю вас,

Що предок мій споконвіку

Хліб сіяв і свині пас.

Я вами гордую, панове.

Бо я — знатніший од вас.

Звиняйте за грубе слово —

Я з вами свиней не пас!

Мати: Мої батьки — Варвара Потапівна та Федір Трохимович — замолоду обоє були високими, ставними та вродливими. Як проходили по селу, то всі біївчани заглядалися їм услід… Були в мене сестри і брати, але померли ще дітьми. Рано — у сорок два роки не стало моєї матері. А батько дожив до глибокої старості. Помер він у тисяча дев’ятсот сорок дев’ятому році — на сімдесят шостому році життя. Можна з упевненістю сказати, що дід Федір був першим Василевим другом і наставником — як тепер говорять і пишуть.

Поет: Це ж про нього Василь написав згодом вражаючого вірша «Дід умер»:

Хай шалені гудуть

над планетою весни,

хай трава пнеться вгору

крізь листя старе…

Я не вірю,

що дід із могили воскресне,

але вірю,

що ні —

він увесь не умре.

Мати: У Василевій новелі «Дума про діда» мій батько стоїть мов живий. Там є такі слова, що я їх напам’ять знаю: «Безсмертячко ти моє кирпате, — шепотів дід, коли я засинав під музику його слів. То були дуже гарні слова, бо поганих дід не говорив мені».

Поет: Ще в університетські роки з Василевих розповідей я зрозумів, що дід Федір був не тільки порадником, а й натхненником майбутнього поета. Я уявляю Федора Трохимовича доброю, навдивовижу освіченою, мудрою людиною.

Мати: Мій батько самотужки вивчив грамоту, багато читав. Його увагу привертав навіть шкільний підручник із географії чи історії. Ось чому сусідські діти (та й Всиль із ними) тихцем сміялися: «Дід Щербань готується екзаменів…» Був він такий начитаний, що до нього приходив поважний суддя із сусіднього села Тарандинці, щоб погомоніти про се про те. Я пам’ятаю, що якось вони сперечалися про історію утворення Прусії.. А малому Васі, умостившись па печі, дід розповідав нашу давню-прадавню історію.

Поет: Як не згадати тут одного з перших віршів Симоненка «З дитинства»:

Мелькають червоні жупани,

Вирує, кипить Дніпро.

І Байда стріляє в султана,

Підвішений за ребро.

І плачу, було, й сміюся,

Як слухаю ті пісні…

Спасибі ж тобі, дідусю,

За те, що ти дав мені…

Мати: Коли ні з ким було поговорити, мій батько нудьгував. «Тату, — кажу йому, — сходіть на вулицю, на колодки…» А він, було, відказує: «А чого я туди піду? Щоб іще раз послухати Пріську Лавренівську, як її сватали?..» Він не любив дурної балаканини і дорожив словом, наче добрим людським ділом. Так бувало скрізь, коли він працював фінагентом (зразу після революції), землеміром, рахівником чи секретарем сільради.

Поет: Мені розповідали старі люди в Біївцях, що під час минулої війни дід Щербань, достеменно знаючи всі броди-переброди у болотах понад Удаєм, не раз переводив через них партизанів, ховав по очеретах утікачів-полонених від поліцейських переслідувань. Він нікого не боявся, допомагав удовам і малим сиротам, а фашистських запроданців так зневажав, що при зустрічі з ними одвертався. Одне слово, Федір Трохимович був людиною високої громадянської совісті — чому навчав і онука свого… А чи не писав він часом віршів?

Мати: Ні, мій батько віршів не писав, але умів говорити до прикладу, себто — «у риму». Часто уживав дотепне прислів’я або ж приказку… А от вірші писав один із братів його — Петро Щербань. Він був інженером, але всі односельці називали його поетом. Він охоче читав свої вірші рідні і землякам, але ніде їх не друкував.

Поет: Усі Щербані із роду до роду шанували науку… А як ви?

Мати: Із самого малечку мені думалось вивчитися на вчительку. Закінчила три класи церковно-парафіяльної школи в Біївцях, а потім до сьомого класу вчилася в ШКМ — школі колгоспної молоді. А вже потому спробувала ступити до інституту. Але не так сталося, як гадалося. Потонула на екзамені з математики. Ну, що було робити? Знову пішла до школи — закінчила восьмий клас у Тарандинцях. Це там, де мій Вася кінчав десятирічку Там же я два роки вчилася у школі крою і шиття. Спасибі батькові — продав корову та купив мені швейну машинку. Отак закінчилася моя наука. А шити я навчилася у доброї майстрині-навчительки, моєї землячки Марусі Нестреляй. Я й досі шию. І Василеві шила все крім пальта. А машинка батькова — моя годувальниця — і тепер зі мною. Думаю, що її знають-пам’ятають мої сусіди в Біївцях і в Черкасах.

Поет: Ви знову згадали рідні Біївці. Мені теж припали до душі ваші односельці-біївчани. Адже я проїхав і пройшов тисячі мальовничих сіл на нашій Україні (а ще — в Білорусії, Росії, Башкирії, Казахстані), але ніде не чув стільки пісень і примовок, прислів’їв і приказок, легенд і переказів, а також неповторних, веселих і страшних сільських історій. Деякі з них я чув іще тоді, як ми з Василем приїздили до вас на студентські зимові канікули.

Мати: Це було у тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятому році Якраз тоді вам, одногодкам, сповнилося по двадцять років… А перед тим ти возив Василя на свою батьківщину…

Поет: Я ніколи не забуду, як серед зими ви пригощали нас (може, хтось і по повірить?) свіжими кавунами. Ті кавуни, вами дбайливо збережені, мені і досі пахнуть теплою піччю і сухою м’ятою із припічка. Відтоді пам’ятаю вашу гостинну селянську хату й теплу піч… І вузеньку стежку, протоптану від хати до річки Удаю… І старенький сільбуд, залущений соняшниковим та гарбузовим насінням… І засніжене Беєве урочище… І ту дзвонкову криницю, оспівану Михайлом Коцюбинським… І стареньку семирічну школу… І Паращину гору… І гору де вічним сном заснув натруджений дід Щербань… Навіть пам’ятаю, як ми із Василем їздили на волах у поле за соломою — і весело перекинулися. І часто згадую страшну сільську історію, яку розповів мені Василь, коли ми їхали над Ревкою — притокою Удаю. Історія про те, як один бієвецький лиходій виказав фашистам чотирьох партизанів, що ховалися в густих очеретах. Той запроданець одержав у нагороду три гектари землі. Але невдовзі у нього померла дружина, загинула уся скотина, почала усихати права нога і права рука. Нещасний перевертень покінчив життя самогубством, утопившись у власній криниці. Жахлива доля перекинчика!

Мати: Старі біївчани говорили, що того лиходія покарав Бог. Але ж говорять, що Бога нема. Отож його покарала справедлива доля. Моя двоюрідна сестра Марія казала, що на людськім горі у рай не поїдеш.

Поет: Я знав і глибоко шанував вашу родичку Марію Петрівну, а також її дочку Любу. Перша знала силу-силенну народних пісень та казок, а друга чудово вишиває рушники. Ви ж бачили, як майстерно Люба вишила Василеві книжки. А вдвох разом вони записали і подарували мені чотири зошити народних переказів, побутових і весільних пісень, які і понині живуть у Біївцях та навколишніх селах. Нещодавно я передарував ці народні перлини у Державний архів-музей літератури і мистецтва України. Я хочу, аби люди, вивчаючи творчість Василя Симоненка, усвідомили, що справжній талант міцно стоїть на живій народній основі. І скільки б ми, письменники, не говорили про народ, від того ми не станемо по-справжньому народними, доки по відчуємо свого родового єднання із такими людьми, як Марія Петрівна. Я ні краплі не сумніваюся: ваш Василь, щоб стати «витязем молодої української поезії», припадав душею до відкритих і забутих народних джерел…

Мати: …І до криниці Коцюбинського, про яку ти згадував, Вася теж припадав. А та криниця, як ти знаєш, стоїть при березі Удаю — недалечко від нашої хати. Ще за мого дитинства там вирували велелюдні ярмарки, усі Біївці потопали у піснях та у вогнях. До нашої криниці, немов на прощу, з усіх усюд збиралися люди у дні десятої п’ятниці петрівчаних свят. Я звернула увагу, що нашу криницю Михайло Коцюбинський намалював у оповіданні «Як ми їздили до криниці» якраз у рік мого народження — 1908 року. Ось послухай, що написав Коцюбинський: «Чорне озеро ярмарку вливається струмочком в каплицю: одні ідуть, другі виходять. Се та знаменита криниця, до якої з’їздяться люди з далеких сіл і стають табором в ніч під десяту п’ятницю. Я думаю про тих мудрих людей, що ставлять церкви, монастирі й каплиці в найкращих диких місцях: вони знають, що роблять, — вони промовляють не стільки до нас, як до живих в нас пращурів наших, що віками справляли священні грища по гаях і дібровах та палили там жертви».

Поет: Про тую криницю — про багату і щедру душу нашого народу — писав також великий історик козацької України Дмитро Іванович Яворницький. Про неї я читав вельми цікаву статтю О. Левицького «Необыкновенная ярмарка» у давньому часописі «Киевская старина», яка закінчувалася такими небайдужими словами: «Честь и хвала людям, спасшим это древнее й крайне оригинальное учреждение!.. Действительно, местное население любит и даже как бы гордится своєю ярмаркою: когда я выражал крестьянам удовольствие по поводу всего виденного на ярмарке, мне говорили с видом нескрываемого удовольствия: «Ніде правди діти — такого ярмарку, як у нас, мабуть, його і на цілім світі нема!»

Мати: Але ж у Василевому дитинстві наша криниця замулилась, вода пропала, а народні ярмарки забулися.

Поет: Під залізною сталінською п’ятою перестало битися усяке народне джерело. Та й де було вирувати народним ярмаркам, коли кожну хату обсіли страшні злидні? Навіть українська народна пісня довгий час ішла у світ незрячим кобзарем… Тільки ось тепер…

Мати: …Тепер я чула, що нашу криницю почистили і відновили народні ярмарки та ігрища.

Поет: Бієвецька криниця знову ожила у дні святкування тисячоліття Лубен — у 1988 році. Я ж побував там трохи пізніше… І коли напився криничної води, то згадав слова великого Пушкіна: «История народа принадлежит поэту». Онде звідки з’явилося народне слово Симоненка, який ніколи не був байдужим до замуленої історії свого народу. І сам він чистив та поглиблював народні джерела, копав живодайну криницю для спраглої душі — своєї і людської.

Мати: У наших маленьких Біївцях кожна латка землі — це якась дивовижна історія… Якось моя сестра розповідала мені, буцімто на горі Лисак с таке місце, де ніколи улітку не вигоряє трава. Мовляв, тамечки шведи закопали колись золотого коня. Це, звичайно, легенда. Бо я думаю так: якби шведи закопали там золотого коня, то вже б давно знайшлися люди, які б його викопали. Хіба не так?

Поет: Перетакувать не буду… Тільки ж добре, що у великому світі і в маленьких Біївцях існують красиві легенди. Вони збуджують поетичну уяву, вони не дають нам навічно заснути… До речі, уся гора Лисак, немов зеленою шовковою травою, усіяна старими і новими легендами. А височить вона, як ви знаєте, в центрі села — над садами і полями, над удайськими заплавами. Та куди б ти не їхав, куди б не йшов — звідусюди її побачиш. Мені здається, що гора Лисак звертається до всіх живущих людей відомим віршем Симоненка:

Ти знаєш, що ти — людина?

Ти знаєш про це чи ні?

Усмішка твоя — єдина,

Мука твоя — єдина,

Очі твоі — одні.

Мати: А пам’ятаєш, що там написано на старому дубовому хресті? Там написано: «Прохожий, не топчи мій прах, бо я вже дома, а ти іще в гостях».

Поет: Слова занадто поетичні, але у вірші «Найогиднищі очі порожні» Симоненко сказав краще і розумніше:

Бо на світі той наймудріший,

Хто найдужче любить життя.

…А життя Василеве із самого малечку не завжди було радісним… Досі ми жодним словом не згадали Василевого батька… Пробачте мені за це болюче питаннями…

Мати: То не батько, а вітер, прилетів — і полетів, а нам із малим Васею завдав багато болю і клопоту. Чи не тому в одному із віршів Вася писав:

В мене була лиш мати,

Та був іще сивий дід,—

Нікому це мовив «тату»

І вірив, що так і слід.

Поет: Гіркі слова… Ваша небога Люба — не та, що в Черкасах, а та, що в Біївцях, — розповідала мені, що багато років, коли Вася став Василем Симоненком, до нього в Черкаси заявився батько. Василь прийняв-привітав його, щедро пригостив, великодушно запросив переночувати, а вранці нібито сказав: «А тепер, батьку, будьте здорові. Ви пізно прийшли до мене. Я в дитинстві виглядав вас кожної днини…» Чи правда це?

Мати: Як би там не було, а Вася виростав напівсиротою. Це знають усі в Біївцях.

Поет: Мені неважко уявити Василеве дитинство, бо воно було схожим на моє: війна… голод і холод… щоденний страх під хрестатим, розстріляним небом… окопчик під хатою… нужденна школа… чорнило з бузини і нестача папіру та книжок… довгождана Перемога і сльози матерів та дітей… Хіба цього мало на одну маленьку дитячу душу? І якщо перші дитячі враження пов’язані з війною і великим горем, то людина (а тим більше — поет) все життя мучитися у своїх думках, спогадах і навіть у снах. Мені, наприклад, і зараз часто сниться війна. Адже я знаю війну з першої хвилини — з того раннього ранку сорок першого року, коли чорна смерть полетіла на моє прикиївське село, на мою дитячу голову. Про ті страждання потім писали сльозою майже всі ровесники Симоненка: Ліна Костенко, Дмитро Онкович, Борис Олійник, Петро Засенко, Іван Драч та інші поети. Я теж писав.

Мати: Я уважно читала твою книжку «Хроніка воєнного дитинства»… Нелегка вам випала планида…

Поет: Мудрі люди колись казали, що страждання очищає людську душу. Якщо це так, то в нас, дітей війни, найчистіші душі. Але страждання бувають різні. Навіть страждають сучасні міщани-обивателі, яким не вистачає ще кілька тисяч на нову машину або ж на розкішну дачу. Наше ж дитяче страждання було мукою та болем усього народу. І це нас гуртувало і кликало до майбутньої радості. Але горе ніколи не забувається. Ось чому ми пишемо вірші, пісні і поеми про пережите страхіття і страждання. Звичайно, про війну написано чимало прекрасних і хвилюючих творів. Та вірш Симоненка «Жорна» — один із найкращих, найсильніших у цьому ряду. Він дуже переконливий, бо правдивий до найдрібнішої деталі:

Мати:

Натуга на руках,

від втоми чорних,

здувала жили,

ніби мотузки.

Каміння клацало зубами

в жорнах,

жувало жовті зерна на друзки.

Поет: А ось вершина вірша:

Хай сатаніють виродки од крику —

нас не знобить

од їхньої хули:

нам жорна ті

із кам’яного віку

на танках варвари

з Європи привезли.

І цілком природний висновок, де бачимо пряму причетність автора до важливого явища:

Цілую руки,

що крутили жорна

у переддень космічної доби.

Мати: Коли я уперше прочитала цей вірш, то дуже розхвилювалася і заплакала, бо там усе — правда. Ми з Васею не раз ходили до сусідів, у кого були жорна, щоб змолоти хоч трохи борошна на якісь клецики або деруни. У наших сусідів були звичайні жорна, але такі важкі, що в мене аж руки терпли від натуги. Що вже говорити про дитячі руки… А Вася часто допомагав мені крутити жорна.

Поет: У нас теж були жорна. Тільки не ручні, а ножні — з великими, преважкими каменищами. І хоч припнули ми їх у сінях, та вони так шалено двиготіли, що хата ходила ходором. На початку п’ятдесятих років (за наших студентських днів) ті проклятущі і благословенні жорна ще стояли у наших сінях, яко музейний експонат. Отож Вася, гостюючи у моїх сестер, довго розглядав ту хитру споруду, а потім жартома попросив мене «Знаєш що? Зроби мені приємний подарунок на згадку про твоє красиве і гостинне село. Звичайно, я їх — ці важенні жорна — забирати із собою в гуртожиток не буду. Нехай стоять собі. Аби тільки я знав, що вони мої…» Певна річ, я з радістю (символічно) подарував ті жорна Василеві. Принагідно скажу, що тоді, у веселі студентськи дні, ми дарували один одному несусвітні, аж занадто фантастичні дарунки. Так одного незабутнього щедрого вечора він подарував мені Багамські острови, а я йому — Аляску і Бердичів.

Мати: Це ви так жартували?

Поет: Отак жартували… Гралися і сміялися інколи, як малі діти. А Василь поміж нами, студентами, був неперевершеним жартуном-дотепником. Та насамперед він був серйозною натурою, людиною діла і слова. На відміну від мене та інших наших однокурсників, він багато читав і знав. Учився старанно і завзято. Не любив гуляк і ледацюг, пройдисвітів і дурників. У ті роки він писав:

Коли гриміли духові оркестри

І шарпали підлогу каблуки,

У мене в роздумах проходили семестри.

Мати: У школі Вася теж вчився тільки на «відмінно». Десятирічку закінчив із золотою медаллю. А вчитися було йому ой нелегко!.. П’ять класів він закінчив у Біївцях, а решту — в сусідніх селах Єнківцях і Тарандинцях. А до Тарандинців, як ти знаєш, дев’ять кілометрів лише в один кінець…

Поет: Про це він теж писав у новелі «Дума про діда: «…я ходив тоді в восьмий клас. Дев’ять кілометрів було до школи. Як на мої чотирнадцять років, то це не так вже й мало».

Мати: Важка дорога… Весною чи восени — то ще нічого, а взимку — суща біда. Повоєнні ж зими були люті і сніжні. А пальто у Васі пошарпане, а чоботи — діряві. Тільки ніколи, ні разу він не запізнився на урок. Було, питаю його: «Важко тобі, Васю?..» А він весело відказує: «Та чого там важко? Доки дійду до школи, то всі уроки повторю, а як назад вертаюся, то всі пісні переспіваю». А співати любив ось цю:

Ой по горі, по горі

Вівчар вівці зганяє,

На гирлигу злягає

Та й на хлопців гукає…

Поет: Улюблену Симоненкову пісню теж наспівала ваша сестра Марія Петрівна Щербань для зошита «Старовині українські народні пісні». Там що не слово глибокий поетичний образ, а що не речення — то хвилююча народна драма.

Мати: У тій пісні є такі слова, що їх Вася частенько повторював-підспівував, коли зустрічав когось із київських поетів на порозі нашої старої черкаської квартири:

А що тебе принесло —

Чи човничок, чи весло?

Поет: Саме ці слова я тихенько мугикав собі, коли спекотного літа 1986 року ішов Симоненковою дорогою.

Мати: Дорогою із Біївців у Тарандинці? А що ж тебе принесло?

Поет: І принесло, і привело наше велике горе. Чорнобильське горе… Моя дочка Оксана разом із малим Антошкою спершу рятувалася від радіації на батьківщині Володимира Сосюри — у місті Лисичанську. А трохи згодом їх прихистили добрі люди в Тарандинцях.

Мати: Ти казав мені, що твої дітки після Чорнобиля назавжди виїхали з Києва. Де ж вони живуть тепер?

Поет: Не живуть, а животіють, бо поміняли київську квартиру на бідну хату в Голій Пристані — на Херсонщині. На жаль, там нема такого народного милосердя, яке вони відчули у Симоненковому краю. Навіть мови рідної нема. Але Антошка і досі пишається, що знає Симоненкову хату, Симоненкову дорогу, Симоненкову школу…

Мати: Отже, ти вирішив пройти Симоненкову дорогу не із Біївців у Тарандинці, а навпаки?

Поет: Так. Іще в Києві я вирішив пройти усю Симоненкову дорогу пішки, щоб підновити в пам’яті деякі деталі. Тільки от що: мене настирливо намагалися підвести ваші невгамовні земляки — то на машинах, то на мотоциклах. І мені ставало прикро, що такої подільчивості, такої обов’язкової доброти я вже не бачу серед своїх земляків під Києвом.

Мати: А чому? Яка причина?

Поет: Почужіли люди. Страшно почужіли. Одгородилися високими парканами один від одного. Перестали навіть родичатися. Уже не сходяться, щоб гуртом поспівати, повеселитися чи поплакати. Найстрашніше то що більшість моїх односельців уже називає себе гегемоном. Який гегемон? Уже не селяни, але й не робітники. А насправді — це та дешева робоча сила, яку прикиївські села постачають для столичних заводів і фабрик.

Мати: Печальна картина. Але ж у газетах пишуть що селяни охоче тікають до міста. А ще пишуть, що стирається грань між містом і селом.

Поет: Таке пишуть безвідповідальні люди. А я жив на цій гострій грані — адже я нещодавно купив кооперативну квартиру на київському масиві Троєщина, звідки починаються луги і поля мого рідного Броварського району. І я стверджую, що селяни тікають до міста не від села, а від колгоспів. Їм набридло красти у самих себе. Якраз про це ми знаєм гострий Симоненків вірш «Злодій», котрий довгі роки був під забороною радянської цензури:

Чому він злодій? З якої речі?

Чому він красти пішов своє?

Давить той клунок мені на плечі,

Сором у серце моє плює…

Мати: А як же мої Біївці? Які новини-переміні? Мене запрошували біївчани (спасибі їм) на відкриття нової восьмирічної школи і на відкриття меморіальні дошки на честь мого Васі. На жаль, я не змогла тоді поїхати, бо старі болячки нікуди не пускають мене Черкас.

Поет: Не буду говорити вам, скільки в Біївцях з’явилося нових будинків, машин, телевізорів чи холодильників. Мене насамперед цікавить не рівень людських достатків, а рівень людської совісті. Я краще скажу вам, Оришці — хрещеній матері Василя Симоненка — Лубенський райвиконком уділив дві машини брикету. Тепер старенька самотня бабуся не буде бідкатися, чим протопити у хаті, коли зима засвище… А невеличке ваше село перестало бути безперспективним, сяким-таким злиднем полтавського краю. Село розумно хазяйнує, росте і молодіє, вирощує хліб і щоранку іде до школи, яка світиться ім’ям Василя Симоненка. Ось тільки книжки поета ніяк не дійдуть до його рідного села. Навіть до Лубен не доходять…

Мати: У Черкасах теж немає Василевих книжок… Зате ж у Біївцях є колгоспна премія імені Симоненка. Мені приємно, що цю премію вручають моїм роботящим землякам за хорошу роботу.

Поет: Тільки за хорошу роботу! Ось чому ваші земляки говорили мені: «Симоненкова премія — висока відзнака наших трудів!» Не дивно, що одержуючи диплом і грошову винагороду, деякі люди, які знали живого Васю Симоненка, не стримують сліз… Цілком природно, що ваш син тепер навіки причетний до трудів і днів своїх родичів, друзів і земляків.

Мати: Моя материнська душа відчуває і знає, що мої земляки вшанували мого сина. Після його смерті навіть пам’ятник одразу поставили в Біївцях.

Поет: Я ж бачив той пам’ятник біля приміщення старої школи десь у другій половині шістдесятих років. Але він швидко пропав, бо місцеві умільці зробили його із гіпсу. Зараз чудову ідею нового пам’ятника виношує голова колгоспу Василь Миколайович Даценко — добрий господар і вельми симпатична людина, мій давній і вірний товариш (Земля йому пухом! Василь Даценко раптово помер на польовій дорозі. — М. С.). Опісля Симоненкових свят у Біївцях і Тарандинцях він разом із усіма посланцями навколишніх сіл був присутній на урочистому літературно-мистецькому вечорі «Любов і шана», що відбувся в Лубнах. Ведучим був поет Микола Луків.

Мати: Той вечір наше телебачення показувало на всю Україну. Отож і я на весь екран побачила свою стареньку хату, а коло неї — таку ж стареньку бабу Оришку, українського соловейка Діану Петриненко, народну артистку Неонілу Крюкову і тебе. А Рауль Чілачава читав Василеві вірші грузинською мовою. Хто б міг подумати, що мій Вася буде звертатися до людей грузинською та багатьма іншими мовами?..

Поет: Разом із нами на тому чудесному вечорі виступали також полтавські і лубенські письменники. Літературно-мистецьке свято вдалося на славу. Про це писала газета «Літературна Україна» та лубенська районна газета «Ленінська зоря». А люди казали так: «Три години концерту пролетіли, як три хвилини. Ми б слухали іще та іще…» А головне те, що разом із Симоненком ми вшанували найкращих людей усієї Лубенщини.

Мати: Я не встигла на всіх надивиться, навіть усіх упізнати. Кого іще ти зустрічав із моїх земляків і родичів?

Поет: На превеликий жаль, того разу я не зустрів у селі Василя Івановича Канівця — Василевого хрещеного батька. Він днював і ночував у полі, і я не хотів одривати його від комбайна.

Мати: А ти знаєш, що мій Вася сам вибрав собі хрещених батьків?

Поет: Та невже? Він і тут оригінальним був… Але як же це трапилося? Адже хрестили нас грудними малюками…

Мати: Не зовсім так. Васю охрестили у сорок другому році, у час окупації. Такий був наказ із німецької управи: усіх нехрещених негайно охрестити… Щоб видно було, хто є хто… А семирічний Вася уже дещо тямив, навіть на людях знався. Отож мою родичку Оришку він назвав хрещеною одразу, бо любив її за привітну, ласкаву вдачу, не раз грівся у неї на печі. А про кума я довгенько думала-гадала, доки Вася не попросив мене: «Хай моїм хрещеним батьком буде дядько Канівець. Він у нашому селі робить найкращі каблучки…» Це тоді, у зліденні роки, за браком справдешніх перстнів Василь майстрував для наших молодят простенькі каблучки із мідних та срібних копійок… Як бачиш, іще з малих літ Вася шанував майстровитих людей…

Поет: Так стверджує і баба Оришка… Взагалі, зустрічі з вашими земляками, їх добрі і теплі згадки про свого поета-земляка завжди хвилюють мене. Адже це не якась безлика і безмовна юрба, а це той живий і дуже конкретний народ, до якого звертав своє слово Василь Симоненко:

Не шукаю до тебе

Ні стежки, ні броду —

Ти у грудях моїх,

У чолі і в руках.

Упаду я зорею,

Мій вічний народе,

На трагічний і довгий

Чумацький твій шлях.

Мати: Ти якось говорив, що обійшов усе моє село. Цікаво знати, що тобі розповідали і що ти там записав…

Поет: Серед багатьох цікавих розповідей про свого незабутнього земляка у мене зберігається учнівський зошит із теплою згадкою Василевої учительки Уляни Миколаївни Демченко. Вона пише: «Василь Симоненко учився в Тарандинцівській середній школі, коли я тільки прийшла працювати учителем математики п’ятих-сьомих класів. Тоді ж мені довелося із середини навчального року вести уроки креслення в старших класах… Я добре готувалася до уроків, але в своїх силах була невпевнена. І коли я заходила до класу, то найбільшу увагу звертала на парту, за якою сидів Василь, бо вже знала, що він розумний хлопчина і може помітити непідготовленість учителя при поясненні нового матеріалу. Василь же якось спідлоба поглядав на мене і поволі, але красиво креслив. Як пізніше я дізналася, він одночасно креслив і читав з-під парти художню літературу. А поглядав на мене, аби я не спіймала його на гарячому… Пізніше він сказав мені, що складне креслення після моїх пояснень він може вдома виконати по пам’яті. А я подумала: як добре, що ти зрозумів мене, але якби ти знав скільки я готувалася, щоб мені й учням був зрозумілий той предмет, з яким я вперше зустрілася…

А якось зарядила хуртовина. В такі дні наша школа затихала, бо підвозу ж тоді не було… І раптом на шкільному порозі з’явилась снігова баба. Це із усіх чужосельців прийшов до школи тільки один Василь.

На уроках він був серйозний — аж занадто. Ніколи не сміявся, не ганяв, як гицель, по шкільному подвір’ю. У класі Вася виділявся серед учнів, по-перше, своїм бідним одягом, по-друге, розумом. Навіть учителі не читали стільки книжок, як наш найкращий учень… Часто він писав вірші до шкільної і класної газети».

Мати: Чим більше я старію, тим більше Вася бачиться мені малим хлопчиком — у коротеньких штанцях на дві підтяжки, що я йому пошила до якогось празника. Іще змалку він був охочим на всякі вигадки, завжди щось таке удавав собі та вигадував. От, наприклад як він танцював навколо букви «О», коли іще до школ не ходив: буква «С» — недописане «О», «Ю» — притулене «О», «Д» з ногами «О», «Ф» — перетулене «О»…

А інколи я зі страху прокидаюся глупої ночі, бо мені сниться, що Вася тоне в Удаї. Це насправжки було після сьомого класу, коли він, прив’язавши весло до спини, намагався перепливти на тамтешній берег Удаю, де його чекали хлопці з човном… А ще мені сниться наша старенька сільська хата, де тепер музей…

Поет: Напевне, ви знаєте, що опісля вашого від’їзду із села у тій хаті поспішили розвалити піч і хтось розбив шибки вікон. Тепер такої наруги немає. У хаті-музеї знову з’явилася піч. І не якась бутафорна, а така, що можна будь-коли затопити. А біля печі стоять рогачі, кочерги і ніби ждуть свою господиню.

Мати:

Бубонять рогачі і кочерги,

Щось пригадують з давнини,

І чекають покірно черги

Засмаглі горшки й чавуни.

У верші «Піч» — важка доля сільської жінки… І моя власна доля… І тривожна душа Василева:

Менше ми гіркоти нестимем,

Стане ближчою наша мета,

Як не будуть у небо димом

Підніматись жіночі літа.

Поет: Стараннями усіх біївчан у хаті Симоненка з’явилася стара козацька скриня, ковганка, рубель, стадій і вишивані рушники давніх сільських майстрінь. Одне слово, тут зібрано все те, чого торкався невтомними руками і допитливим розумом юний Вася Симоненко. Ось тільки славнозвісні і горезвісні жорна ніяк іще не вдалось знайти… Але в музеї поета мусять бути насамперед його особисті речі та книжки…

Мати: Пробач, що переб’ю тебе… Раніше я мовчала, тепер скажу: Василевих особистих речей та книжок із його домашньої бібліотеки залишилося обмаль. Я не змогла угледіти, як їх розбазарили, позичили і просто украли. Колись я подарувала вишиту Василеву сорочку Черкаському краєзнавчому музею. Тепер її нема. А замість неї вісить на стіні чиясь потерта плисова сорочка, Таких мій син ніколи не носив…

Поет: Боляче і прикро чути мені про людські загребущі руки. Але ж є інші руки — чисті і чесні. І пора вже зібрати та впорядкувати спогади земляків, родичів, однокласників та однокурсників, письменників та журналістів — усіх тих, хто мав щастя знати Симоненка. Я гадаю, що в недалекому майбутньому так воно й буде, якщо залучити до цієї важливої справи вчителів та учнів із Біївської школи. А як то було б чудово, якби кожна родина в Біївцях записала свої спогади про славетного поета-земляка. І не тільки про нього, а й про близьких і далеких родичів його, про тих односельців, що сталі образами і прообразами його художніх творів. От, скажімо, якби хтось написав документальний портрет бабусі Онисі… Ви пам’ятаєте її?

Мати: Аякже! Була вона маленька і худенька. Майже непомітна. А в неї три сини полягли на фронті. Це знали старі й малі односельці. Василь написав про неї як про матір-героїню:

У баби Онисі було три сини.

У баби Онисі синів нема.

На кожній її волосині

морозом тріщить зима.

Я горя на світі застав багато.

Страшнішого ж горя нема,

ніж те, коли старість мати

в домівці стрічає сама.

За те, що ми в космос знялися,

що нині здорові й живі,

я пам’ятник бабі Онисі

воздвиг би на площі в Москві.

Я давно знаю цей вірш напам’ять. Він близький мені. А вірша про себе знала і баба Онися. Біївчани розказують, як сільські школярики прибігли до неї із тою газетою, де були Василеві вірші і його портрет. Як почу стара Онися вірша про себе, то заплакала-заридала над газетою, а потім поцілувала Василів портрет і тихенько сказала: «Спасибі тобі, Васю, що уважив стару Онисю. Вона дожила до глибокої старості, а коли померла (це було у тисяча дев’ятсот шістдесят другому році), то її усією сільською громадою поховали на горі Лисак…

Поет: А коли ви уперше почули, що Василь пише вірші?

Мати: Вася ділився зі мною усіма своїми радощами і печалями. А от вірші попервах приховував навіть від матері. Уперше я почула його вірш про вчителів на вечері зустрічі з випускниками нашої школи. Той вірш так сподобався усім, що Васю попросили прочитати ще раз. Я раділа разом з усіма і плескала в долоні.

Поет: А от в університеті серед наших однокурсників Василь неохоче показував свої вірші. Приблизно до третього курсу мало хто знав про те, що Симоненко пише прекрасні поезії.

Мати: Може, він соромився…

Поет: Не тільки тому. Хоча справжні поети завжди соромляться своїх перших віршів — ніби переступають межу гріха і страху перед усім світом. Адже вони вирушають у дорогу до живого Шевченка, до Франка, до Лесі Українки.

Мати: Це справді страшно. Люди можуть запитати: куди ти, хлопче, йдеш?..

Поет: А Василь же був натурою тонкою, надто делікатною, сором’язливою і вразливою. А серед нас тоді (як і тепер) було удосталь гострозубих критиків. Ми так безжально одне одного критикували, що з декого аж пір’я летіло. А з другого боку — рясно розкидалися епітетами і порівняннями. Кожен майбутній журналіст чи філолог уявляв себе у мріях і в снах маститим прозаїком або ж поетом. У нас були вже свої університетські класики, було на кого рівнятися. Це нині відомі, талановиті письменники-романісти Юрій Мушкетик та Василь Шевчук. Тоді ж ми тільки починали. Та вже виношували свої перші поетичні книжки наші однокурсники і позакурсники. Серед них — по-дівочому ніжна Тамара Коломієць, вродлива і мудра Наталка Кащук, добросердний Борис Олійник, заквітчаний Володимир Коломієць, йоршистий Василь Діденко, замріяний Роберт Третьяков, бентежний Володимир Підпалий, соромливий Петро Засенко, розважливий Станіслав Тельнюк, старанний Олесь Лупій, хитруватий Микола Сингаївський… Дещо пізніше вийшли в люди наші побратими-університетчики Іван Драч, Дмитро Онкович, Володимир Забаштанський та інші.

Мати: Вася не раз говорив мені, що саме на вашому курсі щасливо збіглися з усіх усюд талановиті хлопці та дівчата.

Поет: Це був унікальний, справді неповторний курс. Ні перед нами, ні після нас такого юного розмаїття не було. Тільки з нашого курсу — випуску 1957 року — в українську літературу прийшли мої та Симоненкові друзі: незабутній повістяр Віктор Близнець, наші відомі публіцисти Анатолій Москаленко, Борис Рогоза, Вадим Решетилов, Валерій Князюк, чудові гумористи Юрій Ячейкін, Іван Шпиталь, Іван Дубенко, дитячий письменник Іван Сподаренко, романіст Василь Чехун, перекладач Анатоль Перепадя, оповідач Микола Будник та Василь Костюк… До цього дружнього студентського товариства слід додати також наших гуртожитських сусідів — класика білоруської літератури Володимира Короткевича та нашого найпершого критика і літературознавця Анатолія Шевченка… Отже, Симоненко не з’явивсь на сірому літературному тлі — як дехто пише. Та й сам університет наш, який носить ім’я Тараса Шевченка, ні коли не був сірим.

Мати: Із ваших університетчиків, кого ти назвав і не назвав, я багатьох знаю особисто, а інших — із Василевих розповідей. Давно пам’ятаю Тамару Коломієць, Юрія Ячейкіна, Василя Діденка, Бориса Олійника, Петра Засенка, Володимира Біленка… Їх Вася шанував і я шаную.

Поет: Ми не назвали одного з найперших, найвірніших Василевих друзів: Толю Перепадю. Ще на першом курсі він чудово знав французьку мову і силенну силу віршів із української класики. Своїм набутком Перепадя охоче ділився із нами. Опісля закінчення університету, працюючи на ниві художніх перекладів, наш Анатоль постійно дбав, щоб творчість Симоненка знали українці всього світу (заборонені вірші В. Симоненка на цигарковому папері Анатоль Перепадя пересилав у Мюнхен Іванові Кошелівцю. — М. С.).

Мати: Перепадя справді вірний і надійний друг. Мій Василь йому завжди радів.

Поет: Доки я назвав лише тих однокурсників, котрі стали письменниками. Та з наших однокурсників вийшло чимало першокласних журналістів, відомих майстрів гострого пера. Серед них — Петро Савченко (староста нашого курсу), Майя Бураківська, Володимир Крижанівський, Микола Кіпоренко, Леонід Карнаух, Юрій Кальченко, Олександр Гаврилов, Галина Кокостікова, Іван Коваль, Юхім Лазарєв, Віктор Нестеренко. Ось у якому добірному товаристві розвивався і мужнів Василь Симоненко!..

Мати: У ваші студентські дні Вася писав мені з гуртожитку, що живете ви бідно, зате дружно і весело.

Поет:

Хоть в кармане ни гроша.

Так за то поет душа, —

Це одна із наших популярних студентських пісень… А ваші материнські послання Вася читав і перечитував уголос для хлопців нашої гуртожитської кімнати. На ті листи відповів також віршем «Лист».

Мати: Я теж того вірша знаю:

Знов листа мені прислала мати,

Невеличкий лист — на кілька слів.

Пише рідна, що навколо хати

Чаш садок вишневий забілів.

Поет: На жаль, я в гуртожитку не одержував ні материнських листів, ні батьківських посилок, бо з дитячих літ залишився сиротою. Та й Василеві було непереливки, бо що ви могли прислати йому з бідної хати чи з бідного колгоспу? Але ми не раз ділилися єдиним шматком хліба, останнім карбованцем. А вечорами або й ночами ходили на підробітки. Вантажили у київськім «Рибкомбінаті» важелезні діжки з оселедцями, за що одержували солоні дарунки морів та океанів.

Мати: Вася був гордий, не хотів (як він казав) мене експлуатувати. І тоді, щоб заробити якусь копійчину він пішов працювати рознощиком вашої студентської газети «За радянські кадри».

Поет: Та все-таки найважче було вчитися нашим однокурсникам-фронтовикам. А їх було багатенько. Xодили вони у військових шинелях, при орденах та медалях, чим викликали захоплення не лише серед нас, а й між університетськими сивочолими професорами. Усі ж вони пройшли через пекло війни, кували щасливий день Перемоги. Окрім того, дехто з них уже друкував свої перші кореспонденції у фронтовій пресі. Коротше кажучи, вони були для нас обстріляними авторитетами. А коли наші «старички» вечорами збирались до гурту, то ми не відходили від них ні на крок. Там можна було почути щось нове про бої за Сталінград чи Берлін, неповторну оповідку про дивовижну військову ситуацію, або ж веселий солдатський анекдот. Щоправда, вони ставили до нас, моїх однолітків, як до малих, пустотливих дітей. Але одного разу наші відважні фронтовики заплакали-заридали, як невтішні діти. Це було у незабутній березневий ранок, коли радіо сповістило про смерть Сталіна. А вони ж називали себе сталінськими соколами…

Мати: А як же ви? Адже ви теж виростали під портретами Сталіна?..

Поет: Звичайно. Що ми знали тоді про Сталіна, Тільки те, що він — великий і мудрий. І всі ми ще у шкільні роки дружно верещали:

Піснею про Сталіна починаєм день,

Кращих ми не знаємо на землі пісень.

Але за всіх я говорити не буду, бо у той перший траурний день я поїхав до Москви — на похорони Сталіна. Я смертельно хотів побачити «батька усіх народів».

Мати: І що ж? Побачив?

Поет: Побачив… Побачив мертвого Сталіна і живого Берію… Тільки я вельми розчарувався, бо думав уздріти великого і безсмертного вождя, а переді мною лежав у труні звичайнісінький мертвяк — рудочубий і рідковусий, увесь покльований та побитий немилосердною віспою. А я ж у школі малював його розкішні вуса і тугу хвилю укоханого чуба, та ще й орлиний погляд. Я ладен був підійти до труни поближче, але мене з почесної варти різонув убивчим поглядом Лаврентій Берія, якого я упізнав одразу. «Кто нэ слэп, тот выдыть, какое горе нас постыгло…», — раптом згадалися його слова, почуті ще в Києві із радіоефіру…

Мати: А як же ти добрався до Москви? І як потрапив на той похорон? Я ж чула, що там люди давили один одного…

Поет: До Москви проїхав зайцем — туди і назад. Мені сказати чесно, повезло… А в Москві, щоб потрапити до Колонного залу Будинку спілок, я затесався у ряди китайської похоронної делегації… І коли я повернувся до Києва, то першим біля гуртожитку зустрів мене Вася Симоненко. Він ніби чекав мене. Спершу пригостив смачною пампушкою, а потім почав мучити сакраментальними запитаннями. Його цікавили геть усі подробиці моєї авантюрної подорожі. Через багато років такими ж подробицями зацікавився іще один чоловік — Павло Загребельний. Відомий романіст нещодавно використав мою розповідь про похорони Сталіна у своєму гостросюжетному творі «Південний комфорт».

Мати: Василь теж згадав про Сталіна. Тільки не у верші, а в тому щоденнику, що так налякав багатьох недорік. Ось він, цей запис:

Діти часом несвідомо говорять видатні речі. Пригадую: рік тому з Олесем гуляли біля Казбецького ринку. Уздрівши пам’ятник деспота, він запитав мене:

— Тату, хто це?

— Сталін.

Одну мить він дивиться на нього і ніби між іншим запитує:

— А чого він туди виліз?

Справді, Сталін не зійшов на п’єдестал, не люди поставили його, а він сам виліз — через віроломство, підлість, виліз криваво і зухвало, я і всі кати. Тепер цей тигр, що живився чоловічиною, здох би від люті, коли б дізнався, якого знахідкою для збирачів металолому стали його бездарні, лубкові пам’ятники…

Поет: Які гострі і точні слова! Додаймо до них викривальну «Казку про Дурила» і гнівний вірш «Де зараз ви, кати мого народу», — і ми відчуємо великий біль поета і громадянина за долю свого народу. Та ще раніш був написаний пекучий вірш «Я», де юний Симоненко на повний голос говорить про свою і людську гідність, що почала воскресати опісля смерті Сталіна. Цей вірш — нищівна відповідь тим сталіністам, які і сьогодні хапаються за втрачену владу:

Він дивився на мене тупо

Очицями повними блекоти:

— Дарма ти себе уявляєш пупом,

На світі безліч таких, як ти. —

Він гримів одержимо і люто,

І кривилося гнівом лице рябе,

Він ладен був мене розіпнути,

За те, що я поважаю себе.

Не стала навколішки гордість моя…

Ліниво тяглася отара хвилин…

На світі безліч таких, як я.

Але я, їй-богу, один.

Мати: Вася дуже гордився тим, що навчається у Шевченковому університеті. Я навіть не уявляю, де б він іще стільки розуму взяв…

Поет: За ту науку, за ту відчайдушну наснагу, за вірну дружбу і юну любов низький уклін нашій рідній альма-матері! Хай вічно червоніють стіни нашого КДУ — але не за нас! не за нас! Такі вихованці його, як Василь Симоненко чи Віктор Близнець, ніколи і ніде не осоромили ні рідного університету, ні рідної матері, ні рідного народу… І був би я нещирим і невдячним, якби не згадав наших добрих і мудрих наставників, старших товаришів і друзів, серед яких — неперевершений оптиміст і веселун Арсен Олексійович Іщук, професор Київського і Загребського університетів, тонкий знавець української мови і стилістики Алла Петрівна Коваль, викладач французької мови, боєць і син іспанського народу товариш Алонсо, незамінимий керівник наших дипломних робіт, полтавський грузин Кость Партенович Кукалашвілі, король журналістики і наш улюблений декан Матвій Михайлович Шестопал. Це той Шестопал, якого опісля виключили з партії і вигнали з університету за правдиве й чесне слово, за хоробру вдачу…

Мати: А той гуртожиток на старій Солом’янці ти часто згадуєш?

Поет: Та як же його забути? То ж неповторність наша. Ми ж училися там гуртом жити, що означало: рано вставати, робити зарядку, варити суп, іти на лекції або в читальню, займатися спортом, ходити на побачення, писати вірші і співати пісень. У тому гуртожитку по вулиці Шостій-Новій (тепер — Освіти) я ще й досі бачу себе у матроській тільняшці і широкому кльоші, а Васю Симона — у спортивній кофтині.

Мати: А чому мого Васю називали Симоном?

Поет: Саме так називали одного літературного генія, який Васі подобався. Це стверджує Юрій Ячейкін. Я ж гадаю що Симоненка називали Симоном тому, що він був спокійним і врівноваженим, неговірким і мудрим, як старий дід. Відтак скоротили прізвище — і вийшов Симон… Кожний із нас, хто жив у гуртожитку на старій Солом’янці, обов’язково мав свою студентську кличку! Мене, наприклад, усі університетчики називали дужо просто: Сомиком. Так мене й досі називає моя дружина і давні друзі-товариші. Бо який же я Сом, коли у мене вусів нема та ще й донині не нагуляв риб’ячого жиру?.. А одного нашого факультетчика Вася досить вдало охрестив «конячою головою». Це тому, що той чоловічок перед кожним стрічним (особливо перед начальством) покірно і запопадливо хитав головою. Він і тепер хитає-перехитує і, не маючи власних думок, старанно пережовує чужі цитати.»

Мати: Я теж знаю одного такого заблудшого. Мені аж не віриться, що він із вами вчився, — такий він боязкий і затурканий.

Поет: Я здогадуюсь, про кого ви говорите. То нездара, графоман. В одному із листів до мене Василь назива його незаконним правнуком Богдана Хмельницького… А от нашого товариша, вельми безпосереднього Василя Діденка (автора пречудесної пісні «На долині туман») Симоненко нарік вождем радянських немовлят. Так писав мені із Черкас: «Привіт Діденку — вождю радянських немовлят».

Мати: А Діденко не образився?

Поет: Ні. Того листа я йому показував. Васько (ми ще й так називали його) працював тоді у новоствореному журналі «Малятко»… Як видно, без дотепу, без гумору ваш Вася не міг існувати. І в цьому виявився його великий природний хист, його уміння знайти серед багатьох людей потрібний характер, літературний типаж: для своєї іскрометної насмішки-пересмішки, для дружньої іронії чи гнівного сарказму. Влучне слово завжди ворушилося у Симоненка або ж на кінчику пера, або на кінчику язика.

Мати: Так було ще в школі, де Вася придумува смішні куплети про наших односельців.

Поет: Ті коротенькі сільські історії писалися на вашій геніальній печі. Мені розповідав про це Василів троюрідний брат і товариш його дитячих літ Олесь Щербань — нині капітан третього рангу. Я записав від нього веселі пригоди діда Захарка, гумористичні рядки про забіяку Чен-Ченя та про його агресивних дочок:

Так що Ченевий город

Був насправді мов завод:

Вила, граблища, ломаки,

І лопати, і підсаки,

Днища, прядки, веретена —

Все під Ченеві знамена

Стало грізно в ряд…

Іще в школі в молодших класах відчувалось гостре слово автора майбутніх сатиричних віршів, де я уловлюю богатьох конкретних людей, яких знав поет.

Мати: За ті гострі вірші Василю частенько перепадало. І не тільки від своїх землячків…

Поет: Пересмішникам завжди перепадало. Кому ж подобається, щоб його критикували, щоб над ним насміхалися? Та найстрашніше буває тоді, коли окремі люди упізнають себе у гнівному сатиричному посланні. Для прикладу скажу, що колишній голова колгоспу з мого рідного села (він уже давно не голова!) упізнав себе у моєму сатиричному вірші «Іди на суд», який був надрукований у першій моїй збірці «Йду на побачення». Так ви знаєте, що він зробив? Викрав мою книжку із сільськиї библіотеки і спалив її, а потім написав на мене кільканадцать доносів у ЦК. Он як бувало!..

Мати: Я знаю, що ви з Василем багато смішного писали одне на одного.

Поет: Таке було. Тільки Симоненко ніколи не ображався, не гнівався на мене, коли я писав про його неймовірні пригоди на Місяці у нашому гуртожитському рукописному журналі «Утюг». Навпаки, він сам із себе голосно сміявся та всіляко заохочував мене до гострозубого сміху. А на мої жарти відповідав власними неперевершеними дотепами. Одного разу, коли я прочитав йому ліричного вірша про хлопчика, схожого очима на свого батька, Василь експромтом вигукнув ось таку пародію:

Усе на світі бути може,

І в Сома буде немовля,

Очима буде на Миколу схоже,

А іншим всім — на Симоненка Василя.

Мати: Я всяким бачила свого Василя: веселим і печальним, задумливим і тривожним, добрим і сердитим. Але більше всього — добрим. Добрим і щедрим.

Поет: Тільки він не був сяким-таким безпринципним добрячком, готовим усіх приголубити. У нього, як і в кожного справжнього поета, було багато ворогів: демагоги, шовіністи, чинуші, брехуни, злодії, підлабузники, хабарники, наклепники, заздрісники, п’яниці… Усі вони потрапили під нищівний вогонь його сатири. Та найбільший ворог Симоненка — людська байдужість. Якось на Хрещатику, показуючи на одного сіренького чоловіка, він сказав мені: «Дивись: у нього очі, як невимиті, жирні блюдця. Отакі байдужі…»

Мати: Він мріяв, щоб холодну байдужість навік захоронити. Так і вірша назвав — «Веселий похорон»:

Били в дзвони вітри,

Калатали на сполох.

Зупинялися ріки і череди хмар.

То ховали байдужість.

На ратицях кволих

Тупцювали за гробом ватаги бездар.

Поет: Висока совість… Кмітливий розум… Дивовижна працелюбність… Товариська подільчивість… Для мене це не загальні слова, бо за ними стоїть живий Василь Симоненко, якого всі любили і шанували іще в студентськи роки. Недарма ж ми обрали його головою університетської літературної студії, яка була у наші дні справжньою кузнею молодих талантів, була неабияким авторитетом у нашому вузі і поза його стінами, зокрема — у Спілці письменників України. Ось чому до нас на творчі зустрічі охоче приходили великі майстри сучасної літетератури: Павло Тичина, Остап Вишня, Максим Рильський, Андрій Малишко. Та найчастіше до нас на вогник заходив Володимир Сосюра.

Мати: Вася часто згадував Сосюру і називав його літературним батьком.

Поет: Найніжніший український лірик Володимир Михайлович Сосюра був перший, хто сердечно привітав наше ще молоде літературне товариство: Василя Симоненка, Бориса Олійника, Тамару Коломієць, Василя Діденка, Дмитра Головка і мене. Великий поет надіслав нам послання «Любій юні». А було це весною 1957 року — якраз перед Всесвітнім фестивалем молоді і студентів у Москві. Тоді наша університетська багатотиражка «За радянські кадри» вийшла не звичайною газетою, а поважною брошурою, де на першій сторінці друкувалося привітання Сосюри, а далі вірші (тільки вірші) і портрети університетських поетів. Ото радості було! Тільки не було б тієї радості, якби Василь не працював тоді у нашій студентській газеті, де вперто і послідовно пропагував творчість своїх літературних побратимів… Але я в той час не контактував із ним. Ми негадано-неждано посварилися і більше року не розмовляли. Тільки записками перемовлялися…

Мати: Яка ж це чорна кішка пробігла поміж вами?

Поет: Не чорна кішка і навіть не смугастий тигр. Між нами встали два поети — Олександр Блок і Сергій Єсенін. Ми засперечалася: хто із них більший? Я над усе любив Єсеніна, а Вася — Блока. Геніальний вірш «Незнакомка» у Симоненкових вустах часто звучав мені, неначе його власне зітхання:

И каждый вечер, в час назначенный

(Иль это только снится мне?),

Девичий стан, шелками схваченный,

В туманном движется окне.

И медленно, пройдя меж пьяными,

Всегда без спутников, одна,

Дыша духами и туманами,

Она садится у окна.

Мати: А хто ж більший — Блок чи Єсенін?

Поет: Обидва великі. Я на цю тему тепер ні з ким не сперечаюся. А щоб розвіяти свою провину перед Блоком і перед Симоненком, на початку літа тисяча дев’ятсот п’ятдесят восьмого року я пряменько з Борислава (де працював тоді) на кілька днів приїхав до Черкас. Василь і ви раділи тій появі. Звичайно, перед тим я достеменя вивчив життя і творчість Блока…Ми обнялися з Василем, розцілувалися — і суперечки як не бувало. Сам тоді я вперше побував у Шевченковому краю… А ви ж коли приїхали до Василя, чи точніше запитати: переїхали до Черкас?

Мати: Наприкінці літа тисяча дев’ятсот п’ятдеся сьомого року. Вася працював на той час у редакції газети «Черкаська правда», де роком раніше проходив практику журналіста… Треба сказати, що він кликав мене до себе, тільки попервах мені тяжко було одірватися від рідної хати, від городу, від свого села. Я ж майже піввіку прожила коло землі, коло Удаю… Там, коло землі, тиша й спокій, а тут, на асфальті,— суєта і лемент. Нам, селянам, непросто міняти свої звичаї і звички. Ти ж розказував мені, що старенька мати Андрія Малишка, коли переїхала до Києва, то не раз ходила по Хрещатику босоніж… А як подумати, то як жити старій, одинокій людині?..

Поет: Василь занадто ризикував, викликаючи вас до себе. Адже у нього ще не було власної квартири. До того ж він тільки-но одружився із Люсею — кур’єром обласної друкарні…

Мати: Що й казати — важко нам жилося у чужій квартирі. Тому я й хату не зразу продала. Але годувальницю свою — швейну машинку — перевезла у першу чергу… А клопоту нам додалося тоді, коли Вася готувався стати батьком.

Поет: А я ще парубкував у редакції міської газети «Нафтовик Борислава». Ми ж опісля університету роз’їхалися по всіх куточках України. У Києві лишилися тільки кияни-однокурсники, які на всіх студентських зборах(комсомольських і профспілкових) обіцяли піти і поїхати в народ — в районні та обласні газети…

Іще на переддипломній практиці у «Черкаській правді» старанного та обдарованого Симоненка запримітили одразу і опісля запросили літпрацівником у відділ культури. І тепер я думаю, що увесь колектив Черкаської обласної газети мусить довіку пишатися тим, що на шпальтах їхнього часопису одержав бойове хрещення молодий, талановитий журналіст і дерзновенний поет Симоненко. Тут він друкував свої перші замальовки, кореспонденції, рецензії і вірші. Тут він невдовзі став комуністом. Щоправда, деякі гарячі голови (серед них є справжні патріоти України) говорять і пишуть, що Симоненко ніколи не був членом комуністичної партії. Мовляв його народне, гостре і правдиве, слово аж ніяк не в’яжеться із ідеями комуністичного руху. Але я всюди підкреслюю, що Василь Симоненко був не московським комуністом, а нашим, незалежним, самостійним, себто українським, — як Борис Олійник. Важливо знати й те, що до партії приймали із числа інтелігенції лиш найкращих пісьменників, артистів, музикантів чи художників. І чи міг безпартійний Василь працювати в партійній газеті «Черкаська правда» чи в органі ЦК «Робітничій газеті»? На тему «Чи був комуністом Василь Симоненко я нещодавно відгукнувся ось таким коротким віршом:

Що був — то був. Кажу я вам у вічі,

А хто не був, той викликає подив.

Та як писав свої послання вічні,

То він (читайте!) з партії виходив.

Мати: Я це розумію. І скажу як мати: я пишаюся що мій син лишився в пам’яті народу улюбленим поетом і назламною людиною.

Поет: Ще в Черкасах він став «душевною окрасою обласного літературного товариства» (за висловом тодішнього завідуючого відділом культури «Черкаської правди» Олексія Сріблянця)… А коли ж він писав свої вірші, казки та оповідання?

Мати: Трудився днями й ночами. Сидів «у сивих кущах цигаркового диму», — як ти писав про нього у передмові до книжки «Земне тяжіння».

Поет: Він багато курив, у творчих муках не жалі себе. Навіть просив мене, щоб я вислав із Києва кілька пачок цигарок «Новинка», а заодно — альманах «День поезії», бо не хотів одриватися від поетичного життя усієї України. Так і писав мені: «Коли тобі не лінь і маєш в кишені троячку, купи і вишли мені «День поезії». Я ще не бачив оного, бо до Черкас він іще не доповз. В бандероль поклади 2–3 пачки цигарок «Новинка» на предмет частування черкаських тубільців. Вони стануть тута сенсацією».

Мати: Він завжди любив когось пригощати. Як ми переїхали у свою власну квартиру, то гості нас не обмиинали… Він також любив писати листи, а ще більше — їх одержувати… А клопоту дедалі прибавлялося. Він аж змарнів, коли перейшов на роботу до редакції газети «Молодь Черкащини».

Поет: На початку 1960 року Симоненко був затверджений завідуючим відділом пропаганди новоствореної обласної молодіжної газети. Справді, роботи у нього побільшало і відповідальності — теж. Але за турботами-клопотами він не забув надіслати мені перший номер «Молоді Черкащини» з веселою припискою: «О найСомійший Сомів!.. У муках разом з гуртом черкаських парубків народив я оцей часопис. Умудрився просунути два твої вірші. Резерви мої вже вичерпалися: лишилося тільки твоє прізвище та ім’я. А віршів ніц. Якщо не жаль і не лінь, шли на адресу: Черкас-град, парубоцька газета «Молодь Черкащини». Там я дію на ниві пропаганди, літератури і культури. Завом. Тепер по чину належить мені вирікати тільки абсолютні істини. Але не завжди вдається…» Це теж важливо знати. У тому ж листі він також просив мене: «І, нарешті, може, ти зробиш ще одну невдалу спробу свиснути в Стельмах(а) мій рукопис? Бо відновити по пам’яті навряд чи я здатен, а домашні архіви постраждали від агресії юного Симона».

Мати: Тут я чогось не розумію. При чому тут Стельмах?

Поет: Перед виходом першої книжки «Тиша і грім» молодий поет шукав авторитетної підтримки. А в той час хрещеним батьком багатьох літературних молодят був Михайло Панасович Стельмах, який редагував перуку Тамари Коломієць, благословляв Василя Діденка та інших наших студійців. Ось чому за проханням Симонека я передав його вірші шановному майстрові. Але, на превеликий жаль, той рукопис нерухомо пролежав близько року. Я таки забрав його і вельми обурювався незрозумілою байдужістю видатного письменника до свого молодого колеги. Якраз перед тим Вася писав із Черкас: «Коля, мені вже незручно тобі нагадувати про свою горе-збірку, але ти якось забери її в Михайла Панасовича та хоч мені поверни назад. Буду синові вірши читати. Я ж розумію, що в нього й без мене клопоту вистачає…»

Мати: Невже Стельмах не захотів прочитати той рукопис? Чи були якісь інші причини?

Поет: Були інші причини… Якраз у той час (кінець п’ятидесятих і початок шістдесятих років) Михайло Панасович вів одчайдушну боротьбу за свій роман «Правда і кривда». Вже потім — через багато років — Стельмах казав мені: «Ви знаєте, що я все життя боровся із бабійчуками та маланчуками. Та я ніяк не прощу собі, що не встиг підтримати Симоненка…»

Мати: А мені іноді здається, що Вася підтримав усіх молодих поетів — і черкаських, і київських… А от сам він друкувався мало. Тому й сутужно нам жилося. Він більше займався редакційними листами, часто їздив у відрядження. Говорив мені: «Шукаю інтересну автуру».

Поет: Переглядаючи підшивки «Молоді Черкащини», я помітив, що серед активної автури Симоненка були партійні і комсомольські працівники області, черкаські і київські поети… На жаль, я не знаю всього тогочасного Василевого товариства.

Мати: Його товариство я добре пам’ятаю: Петро Жук, Микола Сніжко, Жанна та Володя Руденки, Микола Дашківський, Микола Яременко…

Поет: Тепер це відомі журналісти, відповідальні працівники і спеціальні кореспонденти багатьох партійних газет. Звичайно, ці люди знають чимало неповторних деталей із життя і творчої діяльності свого незабутнього товариша і друга. Та ще немає між нами такого уважного і дбайливого літературного слідопита, який би зібрав докупи геть увесь творчий доробок поета і журналіста. Навіть і досі не зібрано те, що друкувалося під його справжнім прізвищем і під псевдонімом «В. Щербань». Зокрема, те, що публікувалося у «Черкаській правді» та в «Молоді Черкащини», а також у київських журналах… От, скажімо, не так давно у журналі «Україна» друкувалося невідоме оповідання Симоненка «Лісник» яке розшукав київський журналіст Микола Шудря.

Мати: Я читала те оповідання у Василевій чернетці. Воно спочатку називалося «Однорукий лісник». Дуже інтересне оповідання. І таке правдиве, що одірватися не можна.

Поет: У цьому оповіданні ми знову бачимо людей, сплюндрованих війною: і однорукого інваліда-лісника Петра і колоритного діда ХЕТЕЗЕ, і хлопчика-безбатченка, що горнеться до людської доброти. Типові характери повоєного села… Споріднені душі… Без перебільшення можна сказати, що оповідання «Лісник» написане рукою справжнього майстра-новеліста — на такому ж високому художньому рівні, як «Вино з троянд» або ж «Весілля Опанаса Крокви»… Сподіваюся, що в недалекому майбутньому будуть зібрані й опубліковані всі твори Симоненка. За цю справу серйозно узявся чудовий літературознавець Василь Васильович Яременко — професор Київського університету. Та й ми з вами немало зробили для увічнення пам’яті людини і поета.

Мати: Тільки недавно якусь дещицю із Василевих чернеток я передала до Києва у музей літератури.

Поет: А в музей-архів із вашого дозволу я передав посвідчення Василя Андрійовича Симоненка — члена Спілки письменників СРСР. Щоправда, на тому посвідченні немає обов’язкового підпису самого автора. Він не встиг.

Мати: Він багато не встиг зробити. Але мене найбільше хвилює те, що його окремі твори десь ходять по людських руках… А деякі вірші його і фейлетони друкувалися тільки в газетах — більше ніде. Так, пам’ятаю, ще в «Молоді Черкащини» він друкував одну смішну-пресмішну історію про пожежників. Це про те, як згорів громадський сарай, що знаходився навпроти пожежної вежі…

Поет: Я знайшов той фейлетон у молодіжній газеті за трете серпня 1960 року. У ньому розповідається неймовірна, але правдива історія про те, як на відстані тридцяти метрів від пожежної охорони загорівся господарський сарай і як наші моторні пожежники приїхали туди з великим запізненням. Що ж їм залишалося робити? Присісти, як пише Симоненко, та дружно заспівати:

Ты гори, гори, моя лучинушка,

Догорай, последний огонек.

Мати: Якось при мені за дружнім святковим столом Василь розповідав таку комедію, що всі нашігості од сміху за животи бралися. А комедія про те, як у Черкаси привезли дешевенькі заграничні костюми. Той комплект, як у нас водиться, продавали із-під прилавка — та й то не всім. Хто міг — той зубами виривав… Коротше кажучи, моєму Васі не дісталося ні костюмчика, ні сорочки, ні шкарпеток… А потім після першого дощу ті костюми почали геть розповзатися по швах. У когось одвалився рукав, а в когось відпала штанина… І коли шановні черкащани стали скаржитися і писати сердиті листи, їм відповіли з далекого краю: «Ви, дорогенькі, сильно помилилися. Це одежа для покійників…»

Поет: Ту комічну історію через багато років я почув у вигляді народного анекдоту. Але ж анекдоти, як відомо, не ростуть на голому місці… А ту черкаську пригоду я чув у переказі Симоненка багато разів, — у різному товаристві. Він смакував у своїй оповіді кожнісіньку деталь. Навіть називав одну солідну бюрократичну установу в Черкасах, де найбільше придбали (по знайомству чи по блату) похоронних комплектів. Так би мовити: за призначенням… Очевидно, він, як усякий майстер, розширював та поглиблював сюжет, шукав відповідної художньої форми. Тільки знову повторюсь: далеко не все із його творчої спадщини друкувалося у книжках. От наприклад, гумореска про діяча-застійника «Скарга», яку я підписував до друку в журналі «Зміна» (тепер — «Ранок») в листопаді тисяча дев’ятсот п’ятдесят дев’ятого року, де я працював тоді заввідділом поезії.

Мати: Недавно я іще раз перечитала усі Василеві твори — і вірші, і прозу. Там дуже багацько кумедного.

Поет: Я теж перечитав книгу «Лебеді материнства» — найповніше видання Симоненкових творів. Але порівняйте його із першим виданням — із книжкою віршів «Тиша і грім», де ще не було багатьох сатиричних та гумористичних віршів, а також талановитих байок та оповідань. Звідси висновок: в останні роки свого життя, у так званий черкаський період літературної роботи, найповніше розкрилися його сатиричні та гумористичні здібності. Щоправда, вони й раніше знайшли свої витоки у віршах «Мій родовід», «Перший», «Пучок суниць», «Гнівні сонети», «Варвари», у низці епітафій «Мандрівка по цвінтарю». Додамо сюди також коротенькі новели «Посмішки нікого не ображають», «Сірий пакет», «Неймовірні інтерв’ю» із книжки прози «Вино з троянд». Тут Симоненко продовжує славні традиції великого українця Івана Котляревського і великого шотландця Роберта Пернса, творчо наслідує народну сатиру Шевченка, Крилова і Глібова, Руданського, Самійленка і Вишні…

Мати: Я дуже б хотіла, якби його сердиті і веселі вірши вийшли окремою книжкою.

Поет: На жаль, сміхотворство Симоненка ще й досі не оцінене нашою професійною критикою, не охоплене сучасним літературознавством. Правда, свого часу Максим Рильський чи не найперший заохотив молодого поета до сатири та гумору. Це було на творчому вечорі в республіканському Будинку літераторів.

Мати: А що то за вечір був? Я питаю про це тому, що Василь повернувся тоді із Києва веселий і збуджений. Заміть «здрастуйте» крикнув «ура!»

Поет: Ще б пак! Адже його похвалив наш уславлений поет-академік Максим Рильський. А був тоді творчий вечір двох молодих поетів — Миколи Вінграновського і Василя Симоненка, де головував Максим Тадейлвич Рильський… Я уже знав Вінграновського — не тільки талановитого поета, а й цікавого, експресивного актора. Ось чрму я вболівав і переживав за Симоненка, який читав свої вірші глухо, монотонно і надто тихо для гамінної поетичної аудиторії нашого Будинку літераторів. Мені здавалося, що Симоненка ніхто й не почує. Але Рильський почув. Почув і високо оцінив глибоку народність Симоненка, його ліричне і сатиричне начало. В газеті «Літературна Україна» вперше друкувалася стенограма того вечора, що відбувся 8 січня 1963 року у республіканському Будинку літераторів. Я уважно перечитав ту стенограму, де знайшов і свій виступ при обговоренні віршів обох поетів. Тільки Симоненку не сподобався епітет «геніальний». Потім у моїй квартирі він мені дорікав: «Що ти наробив? Навіщо ти мене назвав геніальним? Ти ж роздратував усіх присутніх класиків. Вони ж упевнені у тому, що лише їм гарантована геніальність…» Звідтоді минуло уже більше чверті віку, але я пам’ятаю усе до подробиць. Навіть те, як мені по-батьківськи дорікав сивочолий голова того незабутнього вечора за деякі гострі слова…

Мати: А я дякую тобі за те, що прислав мені оту стенограму, звідки запам’яталися хвилюючі Василеві слова: «Після Вінграновського виступати не так легко, особливо з моїми ораторськими здібностями. Тому прошу вас, товариші, не будьте дуже суворими, якщо я не досить добре читатиму. Спочатку я прочитаю вірш «Монархи» (Віршує). (Бурхливі оплески). І далі в стенограмі «…читає «Перехожий», «Герострат», «Злодій» (бурхливі оплески), «По всі на світі радощі священні» (оплиски), «Чорні від страждання мої ночі» (оплески)».

Поет: Очевидно, ви звернули увагу, що я теж читав окремі вірші Симоненка і високо їх оцінив під гарячі оплески усіх присутніх у спілчанській оселі. Від своїх слів я ніколи не відмовлявся — навіть у печальні часи літературного застою, коли творчість Симоненка замовчувалася офіційною критикою. А ще скажу, що вірш «Злодій» який вперше тоді прозвучав — один із найсильших творів української літератури.

Мати: Той вечір відбувся 8 січня — отже у день коли Васі сповнилося двадцять вісім років.

Поет: Ту подію ми відмітили. Опісля творчого вечора Вася попросив мене накрити стіл у нашому спілчевському буфеті. До нас приєднався Микола Вінграновський, а також підійшов Максим Тадейович, аби підняти веселий тост за обох іменинників. А я скористався нагодою і пробачився перед шановним поетом-академіком за зухвалі (але справедливі) нападки на Степана Олійника, Любомира Дмитерка, Миколу Шеремета та Любов Забашту.

Мати: І він пробачив?

Поет: Як ніхто Максим Рильський розумів молодих поетів. А тоді він сказав мені: «Я пробачаю вам, бо відчуваю вашу товариську душу…»

Мати: Після того вечора Василь мов удруге народився. А до Києва почав їздити дедалі частіше та частіше. Навіть збирався назовсім переїхати до Києва.

Поет: Така можливість була. Ще раніше ми надумали купити для вас хату неподалік від Києва — у селі Пухівка мого рідного Броварського району. А роботу для нього попервах підшукали у багатотиражній газеті «Арсеналець». Вже домовилися про окремі деталі переїзду до Києва — аж раптом несподіваний ліст із Черкас: «Чолом тобі, Миколо! Обмірковував твою пропозицію. Зараз не можу прийняти її. Треба протриматися тут хоч до 100-річчя Тарасового. Та й по слідах його ще не походив. Замкнутися ж у заводській тиражеці — значить зректися найдорожчого для мене — ДЕРЕВНІ. Я таки селянин по крові. Хоч і нудоти тут багато, хоч інколи вити на місяць хочеться від самотності, але без цього, мабуть, ще важче буде…»

Зверніть увагу на слово «самотність». Воно означає його відірваність від глибокого виру літературного спілкування, від своїх київських учителів, товаришів і друзів, від столичного телебачення і радіо, від республіканських газет, журналів і видавництв. А про свою самотність він пише також у «Щоденнику»: «Тепер я став у Черкасах ще самотніший… Коли я говорю про дикий острів і свою самотність, то в цьому немає ніякогісінької зневаги до людей… Просто я не зустрів серед них духовної рідні…» А разом з тим, як бачите, він боявся одірватися од живої землі, від Шевченкового краю.

Мати: Я думаю, що він більше всього боявся одірватися від самого Шевченка.

Поет: Ви сказали найточніші слова… Тарас Шевченко був для Симоненка найбільшим учителем і літературним наставником. Він виростав із глибокого Шевчвченкового кореня.

Мати: Він часто читав «Кобзаря», як молитву — пошепки.

Поет: Бо «Кобзар» був для Симоненка найдорожчою святинею. Його совістю і діянням. Його суддею від лукавства і ганьби… І якщо ми згадали нашого великого класика, то я принагідно перекажу вам один цікавий і навіть віщий Василів сон. (Черкаські пустомелі-графомани той сон завзято коментують. — М. С.)

Мати: Перекажи, будь ласка. А я признаюся тобі, що Вася часто приходить у мої старечі сни. Окремі сни я записую у зошит. Тільки ніяк розгадати їх не можу…

Поет: Я теж не оракул… Якось Василів дзвінок із Черкас розбудив мене рано-рано. «Сомику, — звернувся він до мене. — Кінчай ночувати і пиши свою найкращу пісню. А я тобі для робочого настрою розкажу сон, який мені щойно приснився… Нібито ми удвох із тобою ідемо до Біївців, мого села. Коли глядь: нас наздоганяє підвода, де сидять… Хто б ти думав? Тарас Шевченко, Іван Франко і Леся Українка. Шевченко зупиняє коней і каже «Сідай, Василю, з нами на підводу». А я питаю: «А Сома ж чому не запрошуєте під’їхати?» І Шевченко відповів: «А Сом нехай пішки йде…»

Мати: Веселий сон. А як його розгадати?

Поет: Ви кажете веселий сон. Ні, цей сон справді віщий. Ми тоді з Василем довго сміялися, але тепер я сприймаю той сон досить серйозно… В літературі не можна збиватися на манівці, не можна легковажити, як я робив у деяких своїх віршах і піснях. Ось чому я довго іду… іду пішки до своїх читачів, а Симоненко, узявши тяжку ношу, уже давно прийшов у наше сучасне і майбутне життя. Тільки не треба думати, що класики «підвезли» Василя Симоненка. У літературу всі ідуть пішки, ніхто нікого не підвозить. Правда, інколи буває, що когось ведуть… Так одному критику-меценату здавалося, що він веде в поезію багатьох молодих поетів. А як роздивилися — то не він веде, а його ведуть юні таланти… Одначе нехай ніхто не подумає, що я упереджено ставлюся до критики. Боже борони!..

Мати: Василя ніколи не дратувала товариська критика. Він і сам був непоганим критиком.

Поет: Ще яким критиком! Тільки без дубця і без ножа… Про це знають усі Василеві товариші — особливо молоді початківці, які приносили чи присилали йому свої перші літературні спроби. А про критику він писав дивовижно точні і мудрі слова у статті «Декорації чи живі дерева»: «…вчинити суд над самим собою може далеко не кожен. Якщо ж поет уміє тільки ображатися на критику, він уже не поет.

Дуже багато розмов точиться про чутливу, тонку, вразливу душу письменника, яку, мовляв, треба оберігати від усяких неприємностей. А що ж то за чутливість, коли вона не чує, де правда, а де базікання? Що то за духовна тонкість, коли вона у чесній критиці вбачає лише прикрощі? Ображатися не обов’язково навіть тоді, коли тебе хочуть образити. Не треба забувати, що від надмірного вживання цукру людина втрачає зуби».

Мати: І в житті, і в літературі Вася був безжальним сам до себе… Давай іще раз заглянемо у його «Щоденик»: «3емля вже двадцять восьмий раз несе мене навколо Сонця. Мало встиг я зробити за цей час гарного і доброго. Зате навчився я пити горілку, смердіти тютюном, навчився мовчати і бути обережним, коли слід кричати…»

Поет: Там же він пише про три типи людської брехливості. Та найдивніше те, що він і собі приписує якусь нещирість. І хто? Василь Симоненко! Той Симоненко, якого усі ми називаємо речником людської Правди. Такої убивчої самокритичності нема в жодного сучасного письменника. Де ж їй узятися, коли і в суспільстві нашому самокритичність майже відсутня? Я думаю, що революційна перебудова кульгає лише тому, що в нас мало самокритичних людей — і в партії, і в державному апараті. А безпредметної критики — хоч відбавляй. Ось чому я недавно написав отакі віршовані рядочки:

Чи є між нами хоч один,

Хто скаже так: «Я — сучий син…»

Мати: Чомусь мені здається, що критики не завжди були справедливими до Василевих творів… Навіть після смерті його… Я ж дещо читала…

Поет: Скороспечений академік Шамота — тодішній директор інституту літератури імені Шевченка — навіть вимагав переглянути всю творчість Симоненка. Ось послухайте, якими чорними словами цей невіглас глумився над світлою пам’яттю «витязя молодої української поезії»: «Чимало в його доробку було незрілого, ідейно нечіткого, не раз поет припускався перебільшеного чи спотвореного вияву національних почуттів… Підносити творчість Симоненка як взірець для літературної молоді, міряти Симоненком інших поетів, видавати його за приклад мужності — це треба рішуче відкинути».

Мати: Жахливі слова… Я читала ту статтю — і не вперше боліло серце…

Поет: Стаття Шамоти («литературной сволоты» — як говорили російські поети) називалася «Актуальні питання художньої критики». Вона друкувалася в газеті «Літературна Україна» у 1974 році. До речі, за цю вірнопідданість у часи отупілої брежнєвщини академік Шамота був увінчаний високою премією…

Мати: Мого Васю теж два рази висували на високі премії. Тільки не при житті, а посмертно. Один раз висунули на премію імені Островського, а другий раз — на Шевченківську премію. (Як відомо, Шевченківську премію Симоненку віддали посмертно — аж 1995 р. — М. С.)

Поет: Коли книжку Симоненка «Земне тяжіння» посмертно висунули на здобуття Державної премії УРСР імені Тараса Шевченка, я надіявся на людську справедливість і на мудрість нашої Спілки. Але ж тоді (іще до обговорення кандидатур) Андрій Самійлович Малишко сказав мені: «Не радій, Миколко. Шевченківської премії не одержить мати твого померлого товариша. Ця премія уже лежить у кишені поета-академіка, поета-орденоносця і орденопросця Миколи Бажана».

Мати: Як же так? Невже було таке віроломство?

Поет: Було… Що було — то було… Ви ж не забувайте, що Шевченківська премія — найвища премія нашої республіки. Та в часи відомого застою вона видавалася за рознарядкою «високої хати» і тодішнього безпринципного керівництва Спілки письменників України. Звичайно шановний Микола Бажан наперед знав, що премія достанеться тільки йому, а не Симоненку. Саме проце я голосно сказав у велелюдному залі українського театрального Товариства — на громадському обговорені творів, які висувались на Шевченкову премію у 1965 році.

Мати: І ти не побоявся? Тобі ж могли тоді дати доброго прочухана…

Поет: Звичайно, я теж людина зі страху… Але за моєю спиною стояв тоді добрий Бог — Андрій Малишко. Та мене таки за той виступ по голові не погладили. Поет-партизан Платон Воронько, який головував на тому вечері привселюдно назвав мене літературним хуліганом…

Мати: А за що ж віддали Шевченкову премію Миколі Бажану?

Поет: За досить посередню поему «Політ крізь бурю». Тоді цю поему, щоб вона негайно стала окремою книжкою, за одну ніч видали у нашому спілчанському видавництві. Ось так усе робилося для того, щоб не дати премії покійному Симоненку. Це може підтвердити Анатолій Трохимович Мороз — тодішній директор видавництва «Радянський письменник».

Мати: Ти відкриваєш мені багацько літературних секретів. Вік прожила, а не знала такого…

Поет: Перед матір’ю Васі Симоненка у мене нема ніяких секретів… А ті роки — то гіркі уроки безгосподарності і безвідповідальності перед рідним народом. Та в літературі було б іще гірше, якби поруч із нами не було мудрих і доброзичливих учителів-наставників: Тичини, Рильського, Малишка, Гончара чи Стельмаха… Не тільки батьківським словом ради-поради, а й своєю сподвижницькою, чесною працею у громадському житті та в літературі вони були для нас дороговказом. І не треба забувати, що саме під їхнім натхненним благословенням у нашу поезію ішли такі молоді талановиті поети, яких охрестили шістдесятниками.

Мати: Але ж Василь написав і якусь дещицю надрукував значно раніше шістдесятих років…

Поет: Це правда. Раніше Симоненка з’явилися прекрасні поетичні постаті Дмитра Павличка, Михайла Клименка, Тамари Коломієць, Ліни Костенко, Василя Бондаря… До слова кажучи, саме вони (а також Симоненко) були літературними зв’язківцями між поетами старшого і молодшого поколінь, а за своїм високим духом — попередниками наступних поетичних поколінь… І хоч Симоненко видав свою першу збірку 1962 року, але поетом-шістдесятником я назвати його боюся. Та й за своїм характером він не був схожим ні на Драча, ні на Вінграновського — яскравих представників поетів-шістидесятників.

Мати: Чогось я тут не розумію. Поясни мені докладніше.

Поет: Поети-шістдесятники входили в літературу дружно і голосно — із криком, шумом і навіть свистом. У них була багатолюдна аудиторія та ще й свої персональні критики, їх охоче популяризувала і рекламувала газета «Літературна Україна», де головним редактором і головним натхненником творчої молоді був тоді Павло Архипович Загребельний… А Симоненко не любив літературного галасу. До того ж він був традиційним поетом, а деякі гарячі голови відривали традиції від новацій.

Мати: Тоді було багато суперечок. Сперечалися і в нашій квартирі. А Василь писав: «Давайте менше сперечатися, якою повинна бути наша поезія, а побільше творити таку, яку вміємо, щоб завтра не пережовувати сьогоднішнього».

Поет: Сперечалися навколо традицій і новаторства. Та хіба можна жити і творити без традиції нашої безсмертної пісні і думи, без традиції Шекспіра і Шевченка, Пушкіна і Беранже, Бернса і Маяковського, Уїтмена і Тичини, Єсеніна і Сосюри?.. А хіба ж мої сучасники Ліна Костенко чи Дмитро Павличко не традиційні поети? Та вони для мене ще й новатори, бо сказали багато нового і важливого в українській поезії. А формальні ознаки новаторства цікавлять лише фахівців літератури та самих творців художнього слова. Ось про що ледь не цілу ніч говорили ми із Василем у моїй квартирі на київській вулиці Богомольця… То була наша остання зустріч. Я навіки запам’ятав ту ніч і той похмурий осінній день. Я відлітав тоді на Донбас, а Вася ще до вечора залишався у редакції «Робітничої газети», де працював власним кореспондентом по Черкаській області.

Мати: Чи він говорив тобі про свою хворобу? Чи жалівся на якісь болі?

Поет: Жалівся. Казав, що дуже спина болить. А я відповів що в нас обох — задавнений радикуліт, бо ми змалечку виростали на холодній селянській долівці у хати, де весною хлюпала вода. Василь тоді пожартував невесело: «Отже, ми з тобою майже родичі: поети-радикулітники…» А потім розвеселився і бадьоро сказав: «Та що це ми з тобою завели теревені про якісь хвороби? Ніби ми баби старі…» А вже опісля я згадав, що Василь значно давніше, ще за студентських днів, говорив (і знову — жартома) про свою хворобу нирок, навіть про свою ранню смерть. Він жартував навіть зі смертю, як його земляк-полтавець, наш спільний побратим Василь Бондар:

Помру тоді, коли я сам захочу,

Але ж я можу і не захотіть.

Мати: Лікарі встановили, що у мого Васі був рак нирок… Тяжка, невиліковна хвороба… Він догорав, мов свічка… Інколи впадав у забуття, а потім знову приходив до пам’яті і, щоб заспокоїти мене, крізь останні сили пробував жартувати: «О мамо! Я вже був на тому світі. Тільки на цьому краще…»

Поет: Він багато ховав за своїми постійними, неперевершеними жартами — навіть хворобу свою тяжку, яку відчував лиш він один. Іще в тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятому році — у день свого двадцятиліття — Василь написав ось такого печального, пригніченого вірша:

Не докорю ніколи і нікому,

Хіба на себе інколи позлюсь,

Що в двадцять літ в моєму серці втома,

Що в тридцять смерті в очі подивлюсь.

Моє життя — розтрощене корито,

І світ для мене — каторга і кліть!

Так краще в тридцять повністю згоріти,

Ніж до півсотні помаленьку тліть.

Мати: Страшний вірш… Він не вгадав своєї смерті більш як на один рік… Доречно нагадати, що він помер не 14 грудня — як усюди пишуть, а біля дванадцятої ночі 13 грудня, коли тільки вийшла із палати.

Поет: Я про це уже писав… А той автограф із трагічним віршем довгий час зберігався у нашого однокурсника Анатолія Сердечного — довголітнього працівника Броварського міськкому партії. А віднедавна цей автограф знаходиться в Музеї-архіві літератури і мистецтва УРСР.

Мати: Ти ошелешив мене. Отже, хвороба Василева не була такою раптовою, як усім здавалося… А той вірш може бути правдивим документом проти тих, хто вигадує усякі небилиці навколо життя і смерті мого Васі.

Поет: Ще тоді, на похоронах Симоненка, я відчув чимало нещирості. Пізніше від черкаських журналістів я довідався про те, що над Василем жорстоко познущалися негідники із залізничного відділу міліції на станції Шевченкове. Його били з розумінням виучки катів із КДБ — щоб не було слідів наруги. Били по хворих нирках. І за що? Лише за те, що він просив у залізничнім ресторані, де сиділо п’яне залізничне кодло, пачку цигарок. Розлючені офіціантки (це дешеве і продажне бидло!) викликали власних охоронців із міліції. Наївного прохача тут же забрали й закрили в кутузку… Нарешті я зізнаюся, що я там був через півроку після смерті Васі. Хотів поцікавитися деталями побоїща, але тих держимордів із міліції та запопадливих служниць з ресторану не зустрів. Здогадався: їх прибрала відповідна служба — як злочинців та свідків. Тепер можна говорити і писати що завгодно. Головне поплакати від жалості.

Мати: Я була прибита горем і не все пам’ятаю, як хоронили мого єдиного сина. Тільки пам’ятаю, що з Києва прибуло тоді багато Василевих товаришів і друзів.

Поет: Із Києва приїхали: Володимир Біленко, Микола Вінграновський, Алла Горська, Василь Грінчак, Петро Засенко, Леонід Коваленко, Леонід Кореневич, Михайлина Коцюбинська, Анатолій Перепадя, Борис Олійник, Іван Світличний, Олександр Стаєцький, Анатолій Шевченко… Всі вони були чи є вірними охоронцями доброї пам’яті нашого незабутнього поета… Але тоді коло горя метушилися-ворушилися якісь нахабні, кололітературні пронири. Від імені їх безликості на траурному мітингу пролив підступну і брехливу сльозу нікому не відомий критик — завжди рожевощокий, вічно п’яний і плакатно-усміхнений. При житті Симоненка той чоловік применшував або й зовсім замовчував талановиту творчість нашого поета.

Мати: Пам’ятаю, що хтось із тієї групки іщи на похоронах рився у Василевих рукописах. Тоді мені було байдуже… Я думала тільки про малого Лесика…

Поет: Іще звучала траурна музика в обласному Будинку вчителя… Іще ми проводжали нашого товариша в останню путь до міського кладовища… А вже пішли по руках рукописи Симоненка.

Мати: Жалію, що не встигла надійно заховати Василевих рукописів. Та й звідки я могла знати, що вони потраплять у чужі руки?

Поет: Ті безчесні руки хотіли навіки похоронити не тільки самого Симоненка, а й творчість його. Адже у труну хтось поклав дві поетові книжки — «Тишу і грім» та «Цар Плаксій і Лоскотон». Я обурився, коли побачив таке блюзнірство, вийняв книжки із труни, а потім голосно — на весь автобус — сказав: «Ми хоронимо Васю Симоненка, а не його книжки!..» Тоді ж «Тишу і грім» я віддав вашому онукові Лесику, а казку забрав для своєї малої доньки Оксани, яку дядько Симон любив носити на руках, коли гостював у мене.

Мати: Він часто згадував твою Оксанку.

Поет: Ми піклувалися не тільки про своїх власних дітей. Вася писав для них веселі казки, а я — колискові пісні. Я знаю, що ваш Лесик змалку любив мою давню колискову пісню «Рученьки-ніженьки» із телепрограми «На добраніч, діти».

Мати: У дітей хороша пам’ять. Жаль, що дорослі гублять її…

Поет: Правда ваша… У мене зберігається газета «Черкаська правда» за п'ятнадцяте грудня тисяча дев’ятсот шістдесят третього року, де уміщений некролог на смерть Симоненка. Там записані сердечні і добрі слова: «Важко примиритися з думкою, що його, двадцяти восьмирічного, вже немає серед нас. Невмолима хвороба вирвала його з наших рядів. Але він житиме. Житимо у своїх ділах, у своїх творах, у наших серцях». Ви чуєте, які хвилюючі слова? Та я хочу заперечити: не в усіх серцях черкащан залишився незабутній образ Василя Симоненка. Тоді, як по всій нашій республіці і далеко за її межами звучало і звучить правдиве слово поета, у самих Черкасах не всі згадували його високе ім’я. Наша рідна Симоненкова газета «Черкаська правда» упродовж двох десятиріч викреслювала ім’я поета або ж примовчувала його заслуги у розвитку української літератури.

Мати: Зате ж Черкаський народний хор постійно співає «Виростеш ти, сину…» Уже чимало років на кожні Василеві іменини черкаські хористи приходять мені поспівати. Найчастіше заходила до мене народна артистка Раїса Кириченко, коли вона іще співала і жила в Черкасах.

Поет: Саме тут, у вашій квартирі, я й познайомивсяіз прекрасним подружжям Кириченків — Раїсою та Миколою. Мені приємно відзначити, що Раїса Кириченко краще і глибше за всіх інших співаків зуміла передати прості і мудрі слова Симоненкового заповіту із дивовижною музикою Анатолія Пашкевича. Ви знаєте також, що на ці ж вірші із «Лебедів материнства» є ще одна мелодія — задушевна і пристрасна, її створив наш народний композитор Платон Іларіонович Майборода.

Мати: Платона Майбороду я здавна люблю і шаную. Із його душевними піснями я не почуваюсь такою одинокою…

Поет: Добре те, що у квартирі матері Василя Симоненка звучать пісні й вірші. Та ще краще було б, якби Симоненкові свята в Черкасах із традиційно-сімейних стали вселюдськими — як у школах Києва, бібліотеках Львова чи в сільських клубах Полтавщини.

Мати: Добрі люди не забувають мого сина. Та мене турбує інше… Ти ж, я думаю, читав мого відкритого листа до Центрального Комітету Комуністичної партії України…

Поет: Аякже, читав. Ваш лист друкувався у газеті «Радянська Україна» від 15 квітня 1965 року. Щоправда, там не всі слова написані вашою рукою… Але вже тоді ваше материнське серце відчуло, яка загроза нависла над світлою пам’яттю і творчістю рідного сина.

Мати: У відкритому листі до ЦК я писала, що мій син був комуністом, чесною і чистою людиною. Він не міг лицемірити, як інші..

Поет: Я розумію вас, бо розумію Симоненкову радість і Симоненкову муку. Та були партійні демагоги і літературні монопольщики, які намагалися одірвати поетову творчість від його болющої муки, а його любов — від ненависті. Ви ж пам’ятаєте, що поруч із вашим тривожним словом на сторінках партійної газети зручно умостилася вельми криклива стаття Миколи Негоди під назвою «Еверест підлості». Це той Негода, який хотів бачити Симоненка лише радісним і щасливо-усміхненим. Таких багато було…

Мати: Але ж на своєму щоденнику Вася написав саме такі слова: «Читати чужі щоденники — Еверест підлості».

Поет: Не треба цю засторогу розуміти буквально. Але треба знати, що при житті Симоненка той щоденик належав тільки його володарю, а по смерті видатного письменника — усім нащадкам і читачам. Так трапилося: лише сьогодні Симоненків щоденник, що доповнює творчість його, нарешті став здобутком усієї нашої позацензурної літератури. Коротенькі окрайці його правдивих і гострих думок, записаних чверть столиття тому, на багато років випередили нашу нинішню я громадську думку, пішли попереду сучасних молодих поетів і відомих публіцистів-вільнодумців. Шкода лишень, що ті згорьовані думки спершу прийшли не до нас, а до наших братів-українців, які живуть у Канаді, Америці, Польщі і Чехословаччині. От тільки я й досі не розумію, чому закордонні радіостанції називали коротенький щоденник поета «забороненою книжкою» Симоненка… Та ми всі винуваті у тому, що самі себе заборонили…

Мати: Тепер книжки мого сина виходять одна за одною. Не так давно одразу вийшли дві книжки вибрання Василевих віршів — одна в Києві, а друга — в Москві (у перекладі російською мовою). Багато творів його за остані роки друкувалися в перекладах на мови зарубіжних країн. Пам’ять мого сина широко вшанована в богатьох куточках нашої республіки. У наших Черкасах одну з центральних вулиць названо ім’ям Симоненка, а на будинку, де він жив, встановлено меморіальну дошку. Ім’ям Симоненка названо також восьмирічну школу у селі Біївці. А окрім колгоспної премії, про яку ти вже згадував, нещодавно встановлено іще одну премію — літературну, що носить ім’я мого сина…

Поет: Про популярність Василя Симоненка нагадують і масові тиражі його віршів та казок. Такими великими тиражами у нас видається тільки класика. Що до цього ще додати?

Мати: Може, ще й те, що дві області — Черкаська і Полтавська — сперечаються між собою: кому із них більше належить безсмертний поет Василь Симоненко?

Поет: А ви що скажете?

Мати: А я так скажу: на Полтавщині він народився та розповився, а на Черкащині знайшов собі вічний притулок. Як був малим — то називався тільки сином своєї матері. А тепер його називають рідним сином усієї України. І не треба сперечатися…

Поет: Найкращі слова про невмирущу творчість сказали і написали наші видатні письменники: Олесь Гончар, Дмитро Павличко, Іван Драч, Микола Вінграновський, Борис Олійник, а також відомі критики та літературознавці: Василь Яременко, Володимир Моренець, Вячеслав Брюховецький, Микола Шудря… Однак я довіку буду пишатися та втішатися тим, що встиг сказати найтепліші і найвідвертіші слова не по смерті людини і поета (таке часто буває!), а в нашому спільному житті-бутті: у студентському гуртожитку, у вашій та в моїй хаті, у Спілці письменників та в наших мандрах по нічному Києву. Він теж устиг і зумів сказати мені чимало натхненних і дружніх слів, яких вистачить на все а життя…

Мати: Так, тепер багато говорять і пишуть про мого Васю. Але, я думаю, тільки він сказав про себе найточніші і найсильніші слова:

Щось у мене було і від діда Тараса

І від прадіда — Сковороди.

Поет: Ви сказали, як зав’язали.

Мати: А до всього я ще додам кілька Василіевих думок із його статті «Наша рідна Вітчизна», яка вперше друкувалася у газеті «Молодь Черкащини» 27 липня 1962 року: «…гніву і ненависті вистачає лише для того, щоб зруйнувати щось. Але ненависть не може будувати. Перетворює, оновлює і заквітчує землю тільки любов — любов до рідної землі, до людей, до праці…»

Поет: Любов до України — наскрізна тема всієї творчості Василя Симоненка. Ця священна любов озвучена його довічним заповітом:

Можна все на світі вибирати, сину,

Вибрати не можна тільки Батьківщину.

Мати: Саме ці слова золотими буквами сяють на тому прекрасному пам’ятнику, що стоїть на могилі мого сина.

Поет: Сердечно уклоняюсь вам, шановна Ганно Федорівно, за бентежну мандрівку у вічну молодість вашого незабутнього Василя — мандрівку від Біївців до Тарандинців, від Києва до Черкас і далі — у людське безсмертя.

Олесь Гончар

ВИТЯЗЬ МОЛОДОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПОЕЗІЇ

(Із передмови до книжки «Лебеді материнства»)

Не примеркла з літами поетична зоря Василя Симомоненка. Горить високим, чистим світлом в небі українського радянського письменства. По цій високості й чистоті, по алмазному блиску впізнаємо їі серед інших. Є в його творчім доробку речі, які сьогодні справедливо можемо назвати класичними. Його творчість живе, їй відкритий шлях до юнацьких сердець, до народу, до України, яка навіки увінчала поета своєю любов’ю. Справді, як молодий витязь, звівся він у нашій поезії, і так виразно чуємо його свіжий, мажорний, юнацьки бадьорий голос, яким він і сьогодні вітає життя:

Здрастуй, сонце, і здрастуй, вітре!

Здрастуй, свіжосте нив!

Я воскрес, щоб із вами жити

Під шаленством весняних злив.

Борис Олійник

ЧЕСНИЙ І СКРОМНИЙ

Чесно пройшов дорогу свого житгя комуніст Василь Симоненко. Чесно, нелукаво і скромно. Настільки скромно, що на першопочатках ми й незчулися, як він увійшов у нашу поезію. Ми, його ровесники, гули і гриміли в діскусіях, часом, окрім себе, не помічаючи інших. В жодному разі не протиставляю когось Василеві Симоненку, а його — комусь. То був природний молодечий захват: у літературу входили хороші й різні поети зі своїм темпераментом, незрідка — бурхливим.

Просто Симоненко був повільнішим за своїм характером. І коли обмовився, що ми його дещо проґавили на першопочатках, то лише з тим, аби підкреслити: раніше чи пізніше його усе ж помітили. Бо в нашому суспільстві справді вартісне ніколи не загубиться в буденній колотнечі.

Василя Симоненка помітили ще до виходу першої збірки «Тиша і грім». Йому справді поталанило, оскільки був удостоєний уваги наших класиків Павла Тичини, Максима Рильського, Володимира Сосюри…

Микола Вінгановський

ПАМ’ЯТІ ВАСИЛЯ СИМОНЕНКА

Наш Василь іде по найдовшій у світі дорозі

З розплющеними 28-літніми очима

Наш Василь іде по останній у світі дорозі

З зупиненим серцем з опущеними руками

В яких учора іще

Говорило перо

Поета-мужа

В темно-коричневому костюмі

В білій сорочці защібленій матір’ю

під підборіддям

В черевиках зашнурованих дружиною

З кручі Дніпра

З 28-ми своїх літ

Наш Василь стартував на немислиму

в світі орбіту

Ім’я якій

Наше горе і сльози

І тиха клятва моя

На солонім плечі України

Мій Василю

Справа не в тому пузатому автобусі

Підперезанім чорною стрічкою

І справа не в чорних отих світлофорах

І не в чорних отих горобцях

Що вицвірінькувались з-під коліс

І справа не в п’яненьких гробовщиках

З чорними лопатами під хрестами

Справа Василю не в цьому

Ти б сам сказав

Якби не летів зараз ти з найбільшою швидкістю

в світі

Щоб стати наснагою в нашому небі

Дивитись і переконуватись

Що

Дійсно

Діємо

Ми

Для щастя народу Дніпра

Ми завжди у чімсь не встигали

Але наш Василю

Яке покоління

В такій вибагливій мірі

Вправі засвідчити те

Що я кажу з непокритою головою і серцем

жодного слова брехні

жодного граму підступства

підлості

хитрощів

чи недовір’я

наклепів

В нас не було поміж нами

В нас не було і не буде

Так я кажу

Чи ні

Так я кажу

Чи ні

Я кажу правду

Бо за душею цієї правди

Стоїть Україна.

Іван Драч

В. СИМОНЕНКОВІ

Як тобі ведеться там, Василю?

Під землею, під ріллею — там…

По якому цвинтарному стилю

Нам ростити крила телеграм?

Та й на думи стільки того попиту,

На задуми стільки того потопту,

Що погіркли молоді меди.

Смерте, чорну руку одведи!

Що тобі там чути під землею,

Вухами припавши — на цей світ…

Що тобі від нашого єлею

Юних привілейних гірколіт!

Та й на брови впали зорі чорні,

Та й зчорнили думи в ілюзорні,

Та й зчорніли золоті меди.

Смерте, чорну руку одведи!

Син мужицький. Золоте коріння.

Одчайдушна блискавка брови.

Спалах — і холуйське павутиння

Запалив пожаром голови,

На пожежі — стільки тих пожежників,

Скільки обережних обережників,

Скільки безголосої води.

Смерте, чорну руку одведи!

Пахне сонцем наше грішне небо,

В сонці — твоє полум’я руде.

Ми всі прийдем на той світ до тебе,

Тільки Україна хай не йде!

Хай на думи завжди стільки попиту,

Завжди стільки тупоту і потопту,

Та не згіркнуть молоді меди,

Вічно пахнуть золоті меди.

Смерте, чорну руку одведи!

Олесь СИМОНЕНКО,

син поета

ДОБРИЙ ЛОСКОТОН

Коли мій батько Василь Андрійович Симоненко помер я був ще зовсім малий. Спогади у мене про нього — дитячі.

Як і всякий батько, він любив гратися зі мною, читав оповідання, казки, вірші. Знав він їх багато. Читав напам’ять. Як справжній тобі артист. Мені це подобалося, і я кожного дня з нетерпінням чекав його з роботи.

Пам’ятаю, якось прийшов він додому веселий і збудженний. Я ж навпаки — був насуплений, набурмосений.

— Чого сидиш сумний та невеселий, як сотник Запрьоха? — накинувся він на мене і став лоскотати. — Ану, козарлюго, вище голову!

Говорив він інколи незрозуміло для мене. Це зараз я знаю, що той сотник із Квітки-Основ’яненка — козацька душа. А тоді це була для мене загадка: чого батько так називає мене?

— Тату, напиши мені казочку. Всім щось пишеш, а мені? — просив його я.

— Обов’язково напишу! — і знову лоскотав мене.

— А про що?

— Про себе. Тільки буду я там, як добрий дядько Лоскотон. Хочеш?

— Еге ж…

Потім він не спав цілу ніч. А наступного дня під вечір вже декламував мені казку про дивного і доброго Лоскотуна, про царя Плаксія і його мерзенного Макаку-Забіяку.

Я просив його читати казочку щовечора. І кожного разу він добавляв до неї щось нове, ще смішніше і цікавіше.

Так народилася та дивовижна казка. Тепер я читаю її моїй доці Мирославці. І вона впевнена, що отой добрий Лоскотон — то її казковий, рідний дід Василь.

Казка «Цар Плаксій та Лоскотон» сподобалася всім. Вона, як я розумію, увійшла в золотий казковий фонд.

Батько теж розумів, що твір удався. І йому, очевидно, хотілося написати іще щось казкове. Якось він сказав:

— Це казка про мене. А хочеш, напишу про тебе? Або про такого ж лінивця, як ти?_

Отож тоді і з’явилася казка «Подорож у країну Навпаки», в якій перше слово — то моє ім’я:

Лесик, Толя й два Володі

Сумували на колоді.

І коли я читав цю казку малій Мирославі, вона голосно сміялася і питала мене: «Невже ти, татку, ото був такою замазюрою?.. А де зараз ота колода, на якій ви сиділи?..»

Діти є діти. Вони все розуміють по-своєму. Але в казках мого батька вони знаходять свого улюбленого Лоскотона — вірного друга на все життя.

Мені приємно, що в нашій газеті «Молодь Черкащини» є бойова тематична сторінка, яка називається «Клуб Лоскотона». Молоді спадкоємці Симоненка продовжують його справу — силою сміху, гумору і сатири викорчовують усяке зло, що стоїть на шляху добра і справедливості…

Федір Барабаш,

колишній директор Тарандинцівської середньої школи, м. Лубни

ГОРДІСТЬ ШКОЛИ

Я пригадую 1949 рік, коли Василь після закінчення семирічної школи в рідному селі Біївцях Лубенського району вступив до восьмого класу Тарандинцівської школи, де я був директором. Скоро стає членом двох гуртків — літературного й фізичного. Він любив математику й розв’язував складні задачі.

Певно, були в Симоненка якісь задатки до успішного навчання, але впадала в око його старанність, наполегливість. Він широко користувався додатковою літературою перечитав усі книги зі шкільної бібліотеки (особливо любив твори на історичні теми).

Треба пам’ятати, що ті повоєнні роки були нелегкими. Та й до школи щодня ходив Василь за дев’ять кілометрів. І все ж у хлопця вистачало часу на все. Вчителька української мови й літератури М. Й. Остапенко дізналася, що в хлопця є творчі здібності, й намагалася сприяти їхньому розвиткові Був у нього альбом із фотографіями однокласників, під кожною — віршований підпис. Василь розповідав товаришам: «Схоплююсь дуже рано, йду до річки і там фантазую». Вірші записував до зошита.

Василь Симоненко брав активну участь у шкільних вечорах, присвячених видатним письменникам — Пушкіну, Лесі Українці, Грабовському… Але й до інших масових заходів не був байдужим. Пригадую, був вечір зустрічі з нашими колишніми випускниками. Василь прочитав там власний вірш, у якому було й привітання гостям, і подяка вчителям, і любов до школи. Вірш так збентежив усіх, що вони змусили поета прочитати його ще раз.

Десь тоді ж ми з радістю за свого учня прочитали його вірш «Радянській жінці» в районній газеті «Червона Лубенщина».

Можна з певністю говорити про те, що наполеглева праця дала можливість Василеві Симоненку закінчити Тарандинцівську середню школу із золотою медаллю. Потім, як відомо, він поступив на факультет журналістики Київського державного університету.

Олесь Гончар пише: «Не примеркла з літами поетична зоря Василя Симоненка. Горить високим, чистим світлом в небі українського радянського письменства… Є в його творчім доробку речі, які сьогодні справедливо можемо назвати класичними».

Ці речі створила людина, яка сама була взірцем сумління і працелюбності, яка не терпіла ледарів і обивателів. Для нас, колишніх учителів Василя Симоненка, його великий літературний успіх не несподіванка, а закономірність.

Віра Момот

учителька школи № 1 м. Лубни

ПАМ’ЯТАЮ ЙОГО З ДИТИНСТВА

Хата, де я народилася, стояла якраз навпроти старої Симоненкової хати — через єдину сільську дорогу. Отже, я пам’ятаю Васю Симоненка із раннього дитинства. Ми вчилися в одній школі, разом гралися на приудайському березі, бігали на Паращину гору і до знаменитої криниці Коцюбинського. Я навіть пам’ятаю статечного і мудрого Василевого діда Щербаня, який дружив і родичався із моїм рідним дідом. А наші матері завжди були близькими подругами.

Наше воєнне і повоєнне дитинство було голодним і холодним. Та іще в молодших класах Симоненко виділявся серед своїх товаришів надзвичайним потягом до знань. Ось чому він єдиний зі своїх ровесників продовжив навчання у сусідньому, але вельми далекому селі Тарандинці, де закінчив десятирічку із золотою медаллю. На тій неблизькій дорозі, яку тепер називають Симоненковою він запам’ятався мені замріяним, струнким і вродливим сільським хлопцем:

Красивий, мов сокіл,

Стрункий і високий,

І сяє опукле чоло молоде.

Про те, що Василь пише вірші, я дізналася іще в шостому чи в сьомому класі. Я сиділа тоді за однією партою із Василевим троюрідним братом Льонькою Щербанем. Отож на якомусь уроці Льонька тихесенько показав мені редакційного листа із нашої районної газети «Червона Лубенщина», де сповіщалося, що до свята 8 Березня буде опублікований вірш Симоненка про матір. Звичайно я дуже зраділа.

І я, і всі мої односельці пишаємось тим, що в наших маленьких Біївцях народився великий поет. Скрізь у його віршах я вгадую нашу прекрасну природу, наших работящих і добрих людей, яких я знаю змалечку. От, скажімо, «Баба Онися» — це старенька Василева сусідка Онися Остапенко. Згорьована матір — вона втратила на війні трьох синів-солдатів. А була вона маленькою, худорлявою, майже непомітною у сільському натовпі. Та Симоненко помітив її людське страждання, її величне материнство:

За те, що ми в космос знялися,

що нині здорові й живі,

я пам’ятник бабі Онисі

воздвиг би на площі в Москві.

Навіть тоді, коли мати поета переїхала із Біївців до Черкас, Вася ніколи не обминав рідного села. Часто приїздив до близьких і далеких родичів, відвідував рідну школу, у задумі ходив стежками свого дитинства. Я прегадую, що разом із ним ми їхали від Лубен до Біївців на попутній вантажній машині. Я поверталася із районної конференції вчителів, а він завертав у село по дорозі з Києва до Черкас. Це було у серпні 1963 року. Був він худий, змарнілий, але напрочуд жвавий і веселий. Я не знала тоді, що бачу мого славетного земляка і родича останній раз…

Станіслав Тельнюк

ВАСИЛЬ

Десь наприкінці першого університетського курсу (була це весна 1955 року) я насмілився, нарешті, прочитати на літстудії з десяток своїх віршів, писаних російською мовою. Знаю тепер, що були вони дуже погані. Отож хлопці узялися молотити мене у десяток ціпів. Молдаванин Борис Мар’ян розгромив мене за те, що я думаю по-українськи, а пишу по-російськи. Іван Куштенко по дружбі намагався мене захистити, та краще б він за це не брався!.. Ну, а Микола Сом — так той узагалі перекреслив і мою поезію, і прозу, і драматургію, і критику (хоч я тоді, здається, тільки віршував!)…

Староста літстудії Василь Симоненко махнув рукою до Сома, посадив його на місце — і взявся добивати мене фундаментально. Але добивав він елегантно, доказово, без крику і глуму. А читав я тоді вірш «Андрейка» — про те, як син машиніста Андрійко їде на паровозі вступати до інституту. У нього в чемодані атестат і золота медаль, йому услід прощально махають вітами берізки, і він мріє, як опісля інституту буде їздити машиністом по рельсам стальним:

В эту сторону заглянешь

К батькиной старой избе.

«Здравствуй, Андрей Севастьяныч!»

— Скажут берёзки тебе.

Ух, і досі губи терпнуть, як згадаю ці рядки й увесь вірш. Все це було складено за бетонними приписами тодішнього соцреалізму, фальшивої народності, нудотної псевдоросійської «развесистой клюквы», яка й досі ще процвітає у фільмах Київської кіностудії. Дія в них відбувається де завгодно, тільки не на Україні, а розмовляють будь-якою мовою, тільки не українською…

Говорячи про мій вірш, Симоненко раз у раз кривлявся, наче він ненароком нюхнув чогось смердючого:

— Зрозумій, — казав він. — Це ж аморальний вірш. Аморально писати отаке. Аморально маскувати брехню під правду… Колись «дражнили хахла», а ти «дражнеш кацапа». І брешеш не тільки задумом свого твору, а й брешеш буквально кожним рядком. І те, що набрехав спочатку, ти під кінець забуваєш — і виходить брєхня у квадраті… Ось твій Андрійко їде поступати до інституту. Отже, із нього машиніста вже не буде, а буде якийсь спеціаліст із дипломом. Буде керівник, який їздитиме в «ЗІМ»і, а не на паровозі. А ти пишеш: «Будешь и ты машинистом мчаться по рельсам стальным». А «батькина старая изба»?! Твій батько — машиніст, а не селянин у нього не «ізба»… А всі оці «берьозки», вся оця благодать і безконфліктність? Для кого це писано — для начальства чи для простих людей?..»

Сом вистрибнув із черговою реплікою, я скочив, щоб відповісти Миколі, а Василь, очевидно, подумав, що я не погоджуюся із його справедливою критикою. І тоді я вперше побачив у Василевих лагідних очах блиск рішучості: — Я тобі кажу дуже серйозно. Це в тебе не просто поганий вірш. Це твій принцип. Якщо нав’язаний — то ще півбіди. А якщо це — твоє переконання, то я попереджаю: діла з тебе не буде!

Тут уже й Сом закляк, і Ма’ян принишк. Надто суворі слова мовив Василь — мовив без афектації, без пози.

А поз він взагалі не любив. І керував нашою літстудією, яка невдовзі стала називатися студією імені Чумака (скорочено: СІЧ), без пози, а якось буденно, просто і демократично. Годилося б старості такої студії частіше друкуватися бодай ув університетській багатотиражці та й у республіканській молодіжній пресі,— але Василь не поспішав. А в той час у пресі все частіше з’являлися твори наших літстудійців: Тамари Коломієць, Миколи Сома, Бориса Олійника, Василя Діденка, Миколи Сингаївського, Василя Шевчука, Олеся Лупія, Івана Куштенка, Альберта Міфтахутдінова, Анатолія Тетерського, Миколи Зіневича, Роберта Третьякова. А Василь Симоненко уперто й наполегливо мовчав, не вискакував на люди…

Зате він потім не вискочить, а вийде і прийде. Прийде назавжди до людей…

Опісля тієї незабутньої розмови на літстудії можнабуло б посваритися із Василем навіки, принаймні — образитися. Та я задумався над своїми незугарними віршами, а він, як і раніше, ставився до мене не як до людини пропащої, приязно вітався у нашому студентському гуртожитку на вулиці Освіти (от би зараз узяти та й назвати ту невеличку красиву вулицю ім’ям Василя Симоненка, а на будинку гуртожитку встановити меморіальну дошку)…Уже потім, через кілька літ після закінчення університету він запитав мене:

— Це ти написав пречудесного вірша «Забувайте українську мову», що тепер ходить по руках?

— Та я…

Василь мовчки потис мені руку…

Анатолій Черевко,

голова сільської Ради.

Василь Даценко, голова колгоспу імені 40-річчя Жовтня, с. Біївці

ІМЕНІ СИМОНЕНКА

Наш земляк, відомий український поет Василь Сімоненко, народився в невеличкому полтавському селі Біївцях — серед працьовитих, добрих і чесних людей. Ось ізвідки він успадкував свої найкращі людські риси, а в своїх творах майстерно описав дорогі образи наших односельців та яскраві пейзажі рідного краю над Удай рікою.

На жаль, у період застою село Біївці називали страшним словом — безперспективним. Село вимирало. Воно не жило, а животіло… Ми ніби були і ніби нас не було — хоч ми ростили хліб, ішли до роботи і до школи. Отака ж доля спіткала і нашого славетного поета-земляка. Його намагалися забути, а слово його, болюче і правдиве намагалися пустити по вітру. Книжки його довгий час не виходили зовсім, або ж не доходили до рідного села. Тільки ми не забували свого поета, берегли його хату, читали і переписували його незнищенні вірші про нашу селянську долю. А як стали ми трохи багатшими, то збудували нову сільську школу і назвали її ім’ям Симоненка.

Тільки не зразу прийшов до нас достаток. Ми повеселіли звідтоді, як під дашком одного колгоспу об’єдналися троє сіл: Біївці, Гороб’ї і Єнківці. Адже гуртом, як кажуть у народі, і батька легше бити. А як правду сказати то нас уже не називають безперспективними, перестали ображати і применшувати. Нарешті ми стали господарями своєї долі. І сьогодні наш колгосп — один із найкращих у Лубенському районі.

У 1973 році — ще задовго до революційної перебудови — ми встановили колгоспну премію імені Василя Симоненка. Так одностайно вирішили загальні збори колгоспу у імені 40-річчя Жовтня. Ця премія невисока, але ж вона відзначає наших кращих колгоспників — переможців соціалістичного змагання. За цей час лауреатами премії імені Симоненка названо більше сімдесяти земляків поета. Серед них — комбайнер Павло Йосипович Подорожній, фуражир Григорій Демидович Пріщенко, шофер Василь Іванович Кушнір, майстер машинного доїння Ольга Петрівна Кашвець, ланкова Віра Іванівна Подорожня, тракторист Микола Микитович Симоненко та багато інших колгоспників.

Премія імені Симоненка — висока відзнака самовідданої праці.

Дмитро Чередниченко

ВІД БІЇВЦІВ ДО МЕЖИРІЧЧЯ

Закінчивши інститут, поїхав я працювати на рідну Канівщину — в село Пшеничники. Воно розташоване за шістдесят кілометрів од залізниці і за шістнадцять — от райцентру. Автобусного сполучення в районі не було зовсім. До райвно доводилось добиратись у кузові «газона», а то й у кабіні трактора, що віз у причепі бідони з молоком до маслозаводу. Або — пішки. Влітку — велосипедом. Після гамірного Києва, де можна було зайти до будь-якої редакції, «зірватися» з лекції на заняття літературної студії при видавництві «Молодь», я опинився у ідилічній тиші, де навіть згадка про власні вірші сприймалася як дивацтво, а то й ще гірше…

І ось випадок закинув мене «аж у Черкаси». Прхопив трохи віршів своїх і зайшов до редакції «Черкаської правди». Мені порадили звернутися до привітного худорлявого чоловіка, ім’я котрого кілька разів бачив у газеті. Розмова з ним відбулася стримана, коротка і серйозна. Потім отримую листа, в якому сповіщалося, що «Запорізький дуб» (малюнок і текст) має з’явитися у неділю 11 січня, а два-три вірші, може, вдасться вмістити в одному з лютневих номерів. А також була пропозиція написати нарис про когось із односельців…

Невдовзі я побачив у газеті свій малюнок і коротенький опис Запорізького дуба, а 21 лютого 1959 року під рубрикою «Нові вірші» було надруковано мою мініатюру «Дочка не спить?» То була перша моя публікація в обласній пресі — подія найпам’ятніша для мене.

Іще тоді я дізнався, що Василь не раз бував у моєму Межиріччі і йому там дуже подобалось. Чому саме, я збагнув, коли разом із матір’ю поета Ганною Федорівною і Миколою Сомом їздили в його Біївці, збирали спогади, розшукували фотознімки, зустрічалися з односельцями… Леле! Які схожі наші села, які вони суголосні! І гори, й ріка, і долини, і луки…

І всілякі біди однакові — і по той бік Дніпра, і по цей. Тепер знаю, чому так вабило Василя моє село. Тепер знаю чого так манить мене село Василеве. Я там немов на батьківській землі…

Анатолій Сердечний,

однокурсник

АВТОГРАФ ПОЕТА — МОГО ОДНОКУРСНИКА

Пам’ятаю його — із сором’язливою, майже дівочою посмішкою, завжди спокійного, урівноваженого і добродушного. Це на лекціях і в читальні. А в студентському гуртожитку на старій Солом’янці бачу зовсім іншого — веселого, товариського і навіть насмішкуватого.

Вася Симон (так називали його однокурсники) навчався у французькій групі, а я — в німецькій. І хоч ми не щодня зустрічалися, але ставилися один до одного по товариському. Я найчастіше зустрічав його у дружньому оточенні наших визнаних університетських талантів Тамари Коломієць, Миколи Сома, Юрія Ячейкіна, Анатолія Перепаді… Та на перших курсах він найбільше спілкувався і дружив із нашим однокурсником Олесем Каліхевичем — трохи дивакуватим, але розумним і щирим хлопцем. І треба сказати, що вже тоді Каліхевич був високої думки про поетичні твори Васі Симоненка. Олесь говорив мені: «Ось побачиш: із Симоненка будуть люди. Він талановитий і розумний. Має своє бачення світу…» І при тому показував мені віршовані рядочки, які переписав йому наш поет-однокурсник.

Десь на четвертому (чи на п’ятому?) курсі Каліхевич похвалився мені, що у нього є ціла папуша віршів Симоненка. «Хороші вірші — ось подивись». І Олесь дав мені кільканадцять аркушів з учнівського зошита. Ті вірши припали мені до душі, я їх довго читав і перечитував наодинці. Вони були мені зрозумілими, близькими і дорогими, бо Симоненко говорив від імені мого дитинства, опаленого минулою війною. Я так зачитався віршами свого однокурсника, що не одразу повернув їх Каліхевичу. Певна річ, я повернув їх пізніше, але один із віршів — «Не докорю ніколи і нікому» — заховався серед моїх конспектів, але ні Каліхевич, ні сам автор не нагадали про його відсутність. Відтак він лишився у мене навіки — той трагічний, навіть страшний вірш. Я ніколи не сподівався, що відшукаю цей вірш у своїх паперах. І ось тепер я трепетно повертаю його всім читачам, всім шанувальникам поетичного слова мого незабутнього однокурсника Василя Симоненка.

Микола Сніжко,

член Спілки журналістів України. м. Черкаси

П’ЯТЬ ЗАПОВІДЕЙ

В Черкасах на розі вулиць Комсомольської і Урицького красується новий Будинок книги. Поруч — бібліотека імені Лесі Українки. А ще недавно тут стояли старенькі одноповерхові будинки. В одному із них у 1960 році розмістилася редакція щойно створеної газети «Молодь Черкащини».

Наш редакційний колектив складався тоді із молодих обдарованих журналістів: Григорія Суховершка, Лілії Шитової, Петра Жука, Миколи Дашківського, Жанни Руденко, Володимира Руденка, Віктора Онойка, Миколи Єщенка, Людмили Яковлевої, Ігоря Осадчого та інших. Відділ пропаганди і агітації очолив Василь Симоненко, який перейшов до нас із «Черкаської правди». Справді колектив нашої молодіжки був на рідкість бойовий, працьовитий, дружний і талановитий. Це була одна сім’я.

Я прийшов у відділ пропаганди тоді, коли газеті виповнився рік. Нас було у відділі троє. Ми з Жанною Руденко більше займалися комсомольськими справам, а Симоненко — літературними та морально-етичними. Певна річ, найбільше роботи перепадало нашому завідуючому: переписка із сількорами, творчі відрядження у райони області, щомісячні літературні сторінки. Та найбільше атакували Симоненка поети-початківці.

В нашій прокуреній редакційній кімнаті завжди було прелюдно. Читали вірші. Сперечалися. Обговорювала перші книжки молодих тоді поетів: Драча, Вінграновського, Євтушенка, Третьякова… Літературна молодь гуртувалася навколо Симоненка, завжди прислухалася до його авторитетної думки. Адже Василь ніколи не лукавив, говорив «майбутнім геніям» гірку правду, часто оглядав творчість початківців на сторінках нашої «парубоцької газети» (це він так називав «Молодь Черкащини»).

Мені завжди цікаво було спостерігати, як він розмовляв із молодими поетами — уважно, серйозно і навіть прискіпливо. Найпильнішу увагу він звертав на мову літературного твору, гостро критикував «русизми» і тут же правив стилістичні огріхи. А ще він постійно цікавився, що читає творча молодь, у кого вчиться, як ставиться до важливих подій у нашому житті. А на каверзне питання «Як стати справжнім поетом?» відповідав дуже серйозно і точно. Я пам’ятаю п'ять Симоненкових заповідей:

1. Знати мову, якою пишеш. (Говорити українською мовою, а не «на українській мові»).

2. Стати освіченою людиною.

3. Не бути байдужим до людей.

4. Працювати до сьомого поту.

5. Мати те, що від бога, — талант.

Тепер усім відомо, що Василь Симоненко свято виконував усі свої творчі заповіді.

Тамара Коломієць

ПАМ’ЯТІ ВАСИЛЯ СИМОНЕНКА

У селі, де Удай повносило

Береги прорізав, як багнет,

Вперше світ побачив ти, Василю,

Непоправний мрійник і поет.

А земля не тільки слала квіти,

Не була безхмарною блакить,

Про твоє дитинство незігріте

По-своєму можу я судить.

Ще не вбравшись в пір’я, жовтороті,

У орлині рвалися світи…

Краплю невигойної скорботи

Залишив у мене в серці ти.

Не тому, що розійшлись дороги,

Запетлявши в гамірній юрбі.

Хай вже ті, що підставляли ноги,

Нині в друзі мостяться тобі.

Хваляться, що успіхам раділи,

Чарку за поезію пили.

А мені болить — не догляділи.

А мені болить — не вберегли.

Посивіла до світанку ненька,

Нагло так ударила зима…

Гляньмо ж в очі віршам Симоненка,

Тим, що є, і тим, яких нема!..

Борис Олійник

БАЛАДА ПРО ЛЮДИНУ, У ЯКОЇ ДОРОГА НЕ ЗАКІНЧИТЬСЯ

Василеві Симоненку

Розгнуздані коні пророчо іржуть,

Бо чують крізь мерзлу підківну іржу

Далеку дорогу,

Червону тривогу,

А може, й останню на світі межу.

Вже вітер над ними заносить нагай…

Так де ж отой вершник — без страху й вагань,

Щоб прямо — галопом,

Потоп — так потопом,

Щоб чортові в зуби — пропав, а чи пан?!

Чи мо’ вже й не знайдеш зі свічкою вдень?

Та ні, подивіться: аж он він іде —

Красивий, мов сокіл,

І духом високий,

І сяє опукло чоло молоде.

Аж це його вітер єхидно спиня:

— Чи знаєш ти, хлопче, якого коня

Тобі серед поля

Вготовила доля?

Ударить копитами — в душу стерня!

А він, посміхнувшись, виходить на луг,

І кида себе у сідло, як стрілу.

І прямо — галопом,

Потоп — так потопом,

І вигнувся кінь у стрибку, наче лук!

Ой, матінко-мамо, не клич його в сни,

Бо вже ж того вершника не зупинить

Ні яром горбатим,

Ні затишком хати,

Ні Богом, ні чортом, ні віком труни.

О, як він летів в бурелом напролом,

Аж сонце, захекавшись, потом зійшло.

І біла сорочка

Здіймалась пророчо

У хрестик вишиваним білим крилом,

І повнилось серце його молоде

Такою любов’ю до чистих людей,

Що стало затісно

Йому у затінку —

І вибухло піснею з горна грудей!

Калинова крапля скотилась з грудей

На ниви, на роси, на визрілий день.

І впала та крапля

На праведний прапор,

Чистіший і вищий за сонце руде.

Заквакали жаби: «Догрався, дивак!»

Вужі пред’явили на тіло права.

Копали могилу…

І раптом спинились:

Кого ж хоронити, як пісня жива?!

Василь Симоненко

Мати В. Симоненка Ганна Федорівна Щербань-Симоненко

Хата в с. Біівці, де народдився поет

В. Симоненко — десятикласник

За працею пізно вночі

— Я вам прочитаю…

— Неодмінно буду!

Милі співробітниці редакції

Веселий настрій

Разом із сином

— Я не хочу позувати!

Із однокурсником Анатолем Перепадею

На прощання оглянувся

СТЕНОГРАМА

обговорення поезії М. Вінграновського і В. Симоненка

Якщо раніше секція поезії СПУ свої щомісячні засідання проводила завжди в «голубій» спілчанській залі, а то й просто в якомусь кабінеті, бо бажаючих брати в них участь було нерясно, то це зібрання, на якому мали обговорити перші, щойно видані збірки двох молодих поетів — Миколи Вінграновського «Атомні прелюди» та Василя Симоненка «Тиша і грім», — запланували у найбільшій, «кіношній» залі. До обговорення керівники секції готувалися старанно: розіслали всім київським поетам і критикам офіційні запрошення, заздалегідь обмірковували, кого обрати до президії засідання, хто голосуватиме, хто виступатиме. Запросили й двох стенографісток (Не запросили — вони самі прийшли. Стенографістки були штатними працівниками КДБ. — М. С.).

І справді, на обговорення прийшло так багато письмеників, що навіть і та простора зала не змогла всіх умістити. Проходи, коридори, вестибюлі були заповнені вщерть. А ще чимало молоді, студентів юрмилося біля Спілки, сподіваючись потрапити на засідання.

Що ж зібрало на те обговорення таку кількість людей? Насамперед, звичайно, зацікавленість творчістю неординарних, обдарованих поетів-дебютантів, які швидко набули популярності. Але була й ще одна причина. Напередодні серед літературної громадськості поширилася чутка, що нібито певна група старших поетів, котрі сповідали декларативно-лозунгову поезію і яких тоді називали зневажливо «традиціоналістами», готується дати своїм молодшим новоявленим колегам (в особі Миколи Вінграновського) рішучу відсіч за їхнє «зухвале штукарське новаторство», «деструктивізм», «абстракціонізм», «відрив од життя» і т. ін. А що на засіданні винесено обговорення поезії і Василя Симоненка, який начебто дотримується «традиційної творчої манери», так то, мовляв, аби протиставити його творчість поезії «псевдоноваторів».

Засідання з самого початку пішло, як мовиться, не за сценарієм. Найперше чомусь відмовився від голосування на ньому тодішній голова секції поезії Микола Нагнибіда (Нагнибіда просто злякався. — М. С.). І цю роль перебрав на себе Максим Рильський. Та й саме обговорення відбувалося зовсім не так, як сподівалися. Переважна більшість виступаючих (хоч, правда, дехто й відмовився од слова) високо оцінила поетичні твори обох дебютантів, не протиставляла їх, про що й свідчить стенограма засідання (навіщо вона робилася — невідомо, адже потому з’явилася лише коротка інформація в «Літературній Україні»).

Уже в сімдесятих роках, працюючи в апараті СПУ, я одного разу випадково угледів серед купи паперового мотлоху, який мали здавати в макулатуру, саме оту стенограму, зберіг її, а тепер передаю редакції. Думаеться варто хоча б через чверть століття докладно проінформувати читачів про ту важливу подію в нашому літературному житті шістдесятих років.

І ще одна цікава деталь. Того ж дня, коли відбувалося обговорення, Василеві Симоненкові виповнилося 28 років. І хоч як довго тривало засідання, проте друзі поета зібралися у спілчанському кафе «Еней», аби вшанувати його. Серед них був і його побратим по творчості Микола Вінграновський.

Борис Комар

Головує — М. Т. РИЛЬСЬКИЙ.

Максим Рильський:

— Шановні товариші, цей вечір був задуманий як робоча частина засідання секції поезії. Цей вечір викликав великий інтерес, навіть більший, ніж ми сподівались, і це нас радує і тішить. Кожного з тих, хто присутній сьогодні тут, ми будемо вважати поетом.

Поети Микола Вінграновський і Василь Симоненко — молоді поети, але вони мають уже свої книжки, які набули першої хорошої ознаки — їх трудно знайти в книгарні.

Наше обговорення повинно пройти в дусі доброзичливої розмови. Говорять, що проблема батьків і дітей — надзвичайно складна і гостра проблема, але мені здається, що слова «батьки і діти» — ласкаві слова. Зміна поколінь відбувається, такий закон життя, і проблему цю можна прийняти із застереженням, що батьки люблять своїх дітей і сподіваються на них, а діти люблять своїх батьків і не втрачають віри в них.

Ми надаємо слово нашим молодим поетам, щоб вони прочитали щось із свої творів, сказали б про свої погляди на літературу, поезію, життя — це їхня добра воля.

Слово надаємо Миколі Вінграновському.

Микола Вінграновський:

— Шановні товариші, я закінчив роботу над збіркою віршів «Лада». Дозвольте запропонувати вашій увазі кілька віршів з цієї книжки.

Віршує: «Пророк», її ім’я» (бурхливі оплески). «Тринадцять руж…», «Щуче», «Ні клятв, ні сліз…» (оплески).

Максим Рильський:

— Слово має Василь Симоненко.

Василь Симоненко:

— Після Вінграновського виступати не так легко, особливо з моїми ораторськими здібностями. Тому прошу вас, товариші, не будьте дуже суворими, якщо я не досить добре читатиму. Спочатку я прочитаю вірш «Монархи» (Віршує). (Бурхливі оплески).

Далі читає «Перехожий», «Герострат», «Злодій» (бурхливі оплески), «Не всі на світі радощі священні…» (оплески), «Чорні від страждання мої ночі…» (оплески).

Максим Рильський:

— Товариші, наші шановні поети читали недовго. Є така думка: щоб товариші зібралися з думками, зробити невелику перерву перед тим, як перейти до обговорення. Не буде заперечень? Ні.

Оголошується перерва на десять хвилин.

(Після перерви).

Максим Рильський:

— Товариші, тепер переходимо до обговорення і тих віршів, які ми щойно тут чули, і тих книг наших молодих поетів, про які, власне, сьогодні йде мова. Прохання записуватись на виступи. Першим виступає Віктор Іванисенко.

Віктор Іванисенко:

— Товариші, ось ми маємо двох поетів, дуже різних за світосприйманням, за характером образів, але цьому у них є дві спільні риси — молодість і талант. Раніше молодість була «знижкою» для поетів. Приносив молодий поет до редакції слабенькі віршики, їх підредагують, надрукують, кажучи, що коли поет стане більш досвідченим, він писатиме краще. І, таким чином ми плодили графоманів.

В залі присутні щонайменше двісті чоловік, ми бачимо, що поети, які виступали тут, молоді, і ми готові зробити знижку на їхню молодість, але сорок мільйонів читачів будуть читати їхню поезію, і їм байдуже, чи молоді вони, чи старі. Якщо людина взялася писати вірші, вона повинна бути зрілою і відчувати велику відповідальність за справу. І це має бути у поета з першого вірша — і зрілість думки, і завершеність її. І саме на це хочеться мені звернути увагу як на велике досягнення двох поетів: на віру в себе, відповідальність за складну справу творення поезії. У Миколи Вінграновського «я» звучить сильно, як звучало у Маяковського й інших поетів, які були впевнені у своїх силах. Ми боялися цього «я», а тепер з’явилась група молодих поетів, зокрема і на Україні, які сміливо висловлюють те, про що вони думають. Ліричний герой їхній бореться за розв’язання світових проблем, саме в цьому сила героя.

Про Василя Симоненка легше говорити, ніж про Вінграновського. Згадуються дискусії про талановиту молодь, представниками якої є Микола Вінграновський і Василь Симоненко. Якщо раніше їх хвалили, то тепер почали й критикувати. В деякій частині це справедливо, але тут багато і зайвого. Ви це знаєте, і я не буду повторюватись.

Що до формальних шукань, то деякі товариші говорять, що це зайве, але в більшості віршів, зокрема Вінграновського, я цього не знайшов. Є у нього багато цікавих знахідок. Ось добре знайдена форма: дивись серцем. Це сприймається. Але є і щось зайве: писати народом… Це надумано, не слід виходити за межі. Адже у нього є прекрасні образи. (Зачитує).

Є ряд безперечно вдалих віршів, і хотілося б, аби «издержек производства» було менше. Мені здається, що згодом Вінграновський буде писати простіше, переконливіше, і аудиторія, яка читає його вірші, стане значно ширшою.

У Вінграновського трохи абстрактні образи. А хотілося б почути в його віршах народ, який працює на полі, на підприємствах, що його ви, на жаль, не завжди бачите у творах. Це значно більше відчувається у Симоненка. Візьміть молодих російських поетів. Вони сильні тим, що підносять тему громадянськості, і хотілося б, щоб і в наших поетів також звучав пафос громадянської поезії.

Мені хочеться сказати: хлопці, не намагайтеся підносити українську поезію до рівня світової, треба не підтягувати її, а зуміти тримати її на такому рівні, до якого її піднесли наші класики.

Симоненко має свою цікаву манеру, але він іде тим же шляхом, яким іде і Коротич…

(З місця: «Хіба можна таке говорити?! Це ж зовсім різні поети!»).

Його книга — це чудесне явище в нашій поезії. Але трохи відчувається у віршах недосвідченість, очевидно увійшла в книгу і частина тих віршів, які писалися значно раніше. Вірш «Піч» — прекрасно зроблений, але кінцівка вийшла — як непотрібний доважок. Деякі вірші дещо шаблонні за своїм задумом.

Закінчуючи, хотів би побажати обом цим поетам громадянської активності, втручання в життєвий процес розширення аудиторії читачів, щоб кожне їхнє слово було доступне читачеві. Писати так, як писали їхні попередники.

(Репліка з місця: «Світовий рівень поезії також не стоїть на місці, він рухається вперед, і його треба випереджати»).

Віктор Іванисенко:

— Ну що я скажу вам на це? Дай боже… (Оплески)

Максим Рильський:

— Кожна аудиторія вправі реагувати на виступи промовців, але є такі промовці, яких репліки із залу обезкуражують, тому я прошу, товариші, хто хоче висловити свої думки — прошу на трибуну. Слово має Абрам Кацнельсон.

Абрам Кацнельсон:

— Ми думали зустрітись трохи інакше, за столом з книжками в руках. І я саме так і готувався до цієї зустрічі.

Коли я вперше побачив книжку Вінграновського, вона мені нагадувала популярну брошуру, яка виходила до війни про люїзит, іприт і ін. Поезія — це краса, і поезія повинна починатися з обкладинки книжки. Ми повинні турбуватись про те, щоб зовнішній вигляд книжок відповідав нашим смакам. Я висловлював цю думку художникам, які оформлюють наші книжки. Вінграновський був учнем Олександра Довженка, який не писав віршів, але був поетом. У Довженка є зауваження про те, що є багато спільного між кіносценарієм і поезією, віршами. Він говорив, що спільним між поезією і кіно є лаконізм і виразність. Естетичні положення учителя для учня, як правило, обов’язкові.

Перший розділ збірки Вінграновського названий «Світ без війни», тут мова йде про мрію людства, щоб світ був без війни. Тут невелика поема «Демон», найбільший вірш — «прелюд», який так і зветься «Прелюд № 1», мені здається він найбільш сильний (зачитує). Тут відчуваються шевченківські інтонації.

У творі «Демон» є багато цікавого, і треба мати на увазі, що демон — це не тільки злий дух. Вінграновський каже, що це дух землі, тобто автор бере цей образ значно ширше, і якщо взяти цю тему так широко, то треба було б і правильно завершити її. Але кінець не дає відповіді на запитання Демона: куди мені йти?.. Тому мені й здається, що поема не завершена. А для завершення цієї теми — великої і відповідальної — треба бути великим мислителем і художником. Заважає поетові деяка абстрактність, ускладненість образу. Хоч це характерно для Вінграновського, я писав про це, і саме в цьому творі недостатньо лаконізму і виразності. Тут велике багатослів’я, тяжіння до складних слів.

Прелюд «Проклятий». Тема прекрасно замислена. Була досить різка критика з приводу того, що тут наводиться перелік усіх комуністичних партій світу, але тут говориться про те, що комуністичні партії радяться і дні, і ночі про долю людства на землі, тут відчувається турбота про судьби людей, про мир і щастя, за що й борються комуністи. Можливо, цей перелік задовгуватий, але він має своє призначення, він виправданий.

Другий розділ «Чуєш, Дніпре мій…». Тут багато цікавих віршів, мені найбільше подобається сонет «Індустріальний». (Зачитує). Це я вважаю одним з кращих віршів про міць України. Мені подобається вірш «Прадід», хоч у Вінграновського реалізм виражається в умовній формі; великі реалісти завжди змальовували життя не тільки життєво, а й умовно, і це цілком виправдана форма.

Дорогі друзі, я все ж таки за те, що метафорична ряснота не повинна затьмарювати основної думки, яка має бути ясною і дохідливою читачеві. Сонет «Зоря» (зачитує). Я читав його кілька разів, і скільки не сяє ця зоря, для мене так і не стало ясніше від цієї зорі.

Микола Вінграновський — це поет, який має свої особливості, на це треба зважати. Як один критик сказав «З туманностей народжуються планети…» І хочеться побажати, щоб планета Вінграновського вище злетіла на орбіту і щоб живилась вона з джерел високих дум і почуттів.

Віталій Коротич:

— Я не готував свій виступ, щоб говорити про творчість цих поетів, яких ми чули тут. Я сприймаю нашу нараду як інтерес до тенденцій, які виявились останнім часом у поезії. Те, що ми зібралися сьогодні, є досить симптоматичним.

У нас є велика кількість поетів, які дивляться на світ крізь щось рожеве; я радий, що поети, які тут виступали, починають відходити від цього і нарешті відмовляться від того, щоб саме так дивитися на світ.

Молоді поети, як і всі поети взагалі, потребують критики. Критика повинна розглядати не тільки твори поетів, а й їхні погляди, і треба, щоб ця критика обов’язково була доброзичливою.

У нас зараз ведеться дискусія про творчість і погляди молодих, про формалізм у літературі. Якось особливо сприймалися статті в «Радянській Україні», в інших друкованих органах, де була критика на твори Вінграновського. Зокрема, мова йшла про розділові знаки у віршах, на цьому акцентувалось, хоч справа пунктуації більше стосується Інституту вдосконалення учителів, а не Спілки письменників. (Пожвавлення. Оплески).

Мова йшла про простоту і простизм, але це зовсім різні речі. Не можна розглядати простоту як спрощення. Зараз мене бентежить ось що. Ми говоримо про велике громадянське звучання, яке повинно бути у віршах наших поетів, з цього погляду мені близькі і приємні вірші Симоненка. У нас часто кажуть: якщо поети пишуть деякі речі, які не прийнято висловлювати, то це буде на користь ворогам. Якщо ми взялися писати, то, перш за все, повинні писати правду. Будувати найпередовіше суспільство і йти до нього шляхом приховування правди — це зовсім незрозуміла річ, і ми повинні виправляти всіх тих, хто намагається йти саме цим напрямком.

Вірші Вінграновського і Симоненка мені близькі й зрозумілі. Ми всі повинні намагатись писати так, щоб наша поезія знайшла шлях до сердець людей. Те, що ми чули тут, є прологом до великої творчості, до якої прагнуть усі молоді поети.

Є всі підстави сподіватися, що молоді поети писатимуть так, як Рильський, Сосюра, Тичина.

Степан Крижанівський:

Було б неправильно тут ділити аудиторію на критиків і поетів. Мені сподобався виступ Коротича. Немає, на мій погляд, потреби, як це зробив Абрам Кацнельсон, розглядати кожний вірш окремо, бо у кожного з нас є своє сприймання того, що ми читаємо, бачимо, відчуваємо. Мова йде про напрям розвитку нашої поезії. Приємно, що наші останні розмови привертають увагу до поліпшення якості поетичного мистецтва. Ми, коли говоримо про обов’язки нашого мистецтва перед народом, вважаємо, що пишемо для людей, для народу. Щоб мистецтво служило народові, воно повинно підвищувати свій культурно-мистецький рівень. Це закон розвитку мистецтва. Мовиться про те, щоб іти вперед, використавши всі ті можливості, всю ту спадщину, які є у нас. В цьому саме обов’язок мистецтва перед самим собою. В цьому ключ до поетичного мистецтва.

Друге питання — про простоту, про що говорив Коротич. Простота і спрощення — це зовсім різні поняття.

Микола Нагнибіда:

— Чому потрібнно поняття простоти переводити на спрощення?

Степан Крижанівський:

— Я не сказав цього і не намагаюся цього робити, але справді різна буває простота, далеко не кожна простота — це ідеал, до якого ми повинні прагнути. Найкраще про це сказала Ліна Костенко (віршує). Справді, до простоти треба йти через великий пошук, через шукання свого почерку.

У поетів Вінграновського і Симоненка є громадянська тема, намагання сказати свою правду. Вінграновський до того ж, і прекрасний оратор. У Симоненка чудові поезії, у них є своя програма, про це свідчать гострі вірші, які порушують всі ті питання, що розвинуті в моральному кодексі будівника комунізму. Перш за все — це боротьба з міщанством, у цьому наші молоді поети виступають дуже сильно. Для нас, представників соціалістичного реалізму, головним повинно бути ствердження наших комуністичних ідеалів, краси і змісту нашого мистецтва.

І ще одне зауваження щодо напрямків розвитку. У менє була невеличка суперечка з Вінграновським, який сказав: «Не говоріть мені про реалізм…» Справді, його поезія романтичного наповнення, але це не заважає говорити правду, це поглиблює реалізм, і саме на цьому зростає наша поезія. Але у Вінграновського, якого я дуже поважаю, є і слабкі твори («Троянди розквітають…» та ін.), це не може бути визнано висотою нашого мистецтва.

Я бажаю нашим молодим поетам справжнього творчого успіху, великого розквіту в нашому прекрасному мистецтві соціалістичного реалізму.

Максим Рильський:

— Тут є дві записки, де мова йде про простоту і складність поетичних творів, зокрема згадується «Фауст». Товариші, згадаємо, що ще на 1-му з’їзді письменників Радянського Союзу мова йшла саме про це. Тут зовсім ніхто не закликає до спрощеності. До речі, я не вважаю, що у «Фаусті» найкращим є його складність, яка робить його доступним далеко не для всіх читачів.

Леонід Коваленко:

— На мій погляд, обговорення двох книжок поетів дуже цікавих, складних, але зовсім різних на одному засіданні — це справа недоцільна. У майбутньому не треба практикувати організацію таких вечорів. Товариші висловлюють свої думки про твори Симоненка, якого я дуже люблю, і про твори Вінграновського, якого я також дуже люблю. Я хотів би посперечатися.

Щодо критики творів молодих поетів, яка почалась на сторінках нашої газети «Радянська Україна», сказано було дуже скромно. До речі, газета ця дуже нудна, хоч я акуратно передплачую її. Мені здається, що ключ до цієї критики було підібрано неправильно. Візьміть виступ студента з Ніжина, виступ безвідповідальний щодо поезії Вінграновського з боку редакції. Справа в тому, що виступ цей був в основному позитивний, але газета штучно приховала все те позитивне, що було у статті автора. І в заголовку акцентувала саме на негативному, про що згадувалось у статті. Це необ’єктивний, недозволений для друкованого органу прийом.

Щодо пунктуації, якщо взялись критикувати за це, то чому не згадали всесвітньо відомого поета Назима Хікмета. Тоді треба і його критикувати за це, причому більше, ніж усіх інших.

На жаль, розмова про абстракціонізм, формалізм носить у нас безпредметний характер. Учитель Степаненко закинув сюрреалізм Драчеві. Я впевнений, що Стипаненко навіть не знає, що це таке — сюрреалізм. Звідки він може знати, що це таке: вся суть у тому, щоб якийсь ярлик наліпити молодим поетам. Ми повинні огороджувати наших молодих товаришів від цього. Треба критикувати їхні недоліки, це безперечно, але щоб критика була конкретною, корисною і, безперечно, об’єктивною.

Микола Нагнибіда:

— Ми зібралися для того, щоб обговорити книжки…

(Шум в залі. Голоси: «Він правильно говорить!»)

Леонід Коваленко:

— Ми зібралися, як сказав Микола Львович, для того, щоб обговорювати книжки двох поетів. Я цілком приєднуюсь до думки Миколи Львовича, але вважаю, що обговорення цих книжок аж ніяк не може відривати нас від тих думок, про які я говорю.

З місць: «Правильно!» (Оплески).

Мені здається, що треба нагадати одну забуту цитату відомого російського поета, який більше ста років тому сказав про стислість і ясність думки: «Речь критика должна быть ясна, как вывеска, зовущая в кабак…»

Коли мова йде про лаконічність, простоту, то взагалі це добре, але тільки в тому випадку, коли ці лаконічність і простота доносять читачеві думки автора.

Вінграновський і Симоненко вже переросли самі себе, останнім часом вони значно виросли, і добре було б обговорити не тільки їхні книжки надруковані, а й ті вірші які ще лежать у редакціях і чомусь не друкуються. Якщо ряд віршів у Симоненка зроблено надзвичайно добре навіть мудро, по-справжньому художньо, це насамперед «Баба Онися», «Піч» (без останньої строфи, тут правильно зауважили це) й інші, то тенденція «розжовування» відчувається у деяких віршах збірки «Тиша і грім». Я не буду перелічувати ряд хороших віршів, тільки хочу нагадати окремі з них — «Ювілей», «Закохана». Слабший розділ інтимної лірики у цій збірці. Я наведу

два рядки з вірша «Легенда». (Віршує). Банально, заяложено. Якщо ми беремося освіжити любов, тим паче любов саме цього віку, то в цьому значно виграє позиція М. Вінграновського. В багатьох віршах Симоненка знаходимо слабкі, пересічні, банальні образи, розраховані на красивості (скажімо вірш «Спасибі»). Слабенький вірш «Леся Українка». Мені здається, що це вірш студентських літ або замовлений кимось, а не викликаний почуттями автора. А ось закінчення твору «Русь» (зачитує). Заяложеність епітетів не прикрашає віршів. Місцями поет тонко відчуває слово, мені подобається багатство словника Василя Андрійовича, але раптом натрапляємо й на явний несмак. Загалом же Василь Симоненко — це поет з притаманним йому голосом, він помітно зростає, і він виросте у міцного справжнього поета.

Хочу сказати про книжку «Атомні прелюди». Що мені в ній подобається? Товариші підкреслювали це — перш за все громадянський, мужній голос, інтелектуалізм, своєрідне бачення світу поетом, він хоче осягнути діалектику в усьому. Якщо ви переглянете вірші 30-х років, то багато з них характерні саме тим, що там відсутня діалектика. Ми брали тільки позитивні якості і нерідко забували, що в кожному суспільному явищі є ще і негативні моменти, чи там іде запекла боротьба, а саме цього не було у творах 30-х років. У віршах Вінграновського цінним є те, що він хоче показати не тільки тишу, а й грім. Якщо він говорить про любов, він хоче сказати і про силу ненависті. Мені подобається запальність його музи. У Вінграновського почуття хорошої злоби. В останніх віршах у нього все більше і більше з’являється не тільки пафос заперечення, а й намагання стверджувати. В багатьох питаннях треба не тільки заперечувати, а й стверджувати, тим більше, коли мова йде про вірші громадянської тематики. Якщо картина створюється однобоко, то втрачається головне у цих творах. Погано, якщо молоді поети стають на шлях лише заперечення, це також не відповідатиме правді життя, поет повинен говорити правду, а правда діалектична. Вінграновський — поет патетичного складу, ораторського, він актор — і це іноді йому трошки заважає.

Мене дивує ставлення деяких старших товаришів до молоді. Існує термін: хай дитина викричиться… Але ж треба пильнувати, щоб вона не надірвала себе. І це залежить від батьків. Василь Андрійович — комуніст. Якщо він і буде кричати, то саме про те, про що треба кричати.

Я згоден з думкою товаришів, які говорили про складність окремих рядків віршів, образів у Миколи Вінграновського. Але не слід здіймати галасу з приводу цього. Я приєднуюсь до Любові Забашти, Малишка, Новиченка, які розбираються в поезії, безперечно, більше, ніж учитель Степаненко, але вони не побачили цієї ускладненості у творчості Вінграновського, хоч є окремі місця у «Демоні» й інших творах, які важко написані. У Вінграновського дуже великий потяг до нових слів, іноді вони бувають не зовсім до ладу.

Запитання з місця: «Чи вважаєте ви скромним надмірне друкування Юхимовича, Дмитерка в журналі?»

Леонід Коваленко:

— Якщо Дмитерко у штаті, то це так прийнято (сміх у залі), він нещодавно їздив до Америки, можливо, розтратився товариш… (Пожвавлення в залі, оплески). Щодо Василя Юхимовича, я не знаю, наскільки він окупував сторінки газет і журналів, узагалі я дуже поважаю його.

Терень Масенко:

— Дорогі товариші, один з наймолодших промовців правильно розгорнув нашу розмову. Ми не можем не порушувати загальні питання розвитку нашої національної поезії. Вінграновський, Симоненко народилися на нашому літературному грунті. Товариш Коротич правильно підняв питання про правду життя і правду мистецтва. А де ж та правда? У мистецтві зажди було дві правди: одна формалістична, друга реалістична. Були всякі «ізми» безконечні. Я звернув на це увагу ось чому. Я нікому не хочу навішувати ярликів. Я тільки дуже коротко зупинюся на цьому питанні. Два-три роки тому «Літературна Україна» вперше за тридцять років почала подавати поетів крупним планом, і це було надзвичайно приємно. Друкувалися молоді поети тт. Вінграновський, Коротим, Драч. Чи були вони галасливі? На мій погляд, більш галасливими виявилися критики, які виступили проти поезії молодих. І про кого б з них мова не йшла, повторювалось одне і те ж про всіх цих товаришів. Я поділяю думку Максима Рильського, який виступив у «Вечірньому Києві» і сказав своє слово про чотирьох молодих поетів. А почалося це з виступу не зовсім вдалого, Малишка, з якого, власне, і почалась оця обойма. Це відчувалось і в трактовці поезії молодих, не було вже навіть Дмитра Павличка, який відійшов в у бік, і залишилось чотири молодих поети, з яких нібито і почалась українська поезія. Щодо пунктуації, то треба вивчати словники, правопис — і не потрібні нам ці фокуси.

Я люблю всією душею молодих товаришів, але не будемо виділяти їх як якесь незвичайне явище в літературі, хоча кожний з них має щось своє, свіже, і приємно, що до нас влилося таке бадьоре поповнення. Приємно, що у нас багато нових імен, кожне з яких талановите, свіже і чимось особливе.

Що мені не подобаєтсья у їхній творчості? Це велика кніжність, особливо у Вінграновського і Драча. Хотілося б почути якусь зарисовочку сільського життя, не треба одягати на себе тогу оракула. Візьміть те, що вам ближче, і донесіть його таким же близьким до народу.

Я б хотів закінчити закликом, що найкращою є поезія, яка іде в реалістичному плані, і саме так ми повинні писати. До речі, «Увага, поговоримо про найголовніше», це друкує «Літературна Україна», де в передовій статті зазначено: (зачитує). Що ж це таке?! Це ж і є формалізм. А це пише Михайло Чабанівський. І тут Чабанівський наближається також до думки, що саме з цієї четвірки й почалась українська поезія.

Тут говорили про злість Вінграновського, але злість буває різна, вона не повинна бути егоїстичною, треба, щоб вона була товариською, людяною. І коли мій хлопчик дев’яти років одвернувся, змахуючи сльозу, коли слухав по радіо «Наймичку», то я подумав, що такі твори будуть хвилювати і його онуків, і ми повинні прагнути до того, щоб навчитись писати такі зворушливі портрети простих людей. А якщо не хочете перечитувати Шевченка, то почитайте переклади Василя Мисика і Миколи Лукаша. Я прочитаю вам «Джон Андерсон» у чудовому перекладі Мисика. (Зачитує). Хай ідуть наші молоді поети до людей, не протиставляючи себе старшому поколінню, товаришам, які хочуть їм допомогти. Я вважаю, що товариші зрозуміють це.

Любов Забашта:

— Товариші, ось коли ми зараз тут зібралися і послухали твори двох чудових поетів, то у мене виникла думка, що ці збори, це обговорення є продовженням тієї розмови, яка почалась на Ленінських горах, де був присутній Микита Сергійович Хрущов. І тут так само: коли почалась розмова про творчість молодих поетів, коли мова йшла про те, щоб боротися проти модернізму, то виявляється, що деякі товариші навіть не уявляють собі, а що ж таке модернізм. По-перше, модернізм — це нове, а якщо це нове — то повинно бути хороше. Щодо модернізму в літературі — це зовсім інше поняття, і в цьому треба глибоко розібратись. Можливо, саме це і призвело до того, що дехто намагався підводити творчість молодих поетів. Уважно прочитаємо збірку Миколи Віграновського, я не кажу вже про збірку Василя Симоненка або твори Івана Драча, то було б неправильно вимагати аби їхні твори були цілком досконалі, бо вони ще не набули необхідної майстерності. Але називати їх поезію модерністською — це було б неправильно. Коли ми звертаємось до творчості молодих поетів, бачимо, що їхні твори йдуть у руслі того, що саме нам треба висвітлювати, що повинно турбувати нас у цьому житті. Новаторство нашої молоді і полягає в тому, що їх прагнення збігаються з кращими прагненнями народу. Володимир Маяковський вважався новатором, хоч сам себе він називав декадентом, футуристом. І Максим Горький казав йому: який же ви футурист, коли пишете саме про те, що найбільше сьогодні турбує наш народ. І в полеміці про молодих ми прийшли до висновку: вони є новаторами саме тому, що пишуть про те, що турбує зараз кожного з нас.

Євгеній Євтушенко помилявся: говорячи про модернізм, він не мав правильного уявлення про це. Може, і я помилюсь, але скажу з цього приводу, що мене вчили так мій батько, мій дід, і я говорю і пишу тільки те, що думаю. І якщо ви говорили, я маю на увазі всіх товаришів, саме те, про що кожний з вас думає, то не було б тієї трагедії, яка трапилася з віршем Володимира Сосюри «Любіть Україну».

З місця: «Тоді була б гірша трагедія…»

Я не хочу критикувати секретаря нашої партійної організації, але мені здається, що неправильна була заява, тим паче сказана таким тоном: «Прийшов якийсь Вінграновський, і хто дав йому право так виступати…» Це неправильна постановка питання.

Це молоді товариші, які вийшли з народу, виросли на нашій землі, і вони все роблять для того, щоб зробити гордою, незалежною, щасливою, всіляко оспівують її. Всі «ізми» страшні саме тим, що вони по своїй природі космополітичні. Саме ці риси характерні і для творчості Андрія Вознесенського, Роберта Рождественського і ранніх віршів Євгенія Євтушенка. Але навіть якщо окремі вірші їхні невдалі, то в цілому поезія цих товаришів, безперечно, позитивна. Де б не з’явився такий поет, як Микола Вінграновський, ним гордилися б. І ми повинні ним гордитись. (Оплески). Говорять, що він, як і інші молоді товариші, зазнається, хоча я ніколи не відчувала цього при зустрічах з ним. Але сьогодні, коли Віталій Коротич сказав, що молоді вже увійшли у фарватер поезії Андрія Малишка, Павла Тичини та інших визнаних поетів України, я відчула в цьому нескромність, мені було навіть ніяково. Зовсім інша справа, якби сказав це хтось інший, а молодим про себе так казати не слід.

Микола Сом:

— Я зацікавився словом «абстракціонізм», почав розбиратися в суті цього, почав читати молодих поетів, і тут, на жаль, нічого не знайшов… (Пожвавлення в залі). Почав читати старших товаришів, а в їхніх творах знайшов цього дуже багато. Це, по-перше, нові твори Любомира Дмитерка, Олекси Ющенка й інших, тобто я знайшов у їхніх творах дуже багато саме того, з чим слід нам рішуче боротися. Може, я неправильно зрозумів їхні твори?

Максим Рильський:

— Неправильно.

Микола Сом:

— Коли Микола Шеремет виступив і намагався закинути нам абстракціонізм, я написав головуючому Юрію Збанацькому записку: хто, крім абстраціоніста Шеремета, буде виступати? Я зрозумів його виступ саме так. Кожному дано по-своєму розуміти. Ми ж, товариші, не рідко один одному дулі даємо, один одного ображаємо: ти пишеш під Вінграновського — примітив, ти пишеш під Шеремета — примітив! З’явився дуже інтересний поет Вінграновський — і почали писати про нього. Це страшенні лінивці, вони пишуть те, що писалося вже не раз, нічого свого не додаючи. Якщо хтось напише, як Максим Рильський про молодих, то це вважається найвищим оригіналом.

Тут Віталій Коротич говорив про простоту. Це повторення його попередніх виступів. Коротич часто не погоджується у своїх думках з рядом положень. Але ж, товариші, якщо говорити про щирість, правдивість, давайте ж і самі правдиво писати. Не пишуть правди наші поети. Я бував на селах, там злидота злидотою, люди майже нічого не одержують на трудодні. То де ж ця правда в поезії? Нема її й у Вінграновського. Люблю найбільше Симоненка, я дуже поважаю його — і саме тому, що у нього є «Піч». Це жахлива правда, якої немає більше в нашій поезії. Князьків розвелося багато, а правди мало ще. Твори Симоненка — це історія мого життя, це життя українського народу. Симоненко — це справді національний поет. Ленін сказав, що не може бути справжнім інтернаціоналістом той, хто не любить свій народ. Любити народ — значить, писати про нього тільки правду. Василь Бондар за цю правду був тяжко покараний, у нього був зрив, а зараз виходить пречудова його книжка. Давайте не радіти зривам товаришів, треба допомагати людям, а не радіти з їхніх помилок.

Треба звернути увагу ще на один момент. У Симоненка в творчості є те, чого немає в інших поетів: трішки лукавинки, смішинки, якогось чудового, тонкого національного гумору. Я дуже люблю Роберта Бернса, якби він був живий, він дуже вдячний був би Симоненку за його прекрасні епітафії (зачитує). Це ж геніально, товариші. (Оплески). Він у душі своїй — ще й великий гуморист, хоч у творах його ще багато риторики, романтики. Якщо він і в цьому напрямку буде розвивати свій талант, то напише таку гумореску, яка заткне за пояс нашого дорогоцінного Степана Олійника, який взагалі нічого не пише, про якого правильно сказав Юрій Збанацький, що він дрімає, а якщо навіть і пише, то нічого ціного в його творчості немає, якщо не говорити про коверкання расєйсько-українських слів. І дуже добре, Максиме Тадейовичу, ви зробили, що посварилися з Паустовським. Це дорога для нас сварка. Якщо беруть для гумору українську мову, то беруть чомусь базарну мову. Ми категорично не хочемо цього. (Оплески).

Любов Василівно, ви з учителькою в дискусії трішки різкувато поступили. Учитель нині — це найнещасніша людина, якщо правду говорити. (Шум в залі).

З місця: «Ти, Миколо, не правий, вони тебе вчили»!

Микола Сом:

— Я не хочу образити їх, хочу, щоб товариші мене правильно зрозуміли. Хіба ж ви не знаєте, як у школі сприймають твори Павла Тичини? Я коли приїжджаю у своє село, буваю в школі, то мені завжди в учительській задають одне і теж питання: «Скільки Тичина одержує від держави?..»

Максим Рильський:

— Товариші,на цьому будемо закінчувати.

Можливо, наше обговорення мало б бути більш організованим, але мені здається, що саме таке обговорення свідчить про велику любов до нашої літератури. Я вважаю, що такі зустрічі треба влаштовувати і надалі. Але, дорогі товариші, нам усіляко треба уникати особистих нападів і образливих слів, особливо тоді, коли вони зовсім не до діла, не на користь йому. Я маю на увазі нечемність Миколи Сома до шанованого нашого Степана Івановича Олійника. Навіть у запалі не слід цього дозволяти собі. Щодо закиду Сома на адресу Віталія Коротича, я вважаю це безпідставним обвинуваченням. Це не по товариському. А слід сказати, що саме почуття товариства, почуття любові до нашої літератури привело нас усіх до цього залу, порушувати це святе наше почуття не слід.

Дозвольте побажати всім вам глибоко відчути це прекрасне почуття товариства, воно допоможе нашій загальній і улюбленій справі. (Оплески).

На цьому ми закінчимо сьогодні нашу розмову.

НИЗЬКИЙ УКЛІН З ЧЕРКАС

(Листи від Матері поета)

Низький уклін з Черкас!

Добрий день і доброго здоров’я, Сомику!

Листа твого одержала, щиро дякую… Але того, що ти просив (я просив пояснити появу окремих Василевих віршів. — М. С.), я пока не можу написати, бо я в теперішньму житті не розуміюсь. А в політиці розбираюсь, як ведмідь в Біблії. Все таки мені вже 70 годочків. Я суджу про все по-своєму. Я так собі думаю: поети теж, як модники, пишуть те, що бачать. Наприклад, Симоненко Вася написав про Жорна. Бо він їх крутив, мати його крутила, сусіди крутили і майже вся Україна крутила. Це було таке життя.

Руданський написав про бабу, яка ставила усім святим свічку та ще й чорту… Він писав, що треба всюди, добрі люди, приятеля мати.

Некрасов написав дуже хороший вірш «Залізниця» (правильно «Железная дорога». — М. С.), але він про Україну не написав ні слова, за це йому ніхто не докоряє.

А Василь Андрійович Симоненко любив Україну. А я причому тут?..

Сомику, дуже тебе прошу: як одержиш оцього листа, порви його, бо я через свою старість-глупість можу написати хтозна що.

З повагою Г. Щербань-Симоненко

Без дати

Добрий день, Миколо Данилович Сом!

Вітаю всіх Сомів і Соменят!

Миколо, що мені робити?

Оце прийшла на цвинтар, а там Васину могилу міряє ступнями якесь громило. Каже, що з обкому. «Що це ви робите?» — питаю. А воно відказує: «Як його звідціля уберуть, то я покладу тут свою матір. Або й сам ляжу…»

Не дають йому сердешному й поспати…

Г. Ф. С-Ш

10-5-1975 р.

Здрастуй, Миколо, твоя дружина

і донечка Оксанка!

Напишу перше, що Олесика (внука Ганни Федорівни — М. С.) забрали в армію 16-5-1976 р. Я одержала від нього листа, служить він у вас у Києві. Звичайно, після дому нелегко привикати. Але служба є служба, треба своє відбути.

Миколо, в тебе ще нема свого сина. Чи не міг би ти провідати хоч мого внука, а сина твого однокашника В. А. Симоненка Олеся Васильовича? І написав би мені все подробно. Мені теж хочеться провідати свого внука.

Вибачай за турботу.

Г. Ф. Щербань-Симоненко

Його адр. м. Київ-49

в/ч 11038 «А». Симоненко О. В.

25-5-1976 р.

Низький уклін з Черкас

усім Сомам і Соменятам!

Помаленьку тружуся і слухаю пісню Миколи Сома 25-4-1977 р.

Трохи про себе. В мене нема нічого нового в житті. Бо ми, пенсіонери, йдемо вже з базару. Живемо буденними днями. Так, як навесні капа зі стріхи вода, так капають униз наші дні. Старість та одиночество — це не розкіш в житті.

Миколо і ти, Ніно, бережіть свою сім’ю… Ви мене вибачте. Можливо, свою думку я виказую не всю.

Погода в нас однакова. Більше дощику, ніж сонця. Перед моїм вікном дуже гарно розцвіла абрикоса. Любуюсь.

З пошаною до вас

Г. Ф. Щербань

25-4-1977 р.

Добрий день, милий Сомику!

Ти мені написав про Васину книжечку, що незабаром вийде. Оп’ять нічого не чути. Чи ще не вийшла? Коли вийде? Пиши правду, яка є. А як будеш в УЗАПІ (Управління захисту авторських прав. — М. С.), щоб ти довідався, як вийде книжка, чи нам положено хоч трохи копійок. Будь-ласка, якщо тобі не трудно.

Я живу по-старому. Новини у нас такі: 26-5-1979 р. Олесь розписується зі своєю Ніною. Не знаю, чого так приспічило. Казав, що ще не буде женитися.

Вибачай, що не запрошую на свадьбу, я цим не відаю, сама думаю, що може і я не попаду…

Низький, пренизький уклін твоїм дівчатам — Ніні та Оксанці.

Ваша бабуся Ганнуся, Щ. Г. Ф.

Травень 1979 р.

Добрий день, Миколо Сом та твої дівчата

чорноброві Ніна і Оксанка!

Вибачай, Миколо, що я тебе турбую своїми незгодами. Ти знаєш, яка я одинока, нікому пожалітися. Тому і пишу тобі.

Моє материнське серце болить за Васю, свого сина, тему й невмовчу щось сказати. Вася не зносив хорошої одежини не з’їв смачного куска хліба, не поїздив по світу подивитись, як люди живуть. Він купував книги. Працював день і ніч, писав у кухні. Писав про те, що мав у голові. А тепер, як не Мишко, так Петько живе його трудом. Я, звичайно, не хвалю Олеся, він повинен був забрати батькову бібліотеку. Має свою окрему квартиру. Він свою матір поважає, яка вона не є, але ж мати. По-правді сказати, вона Васину машинку пишущу протранжирила. І книги теж…

А Н..? (Не називаю прізвища черкаського поета з етичних міркувань… — М. С.) Чого йому треба від нас? Я б йому порадила написати щось хороше для людей, чим займатися чепухою. Я щось відчуваю, але не звертаю уваги. З мертвим боротися — треба самому вмерти. 1

Поки, Миколо, живеш, дишеш та бачиш хоч трохи хочеться побути в Києві в Софіївському соборі (про Софіївський собор прочитала в «Молоді Черкащини»). Не знаю, чи вдастя через свою старість.

Ти пишеш, що література — це бородьба. Все життя бородьба, але ж не однакова. Є люди, які хочуть ступити на крок вище, щоб когось об теє…

Бувай здоровий. Пиши свої пісні зимою і навесні. Я

Симоненко-Щербань

17-2-1980 р.

Так у хаті темно, що покривуляла, як хотіла.

Добрий день, сам Сом, Сомиха і маленьке Соменя!

(Не обіжайтеся, що я звертаюся

до вас трохи з гумором).

Ти знаєш, Миколо, скільки мені хочеться написати тобі листа, але не знімаються руки. Самій не віриться, що може таке бути.

У нас недавно 19-9-1980 р. трапилось таке: Петро Павлович Линовицький, який має парт-білет і член Спілки письменників обдурив Люсю (свою жінку) і обікрав Олеся Симоненка. Він викрав книжки Васі Симоненка, які належали Олесю Симоненку, як спадщина батька. Продав і втік. Буцімто до вас у Київ. Отаке-то.

Я живу помаленьку, як усі пенсіонери. Тружусь по силі возможності.

Місяців через три хочу і мушу стати прабабусею.

27-9-1980 р.

Добрий день, Миколо Сом!

Книжки твої я одержала. Щиро тобі дякую і бажаю, щоб ти був такий відвертий, як зараз. Бажаю тобі хороших друзів, а то все з бортів човна змиває мох. Переказую Васине речення.

Книжку Марії Петрівні (двоюрідній сестрі. — М. С.) передала. У нас усі хворіють. В Олеся і малої Мирославки грип. Олесь говорить, щоб я береглася. Слизько ходити, боюся упасти.

Тепер я зрозуміла, кому мені написати нащот пенсії. Хоч люди нікуди не пишуть і їм добавляють. Я думаю, що я не в ті сани сіла.

Скажи, Сомику, чи я писала тобі поздоровлення у січні?

Бабуся Ганнуся вже теє… Та й недивно — стільки всього пережити.

Напиши, як можна, про київські новини. Я цікавлюсь, де Павличко. Дурних пліток багато.

Пробач, що десь покривуляла. Як сонечко виясниться, так пишу рівніше, а як зайде, то навпростець.

Привіт усім.

До побачення.

Б. Г. (Бабуся Ганнуся. — М. С.)

Без дати

Шановний Сомику!

Мені, звичайно, треба побувати в Києві, порадитися з розумними людьми.

Десь в Болгарії і Польщі друкувалися Васині вірші. Нам прийшло з Москви 142 крб. Просять, щоб ми вислали на спадщину документ. Ми послали. (Це було ще 24-1-81 р.) Але забракували — не такий. Півтора місяці я ходила, поки виклопотала новий. Послали 11 квітня. І досі ні бе, ні ме. Не доберу в цьому нічого. Що за чесність?

Миколо, якби в мене не ці 70 за пличима, то я б давно приїхала у Київ. А так мушу тебе просити, щоб ти сходив (якщо неважко) в УЗАП та узнав, що треба.

Миколо, вітаю тебе з днем вашого свята — «днем преси». Бажаю успіхів у праці і всього-всього світлого в житті.

Низький уклін твоїм дівчатам Ніні та Оксанці.

Г. Ф. Щ.-Симоненко

2 травня 1981 р.

Привіт з Черкас!

Я напишу тобі те, що найдужче болить. Мені здається, що я цей вірш («Не докорю ніколи і нікому», де поет побачив свою ранню смерть. — М. С.) дето встрічала у Васиних оригіналах.

Вообще, в поетів м’яке серце. Шевченко писав: «Чує серце недоленьку, та сказать не вміє». Так і він. Йому було на серці тяжко, про що писав «минуле не вернути». Васю кликало писати, а Люсю на танці тягло. Це хатній клопіт. Не від цього він помер. А як болів, як йому не хотілось умирати, як йому, бідному, хотілось жити. Xоч би він знав, від чого все це.

Написала тобі те, що на розум прийшло. Всього не можна написати.

Коротенько все. До побачення. Низький уклін усім!

Г. Ф. Щербань-Симоненко

5-3-1982 р.

Добрий день і доброго здоров’я,

Миколо Данилович Сом!

Поздоровляю з наступающим роком вас усіх разом.

Ти знаєш, що мені аж на душі полегшало, як прочитала твого листа. Це ж Васині останні дні життя і мені так гірко на душі, що я можу бовкнути те, що й не треба. Але я чекаю на тебе в гості, тоді й поговоримо ясніше.

Вчора, цебто 5-го в неділю була в Марії Петрівни. Як ти, Миколо, підняв дух Марії Петрівни, що відвідав її у лікарні. Там її величають поетесою. Це тому, що її провідують із Києва письменники. А по-моєму бути поетесою, то треба мати свою ниточку, щоб зв’язувать свої слова. У Марії Петрівни добра пам’ять, вона знає, хто коли помер, кому положили золотий хрест, а кому ще й золоту обручку. Як приїдеш, то поговоримо від серця. Можливо, воно колись тобі пригодиться.

А пам’ятаєш, як ми сиділи на кумпелі Лисої гори? (Там на сільському кладовищі спочиває геніальний Симоненків дід Щербань. — М. С.) Там є таке місце, де ніколи не вигоря трава. Колись там шведи закопали золотого коня. Якщо вони його закопали, то, очевидно, знайшлись ті, що давно його викопали. Це легенда. Васі нема і нема кому її передати. Ми вирішили тобі передати.

Пробач, Миколо, що я тобі голову морочу цим.

До скорого побачення.

Г. Ф. Щербань-Симоненко.

6-12-1982 р.

Шановний Сомику і Ніно!

Щирий уклін усім Соменятам!

Пишу тобі листа 4 січня. За вікном зима убрала своїм цвітом всі деревця — яблуньки. Любо глянути, мов навесні (іній).

Я, або ми дуже раді, що тебе таки висунули на Шевченківську премію. Бо я вже думала, що тобі буде стільки премії, скільки мені пенсії добавили (так і вийшло! — М. С.) Ще той рік пообіцяли, але обіцянка-цяцянка.

За рушник. Я Любі давала твого листа читати. Пообіцяла до якогось числа, бо в неї один край вишитий, а другий ні.

Про поїздку на Полтавщину напишу так: все до свого часу. Колись мені було, як куди їхати, то попереду танцювати, а тепер уже не можу. Болить поперек і те, і друге. З Лесиком ще не говорила.

Низький уклін усім твоїм близьким по роботі і по перу у Спілці письменників.

Бабуся Ганнуся,

Симоненко-Щербань

4-1-1983 р.

Добрий день, шановний Сомику!

Я від себе і від своїх онуків передаю щиру вдячність тим, що організували і провели вечір вшанування поезії мого сина Василя Андрійовича Симоненка.

Щире вітання Борису Олійнику, Миколі Сому, Тамарі Коломієць, В. Біленку, О. В. Лупію і всім, кого я знаю і кого не знаю. А особо вашому батькові Олесю Гончару низький уклін.

Г. Ф. Симоненко-Щербань

січень 1985 р.

Дорогий Миколо!

Повідомляю, що я твого листа одержала. Зараз пишу відповідь. Мені Оришка Митрофанівна (Василева хрещена) писала про вечір, що відбувся в Біївцях. Писала, що вечір пам’яті всім сподобався. Гарно виступав Юрій Смолянський (артист із Черкас. — М. С.), але Сом, як брав слово, сподобався найбільше. Так що ти, Сомику, породичався з Біївцями. Усіх хвалили, але Сома найкраще. Олесеві теж сподобалось у Києві. І Ніні теж.

Про Люсю напишу так: звичайно, їй недобре… Очевидно, хвороба прогресірує. Звичайно, Олесеві матір шкода.

У Люби теж не все гаразд. Вася (чоловік Люби — троюрідної сестри Василя Симоненка. — М. С.) ліг у лікарню. Він же робив на хімії, то щось із кров’ю…

Бувай здоров! Низький уклін усім, хто має тепле серце до нас.

Бабуся Ганнуся.

А. Ф. Симоненко-Щербань.

Без дати

Добрий день, мої милі Сомики, Миколо і Ніна!

Мене трохи засмутило, що ви так далеко забралися (на київську Троєщину. — М. С.) та ще й високо (14-й поверх. — М. С.).

Чи вам хоч трохи подобається там? Якщо подобається, то хай вам буде повні мішки здоров’я і щастя у вашій домівці. А все-таки, чого ти шкандибаєш?

Я все більше старію. Марія Петрівна теж. Та все ж таки ходили в кіно. Люба була за вожатого. Потім на мої іменини прийшов Олесь із Ніною і Мирославкою, Марія Петрівна, Люба, Вася. І за це дякувати Бога, що хоч є одна крапелька рідних.

Як ви там на новому місці? Чи вже звикли? Я думаю, що вам там тихо після Києва.

Передавай низький уклін усім, що я знаю, і тим, що шанують Васю.

Писала бабуся Ганнуся.

3-11-1985 р.

Доброго здоров’я, Сомику!

Щирий уклін Ніні!

Поздоровляю вас із наступающим 1986 р. Бажаю вам здоров’я, щастя і всього-всього найкращого.

Пишу тобі листа 17-12-1985 р. Вчора в нас у Черкасах був вечір, присвячений поезії Василя Симоненка. Я, правда, не була, а була Люба і бабуся Марійка Петрівна.

Вів вечір Ю. Смолянський. Всі його хвалили, як проводив. Але Любі і Марії Петрівні не сподобалось те, що Смолянський усіх поетів пригадав, а тебе не згадав. А ми за тебе переживаємо, чого це так? І премії не чути.

Можливо я написала щось невпопад. Вибач. Ми люди мало-письменні, як щось бевкнем, то дзвін полетить в самий сміх.

Вечір був платним, але людей було багато. Очевидно, ті, що продавали білети думали, що як за гроші, так не буде людей. Зал був повний. А гроші підуть у хвонд Миру.

До побачення.

Бабуся Ганнуся.

17-12-1985 р.

Добрий день і доброго здоров’я, Сомику,

Ніно та всі ваші близькі!

Не знаю, що тобі писати. Таке горе скоїлось, не знаєм, через кого і через що. Тільки що прочитала статтю а газеті «Черкаська правда», там пишуть, що вже все впорядку, нема нічого страшного. А потім як наслухаєшся поміж людей, ще багато всього… Ну що ж поробиш, коли в таку епоху ми живем. Треба чекати чогось хорошого і не хникати. Шкода, правда, внуків і правнуків, бо вони ще нічого не знають. Звичайно, у мене, як у матері Василя Симоненка, в серці і в голові бродять Васині вірші «здихатимем від радіації», або «не спіть, учені і женці». Чому?.. Звідки він все це брав? (З голови).

Що ж… будемо храбритися, що все буде гаразд. Щиро дякувати добрим людям, що борються.

Коротенько все. Бувайте, здорові. Не болійте.

Бабуся Ганнуся

Тепер напишу, що я по телевізору вечір, що ви проводили в Лубнах, бачила. Обидва рази. Марія Петрівна і Люба теж дивилися телевізор. Я давала їм твого листа й газету. Олесь теж читав.

Я не була в Біївцях. Очевидно, вже й не буду. Лізла на стіл, полетіла зі стільця, забила бік і пролежала цілий місяць.

Пишу тобі листа, а на дворі третій день іде дощик. Очевидно, що й колись було таке поліття, бо стара приказка говорить, що дощу дають наряд: іди туди, де тебе просять, а він пішов, де сіно косять. Дощику, іди туди, де тебе ждуть, а він пішов, де жито жнуть…

10-7-86 р.

Добрий день, милий Сомику!

Ніну і всіх Соменят вітаю святом (хоч і пройшло) Великого Жовтня. Бажаю міцного здоров’я і всіх благ земних.

А свій інфаркт викинь у вікно із 14-го етажа. Щоб ти його більше не бачив, бо ми з Любою і чути не хочемо, що ти хворий. Бережи себе. Ми з Любою, хочемо бачити тебе такого веселого, як ти був.

Я старію помаленьку та й годі. Всяких дрібниць у Черкасах я не знаю. А як хтось розкаже, то я тут забуду. Знаю те, що в газетах пишуть. Трохи сама читаю, трохи люди помагають. Це моя старість така…

Часто до мене заходять студенти і вчителі української мови. Я не перевіряю документів. А вони розпитують про Васю, як ріс, як учився.

Звичайно, ні Васю, ні тебе не пробивав ні батько, ні блат. У всьому ваші голови. Після війни той вважався багатим, у кого був шматочок хліба на столі. А як жили, всі знають…

Симоненко-Щербань,

бабуся Ганнуся

9-2-1989 р.

До побачення. Бувай здоровий.

Content

Сом Микола З матір'ю на самоті

З МАТІР'Ю НА САМОТІ

МАТИ З ВЕЛИКОЇ БУКВИ

З МАТІР’Ю НЕЗАБУТНЬОГО ВАСИЛЯ СИМОНЕНКА ГАННОЮ ФЕДОРІВНОЮ СИМОНЕНКО-ЩЕРБАНЬ РОЗМОВЛЯЄ ПОЕТ МИКОЛА СОМ

Олесь Гончар

Борис Олійник

Микола Вінгановський

Іван Драч

Олесь СИМОНЕНКО,

Федір Барабаш,

Віра Момот

Станіслав Тельнюк

Анатолій Черевко,

Дмитро Чередниченко

Анатолій Сердечний,

Микола Сніжко,

Тамара Коломієць

Борис Олійник

СТЕНОГРАМА

НИЗЬКИЙ УКЛІН З ЧЕРКАС