Ян Гиу

Рицарят Тамплиер

Пътят към Йерусалим

„Пътят към Ада е осеян с добри намерения.“

„Jacula Prudentum“, 1651 nr 170

I.

В лето Господне 1150-о, когато безчестните сарацини — изметта на земята и предни редици на Антихриста, причиниха многото ни загуби в Светите земи, Светият дух се смили над госпожа Сигрид й и се яви, което промени живота й завинаги.

Навярно може и да се каже, че откровението съкрати живота й, но едно е сигурно: след това тя вече не беше същата. С по-малка сигурност може да се твърди, както монахът Тибауд написа значително по-късно, че в момента, когато Светият дух се яви на Сигрид, фактически бе поставено началото на едно ново кралство, горе на север, което векове по-късно щеше да се нарича Швеция.

Това се случи на празника на свети Тибуртий, който се считаше за начало на лятото — първия летен ден, когато ледовете в Западна Готландия започваха да се топят. Толкова много хора никога досега не се бяха събирали в Скара, тъй като литургията, която щеше да бъде проведена, не беше каква да е. Най-сетне щяха да осветят новата катедрала.

Церемонията продължаваше повече от два часа. Процесията бе обиколила църквата вече три пъти, което вървеше безкрайно бавно, понеже архиепископ Йодгрим бе много възрастен човек и се клатушкаше напред-назад, като че ли това бе последната му обиколка. Освен това той изглеждаше леко объркан, тъй като прочете първата молитва в ново осветения храм на народен.

„Боже, Ти, който невидим направляваш всичко,

но който показваш силата си

заради избавлението на човеците,

вземи този дом и властвай в този храм,

тъй че всеки, дошъл да се помоли,

да получи частица от Твоята утеха и помощ.“

И Бог показа силата си, дали заради избавлението на човеците или пък по други причини. Имаше зрелище, каквото дотогава не бяха виждали в цяла Западна Готаланд. Бляскавите цветове на архиепископските одежди със златни нишки, светлосиня и тъмночервена коприна, упояващи миризми от канчетата с тамян, с които послушниците обикаляха и полюшваха. А музиката бе толкова божествена, че ничие ухо в Западна Готаланд не бе чувало нещо подобно преди това. Надигнеше ли поглед нагоре, човек сякаш съзираше небето, макар и да бяха на закрито. Бе необяснимо как бургундските и английските строители можеха да създадат толкова високи сводове, без всичко това да се срути. Ако не за друго, то, защото Бог би трябвало да се разгневи от подобно предизвикателство, както би следвало да се окачестви опитът да се построи такъв храм — толкова висок, че сякаш стигаше чак до Небесното царство.

Госпожа Сигрид бе практична жена. Именно заради това някои казваха, че е и сурова. Тя изобщо не желаеше да се отправи на мъчителното пътуване към Скара, защото пролетта бе подранила и пътищата се бяха превърнали в кални локви. За нея беше мъчителна дори мисълта да се клатушка и подскача напред-назад в колата в това си благословено състояние. Повече от всичко в земния си живот тя се боеше от предстоящото раждане на второто си дете. А знаеше много добре, че при освещаването на катедрала трябваше да прекара часове на твърдия каменен под, като от време на време трябва да коленичи за молитва, което си бе истинско мъчение в нейното състояние. Тя бе изключително начетена, що се отнася до многото повели в духовния живот, със сигурност доста по-начетена от повечето от обграждащите я в момента големци и техните дъщери. Тези си познания обаче тя не бе придобила поради вяра или пък по собствена воля. Когато бе шестнадесетгодишна, баща и не без основателни причини бе открил, че тя отделя прекалено голямо внимание на норвежец с твърде ниско потекло. Това можеше да доведе до неща, приемливи само в рамките на брачен съюз, както баща й бе обобщил проблема. Затова я изпратиха за пет години в един манастир в Норвегия, който тя навярно така и нямаше да напусне, ако не бе наследила бездетния си вуйчо в Източна Готаланд. Това я превърна в изгодна партия за женитба — дъщеря, която по-скоро е добре да ожениш, отколкото да държиш затворена в манастир.

Ето защо тя знаеше кога трябва да стои изправена и кога да коленичи, кога трябва да изчете набързо „Отче наш“ или молитвата на Дева Мария, която някой от епископите, застанали най-отпред, четеше сега. Знаеше и кога човек трябва да се помоли сам. Всеки път, когато напоследък го правеше, тя се молеше за живота си.

Бог я бе дарил със син преди три години. Раждането бе продължило две денонощия, на два пъти слънцето бе изгряло и залязло, а тя бе потънала в пот и обладана от страх и болка. Тогава тя имаше предчувствието, че ще умре. Накрая същото си мислеха и всичките добри жени, които й помагаха при раждането. Пратиха някого да извика свещеника, който живееше долу във Форшхем и той й даде опрощение на греховете и последно причастие.

„Никога повече — надяваше се тя. — Никога повече да не изпитам тази болка, този страх“ — казваше тя в молитвата си. Бе егоистично да мисли така. Това й бе ясно. Все пак бе нормално жените да умират при раждане, а човек да се ражда в болка. Но тя бе направила грешката да моли светата Дева да пощади именно нея и бе опитвала да изпълни всичките си брачни задължения така, че да не доведат до повторно раждане. Синът им Ескил бе жив и бе нормално, енергично малко момче с всички способности, които децата трябва да притежават.

Естествено, че светата Дева я бе наказала. Задължение на човеците бе да пълнят земята, тъй че как може някой да очаква молитвата му да бъде чута, щом моли да бъде освободен от тази си отговорност? Тъй че сега я чакаха нови мъки. Това бе сигурно. И все пак тя отново и отново се молеше всичко да мине леко.

За да смекчи много по-малката и неприятна болка от това с часове да се изправя и да пада на колене, да се изправя и веднага след това отново да коленичи, тя бе покръстила крепостната си Сут, за да може да я доведе със себе си в Божия храм и да се подпира на нея, когато трябваше да се изправя и коленичи. Големите черни очи на Сут бяха разтворени като очите на уплашена кошута от всичко, което тя виждаше около себе си. И ако допреди това не бе истинска християнка, сега тя определено бе станала вярваща.

На около три човешки дължини пред Сигрид стояха крал Сверкер и кралица Улхилд. Двамата, натежали от старост, с мъка се изправяха или падаха на колене, без да издават и звук. Именно заради тях, а не заради Бог, Сигрид бе дошла в катедралата. Крал Сверкер не ценеше високо нито норвежкото й, нито западно готското й семейство, нито пък норвежките и Фолкунгските[1] корени на съпруга й. И сега, в преклонна възраст, бе станал колкото подозрителен, толкова и обезпокоен от това какво следва след края на земния път. Да не вземе Сигрид участие в богоугодното освещаване на църквата от краля, можеше да доведе до недоразумения. Ако някой, бил той мъж или жена, се спречка с Бог, то той навярно ще се разправя с Всевишния. Но да се спречкаш с краля, Сигрид смяташе за по-ужасно от това.

В началото на третия час от освещаването на Сигрид й се зави свят. Стана й все по-трудно постоянно да пада на колене и да се изправя, а бебето в нея риташе и се движеше все повече, като че ли протестираше. Обзе я чувството, че жълтеникаво светлият, излъскан до блясък варовиков под се люлее под нея, и й изглеждаше, че започва да се пропуква, като че ли иска да се разтвори и внезапно да я погълне. Тогава тя стори нещо нечувано.

Всички я видяха, също и кралят.

Тъкмо когато тя с облекчение се отпусна върху късата каменна скамейка до портата на църквата в средата на страничното крило, в църквата влезе шествието на монасите от остров Льорьо. Сигрид избърса челото и лицето си с малка ленена кърпичка и махна ободрително на сина си, който бе застанал до Сут.

Тогава монасите започнаха да пеят. Мълчаливо и с наведени като за молитва глави те бяха минали по пътеката и се бяха наредили при олтара, където епископите и техните помощници им бяха направили място. Първоначално се чуваше само нямо, едва доловимо жужене, след това изведнъж последва пеене на високи момчешки гласове. Да, голяма част от монасите от остров Льорьо носеха кафяви, а не жълти качулки и, естествено, бяха момчета, чиито гласове се издигнаха в пространството към покрива като ято бели птици. И когато се издигнаха така високо, че изпълниха цялата огромна зала, заприиждаха груби мъжки гласове от самите монаси, които пееха същото, и все пак не по същия начин. Сигрид бе чувала песен и на два, и на три гласа, но тази бе изпълнена на най-малко осем. Това беше истинско чудо; нещо, което не можеше да е истина, тъй като дори съчетанието на три гласа се постига изключително трудно.

Сигрид зяпаше изтощена и с широко отворени очи натам, където се бе случило това чудо. Слушаше с цялото си същество, с цялото си тяло, така че започна да се тресе от вълнение и й причерня пред очите. Вече не виждаше, а само чуваше, като че ли дори и очите й трябваше да използват силата си, за да слушат. Като че ли и самата тя изчезна, превърна се в звуци и в част от чудната музика, която бе по-красива, от която и да е друга, която бе чувала в земния си живот.

Миг по-късно тя дойде на себе си, тъй като някой я хвана за ръка и когато погледна нагоре, съзря самия крал Сверкер.

Той приятелски я тупаше по ръката и й благодареше иронично, тъй като той, който фактически бе и възрастен човек, трябваше да изчака една бременна жена да седне преди него. Щом една бременна жена може, значи може и кралят, мислел си той. Макар че в обратен ред не би изглеждало така добре.

Сигрид решително потисна внезапното желание да разкаже, че Светият дух току-що й бе говорил. Стори й се, че подобен разказ би изглеждал като преструвка и че на кралете им е писнало от такива неща, докато някой не им отсече главите. Вместо това тя разказа набързо, шепнейки, за проблема си.

Както кралят навярно вече добре знаел, имало спор за наследството й във Варнхем. Родственицата й Кристина, която току-що се била омъжила за онзи честолюбец Ерик Йедвардсон, имала претенции за половината собственост. Но нали монасите от Льорьо се нуждаели от място, където зимите не са така сурови? Много от посевите им загиват там, на острова. Не че е чувала да казват нещо лошо за великодушието на крал Сверкер, който им бе дарил Льорьо. Но ако сега тя, Сигрид, би дарила Варнхем на монасите от Цистерцианския орден, дали кралят можел да благослови този дар и да го обяви за законен? Така целият проблем щял да изчезне от лицето на земята. Всички щели да спечелят от това.

Тя изрече всичко бързо, ниско и леко задъхано, все още със сърце, развълнувано от онова, което бе съзряла в райската музика, когато мракът бе преминал в светлина.

Първоначално кралят бе леко изненадан, тъй като не бе свикнал мъжете в обкръжението му да говорят с него така директно и без изящни увъртания. Още по-малко пък жените.

— Ти си благословена жена в много отношения, скъпа моя Сигрид, — най-накрая рече той бавно и отново взе ръката й. — Утре, след като се наспим в кралския двор след днешния пир, ще повикам при себе си отец Хенри и ще уредим всичко. Утре, но не сега. Не е удобно да седим твърде дълго тук, шепнейки.

Само за миг тя бе дарила наследството си, Варнхем. Никой мъж или жена не нарушава дума, дадена на самия крал, както и кралят никога не може да наруши дадено от него обещание. Стореното от нея не можеше да се поправи.

„Но това даже е изгодно — прозря тя, след като се посъвзе малко. — Светият дух също може да донесе изгода, а пътищата Божии невинаги са неведоми“.

Варнхем и Арнес бяха на три дни път един от друг. Варнхем се намираше извън Скара, недалеч от епископския двор до планината Белинген. Арнес пък се намираше горе, на източния бряг на езерото Венерн, където свършваше Сунанскуг и започваше Тиведен, при планината Кинекуле. Варнхем бе по-нов и в доста по-добро състояние и поради това тя искаше да прекара най-студеното време там, още повече че неприятната поява на детето наближаваше. Съпругът й Магнус искаше да живеят в наследения от баща му Арнес, а тя предпочиташе Варнхем, като така и не се споразумяха. Понякога дори не можеха да обсъждат проблема с уважението и търпението, които се очакват от съпруг и съпруга.

Арнес трябваше да се ремонтира и преустрои. Но се намираше в погранични земи, ничии земи покрай гората, където имаше доста обща или кралска земя, за която можеха да се договорят или купят. Там нещата можеха да се подобрят, особено ако вземеха със себе си всичките крепостни и добитъка от Варнхем.

Но Светият дух нямаше предвид точно това, когато й се бе явил. Тя бе имала някакво неясно видение: стадо изключително красиви коне, които преливаха в седефени цветове. Конете прииждаха към нея по ливада, осеяна с много цветя, гривите им бяха бели и чисти, а опашките им бяха дръзко вдигнати и се мятаха игриво и леко като на котараци. Бяха грациозни във всяко свое движение, не бяха диви, защото тя бе тяхната господарка. И някъде иззад играещите, живи и неоседлани коне се яви млад мъж на сребрист кон с бяла грива и високо вдигната опашка. Този мъж й изглеждаше познат, макар и да не знаеше кой е. Носеше щит, но не и шлем. Тя разпозна хералдическия знак, който бе като тези на нейните хора или пък на роднините на съпруга й. Щитът беше съвършено бял, с огромен кървав кръст. Нищо друго.

Младият мъж спря плътно до Сигрид, разговаря с нея и тя бе чула всичките му думи. Хем ги бе разбрала, хем не. Но знаеше, че това, което той й бе казал, означаваше, че тя щеше да дари Бога с онова, от което страната на крал Сверкер се нуждаеше най-много — добро място за монасите от Льорьо.

После тя внимателно бе наблюдавала монасите, които бавно излязоха след изпълнението си. Ни най-малко не изглеждаха погълнати от чудото, което бяха предизвикали. Изглеждаха така, сякаш бяха привършили поредната смяна в каменоделните на Западна Готаланд и сега мислеха преди всичко за вечерята. Размениха си няколко думи, почесаха се по грубо обръснатите си глави. Кожата по лицата и тиловете на мнозина от тях бе увиснала. Не им бе леко на Льорьо. Това бе ясно на всеки. А и зимата явно не бе милостива към тях. Божията воля не беше трудна за разбиране. Онзи, който възпяваше чудото, трябваше да получи по-добро място за живот и труд. А Варнхем беше много добро място.

Когато излезе на стълбите на катедралата, мислите й се проясниха от студения свеж въздух и тя в миг на внезапно просветление осъзна, че Светият дух все още бе при нея, разбра по какъв начин трябваше да каже всичко на мъжа си, който идваше насреща й в тълпата, с палтата им през рамо. Тя го наблюдаваше с предпазлива усмивка. Напълно сигурна. Държеше на него, защото той бе нежен съпруг и грижовен баща, макар да не бе човек, пред когото да благоговее или от когото да се възхищава. Бе трудно да повярва, че той всъщност беше внук на абсолютната си противоположност — могъщия ярл Фолке Дебелия. Магнус бе слаб мъж и ако не бяха чуждестранните одежди, които сега носеше, човек би си помислил, че е никой.

Когато дойде при нея, той се поклони и я помоли да вземе палтото си, докато самият се загърне с огромното си, небесносиньо палто от бялка и го завърже под шията си с норвежката катарама. След това й помогна, погали я внимателно по челото с нежните си ръце, които не бяха ръцете на воин, и я попита как е могла да изтърпи един толкова дълъг химн в благословеното си състояние. Тя отговори, че не й е било трудно, защото хем е взела Сут, за да я подкрепи, хем Светият дух й се бил явил. Каза го по начина, по който говореше, когато не мислеше нещо сериозно, а той се усмихна, смятайки, че това бе една от многото й обичайни шеги. После се огледа за оръженосеца, който идваше с меча му. Когато прибра меча под палтото си и затегна портупея, лактите му изпъкнаха изпод дрехата и го направиха да изглежда едър и величествен, какъвто според нея той не беше.

След това Магнус й предложи ръка и я попита дали иска малко да се поразходят по площада пред тях и да погледат спектакъла, или пък иска да си почине.

Сигрид веднага отговори, че с удоволствие би желала да походи, вместо да бъде на колене през цялото време, а той леко се усмихна на дръзката й шега. Тя допълни, че би било забавно да види всички артисти, които кралят бе поканил. Насред площада се появиха френски акробати и огнехвъргач, чуваха се свирки и цигулки, а там, при шатрата за пиво, бумтеше притъпеният звук на тъпани. Напуснаха внимателно тълпата, в която знатните посетители на катедралата се смесваха с обикновените хора и крепостните. След известно време тя си пое въздух и каза всичко на един дъх и без заобикалки.

— Магнус, скъпи мой съпруже, надявам се, че ще можеш да се държиш по мъжки спокойно и с достойнство, когато чуеш какво сторих — започна тя, пое си отново дълбоко въздух и продължи бързо, преди да е успял да отговори. — Дадох дума на крал Сверкер, че ще даря Варнхем на Цистерцианския монашески орден от Льорьо. Дума, дадена на крал, не може да се вземе обратно. Няма връщане назад. Ще се срещнем с него утре в кралския двор, за да узаконим дарението с печат.

Както очакваше, той застина на мястото си. Първо впери очи в лицето й, за да потърси онази усмивка, която го озаряваше, когато тя се шегуваше по своя си начин. Но бързо разбра, че беше напълно сериозна. Тогава гневът го връхлетя с такава сила, че навярно би я ударил, ако не бяха сред близки и врагове, сред цялата тази простосмъртна сган.

— С всичкия ли си, жено? Ако не беше наследила Варнхем, навярно щеше все още да търкаш пода на манастира! Та ние се оженихме заради Варнхем.

Той се владееше и говореше тихо, макар и със здраво стиснати зъби.

— Да, напълно вярно е, скъпи съпруже — отговори тя с примирено сведен поглед. — Ако не бях наследила Варнхем, родителите ти щяха да ти изберат друга съпруга. Вярно е, че в такъв случай сега навярно щях да бъда монахиня, но е вярно и че Ескил и новият живот, който нося под сърцето си, нямаше да съществуват без Варнхем.

Той не отговори. Изглеждаше така, сякаш мислеше трескаво, за да подреди думите си. Точно тогава Сут дойде със сина им Ескил, който веднага подскочи, хвана майка си за ръка и започна да говори бързо и на висок глас за всичко, което бе видял вътре в катедралата. След като го накараха да замълчи, той продължи да бърбори така, сякаш думите му прииждаха като вода, както когато отварят дигите през пролетта. Направо не можеш да я спреш.

Магнус взе сина си в обятията си и го погали по косицата с любов, докато наблюдаваше законната си съпруга с поглед, който таеше чувства, различни от тези, които бе показал към сина им. Тогава той внезапно пусна момчето на земята и почти студено заповяда на Сут да вземе Ескил със себе си и да идат да погледат музикантите и че скоро ще се видят отново. Сут с почуда хвана момчето за ръка и го поведе, докато то беснееше и не искаше да помръдне от мястото си.

— Но и както знаеш, скъпи мой съпруже — бързо продължи Сигрид, за да направлява сама разговора и да попречи на мъжа си да хукне нанякъде, обзет от ярост и загубил ума си, — поисках Варнхем да остане мой, макар аз да съм го наследила, и го получих, подписано и подпечатано, а освен него нямам нищо повече от палтото, което нося върху себе си, и няколко златни накити.

— Да, вярно е — отговори Магнус навъсено. — Но също така Варнхем е една трета от общите ни владения, една трета, от която ти лиши Ескил. Онова, което не мога да разбера, е защо го направи, макар и да имаш това право.

— Нека тръгнем бавно към артистите. Да не стоим тук, за да ни гледат, че сме бесни един на друг. Там ще ти обясня всичко — каза тя и му подаде ръка.

Магнус се огледа с безпокойство. Разбра, че тя има право, усмихна се с усилие и взе ръката й.

— Да — каза тя след известно мълчание. — Да започнем със земното, това, което сега най-много занимава съзнанието ти. Естествено, ще взема всички крепостни и добитъка със себе си в Арнес. Варнхем със сигурност има най-добрите постройки, но за сметка на това можем да построим Арнес от основите, особено сега, когато ще има повече хора, които да натовариш с работата. Така ще имаме по-добро място за живот, особено през зимата. Повече добитък означава повече каци с осолено месо и повече кожи, които ще можем да изпратим с лодка към Льодьосе. Ти толкова искаш да търгуваш с Льодьосе и от Арнес ще можеш да го правиш с лекота и зиме, и лете. От Варнхем ще е трудно.

Той вървеше мълчаливо от едната й страна с наведена глава, но тя забеляза, че се бе успокоил, бе започнал да слуша с интерес, и в този момент тя вече знаеше, че няма да е нужно да продължи да се бори с думи. Сигрид бе видяла всичко в перспектива така ясно, като че ли дълго време се бе мъчила да го измисли, макар идеята да я бе осенила преди по-малко от час.

Повече кожи и каци с осолено месо означаваха повече сребро, а повече сребро означаваше повече посеви. Повечето посеви означаваха, че повече крепостници щяха да спечелят свободата си, като вземат под аренда земи, заемат зърно за посев и платят двойно в ръж, която те, господарите, щяха да изпратят в Льодьосе и щеше да се превърне в още повече злато. И тогава можеше да се погрижат за укрепленията, които Магнус винаги бе искал да построи, тъй като Арнес трудно би могъл да се защити, особено през зимата, когато ледът сковава всичко. Концентрирайки всички сили в Арнес, вместо да ги делят между два имота, те скоро можеха да станат по-богати. С новоспечелената земя щяха да притежават по-големи площи, щяха да се сдобият с по-топло и по-безопасно място за живот и да оставят на Ескил по-голямо наследство.

Когато стигнаха най-отпред в тълпата и се запромъкваха спокойно и безшумно, Магнус дълго остана мълчалив и замислен. Сут дойде, полюшвайки малкия Ескил на ръце, вдигна го пред себе си, така че хората да видят по знатното му облекло, че и тя има право да мине. Момчето скочи на земята и застана пред майка си, която нежно постави ръце на раменете му, погали го по бузите и пооправи шапката с перо.

Артистите пред тях бяха облечени в смешни дрехи в крещящи цветове и носеха малки камбанки около краката и китките си, така че всичките им движения се превръщаха в звънене. В този момент тъкмо издигаха висока кула, която се състоеше само от хора, с едно много малко момче, което навярно бе само няколко години по-голямо от Ескил, най-горе на върха. Хората викаха високо от ужас и емоция, а Ескил пламенно сочеше и казваше, че и той иска да стане уличен артист, което накара баща му да избухне в изненадващо сърдечен смях. Сигрид го погледна предпазливо и помисли, че с този смях опасността бе отминала.

Той откри, че тя го гледа тайно, и продължи да се усмихва, докато се навеждаше напред, за да я целуне по бузата.

— В действителност ти се забележителна жена, Сигрид прошепна той без гняв в гласа. — Помислих върху това, което каза, и настина имаш право за всичко. Ако съберем всичките си сили в Арнес, ще станем по-богати. Нима някой може да случи на по-добра и вярна съпруга от теб?

Тя отговори бързо с нисък глас и със сведен поглед, че никоя съпруга не би могла да попадне на по-добър и сговорчив съпруг от него. Но след това вдигна глава, погледна го сериозно в очите и добави, че всички нейни мисли навярно са дошли от самия Свети дух, дори и това, което бе свързано с материалното и се отнасяше до търговията.

Магнус изглеждаше леко раздразнен, като че ли не й вярваше. Той бе доста по-религиозен от нея, а тя сякаш се присмиваше на Светия дух. И двамата знаеха, че годините, прекарани в манастира, изобщо не я бяха пречупили.

Когато уличните артисти приключиха с представлението си и се запътиха към шатрата, за да получат безплатното пиво и добре изпеченото месо, което си бяха заслужили, Магнус качи сина си на рамене и със Сигрид от едната си страна и Сут, която вървеше на десет крачки зад тях, се отправиха към портата на града. От другата страна на зида ги чакаха колите и слугите им. По пътя Сигрид разказа за видението, което бе имала. Разказваше умно, проницателно и с много думи, понеже описваше как човек трябва да разбере смисъла в светото послание.

Първото й раждане все пак за малко не я бе убило и Божията майка бе спасила нея и Ескил едва на прага на смъртта. Всички знаят, че едно трудно раждане често е последвано от второ, също така трудно, а то наближаваше. Но дарявайки Варнхем, Сигрид си бе осигурила много молитви от хора, които бяха най-близо до Бога. Тя и детето в утробата й щяха да живеят.

Но по-важното беше, че обединените им родове щяха да станат по-могъщи, щом Арнес бъде построен силен и богат. Единственото, което будеше в нея несигурност, бе кой можеше да бъде младият мъж на сребристия кон с буйна бяла грива и дръзко повдигната и много дълга бяла опашка. Със сигурност не беше Светият син. Той не би дошъл на буен жребец с щит в ръка.

Магнус също бе заинтригуван от видението, разсъждаваше върху него и след това започна да разпитва за големината на конете и начина, по който са се движели. След това възрази, че такива коне не съществуват, и попита какво има предвид, казвайки, че върху щита имало кървав кръст. Бил е червен кръст, но как можела да знае, че става дума за кървав кръст, а не само за червен цвят?

Сигрид отговори, че просто го знае. Кръстът бил червен, но от кръв. Щитът бил съвършено бял. Не могла да види много от облеклото на младежа, понеже щитът покривал гърдите му, но със сигурност носел бели дрехи. Бели, точно като на монасите от Цистерцианския орден, но той със сигурност не бил монах, той като имал щит на воин. И навярно носел ризница под дрехите си.

Магнус запита замислено за формата и големината на щита, но когато разбра, че бил под формата на сърце и не по-голям от гръдта, която трябва да пази, той недоверчиво поклати глава и обясни, че никога не е виждал подобен щит. Щитовете били или големи и кръгли като тези, които воините някога носели по време на сражения, или продълговати и под формата на триъгълник, така че да могат да се движат по-свободно и да се нареждат във фаланга. Такъв малък щит като този, който тя била видяла във видението си, по-скоро би бил в тежест, отколкото да пази някого в битка.

Но простосмъртният човек не може да разбере всичко, което му се явява. И вечерта двамата щели да се помолят на Божията майка, благодарейки й за добротата и мъдростта, които им е внушила.

Сигрид въздъхна и изпита голямо облекчение и спокойствие. Сега най-лошото бе в миналото. Оставаше й само да склони стария крал, така че да не й отнеме дара и да го даде от свое име. След като бе остарял, кралят бе почнал да се тревожи за броя молитви за негово здраве и вече бе построил два манастира, за да се подсигури по въпроса. Всичко знаеха това — и приятелите, и враговете му.

* * *

Крал Сверкер имаше силен махмурлук, а и бе обзет от ярост, когато Сигрид и Магнус пристъпиха в голямата зала в царския дворец, където той трябваше да вземе всевъзможни решения — как заловените предния ден на площада крадци ще бъдат екзекутирани, дали да бъдат обесени или първо да бъдат измъчвани, въпроси, касаещи спорове за земя и наследство, които не са могли да бъдат решени по обичайния начин.

Това, което го вбеси доста повече и от махмурлука, бе новината, че непрокопсаният му втори син го бе предал. Юхан бе тръгнал на поход, за да плячкосва из Халанд в Дания, но това не бе нищо ново за него. Младежите правеха подобни неща, когато искаха да рискуват живота си, вместо да играят на зарове. Но той бе излъгал за двете жени, които бил отвлякъл и довел със себе си като робини. Без да се изрази ясно, той бе накарал всички да повярват, че става дума за някакви чужденки. Но сега бе пристигнало писмо от датския крал, в което той казваше нещо съвсем друго и никой вече не можеше да го подложи на съмнение. Двете жени бяха съпругата на кралския ярл в Халанд и нейната сестра. Това си беше оскърбление и грубо нарушение на законите и ако извършителят не беше кралски син, за подобно престъпление той незабавно би загубил живота си. Естествено, той беше изнасилил и двете. Така че не можеше да ги върне в състоянието, в което ги бе отвлякъл. Откъдето и да го погледнеше човек, на краля щеше да му струва много сребро и в най-лошия случай щеше да му навлече война.

Крал Сверкер и приближените му бяха водили толкова бурен спор, че всички в залата разбраха цялата истина. Напълно сигурно беше само, че жените трябваше да бъдат върнати. С това единодушието се изчерпваше. Някои смятаха, че е проява на слабост да се плаща сребро. Това можело да наведе датския крал Свен Грате на мисълта, че може да събере войска и да започне да граби и завоюва техните земи.

Други смятаха, че плащането с много сребро би им излязло по-евтино от военни походи и грабежи, независимо от това кой щеше да спечели подобна война.

След дълъг спор кралят внезапно въздъхна, обърна се към отец Хенри от Клерво, който седеше най-отпред в залата и чакаше да бъде повдигнат въпросът за Льорьо. Той седеше с глава, сякаш сведена за молитва, а острата му бяла качулка бе свалена надолу, така че не можеше да се види дали се моли или спи. Изглежда по-скоро спеше. Във всеки случай отец Хенри не бе разбрал оживената дискусия и когато отговори на запитването на краля, отговорът му прозвуча по-скоро като на латински, а не като на народен език, така че никой не разбра какво каза. Наблизо нямаше друг духовник, тъй като се разискваха светски или нисши въпроси. Кралят се огледа яростно в залата и изрева със зачервено лице на мига да доведат нещастника, който говори този писарски език.

Сигрид веднага съзря възможността, изправи се и закрачи с приведена глава към предната част на залата, поклони се в знак на почит първо на крал Сверкер и после на отец Хенри.

— Кралю мой, аз съм на вашите услуги — рече тя и изчака решението му.

— Ако тук няма мъж, нека стане, както е писано. Имам предвид, ако няма мъж, който говори този език — въздъхна уморено кралят. — Как така владееш латински, скъпа моя Сигрид? — добави той с много по-мил глас.

— За мой най-голям срам това е единственото, което научих наистина добре по време на престоя си в манастира — отвърна Сигрид тихо и изглеждаше сдържано сериозна, макар само Магнус да можеше да прозре подигравателната й усмивка, когато каза това. Тя често казваше едно, а мислеше друго.

Кралят обаче не прозря богохулството и веднага помоли Сигрид да седне до отец Хенри, да му обясни положението и след това да помоли за неговото мнение по въпроса. Тя се подчини и докато с отец Хенри водеха едва доловим разговор на езика, който очевидно само те от всички хора в залата говореха, се възцари странно чувство на безпокойство. Всички мъже се гледаха въпросително, някой повдигаше рамене, друг сключваше престорено ръце и отправяше поглед нагоре. Жена присъстваше на кралския съвет! Но такова беше положението. И случилото се не можеше да се върне назад.

След известно време Сигрид се изправи и обясни на висок глас, за да сложи край на шепота в залата, че отец Хенри е обмислил проблема и смята, че би било най-уместно да принудят непрокопсаника да се ожени за сестрата на ярловата жена. Но жената на ярла трябвало да се върне обратно с дарове и пищни одежди, със знамена и музика. Все пак крал Сверкер и нехранимайкото, който имал за син, трябвало да се въздържат от зестра и така въпросът със среброто бил решен. Не трябвало да се съобразяват с мнението на нехранимайкото по въпроса, защото ако той и сестрата на ярловата жена бъдат бракосъчетани, кръвният съюз би предотвратил война. Все пак нехранимайкото трябвало да направи нещо, с което да заплати безчинствата си, но войната била най-скъпото решение на проблема.

Когато Сигрид млъкна и зае мястото си, залата притихна, докато съветът премисляше казаното от отец Хенри. Но след това се разнесоха одобрителни възгласи, някой извади меча от ножницата си и го удари с широката му страна по тежката дъска на масата, която се простираше по продължението на дългата стена на залата. Другите последваха примера му и скоро залата кънтеше от тракането на оръжията. С това проблемът засега беше решен.

Тъй като сега Сигрид седеше най-отпред в залата, а и изглеждаше, че има дял в мъдрото предложение на отец Хенри, крал Сверкер реши, че можеха да обърнат внимание и на разглеждането на въпроса за Варнхем. Той повика при себе си един писар, който започна да чете документ, който кралят бе поръчал да напишат, за да бъде всичко узаконено. Според прочетения текст обаче нещата изглеждаха така, сякаш дарът бе направен от краля.

Сигрид помоли да получи текста, за да може да го преведе на отец Хенри, но и внимателно помоли господарят Магнус да получи право да участва в разговора.

— Естествено, естествено — каза кралят неодобрително и смутено, даде знак на Магнус да излезе отпред в залата и да седне до съпругата си.

Сигрид бързо преведе текста на отец Хенри, който беше свалил качулката си и се стремеше да следи, докато Сигрид му сочеше определени пасажи. Когато свърши, тя бързо добави, така че да изглежда все едно още превеждаше, че дарението е от нея, а не от краля, но че тя пред закона се нуждае от кралското одобрение. Отец Хенри я погледна за малко с усмивка, която напомняше нейната собствена, и кимна замислено.

— Добре — каза кралят нетърпеливо, като че ли искаше час по-скоро да привърши с това. — Има ли преподобният отец Хенри нещо да каже или да предложи по прочетеното?

Сигрид преведе въпроса и погледна свещеника право в очите, а на него не му беше трудно да прозре мислите й.

— Да — започна той предпазливо, — да се даде дар на най-прилежните Божи служители в светата обител е богоугодно дело. Но за пред Бога, както и за пред закона, този дар може да се приеме само в случай, че знаем със сигурност кой прави това дарение и кой го получава. Дали става въпрос за притежания на Негово величество, от които ние сега така щедро ще получим дял?

С кръгообразно движение на ръката той даде знак на Сигрид, че трябва да преведе думите му. Тя бързо и без емоции изстреля превода.

Кралят явно се смути и погледна отец Хенри плахо, докато той го гледаше въпросително с дружелюбен поглед, като че ли, естествено, предполагаше, че всичко беше както си му е редът. Сигрид не каза нищо, чакаше.

— Да, вероятно… вероятно — измърмори кралят разтревожено. — Може да се каже, че заради закона дарът идва от краля. То си е така. Имам предвид, че никой не може да спори по този проблем. Но дарът идва и от госпожа Сигрид, която е сред нас.

Когато кралят се подвоуми дали да продължи, Сигрид внимаваше да преведе това, което той беше казал, със същия официален, неангажиран тон, както досега. И тогава отец Хенри засия като от щастлива почуда, когато разбра това, което вече знаеше. После бавно кимна с мила усмивка и обясни с думи прости, но с цялата засукана вежливост, която беше необходима, когато трябваше да се порицае един крал, че най-уместно за пред Бога би било да се придържат към цялата истина и в официалните документи. Така че ако сега вместо това изготвят този документ с името на истинския дарител и одобрението и подкрепата на негово величество, всичко ще е наред и тогава с молитви ще бъдат удостоени в еднаква степен и негово величество, и самият дарител.

Въпросът не бе разрешен точно по начина, по който искаше Сигрид. А тъй като нищо друго не оставаше на крал Сверкер, той бързо взе решение, като допълни, че документът трябва да се изготви и на народен език, и на латински, и че иска да го узакони с печата си още същия ден. След това видимо се оживи, преминавайки към въпроса за това как и кога щяха да бъдат извършени екзекуциите.

Случи се така, че при срещата на отец Хенри и госпожа Сигрид се намериха две сродни души. Или двама с много сходен начин на мислене и със здрав разум.

Така въпросът за Варнхем засега беше разрешен.

* * *

Когато тревата се раззелени, Сигрид усети прилив на страх, сякаш някаква хладна ръка я стисна за сърцето. Но болката изчезна бързо, сякаш не беше истинска.

Разхождайки се, тя вървеше с малкия Ескил към ручея, където монасите и послушниците с помощта на много въжета, блокове и впрегателни животни издигаха огромно мелнично колело.

Сигрид прекара много време на строителната площадка, а отец Хенри търпеливо й разказваше какво правеха и с каква цел. С нея бяха най-добрите й крепостни — Сварте, който живееше със Сут, и Гур, чиято жена с децата им бяха останали в Арнес. Сигрид им превеждаше и им обясняваше всичко, което описваше отец Хенри.

Само за няколко месеца Варнхем се бе превърнал в огромна строителна площадка. Работата ръководеше един едър монах на име Гилберт дьо Бон, който беше единствен от събратята си, взимащ участие в строителството. Повечето тежка работа вършеха послушниците. Изключение правеше отец Люсиен от Клерво. Като градинар на манастира, той не искаше да повери капризните и нежни растения на чужди ръце. Останалите монаси прекарваха времето си в молитви или преписване на ръкописи.

Първоначално крепостните Сварте и Гур предизвикваха оплакванията на послушниците, че им пречат и повече трошат, отколкото помагат. Но двамата способни крепостни бързо се учеха и скоро знаеха как да обработват камък и да придават форма на разтопеното желязо, да правят водно колело от дъбови летви, да почистват градината от всичко, което не трябва да расте там. Сигрид постоянно се интересуваше как се справят те и мислеше как да ги използва в бъдеще.

Беше спокойно време. Сигрид имаше все по-малко работа, повече не говореше за стопанството във Варнхем и не се занимаваше с делата на Арнес. Опитваше се да не мисли за неизбежното, за смъртта, която идваше еднакво при всички — и при крепостните, и при господарите. Сигрид можеше да взима участие във всяка една от петте ежедневни молитви. И колкото по-близо идваше раждането, толкова по-усърдно тя се молеше, винаги за едно и също: за своя живот и за този на детето си. Молеше светата Дева да я избави от тази болка, която бе изпитала предишния път.

Когато измиха пода, сложиха отвара на огъня и приготвиха ложето, Сигрид трябваше да легне на него. Родилните болки бяха толкова силни, че тя направо побеля и премаля, като се наложи да й помагат, за да стигне до ложето.

Магнус бе настоявал жена му да извика акушерки от Скара. Но Сигрид беше наясно, че крепостните, които раждаха по-често от свободните, са възможно най-добрите акушерки.

Когато отец Хенри влезе в кухнята, веднага разбра от каква помощ има нужда Сигрид.

— Поздравявам те, уважаема госпожо, защото разбирам, че сега ни очаква радост във Варнхем — произнесе той, гледайки я дружелюбно и спокойно.

— Или скръб, отче. Това няма да разберем до момента, в който всичко не приключи — простена Сигрид и погледът й беше изпълнен със страх.

Отец Хенри придърпа триного столче към ложето й, хвана ръката й и я погали.

— Ти си умна жена — каза той. — Единствена си сред миряните, която знаеш латински. Но ти разбираш и от много други неща. Кажи ми, защо с такъв страх очакваш раждането, при положение, че в този час вероятно още десетки хиляди жени по земята имат подобни болки. Защо ти трябва да се страхуваш повече от останалите?

— Добре говориш, отец Хенри — каза тя със слаб глас.

— Но от тези десетки хиляди жени половината могат да умрат, а аз да бъда сред тях.

— Тогава на мен ще ми бъде твърде сложно да разбера нашия Спасител — рече отец Хенри с усмивка, търсейки с погледа си нейния.

— Искам да се изповядам — прошепна Сигрид.

Отец Хенри отпрати крепостните, благослови Сигрид и й каза, че е готов да изслуша изповедта й.

— Прости ми, отче, съгреших — с мъка произнесе тя, а в очите й проблесна страх. — Мислите ми бяха безбожни. Подарих на теб и хората ти Варнхем не само заради това, че Светият Дух ми го нашепна, но и затова, че исках с това богоугодно дело да изпрося милост от светата Дева да ме закриля при раждането, макар и да знам: наше задължение е да населяваме земята.

— Наистина, дъще моя — прошепна той, накланяйки се към бузата на Сигрид и усещайки безумния й страх, — Божията милост не може да се купи с пари. Грешно е да купуваш и да продаваш онова, което може да даде единствено Бог. Но ти си търсила помощ и утешение. Това не е грях. Прощавам ти в името на Отца, Сина и Светия Дух.

Сигрид бе обсебена от болката си. Затова отец Хенри побърза да излезе и да каже на жените, очакващи го зад вратата, да влязат при господарката си. Те влетяха в кухнята като ято черни птици.

Сут се забави, внимателно се докосна до одеждите му и произнесе нещо, което отец Хенри първоначално не разбра, тъй като нито той знаеше народен език, нито пък тя владееше латински. Сут направи повторен опит, произнасяйки думите бавно и придружавайки ги с жестове. Тогава той разбра, че тя говори за отвара, каквато крепостните дават на тези, на които им предстои да бъда осакатени или кастрирани.

Проумявайки, той се вгледа в лицето на крепостната. На него му беше известно, че тя е кръстена. Знаеше и че Люсиен от Клерво също има в градината си билки със сънотворно действие, които намаляват болката. Но тук се таеше опасност — отварата, за която говореше крепостната, бе приготвена с помощта на магия и зли сили.

— Слушай, жено — рече той бавно и колкото се може по-ясно. — Ще отида да попитам един човек, на който са известни тези неща. Ако се върна, тогава й дай билката. Ако не се върна — не й я давай. Закълни се пред Бога, че ще ми се подчиниш!

Сут смирено се закле и отец Хенри побърза да отиде при брат Люсиен, а след това да събере останалите братя на молитва за здравето на благодетелката им.

Брат Люсиен му каза, че подобна отвара би могла да увреди детето. Може да се даде на родилката едва след раждането.

Отец Хенри кимна и бързо събра братята за молитвата.

Сигрид силно крещеше от болка, после загуби съзнание. Трябваше да се направи нещо.

Когато сумракът премина в нощ и дроздовете замлъкнаха, Сут взе със себе си още една жена и двете отидоха в кошарата на животните. Хванаха един млад овен, вързаха го за задния крак и го провесиха на един от клоновете на огромните дъбове. Овенът увисна във въздуха, а те му прерязаха гърлото. Двете свалиха дрехите си и застанаха голи под кръвта, която шуртеше. Обляха с нея гърдите и косите си, молейки се на богинята Фрея.

На разсъмване Сигрид дойде в съзнание, взе се в ръце и изведнъж всичко приключи. Сред пот и сълзи тя разгледа там, долу, кървавата топка. Жените се разтичаха и донесоха вода и ленени кърпи. След това се разнесе един вик, писък, светъл звук, който можеше да означава само едно.

— Това е едно добре развито момче. Госпожата роди едно хубаво момче, което си има всичко, което трябва да има. И той се роди с риза! — говореше Сут.

Сложиха го до гръдта й. Той размаха ръце.

— Как ще се казва? — попита зачервената и запотена Сут.

— Ще го наречем Арн, в чест на Арнес — уморено прошепна Сигрид. — Арнес, а не Варнхем ще бъде неговият дом, но тук той ще бъде кръстен от отец Хенри, когато дойде време за това.

II.

Синът на крал Сверкер умря така, както заслужаваше. Кралят явно следваше съветите, които му бе дал отец Хенри, а именно да се погрижи съпругата на датския ярл да се върне в Халанд. Но и кралят, и ярлът отхвърлиха с пренебрежение онази част от плана, която касаеше сключването на брачен съюз между този подлец, пък бил той и с кралска кръв, и изнасилената датчанка, за да може чрез встъпване в кръвен съюз да избегнат война.

Причината за проблема не беше толкова в плана на отец Хенри, а в това, че крал Свен Грате искаше война. Колкото повече предложения за споразумение изпращаше крал Сверкер, толкова повече Свен Грате искаше война. Той смяташе, навярно с право, че кралят на готите показва слабост, предлагайки ту едно, ту друго, само и само да избегне въоръжен сблъсък.

Свен Грате беше толкова сигурен в победата си, че вече бе започнал да разпределя бъдещите си владения в Готаланд сред най-приближените си, и тъй като всички говореха, че имало някаква голяма хубавица на име Сигрид, той я бе обещал за жена на онзи, който покаже най-голяма смелост в битките.

Последното усилие на крал Сверкер бе да накара папския кардинал Николаус Брийкспиър по пътя си към Рим да посети Свен Грате и да проповядва разум и мир. Кардиналът се провали в тази си мисия, тъй както не успя да получи съгласие за архиепископство на обединените Готаланд и Свеаланд.

Папската заръка да създаде архиепископство се бе провалила, тъй като свеите и готите не можаха да стигнат до споразумение къде да бъде построена катедралата и следователно къде да бъде седалището на архиепископството: дали в Източен Сарос, както настояха свеите, или пък в Линшьопинг, както искаше крал Сверкер.

Светската задача на кардинала, а именно да проповядва мир, което беше повече в интерес на църквата, отколкото война именно сега, когато бяха така близо до това да прибавят още земи към владенията на светия отец, пропадна поради простата причина, че датският крал бе убеден в бъдещата си победа. Новозавладените му земи щяха да се намират под властта на архиепископ Ескил в Лунд, така че крал Свен Грате не виждаше някакви причини от религиозен характер, за да не обяви война.

Крал Сверкер не беше взел никакви мерки за защитата на страната, тъй като бе много зает, отчасти да тъгува по дъщеря си Улвилд, и отчасти, за да подготвя сватбата си с два пъти овдовялата Рикиса. Навярно крал Сверкер смяташе, че всички молитви, които си беше осигурил в манастира, щяха да спасят него и страната му. Непрокопсаният му син Юхан пък изобщо не вярваше в подобни молитви за спасение на душата. Ако датчаните излезеха победители от приближаващата битка, за него вече нямаше надежда. Затова не баща му, а самият той свика съвет във Врета, за да вземат решение за това как да организират защитата срещу датчаните.

Мразеха го, тъй като беше главорез, но той не осъзнаваше това. Ако баща му не беше стар и изнемощял, той би наказал сина си със смърт, задето два пъти е нарушил закона и е излъгал. Само Юхан не разбираше това. Никой човек на честта не би дръзнал да бъде въвлечен във война и да загуби живота си заради един главорез, заради един най-долен изнасилвач. За сметка на това много, изпълнени с очакване, воини дойдоха на съвета във Врета, но по напълно различни причини от тези, които Юхан си представяше. Когато видя колко много мъже бяха дошли, той схвана всичко погрешно.

Бяха дошли, за да го убият. И го сториха. Собствените му хора не вдигнаха и пръст, за да го защитят. Никой не ги и нападна. Тялото на Юхан бе нарязано на парчета и хвърлено на свинете в задните дворове на Скара, така че да не може да се организира кралско погребение.

В лето Господне 1154-то зимата дойде по-рано и когато ледовете покриха земята, крал Сверкер поведе войската си от Сконе до Финведен и Смоланд. Войската изгаряше и рушеше всичко по пътя си, но напредваха бавно, тъй като тази година имаше много сняг и конете, и впрегнатите животни с мъка си проправяха път.

Освен това селяните във Веренд оказаха съпротива. По времето на бащите им норвежецът Сигурд Кръстоносеца, който в името Господне поел на кръстоносен поход из Веренд, бе опустошил селото. След това намерил пет-шест избягали крепостни, които принудил да избират между меча и кръщението, но иначе хората помнеха най-вече как задигнал повече от 1500 вола.

Жителите на Веренд, които не бяха наясно по въпроса относно една или друга обезчестена жена, или какви причини могат да изнамерят кралете, за да заграбват и опустошават, бяха решили на своя съвет, че ако трябва да умрат, по-добре е да умрат като мъже според изконните вярвания на дедите им. Да умрат като слуги или роби, без да се съпротивляват, бе равностойно на позорна смърт. Освен това човек никога не знае какво ще стане, когато става въпрос за война. Нищо, освен едно. Онзи, който не се бори или е сам срещу чужда войска, със сигурност ще умре, препречи ли й път. Всичко останало беше в Божиите ръце.

Крал Свен Грате изпадна в затруднение. Жителите на Веренд се защитаваха зад струпаните дървета, които бяха изсекли от гората. На кралската войска й отне много усилия и време, за да се пребори с тези натрупани дървета. Така и не победи истински. Ако привечер, когато битката трябваше да се прекрати заради тъмнината, изгледите бяха добри, то на сутринта защитниците на натрупаните дървета бяха изчезнали. Бяха се обединили с жителите на някое далечно селце, които пък защитаваха своите домове. Всичко започваше наново.

Привечер войниците от датската войска изчезваха на големи групи и се запътваха към дома. Тези, чиято професия бе да водят битки, знаеха, че вече бе минала доста голяма част от зимата. Дори и в крайна сметка да победяха тези проклети селяни, щяха да попаднат в равнинните полета на Западна Готаланд напролет и да затънат в калта. Освен това селяните от Веренд се защитаваха по един доста подъл начин. Убиваха и нарязваха на парчета всеки нещастник, който им попаднеше. Вечер се промъкваха на малки групички, нападаха пазачите и след това отмъкваха толкова коне и волове, колкото успееха, преди да дойдат подкрепленията. После изчезваха в непрогледната гора.

Кон, прободен от тях, умираше изключително бързо. Воловете търпяха повече, но и те умираха, ако ги прободат с вила за сено или пък с копие през тънката кожа по корема. Датската армия поне нямаше да умре от глад, тъй като имаше доста месо за печене. Но това беше малка утеха, тъй като по този начин изяждаха собствения си шанс за победа.

След като крал Свен Грате най-накрая бе принуден да приеме факта, че няма как да спечели войната през тази година, реши, че войската трябва да се раздели за похода към дома. Той щеше да мине през Сконе по пътя си към датските острови, а неговият ярл щеше да поведе останалата част от войската към датската провинция Халанд и собствените си владения. Крал Сверкер изпрати вестител, който да съобщи, че войната свършва, тъй като воините му, самият той и неговият ярл се прибират у дома.

Но във Веренд имаха за какво да си отмъщават. Затова дълго време се говореше за селянката Бренда, която наредила да изпратят обгорял дървен кръст, призоваващ към война, и заедно с много други жени посрещнали ярла и хората му близо до река Ниса с хляб и осолено месо. Както се оказало, огромно количество осолено месо.

Вдигнали забележителен пир и имали изключително много пиво, което предлагали заедно с осоленото месо.

Когато ярлът и хората му се отправили, олюлявайки се, към обора, за да поспят, а воините трябвало да се оправят кой както може, завити в биволски кожи навън в снега, макар и да били също толкова пияни, както и по-знатните от тях, Бренда и приятелките й се подготвили старателно. Намазали с катран огромни факли и извикали мъжете си, които се били скрили в гората. Когато военният лагер притихнал и се чували само похърквания, те внимателно залостили обора и едновременно запалили огън в четирите му ъгъла. След това нападнали спящите воини.

На сутринта, смеейки се радостно, те удавили и последните пленници под ледовете на река Ниса, в чиито ледове изрязали дупка като за зимен риболов, за да могат да натикат пленниците под снега.

Крал Сверкер спечели войната с датчаните, без да изпрати нито един човек, без и самият той да си помръдне пръста.

Естествено, той смяташе, че това е резултат най-вече от молитвите му и от Божието провидение. Но тъй като не бе нечестен човек, повика при себе си Бренда и най-близките й. Реши, че жените на Веренд, които бяха показали мъжка храброст в защитата на страната, за в бъдеще ще могат да онаследяват свои роднини по същия начин, както и мъжете. Като вечен военен знак те щели да носят червен колан с избродиран златен кръст, знак, който ще принадлежи само на тях и на никого другиго. А когато се омъжеха, жените на Веренд и никои други, вовеки щяха да получават правото барабанчици да оглавяват сватбеното им шествие.

Ако крал Сверкер бе живял по-дълго, заповедта му щеше да има по-голямо влияние. Но дните на Сверкер бяха преброени. Скоро щяха да го убият.

* * *

Няма непревземаема крепост. Ако има достатъчно силни причини. Домът на всеки човек може да бъде унищожен или опожарен. Но въпросът е дали цената си заслужава? Колко от обсадилите крепостта воини ще бъдат пронизани от стрели? Колко от тях ще бъдат смазани от камъни? Колко ще загубят желанието си за живот и здравето си по време на обсадата?

Магнус знаеше всичко това и дълго размишляваше по време на строежа. Защото това, което той нямаше как да знае, това, което по онова време никой не знаеше, бе какво щеше да се случи след смъртта на крал Сверкер, който вече беше на възраст и чиято смърт не беше твърде отдалечена във времето, откъдето и да го погледне човек.

Всичко беше възможно. Най-големият син на Сверкер Карл можеше да поеме властта и тогава нямаше да настъпят особени промени. Сигрид бе забелязала, че ако не друго, то поне отношението към крал Сверкер бе започнало да се подобрява, след като тя бе дарила Варнхем почти от негово име. Но не можеха да знаят какво се случва в Свеаланд. Кой или кои от свеите се готвеха за битка, за да наследят краля? Или пък някой от Западна Готаланд? Навярно някой от техния или от близък до него род? Или пък от вражеска фамилия? Докато очакваха развръзката, можеха само да продължат строежа.

Арнес се намираше най-отпред на дългата вдадена в морето ивица земя на брега на Веренд и по този начин от три страни беше естествено защитен с вода.

До стария неф сега се издигаше каменна кула, която беше висока колкото седем човешки ръста. Стените около кулата не бяха построени, а местността се пазеше основно от палисади от гъсто струпани и заострени дъбови корени. Имаше още доста работа за вършене.

Магнус дълго време стоя в кулата на земите си и изпробва няколко изстрела с лък по една купа сено от другата страна на рова.

Беше наистина изумително колко далече можеше да стигне една стрела, ако я изстреляш от горе на долу.

Ако човек постреля известно време, може да се научи да пресмята ъгъла, така че да уцели там, където желае, поне на една ръка разстояние.

Дори и в сегашното си състояние Арнес трудно може да бъде превзет, поне от група воини, които се връщаха у дома си от някоя или друга война и се нуждаеха от запаси. А и щеше да стане още по-силен, макар всичко да идваше с времето си, а Сигрид в повечето случаи изискваше различни неща от Магнус.

Той много добре знаеше, че тя често постигаше своето, когато не бяха на едно мнение. Дори знаеше как постъпваше, за да изглежда като че ли не го тика пред себе си, а покорно приема волята му като неин съпруг и господар. Сам под небесния свод, откъдето само Бог можеше да чуе мислите му, Магнус си признаваше това без горчивина. Само той и Бог, да, и Сигрид, знаеха. Никой друг. Всички вярваха, че процъфтяващият окръг около Арнес и двете селища долу при Форшхем, които спадаха към Арнес, бяха негово и ничие друго дело. Всички вярваха, че той е велик човек, мъж, на който може да се разчита, човек, който може да натрупа богатство.

Вероятно, макар и да не беше сигурен, и Сигрид вярваше, че той тъне в тази заблуда. Магнус бе решил никога да не й позволи да разбере, че е наясно, че тя стои зад всичко. Така беше най-добре.

Освен това, утешаваше се той, Сигрид и той бяха едно цяло, понеже тези, които Бог събере, не могат да бъдат разделени от никого. Всичко, което процъфтяваше и растеше около Арнес, беше тяхно общо дело, по същия начин, по който Ескил и Арн наполовина бяха него самия, а наполовина — Сигрид.

Ако човек гледаше на нещата по този начин, който беше и единственият християнски начин да се гледа на тях, той наистина беше велик човек. По волята на Божието провидение. А по какъв друг начин, освен чрез Божието провидение, ставаха нещата?

Със Сигрид имаха спор относно тронната зала на норвежките му деди. В стария неф тронът и стените в по-късата част на залата бяха украсени с дъбови резби от Норвегия, по които драконови кораби се полюшваха в моретата, а една огромна змия, чието име беше забравил, обгръщаше цялата картина и всичко, което можеше да се види и прочете върху нея. Руническият надпис беше стар и трудноразбираем.

Когато строяха всичко наново, Сигрид първо предложи да изгорят всички тези неблагочестиви неща. Вместо това на стените трябвало да се закачат новоизтъкани гоблени, на които християните защитават свещения град Йерусалим, издигат църкви и кръщават езичници.

На Магнус му беше трудно да се примири с мисълта да изгори изкусните дърворезби на дедите си. Подобни неща вече не се правеха. Ликът им не можеше да се открие никъде в Западна Готаланд. Но му беше и трудно да се бори с думите й за безбожност и за езическо изкуство. Тук беше права.

Но дедите, които бяха изрязали криволичещите дракони, не са знаели друг начин, по който да работят с дървото, а сега от тях бе останала само сътворената от ръцете им красота. Техните картини говореха на съзнанието на наблюдаващия ги човек като глас от миналото, без да приканват към нечисти помисли. Беше като да видиш блестящия изгрев. Можеше да означава каквото и да е и със сигурност по времето на драконовите дърворезби е означавало нещо различно от това, което означаваше по времето на Спасителя.

Но му беше трудно да намери начин да изрази тези си мисли по подходящия начин, докато тя говореше само за безбожие и че трябва да изгорят тази мръсотия. Изглеждаше така, сякаш тя бе права, а той — не.

Но докато спореха за драконовите рисунки и руническите надписи, поговориха и за това, кой ще зида стените. Щяха да го направят преди всичко Сварте и Гур, както и някои от децата им. Обсъдиха и дали всички зидари щяха първо да иззидат укрепленията или пък фронтона на нефа.

* * *

В Западна Готаланд зимата беше време за пирове. Но точно през тази зима, когато краят на крал Сверкер наближаваше, имаше необикновено много пирове. Шейните кръстосваха надлъж и нашир из страната и то не само заради печеното месо и пивото. Цареше студено време на несигурност за някои, а за други — знойно време за кроене на планове и интриги.

Ерик Йедвардсон беше съобщил, че смята да навести Арнес точно преди зимното слънцестоене, а като причина за посещението си, освен факта, че Сигрид и Кристина бяха роднини и трябваше да се опознаят по-добре, той спомена, че трябва да говорят за много неща. Освен това може би щяха да успеят да сложат край на споровете за Варнхем.

Тъкмо това във вестта за посещението тревожеше Магнус, а именно, че трябваше да говорят за много неща. Новината беше с неясно съдържание, но и заплашителна, понеже всички знаеха, че Ерик Йедвардсон беше човек, който се цели високо. В най-лошия случай той се стремеше към кралската власт. А това на свой ред означаваше, че сега искаше да се убеди кой беше негов враг и кой негов приятел в предстоящата борба за престола.

Магнус дълго време се бори в душата си — за или против. Той сам не знаеше какво иска да направи със собствения си живот. Искаше да построи Арнес силен и богат и да остави добро наследство на Ескил, навярно нещичко и на Арн. Но онзи, който се забърка в борбите за кралската корона, може да спечели много, но може и да загуби всичко. А до този момент на Магнус не му беше трудно, понеже неговият начин да побеждава беше, непоколебим и такъв щеше да бъде чак до смъртта му в, дай Боже, дълбока старост. Щеше да продължи да строи, да търгува и да поема по неотъпкани пътеки. Това беше тайният му начин да постига печалба и благоденствие.

Но от друга страна това, което правеше ситуацията обезпокоителна, онзи, който не подкрепеше победителя в борбата за кралската корона, го очакваше само горчилка, когато победителят реши да го посети следващия път и попита, защо не е получил помощ, когато е имал нужда от нея. От малкото, което Магнус знаеше за Ерик Йедвардсон, той беше наясно, че Ерик със сигурност щеше да се впусне в битката за престола, и също толкова неоспоримо беше, че е човек, който трудно прощава на враговете си. Каквото и позиция да заемеше Магнус, все рискуваше да загуби.

Вътре в себе си Магнус не се смяташе за човек на войната. Естествено, че владееше добре изкуството на меча и щита, копието и лъка. Все пак в младежките си години не беше правил нищо друго, освен да го изучи. Дружината му възлизаше на дузина мъже, далечни роднини, основно млади хора, които не чакаха наследство, но не познаваха друга работа, освен тази, която се върши с оръжие. Най-вече мързеливи нехранимайковци, мислеше си за тях Магнус. С мъка той ги бе накарал да отделят поне половината от времето си за работа като дърводелци или корабостроители — единственият труд, който не окачествяваха веднага като долен или робски. През остатъка от времето си казваха, че се отдават на игри с оръжията си, за да могат да му служат в деня, когато му потрябват. Ала в очите на Магнус тези игри бяха значително по-кратки от часовете, в които утоляваха жаждата си с пиво.

Той можеше да разчита на дузина мъже. А при нужда можеше да въоръжи осем дузини от своите селяни в двете села край Форшхем. Не бяха военен отряд, който при военни действия можеше да наклони везната на едната или на другата страна. По-важно беше друго. Решаващото беше чия страна в битката ще избере той — за или против победителя. И ако едната половина от рода му, неговата собствена в Западна Готаланд, заемеше позиция за или против Ерик Йедвардсон, навярно всичко зависеше най-вече от позицията на другата половина от рода — тази от Биелбо в Източна Готаланд.

Магнус прати вестоносец до по-малкия си брат Биргер, който, макар и не пръв по положение, често излагаше мнението на рода по много сложни въпроси. Когато ставаше дума за преговори, него го считаха за хитър и справедлив човек. Нищо, че по бузите му имаше още младежки пух, но мнозина му предричаха, че го очаква високо положение в кралството.

Като го гледаше как си пийва пиво и разказва как се промъкнал по леда с шейната си, преследван от глутница вълци, Магнус се замисли колко малко прилича на брат си, макар и да бяха от един и същ баща, но различни майки.

Обсъдиха и въпроса дали да подкрепят Ерик в борбата му за престола. Според Биргер не трябваше да се намесват, в каквато и да е борба. Трябваше да изчакат да видят дали свеите щяха да застанат зад него.

Пристигането на Ерик Йедвардсон на другия ден беше пищно. Той дойде на четири шейни, съпроводен от дванадесет воини — като истински крал. Наистина, пристигна четири часа по-рано, отколкото го очакваха. Оказа се, че не е пътувал директно от дома си, а е нощувал на половината път — при приближен на крал Сверкер. Какво бе станало там по време на краткото гостуване, той не пожела да каже.

Магнус нареди на предводителя на воините си да се погрижи за събратята си по оръжие от Ладос, Сигрид поведе Кристина, за да й покаже къщата, а самият Магнус заведе Ерик Йедвардсон на укрепленията.

Ерик Йедвардсон не се впечатли от нищо там горе. Смяташе, че стените са и ниски, и слаби, че двойният ров определено е находчиво хрумване, но че дълбоките ровове не са достатъчни, ако се наложи да се защитават зимно време, когато ледове сковават земята. И така нататък, докато през цялото време все говореше за собствените си строежи, с които ги сравняваше. Преди всичко със строежа на църквата при Ериксберг, която била почти привършена. Той естествено бе използвал английски зидари, изпратени от бащиния му род в Англия. Рече, че напролет може да ги преотстъпи на Магнус, вместо да ги изпрати обратно в Англия.

Магнус го прекъсна. Ако стените на Арнес бяха твърде ниски и слаби, то те бяха такива от гледна точка на защитата на един крал. Ако крепостта бранеше крал, то обсаждащите я воини щяха да са повече и по-настъпателни, отколкото ако вътре се крие търговец. Не бе никак трудно да се забележи, че Ерик Йедвардсон вече се виждаше като крал.

Ала Магнус не се чувстваше спокоен в такава компания. Ерик бе по-висок и по-широкоплещест, което му позволяваше да говори и да се държи, като че беше домакин, а не гост.

Много по-голяма бе изненадата на Ерик Йедвардсон, когато напуснаха строителните работи и започнаха да оглеждат оборите и нефа. Това бе напълно нов метод за издигане на постройка от неодялани дървета, с дълги чамови стволове, които лежаха един върху друг. Изцяло иззиданата каменна подпора на нефа, който имаше три комина при билото на покрива, също бе новост за Ерик. В неговите земи все още строяха отделни части, които след това слепваха със слама и кал.

Настроението на Магнус се подобри, щом започна да разправя как обмислял строежа, макар и дълбоко в себе си да знаеше, че Сигрид го беше придумала за всички тези новости. Все пак беше сигурен, че тя не би се ядосала, ако той си припише това невероятно постижение.

Когато Ерик Йедвардсон бе въведен в залата, топлината от подпората край трона го удари в лицето и той на висок глас започна да сипе хвалебствия, закрачи напред и прокара ръка по гредите и спойките им, за да разбере, че през тях не влизаше студен въздух. Докато сервираха пиво на респектирания гостенин, Магнус сдържано разказваше, че тук горе, на Север, където Сунанскуг срещаше Нордаскуг, има толкова много дървесина — дълги, прави борови гори, че съществуват напълно различни възможности за строеж, отколкото например долу при Лидан, където горите са предимно широколистни.

Бирата го сгря и Магнус доби самочувствие.

Сигрид пък се сблъска с други проблеми, докато развеждаше родственицата си Кристина. Отношенията помежду им бяха любезни, но студени. Нямаше как да бъде другояче, понеже Кристина бе влязла в пререкания и кавги и със свещениците, и с краля за това, че поне една част от Варнхем й принадлежи, и че тя не е дарила дяла от наследството си на някакви си монаси.

Но не бе уместно да се отваря дума по този въпрос, докато съпрузите им ги нямаше. Ако нещо щеше да се каже по тази тема, то това щеше да стане, когато всички, които имат законно право на глас по проблема, се съберяха на едно място.

Нямаше как Кристина да не се впечатли дълбоко от различните работилници, които бяха изникнали на двора. Заради миризмата не отидоха долу до работилницата за щавене на кожи, а посетиха пералните помещения, каменоделците, ковачниците и цеховете за валцоване на желязо, избата и цеха за тъкане на ленени платове, след което се отбиха в складовете и в една от постройките на крепостните, където изненадаха сношаваща се двойка, което не ги обезпокои ни най-малко. Само рекоха няколко окуражителни думи на притеснените крепостни и отминаха. Макар Кристина да се пошегува, че е заповядала да скопят всеки втори крепостен селянин, защото инак клетниците щели да се размножават и да си народят още много гърла за хранене.

Сигрид обясни, че е сложила край на този обичай. Не заради крепостните, макар това да бил нов ред, който те ценели високо, а защото крепостните никога не са в повече.

Кристина не можеше да разбере това обяснение. Повече крепостни означаваше повече гърла за хранене, повече животни за клане и повече жито за млене. Та това бе ясно като бял ден!

Сигрид се опита да обясни нововъведението с изнасянето на крепостните вън от стопанството, с отдаването на земи за тях и освобождаването им, успоредно с множенето им, както и какви приходи те носят на свой ред всяка година посредством повечето варели с жито от ново обработваемите земи. Относно трудното изхранване на крепостните заяви, че по този начин, като са свободни и обработват земя, която им е дадена, сами се грижат за прехраната си.

Кристина само се изсмя на тези странни мисли. Та това беше като да пуснеш кравите на тучна ливада и да чакаш сами да се издоят, да се заколят и накрая да се изпекат сами. Сигрид веднага се отказа от опитите си да обясни плана на Кристина и я поведе към баните, където група крепостни си почиваше преди вечеря.

Изпаренията, които бяха образували голям облак, ги удариха, щом отвориха вратата за баните, а зимната студенина срещна влажната топлина в помещението. Когато затвориха вратата след себе си и погледнаха навътре, Кристина за пръв път се впечатли така, че не можеше да го скрие. Помещението бе препълнено от голи крепостни, които притичваха с кофи с гореща вода, която изливаха в огромни дъбови вани, или пък седяха в парещата вода във ваните. Сигрид отиде при тях, доведе една крепостна със себе си и накара Кристина да докосне кожата й. Нали бяха здрави и добре нахранени!

Да, изглеждаха чудесно.

Кристина не можеше да разбере излишната според нея загриженост на Сигрид към крепостните й.

Но когато вечерта започна пирът, влязлата в залата процесия чисти и спретнати слуги наистина изглеждаше много красиво.

Ерик Йедвардсон и свитата му вдигнаха наздравица за домакините. Магнус и хората му пиха за здравето на гостите. Около масата настана веселие, нямаше нито зли мисли, нито зли думи.

Ерик си пийна и езикът му се развърза. Разказа за страхливия крал Сверкер, като му се присмя за поредната женитба — за Рикиса, която била наложница на руския владетел Володар или както и да се казва той, отвъд Източното море.

— Но, уважаеми гостенино, по този начин той отново спаси страната от война и пожари, нима не се сещаш за това? — намеси се в разговора Сигрид. Магнус й хвърли строг поглед, но тя се направи, че не го забеляза.

— Как пък не! Какви подвизи в името на страната може да извърши старият пръч в постелята на два пъти вдовица — гръмко отговори Ерик, обръщайки се повече към свитата си, отколкото към Сигрид. Хората му се разсмяха.

— Но Рикиса има син Кнут от първия си брак и той стана новият крал на Дания, а едва ли ще тръгне на война срещу страна, кралица, на която е майка му — рязко отговори Сигрид веднага след като смехът стихна. При това тя изрече думите си с много весел вид. И когато Ерик се намръщи, в настъпилата тишина тя още по-весело добави, че по този начин старецът, който не може да изпълни брачните си задължения, е използвал постелята тъкмо за това да избегне войната. Така старческата немощ е свършила добра работа, а подобно нещо не се случва всеки ден. Последната шега за мъжкото безсилие на краля предизвика взрив от още по-гръмък смях, отколкото шегата на Ерик Йедвардсон.

Сигрид погледна надолу, като че ли се засрами и изчерви от собствената си дързост. Но Магнус усещаше, че се задава неприятност. Никой не знаеше по-добре от него що за гъвкав и остър език има жена му. Никой не знаеше по-добре от него, че ако този пир се върти около това кой е победил в кръстосването на думи като остър звук на мечове, то Сигрид щеше да победи всички, освен може би Биргер. Не можеше да продължава така. Щеше да завърши само с неприятности.

Затова той спаси ситуацията, като се впусна в дълго и почти объркано обяснение за значението на познанието, което монасите били донесли в страната. Трябвало само да се огледат в Арнес: в новия вид строителство, как можело да закачат значително по-големи воденични колела отпреди, как можело да сеят пшеницата още през есента и да я оставят да спи зимен сън, за да може след това да вирее през пролетта и лятото, та чак до жътва. Как идеята да се обменят стоки за сребърни монети вместо само стоки срещу стоки била прогресивна и обещаваща. И други неща, на които го бе научила точно Сигрид, за което обаче знаеха само те двамата.

Естествено, за един гост бе трудно да прекъсне домакина си, но когато Магнус започнала да се повтаря и за трети път заговори за значението на сребърните монети в търговията, Ерик Йедвардсон се изправи демонстративно, за да отиде да се изпикае. Тогава Магнус замлъкна и хвърли неспокоен поглед на брат си Биргер. Но Биргер се усмихваше както винаги и не изглеждаше ни най-малко обезпокоен, когато се наведе към Магнус и му прошепна, че сега май е време и той самият да излезе да се изпикае, тъй като скоро ще стигнат до въпроса, заради който гостът ги бе посетил.

Между другото, сега наистина беше добро време за прекъсване. Половината свита беше последвала примера на височайшия гост и скоро почти всички мъже бяха изправени на двора и си говореха, докато пръскаха струи в смърчовите клонки. Зиме дворът щеше да изглежда прекалено мръсен след едно добро угощение, ако не слагаха смърчови клонки, които крепостните подменяха през равни промеждутъци от време.

Когато Ерик Йедвардсон отново зае мястото си до Магнус и получи допълнително пиво, той повдигна ръка в знак, че сега иска да говори необезпокояван. Биргер с лека усмивка бегло погледна Магнус и кимна многозначително.

— Докато цялото ви гостоприемство не ни е промило главите и не заговорим предимно за това какви велики мъже сме самите ние — започна той, усмихна се и изчака бурния смях на собствените си хора, — е време да повдигна един сериозен въпрос. Дните на крал Сверкер са преброени. Не казвам нищо ново. Той скоро няма да е сред нас. Синът му Карл Сверкершон е в Линшьопинг и си мисли, че кралската корона сама ще му падне в ръцете. Мнозина от нас в Западна Готаланд обаче не искат да приемат подобно нещастие и аз съм един от тях. Затова с Божията помощ ще си извоювам кралската корона. А сега, родственици и другари мои, ви питам дали ще имам подкрепата ви или трябва да напусна този хубав дом като ваш враг?

В залата се възцари абсолютна тишина. Дори трите момченца, които седяха до Биргер, гледаха стреснато и с широко отворени очи към Ерик Йедвардсон, който вече беше обявил волята си да стане крал. И същевременно заплашваше с това да стане техен враг.

Магнус хвърли на брат си поглед, изпълнен с отчаяние, но Биргер само се усмихваше леко и кимайки, даде знак, че иска сега той да вземе думата.

— Господарю Ерик, говориш с такава сила и решителност, че дори и за миг не се усъмних, че може да станеш крал на всички нас — започна Биргер с гръмък глас, така че всички да могат да разберат, че той, младият брат, който бе седнал встрани от трона, а не Магнус, е взел думата. След това понижи глас.

— Нека първо ти отговоря. Говоря за целия род от Биелбо, който представлявам. А брат ми Магнус ще отговори след мен, но знай, че двата ни рода няколко пъти са свързани по кръвна линия и трудно ще се надигнат един срещу друг. Можеш да си сигурен в това. В този момент ние не сме ти нито приятели, нито врагове в това ти начинание. Ако искаш да станеш крал, трябва да тръгнеш от съвсем друга част на страната, не от нашата. Трябва да накараш свеите да те изберат за крал край скалите на Мура. Постигнеш ли това, половината война вече е спечелена. Обаче ако опиташ да станеш крал в Западна Готаланд против волята на остготите, само си навличаш война и никой не знае кой ще излезе победител в този сблъсък. Същата работа е, ако поемеш и по другия път. Следователно трябва първо да спечелиш свеите. Сториш ли го, можеш да разчиташ на подкрепата ни. Не съм ли прав, братко Магнус?

Магнус усети, че всички го зяпаха, и че се бе възцарила тишина, подобна на момент, в който лъкът е опънат до краен предел и скоро стрелата ще бъде освободена по пътя си към целта. Само кимна бавно и замислено, като че бе някой стар мъдрец. Неясен шум на неодобрение се надигна от хората на Ерик Йедвардсон, които бяха насядали в долния края на залата.

— Биргер, ти си само един разбойник — извика Ерик Йедвардсон със зачервено лице. — Мога тук и сега да те убия заради дръзките ти слова. Кой си ти, та да поучаваш един доказал се воин какво да прави!

Ерик Йедвардсон с жест показа мястото, където трябваше да бъде окачен мечът му, като че беше забравил, че по новия обичай не беше прието на пирове и угощения да се носи меч, така че всички оръжия стояха в съседната постройка при пекарите.

Биргер не се уплаши от престорения жест към портупея и усмивката не слезе от лицето му нито за миг.

— Може да смяташ, че съм разбойник, Ерик Йедвардсон — започна той спокойно, но с по-висок глас, така че думите му да стигнат до всеки в залата. — Не ме радва това, че ме мислиш само за разбойник. Но това не е от значение за този по-важен проблем, тъй като вдигнеш ли меч срещу мен, си навличаш беда, каквото и да се случи.

— Кажи ми, младежо, можеш ли дори за миг да повярваш, че можеш да се изправиш срещу мен в двубой с меч в ръка? — извика яростно Ерик Йедвардсон с още по-зачервено лице, така че всички в залата се изплашиха от най-лошото, а една крепостна бързо се шмугна отпред и издърпа трите момченца, които седяха до Биргер.

Биргер се изправи полека, но усмивката не слезе от лицето му, докато отговаряше.

— Сега наистина като гост те моля да се осъзнаеш, Ерик Йедвардсон — рече той. — Ако аз и ти излезем в двубой, това ще е лошо за теб. Умреш ли тук, никога няма да станеш крал. Убиеш ли ме, целият ти живот занапред ще бъде едно непрестанно бягство, защото целият род от Биелбо ще поиска наказанието ти от съвета, и ако това не помогне, накрая ще те убие. Осъзнай се и помисли! Кралството ти е на една ръка разстояние! Не се и съмнявам в това. Не го оставяй да ти се изплъзне заради едното нищо, защото смяташ, че говорителят на рода от Биелбо е твърде млад и прекалено дързък! Спечели първо свеите, после нас. За втори път ти давам този съвет.

Биргер седна спокойно и посегна за още една чаша пиво към една от ужасените крепостни, като че нищо особено не се бе случило.

Ерик стоя навъсен дълго време, преди да отговори. Беше разбрал, че младият Биргер от Биелбо беше говорил мъдро и ясно като бял ден. Трябваше да признае, че сам беше смъмрен и поставен на мястото си от един схватлив младеж. Думите, които всички бяха чули, не можеха да се върнат назад.

— Е, да — рече той най-накрая. — Вече бях решил да се отправя към скалите на Мура, за да спечеля свеите на моя страна, така че сме на едно мнение по този въпрос. Но ще отговаряш заради словата си, когато се върна като твой крал.

— Не се съмнявам в това, мой бъдещ господарю и кралю — каза Биргер с широка и почти присмехулна усмивка.

След това изчака подигравателно известно време, преди да продължи:

— Но тъй като все пак изглежда смяташ съветите ми за добри, бих предложил по-скоро да ме направиш свой ярл, вместо да се разправяш с мен.

Неговият дързък и весел начин да каже това право в лицето на Ерик Йедвардсон имаше странно въздействие. Първо се възцари тишина, а Ерик Йедвардсон впери в него черните си очи. Биргер му отвърна с усмивка, докато лицето на Ерик Йедвардсон изведнъж се изкриви в още по-широка усмивка. И така, той се засмя, след което и хората му се засмяха, последвани от хората на Магнус, от жените, а след това и от крепостните. Най-накрая се засмяха и трите момченца, които отново заеха местата си. Залата кънтеше от смях и бурята беше отминала.

Ерик Йедвардсон, който усещаше, че всички по-нататъшни разговори за пътя му към короната по-добре да бяха оставени за някой друг път, вместо това искаше да покаже, че е добряк, и да събуди симпатията на хората. Плясвайки с ръце, той извика странстващия бард от Норвегия, който бе дошъл с най-задната му шейна, и го помоли да разкаже за времената, когато мъжете на Севера са извършвали подвизи и са имали смелостта, която според мнозина е рядко срещана в сегашните времена.

Докато поетът се изправи от мизерното си място най-долу при най-младите от хората на Ерик Йедвардсон и се приближи, за да може докато пее да бъде най-отпред на топло, крепостните прибраха набързо остатъците от храната, донесоха още пиво и започнаха да търкат пикнята и оповръщаното най-долу при вратата. Залата се изпълни с тишина на очакване, която поетът изкусно изчака, така че напрежението да нарасне до краен предел, преди да започне.

Със слаб, но красив, почти напевен глас той започна разказа си за осемте големи победи на Сигурд Кръстоносеца по пътя му към Йерусалим, как той ограбил Галиция, как извън пристанището на Серкланд за пръв път срещнал кораби със сарацински езичници, които гребели насреща му с огромна галера, но как той, без да се двоуми, се нахвърлил върху им и веднага победил езичниците, които явно никога не били срещали северна флота и нищо не разбирали в една такава битка, която можела да свърши само по начина, описван от поета в песента:

Клетите езичници

краля нападнаха.

Могъщият властелин

всинца изби ги.

Войската осем кораба разби

в битката яростна.

Властелинът и многото му другари

на борда плячкосваха.

Гарванът към ранените отлетя.

На това място поетът спря и помоли за пиво, за да може да продължи, а всички мъже заудряха с юмруци по масата в знак, че искат още.

Двете най-малки момченца — Арн и Кнут, синът на Ерик, бяха проследили разказа със зяпнали усти и широко отворени очи, но малко по-големият Ескил започна да хленчи и да се прозява, а Сигрид даде знак на крепостните да сложат децата да спят. Беше се погрижила да им приготвят уютно местенце в някоя от пералните, тъй като смяташе, че на момченцата нямаше да им е уютно сред цяла гвардия мъже, които пият без дъно.

Ескил покорно ги последва навън, отново се прозина и май смяташе, че сега топлото легло е за предпочитане пред мъж, който разказва такива стари истории на трудноразбираем език. Но Арн и Кнут ритаха, скимтяха, оказваха отпор, искаха да чуят още и обещаваха да стоят мирно, но желанието им не бе удовлетворено.

След малко и тримата лежаха завити под дебелите кожи в една пералня с три от най-огромните котели с нажежени въглища, които бяха виждали. Ескил веднага се обърна на една страна и заспа спокойно, докато Арн и Кнут лежаха полубудни и не малко ядосани на най-големия от тях, който им беше развалил удоволствието. Скоро те, шепнейки, стигнаха до съгласие, облякоха се тихо и изтичаха навън в мрака, подминаха като малки духчета двама от хората на Магнус, които се бяха спрели и повръщаха от външната страна на портата.

Промъкнаха се бързо в залата и седнаха най-отзад, в полумрака край вратата, където никой не ги виждаше, понеже Арн намери огромна кожа, която предпазливо придърпа отгоре им, така че само русите им кичури и широко отворените им очи се подаваха над кожата. Стояха като мишки, изключително тихи, изцяло погълнати от новите подвизи на Сигурд Кръстоносеца.

Северно от Серкланд, на остров на име Форментера, продължи поетът и спря за миг, за да се възцари тишина, преди отново да подеме разказа си, Сигурд Кръстоносеца и войската му попаднали на пирати — езичници и миризливи клетници — които никога не се къпели, дори и за Коледа, лентяи, привикнали към съвокупление с магарици, но пък обогатили се от плячката, която били откраднали от мирни християнски поклонници, които нямали как да се защитават по време на богоугодното си пътуване.

Но пък езичниците се били укрепили здраво с цялата си плячка горе, в една пещера на стръмна скала, а пред входа й били вдигнали каменна стена. В началото изглеждали непревземаеми там горе, подигравали се на северняците и размахвали коприна и други ценности над стената. Тъй като езичниците можели да стрелят надолу, да мятат камъни и нечистотии по северняците, ако те опитат да се покатерят по скалата, този начин за нападение не бил най-мъдрият.

Но Сигурд Кръстоносеца намерил решение. Накарал да замъкнат няколко баркаси от брега нагоре по склона. На върха на скалата, високо над входа на пещерата, северняците омотали дебели въжета около скелета и носовете на баркасите, напълнили ги със смелчаци, камъни и оръжия и бавно ги спуснали надолу, така че езичниците сега да вкусят от собствената си хитрост, като бъдат принудени да се защитават срещу враг, който идва отгоре.

Скоро битката приключила. Кралските хора обагрили стрелите си в кръв. Гарваните литнали към ранените. По-богата плячка от тази не намерили по време на целия поход.

Поетът отново бе посрещнат с викове на одобрение и го помолиха да продължи, но той се преструваше на уморен. Ала получи сребро от Магнус и още пиво. Седна за момент, изчаквайки всички, които се бяха стискали до последно, преди да отидат да се изпикаят, да се върнат.

Макар че цяла дузина мъже се препънаха покрай Арн и Кнут, а някои и в тях по пътя си навън или навътре, никой не ги откри сгушени като пилетата на див петел в гората през нощта.

През лятото Сигурд Кръстоносеца отплавал към Светите земи и бил добре посрещнат от крал Балдуин в Йерусалим. Крал Балдуин бил изключително поласкан от посещението на знатния северен воин и заедно със Сигурд яздил до река Йордан и силно укрепения пристанищен град Ака, където била закотвена флотата на северняците.

Крал Балдуин знаел добре как да се възползва от могъщите северни воини и тръгнал заедно с тях към Сирия, където освободили град Сидон от езичниците и така още един град в Светите земи бил спасен и попаднал в ръцете на християните.

Но за оказаната помощ Сигурд не поискал ни злато, ни коприна, а вместо това по съвет и на патриарха, и на крал Балдуин, получил парченца от светия кръст, на който се е мъчил сам Бог. И той дал свещена клетва, че ще занесе тези реликви на гроба на свети Улав в Нидарос и там ще вдигне величествена църква.

Бардът отново си спечели гръмки викове на одобрение. Настояха да повтори най-красивите стихове:

Сигурд спечели

край Сидон, хората го помнят.

Оръжията размахваха

в битката яростна.

Великият воин проби

на войската укреплението стабилно.

Красивите мечове обагрени бяха

в кръв при победата кралска.

Виковете на одобрение в залата не преставаха, а след това и глъчката, тъй като всички се надприказваха за великите дела от миналите времена и сегашните крале, които били като Сверкер Немощния член, а не като Сигурд Кръстоносеца.

Магнус опита да се пошегува, че при норвежците е другояче, понеже самият той имаше норвежка жилка. Но никой не хареса тази шега, най-малко Ерик Йедвардсон, който в този момент се изправи и взе стария бокал, естествено, норвежки бокал, макар той навярно да не знаеше това, и пи до дъно за мъжката храброст, без да отделя бокала от устните си. След това рече, че преди малко му се е привидял хералдическият знак, който ще носят той и цялото му кралство. Щяло да има три златни кралски корони, една за земята на свеите, една за Източна Готаланд и една за Западна Готаланд. Зад трите корони щял да се вижда цветът на небето. Това, закле се той сега, ще бъде неговият и на кралството му хералдически знак в не толкова далечно бъдеще.

Залата беше нажежена от възбудени овации. Ерик Йедвардсон искаше да каже още нещо, макар и да му се пикаеше, но тъй като искаше да направи и двете също толкова настоятелно, той говореше силно и патетично по пътя си към вратата, че всеки, който го последва, в бъдеще ще си спечели слава по време на военни походи. Навярно само към фенийците оттатък Източно море като първи поход, но след като покръстели фенийците, навярно щели да се притекат на помощ в Светите земи.

Когато стигна вратата, той не успя да прекрачи високия праг, а залитайки, се подпря на подпората и се облекчи на мястото си.

Така и не забеляза, че се изпика върху Арн и собствения си син Кнут. А те на свой ред не можеха да сторят друго, освен да стоят и да търпят кротко. Никое от момчетата нямаше да забрави този момент.

Във всеки случай и поради факта, че върху тях пикаеше мъж, който щеше да стане и крал, и светец.

III.

Зимата държеше Арнес в желязната си хватка. Всички пътища на запад бяха непроходими от коледната литургия насам и дори ледовете на езерото Венерн криеха опасности, ако човек минеше отгоре с широка шейна, тъй че по-добре изобщо да не си правеше труда. Това, което Магнус искаше да продаде там, в Льодьосе, щеше да върви на двойна цена към края на зимата, когато запасите в много от складовете привършеха.

В Арнес работата в избите, кланицата и солницата продължаваше постарому, както и в женските работилници, където приготвяха вълна и лен, тъчаха и дебел плат, и драперии за радост и на Бога, и на хората.

Суом бе името на една сръчна тъкачка, която се отличаваше от останалите крепостнички с косата си — права и руса, а не черна и къдрава, а и беше добре сложена и хубавка. Все още не беше раждала и изглеждаше като че ли страни от останалите или пък като че ли има мечти в този живот, макар и да беше само крепостна. Като че никога не чуваше грубите думи и подмятания, които й подхвърляха, когато с изправен гръб минаваше покрай огнището в ковачницата или избите. Тя беше една от крепостните, които Сигрид харесваше най-много, и двете често бяха заедно в тъкачниците, където през цялото време измисляха нови изображения за тъкане. Суом свенливо и изплашено бе отказала, когато Сигрид един път я бе попитала дали иска да се покръсти в името Господне. След това Сигрид не бе питала отново, но се учуди как една езичница може да твори толкова красиви християнски изображения на Божии воини и храмове, побеждаващи тъмните сили, огньовете в преизподнята, както и бляскави Божии църкви.

Магнус пък известно време беше раздразнен от бездействието, което тежката зима доведе със себе си. Не му беше драго да работи в работилниците, а дълбокият сняг осуетяваше лова. Но той беше започнал да проявява интерес към тъкането на драперии и Сигрид от време пи време виждаше стъпките му в снега пред тъкачницата и забеляза по реакцията на Суом, че тя често потръпваше, сякаш се страхуваше, когато Сигрид влизаше.

Най-накрая Сигрид директно и твърдо я попита какво става. Суом първоначално отричаше упорито и твърде пламенно, но след това покри лицето си с ръце и избухна в сълзи.

Сигрид я успокои, предпазливо я погали по гърба, докато обмисляше ситуацията. Ако Суом беше свободна жена, Магнус щеше да си е навлякъл вина, задето я бе превърнал в блудница. Но този проблем не съществуваше. Ако господарят иска да преспи със слугите си, това му е позволено. А и не беше трудно да се разбере, че Суом представляваше голямо изкушение не само за всички крепостни, но и въобще за всички мъже. Освен това до известна степен Сигрид трябваше да вини и самата себе си. Тя знаеше това много добре. Често оказваше съпротива, когато Магнус искаше да изпълни съпружеските си задължения, и причината за това, че му се опъваше, я знаеше само самата тя, докато той никога нямаше да я разбере. Не искаше повече деца, не искаше отново да излага живота си на границата между живота и смъртта.

И сега трябваше да плати цената. Ако развлеченият на Магнус продължаха прекалено дълго, ако се стигнеше до присмех и подигравки, навярно щеше да е принудена да го посъветва да се ограничава малко в удоволствията си. Но засега трябваше да се държи дружелюбно със Суом, така че тя да разбере, че няма да си навлече ревнивата омраза на господарката си, нещо, от което не една или две крепостни са страдали много по времето на дедите им. Сигрид изтръпна при спомена за един разказ на майка й, в който някаква жена, отдавна беше забравила коя, била заповядала да изпекат на шиш похотлива крепостна и да я сервират за вечеря на съпруга й. Според разказа по този начин мъжът завинаги бил изцерен от страстта си.

Все пак скоро в Арнес се разпространи слухът, че надменната Суом си е намерила майстора и повече не може да ходи високомерно и наперено, като че не е докосвана от мъжка ръка. Това накара крепостните мъже да станат още по-дръзки в думите си и най-накрая още по-безочливи, така че почнаха да подмятат как Суом трябвало да търпи хубаво и да пробва истински мъжага, бик, който щял да й го сложи, без много да му мисли и да й се кланя, както и други подобни шеги. Те се разпръснаха като ухание на похот край бедната Суом. Така идващото нещастие вече се задаваше.

Но за момчетата Ескил и Арн суровата зима беше прекрасно време. Техният учител, брат Ерленд от Варнхем, си беше отишъл до манастира точно преди Коледа и все още не беше успял да се предвижи до Арнес в дълбокия сняг, макар че празникът на свети Павел наближаваше. Тъй като дните, в които момчетата трябваше да залягат над латинските текстове за философа Платон и светеца свети Бернар, бяха свободни, те се отдадоха от все сърце на зимни игри и момчешки лудории. Най-забавно им беше да хващат мишки, които живееха долу, в пшеничния склад, след което ги пускаха при крепостните в пералните и превивайки се от смях, бягаха, докато писъците, силните удари и трясъци показваха какво се е случило с мишките.

Веднъж се промъкнаха в портика и взеха два стари кръгли щита, които занесоха при дългия проход нагоре към краварника, край нефа, където струпваха сеното в края на лятото. Седнаха върху щитовете и се спуснаха като малки видри по наклона. Техният гръмък, щастлив смях привлече вниманието и когато баща им дойде и видя какво правят с оръжията на възрастните, побесня и ги подгони, така че те, плачейки, побягнаха при майка си в тъкачницата.

Но дребният инцидент скоро бе забравен. Крепостният Сварте, който беше видял изобретателността на момчетата, отиде в дърводелската работилница, намери няколко средно големи дъски, които съедини в права плоскост. След това, използвайки едната й страна, бавно я изкриви нагоре като предния ръб на желязна шейна и сложи кожен колан, който да държи здраво приспособлението. Скоро след това въздухът отново беше изпълнен с викове и смях, когато момчетата започнаха да се спускат в снежните преспи.

Но когато децата на Сварте видяха какво е направил за господарските, и те поискаха същото. Той възрази, че имало разлика между господарските и децата на крепостните. Но синът му Кол увисна на раменете му и след това той прекара целия ден в работилницата. Обаче шейните на собствените му деца не бяха така изящни.

В началото на Магнус му бе неприятно да гледа синовете си да се въргалят в снега, играейки си щастливо с децата на крепостните. Не смяташе, че това е нормално. Ескил и Арн трябваше да израснат като господари на крепостните, а не като техни другари.

Сигрид пък смяташе, че децата са си деца и че различията между възрастните нямаше да им убегнат, щом станат малко по-големи, независимо дали са деца на крепостни или на господари. И без това пропускаха латинския.

Тя се усмихна по нейния си двусмислен начин, когато изрече последното. Това, че момчетата трябваше да учат латински, беше също толкова естествено за нея, колкото неразбираемо за Магнус. Тя смяташе, че това е езикът на бъдещето. Той пък мислеше, че само монасите и свещениците се нуждаят от подобни познания и че в Льодьосе със сигурност може да се търгува с чужденци от далечни земи на северен език, макар и понякога да се стигаше до трудности и да трябваше да започват пазаренето отначало. Все пак веднага щом свещеникът се върнеше от Варнхем, за да поднови занятията с момчетата, щеше да бъде сложен край на съжителството с крепостните.

Но зимата не искаше да отпусне хватката над Арнес и по-щастлива зима от тази Ескил и Арн не бяха имали, защото така можеха да бъдат по-дълго време с момчетата на крепостните. Построиха крепост от сняг, която Ескил и Арн се редуваха да защитават, докато другият трябваше да я превземе, като всеки имаше толкова крепостни, колкото и другият. Ескил и Арн държаха в ръцете си малки дървени мечове, докато останалите трябваше да се задоволят със снежни топки, тъй като бяха крепостни и не им беше позволено да носят оръжие. Последваха малко рев и няколко синини.

Господарските синове помагаха и на Кол, сина на Сварте, който беше на същата възраст като тях, да хваща живи мишки, които после Сварте слагаше в клопките за сибирските белки. Кожите на сибирските белки бяха много ценни, четири такива кожи струваха колкото един крепостен.

Когато вълците нагло започнаха да се навъртат около Арнес, Сварте изнесе остатъците от кланицата и ги постави на входа на най-отдалечения хамбар, за да пази през нощите, когато имаше пълнолуние, а времето беше спокойно и тихо.

Ескил безразсъдно увери Арн, който пък кимаше нетърпеливо в знак на одобрение, че баща им е казал, че ако искат, могат да стоят на пост, само че трябва да бъдат тихи като мишки. Сварте се усъмни, но не смееше да иде и да попита господаря Магнус дали наистина им е позволил.

Когато времето беше подходящо, Ескил и Арн се измъкваха през нощта, наметнати с дебели овчи кожи под мишниците, за да седят със Сварте, който беше приготвил два арбалета и чакаше вълка. Тъй като Сварте се беше изпуснал у дома си, скоро дойде и Кол, така че трите момчета стояха край него с искрящи очи и нетърпеливо биещи сърца и чакаха, опитваха се да не шумолят в сеното и оглеждаха покритата със сняг шир и купчината с остатъци от месо, при която всяка вечер идваха лисици.

Най-накрая една вечер, когато луната вече се беше смалила наполовина, но времето беше ясно и спокойно, дойдоха вълците. Чуха предпазливите им стъпки в тъмнината, още преди да ги съзрят с очи. Сварте превъзбудено даде знак на момчетата да запазят пълна тишина, да не шумолят и изобщо да не помръдват. В разпалеността си той показа знак през врата си какво строго наказание ги очаква в противен случай. В този момент той забеляза широко отворените и изпълнени с почуда очи на Ескил и Арн. Никога през живота си не ги бе заплашвал крепостен, дори и само на шега. Но сега те все пак кимнаха нетърпеливо и притиснаха палците и показалците си един към друг в знак, че се заклеват да не издават ни най-малък звук.

Сварте се движеше непоносимо бавно, обтягайки арбалета, без да издаде какъвто и да е звук. След това приведе единия в готовност и подготви другия. Беше готов за изстрел.

Но вълците бяха подозрителни. Сега се виждаха като черни сенки някъде там, в снега. Изчакаха малко, преди да се приближат, а Сварте трябваше да свали арбалета, за да не се изморят ръцете му. Най-накрая първият вълк дойде, налапа малко месо и бързо изчезна от обсега, след това бе последван от другите вълци. Извън полезрението на момчетата се чу ръмженето на вълците, които се биеха за храната. Но те се успокоиха, заприиждаха един по един и лапаха, ръмжейки и издавайки тъпи гърлени звуци. Момчетата смятаха, че напрежението е неудържимо и се чудеха защо на Сварте му е нужно толкова много време.

Той отново им даде знак да не издават нито звук, този път далеч по-учтиво, след което повдигна единия арбалет и внимателно се прицели. В момента, в който пусна стрелата към целта й, той посегна към другия арбалет, постави го в готовност, прицели се бързо и отново стреля. Там, долу в снега, сега се чуваше жалко скимтене.

Когато Сварте се повдигна шумно, момчетата вече се зарадваха бурно и след това се заблъскаха и спореха кой пръв ще иде да погледне през отвора. Там долу лежеше един вълк и риташе в снега. Сварте наблюдаваше тихо над главите на момчетата. След това каза, че те не трябва да тръгват с него, тъй като единият от вълците е избягал ранен. Трябвало или да се прибират, или да останат защитени тук горе, докато той слезе долу, за да види какво се е случило. Те обещаха да останат тук и да не отиват никъде.

Когато Сварте слезе на мястото под тях, той носеше само една стрела в ръката си, наведе се и внимателно разгледа снега малко по-нататък. Не мислеше за вълка, който лежеше там и вече не риташе с крака. След това откри кървавата следа и с тежки стъпки тръгна в дълбокия сняг.

Момчетата дълго стояха и се ослушваха в тишината, започваха да измръзват жестоко. Най-накрая чуха страшен рев в мрака навън, след това гърлено ръмжене, което звучеше така, както когато вълците ядяха. Ескил, Арн и Кол седяха бледи и мълчаха, бяха изплашени и изпълнени с очакване. После напрегнаха слуха си и чуха, първо едва доловимо, но после все по-ясно, тежките стъпки и тежкото дишане на Сварте някъде там навън.

— Татко носи втория вълк на гърба си и заради това върви така тежко — реши Кол с лошо изиграна убеденост. Ескил и Арн кимнаха разбиращо.

* * *

Нещастието на Суом дойде, както се очакваше. Старата крепостна Урд, която беше сръчна шивачка, макар и жена, имаше син, който бе глуповат и се казваше Сюле. Беше силен като бик и можеше да върши дневна работа, в която не се искаше много акъл, например, когато трябваше да приберат реколтата и сеното трябваше да се подреди и да се събере на купчини. Ето защо господарите му си затвориха очите за това, че той не беше от полза през цялото време.

Той дълго беше заглеждал Суом и беше усещал възбудата на другите крепостни повече със сетивата си, отколкото с ума си, а и беше чул всички тези дръзки думи, чиято цел донякъде схващаше.

Седмица преди празника на свети Павел той влетя в тъкачницата привечер с еректирал член и вдигната нагоре риза, като че ли и без това не се виждаше. Мнозина го видяха и веднага завикаха за помощ.

Той се отнесе грубо със Суом и, както се разбра, я бе изнасилил. Когато Сигрид дойде, Сюле вече беше повален, завързан с каиши и изхвърлен в снега на двора. Господарката само го подмина и побърза да влезе при Суом, която не беше на себе си, макар и да дишаше. Сигрид заповяда Суом веднага да бъда заведена в най-топлата пералня и след това настойчиво каза на старата Сут да се погрижи добре за нея, използвайки всичките си умения, за които Сигрид не искаше да знае нищо, само и само младата жена да дойде на себе си. А Скюле нареди да го затворят в една от избите и да го охраняват строго.

След вечерната молитва в нефа се възцари неимоверна тишина. Крепостните се движеха бавно и плахо и смееха само да шепнат един на друг. Нямаше и следа от безочливите им понякога смехове.

И в голямата зала, където вечеряха Магнус, Сигрид и двамата им сина, настроението беше мрачно и те почти не обелиха дума. Щом разбра за случилото си, което потискаше всички, Магнус само го зачекна с няколко думи. Измърмори, че никога не са му допадали екзекуциите на крепостни.

Сигрид не се тревожеше особено по въпроса. Естествено, че Скюле трябваше да плати с живота си. Някой щеше да поеме задълженията му след това. Но не трябваше да внуши на Магнус чувството, че тя, а не той, взима това решение. Защото неговите развлечения със Суом нямаха нищо общо с проблема, а той не биваше да смята, че жена му знае за тях, а още по-малко, че изпитва ревност. Затова Сигрид реши, че не трябва да казва каквото и да било и най-добре е да го остави сам да стигне до някакво решение, каквото и да бъде то.

Магнус пък на свой ред се надяваше, че умната му съпруга ще го освободи от вътрешните му колебания, като бързо вземе всички решения и предложи какво трябва да се направи. Точно в този момент той би приветствал подобна помощ.

И така, двамата съпрузи не си казаха почти нищо. Ескил и Арн усетиха настроението и не смееха да направят някоя пакост на масата, а ядяха мълчаливо и си мислеха за спускането с шейните и вълците.

Най-накрая Магнус все пак трябваше да разреши проблема. Той се прокашля и отмести печеното месо в знак, че вече е сит, и поиска още пиво, което незабавно му бе донесено от една от тихите като привидения крепостни.

— Да, доста време отмина, откакто за последен път убихме крепостен в Арнес. Та ние дори не ги държим изкъсо — започна той с решителност, която скоро се изпари, понеже жена му не даваше вид, че иска да каже нещо.

— Сам ли ще го убиеш, татко? — запита Арн трескаво.

— Да, синко, това е тежката отговорност на господаря — отговори Магнус и крадешком погледна към Сигрид, която не срещна погледа му.

Така той продължи да отговаря на сина си, макар в действителност думите му да бяха насочени към съпругата му:

— Разбираш ли, синко, и ти също Ескил, че тук, в Арнес, цари строг ред. Нашите крепостни живеят добре и се хранят добре. Ясно им е, че им е позволено да почитат езическите си божества, защото живеят тук, а не някъде другаде. Но аз съм техен господар и техен закон. Законът трябва да бъде строг. Той трябва да се спазва. Законът на господаря също. Мъжът, изнасилил жена, трябва да умре. Друг изход няма. Не е лека задача да обезглавиш крепостен, но трябва да го направим, за да запазим реда и сигурността в Арнес.

Замлъкна, тъй като осъзна, че говореше на малките си синове с тон и думи, които не бяха подходящи за тях. Но вече се беше омотал в любопитството и ужаса на момчетата.

— Сам ли ще го обезглавиш, татко? — запита Арн наново.

— Да, сам — въздъхна Магнус. — На много други места си имат човек, който да върши тези работи, но аз никога не съм смятал това за необходимо. Какво би правил този човек, когато не обезглавява или пребива някой от своите? А и след като това, което ви разказах, се случи, често тези хора биват тайно убивани от своите. Не, никога не съм искал да имам подобен човек. Това е моя отговорност и тя е тежка. Ала човек не може да избегне отговорността си, дори и ако става дума за това да убива. Трябва да го знаеш, Ескил, защото ти ще се изправиш лице в лице с много подобни решения през живота си.

Разговорът замря също така бързо, както бе започнал. Нямаше какво повече да се каже по проблема. И никоя друга тема не можеше да даде нови сили на мъчителния разговор.

На следващата сутрин Магнус нареди на дванайсетте си мъже, стотината си крепостни и свободни, ако се броят и децата им, да се строят на най-високата точка на крепостния двор, тъй че всички да могат да гледат надолу, където той чакаше с широкия си меч.

Беше спал лошо през нощта, но не бе разменил и дума със Сигрид. Бе взел решението сам. Нямаше да нареди да измъчват крепостния, нямаше да го изтезават, нямаше да отрежат онази част от тялото му, с която беше съгрешил най-много, нямаше да го окачи за порицание, а само щеше да отнеме живота му. И щеше да го стори сам и с меча си. Така щеше да се покаже като добър господар, особено като използва меча, което си беше благосклонност, която не беше отредена на покварените крепостни.

Когато изведоха Скюле, той трепереше от студ, а устните му бяха посинели. Нощта без топлещите кожи или връхна дреха в килера го беше измъчила. Но той все пак изглежда не разбираше какво го чака. Когато видя господаря си да стои в снега с огромния меч и със смърчови клонки, описващи венец около краката му, Скюле започна да рита и да се дърпа така, че снегът около краката му се пръсна. Изу обувките си, без да иска, и посинелите му от студ, мръсни крака оставяха следи в снега, докато неумолимо го мъкнеха напред.

Ескил и Арн стояха заедно с майка си пред хората на Магнус, които на свой ред стояха пред крепостните и тези, които бяха извоювали свободата си. Лицето на Сигрид не трепна, бе студено като лед от господарска чест. Ала Ескил и Арн шепнеха и сочеха, бяха превъзбудени, така че майка им трябваше да ги хване внимателно за малките им вратлета, което никой не забеляза, да ги притисне здраво и да им се скара, за да млъкнат. Магнус настоятелно бе изискал момчетата да присъстват, защото трябва да се научат, че да си господар не означава само удоволствия, а също и тежки задължения, които трябва да се изпълняват.

С мъка накараха Скюле да държи главата си неподвижно, защото той бясно движеше горната част на тялото си нагоре-надолу и ридаеше. Двамата крепостни, които трябваше да го държат, на няколко пъти попадаха на опасно разстояние от повдигнатия меч. Но най-накрая Магнус се прицели и удари на точното място.

Главата на Скюле падна в клонките, с лицето нагоре, така че цялата тълпа можеше да види всички леки потрепвания, като че устните искаха да кажат нещо, а очите зад трепкащите клепачи искаха да видят нещо. Тялото на Скюле залитна в спазъм, а кръвта пръскаше от отсечения врат на две струйки, които постепенно отслабнаха.

Арн гледаше право в голите мръсни крака в снега, които отначало ритаха, но след това спряха. Тогава с наведена глава и силно стиснати очи той тихо замоли Бог да го пощади и никога повече да не вижда подобни неща.

Но Бог не му отговори, тъй като бе писано никой друг мъж в земята на свеите или на готите да не се сблъска с толкова много подобни гледки както малкият Арн.

След това на момчетата не им бе позволено да общуват с децата на крепостните. Държаха ги сами в нефа, където самата Сигрид бе започнала да им преподава латински, докато чакаха брат Ерленд, който все още се бавеше заради обилния снеговалеж.

* * *

На празника на свети Павел, когато зимата се бе преполовила, мечките се връщаха в бърлогите и до края щеше да падне също толкова сняг, колкото досега, Магнус беше наредил да разчистят пътя долу до църквата Форшхем, така че той и най-приближените му хора да могат да посетят литургията за пръв път от доста време насам.

Времето беше приятно, имаше слънце и лек ветрец, а и не беше по-студено, отколкото когато капките по покривите замръзваха. Пътуването с шейната из набраздения път беше приятно. Магнус можеше да чуе как момчетата, които бяха добре завити в дядовите огромни вълчи кожи, викаха и се смееха отзад в шейната, когато тя се накривеше на една страна и той пришпорваше двата си величествени червеникавокафяви коня да тичат по-бързо. Толкова много обичаше да чува виковете на двете момченца. Позволи си това удоволствие и защото усещаше идването на лоши новини, макар и да не можеше да каже защо. Обаче остави половината си свита в Арнес, заради което хората му мърмореха, понеже след дългите зимни месеци, прекарани в самота в Арнес, от суета искаха да се появят сред събраното множество в църквата. Това беше повече по вкуса им, отколкото да идат в църквата като християни, за да чуят Божието слово.

Дошлите стояха на групички, говореха тихо и не се бяха смесили, както си беше обичаят, а всеки стоеше близо до собствения си род и много от мъжете носеха ризници под палтата си — облекло, което бе присъщо на смутните времена. Църквата щеше да се напълни, тъй като бяха пристигнали всички съседи от южните, западните земи и от Хюсабю. Но от изток не бе дошъл никой, освен освободените му крепостни, които стояха сами на известно разстояние и се притесняваха, като че ли все още не бяха свикнали да се държат като свободни люде. При нормални обстоятелства Магнус би ги потърсил, за да поговори с тях за времето и ветровете на висок глас, за да им покаже какво означава свободата. Ала сега не му бе до подобни грижи. Щом Сигрид и момчетата излязоха от шейната, той остави впряга на хората си и заедно със семейството си веднага закрачи към най-добронамерените си съседи, рода Полон от Хюсабю, за да разбере какво се е случило. Крал Сверкер бил убит по пътя за коледната литургия в църквата Толанд и вече бил погребан до съпругата си Увилд в Алвастра. Знаели кой е извършил престъплението. Собственият коняр на краля от Хюсабю, който избягал, навярно в Дания.

Но въпросът не бе кой е държал меча, а кой го е направлявал. Някои смятаха, че трябва да е бил Ерик Йедвардсон, който сега бе при свеите горе, в Източен Арос, и който според слуховете бил избран за техен крал край скалите на Мура. Други пък смятаха, че поръчителят трябва да се търси в Дания, че е бил Магнус Хенриксен, който имал претенции към кралската корона, понеже бил син на внучката на крал Инге Стария.

В Линшьопинг крал Сверкершон вече се бил самопровъзгласил за крал и свикал съвета, за да потвърди статуса му. Въпросът беше кого ще изберат за крал в Западна Готаланд? Карл Сверкершон или Ерик Йедвардсон? Но този въпрос не можеше да се разреши мирно и тихо.

Когато камбаната извести началото на литургията и присъстващите се втурнаха в Божия храм, за да притъпят безпокойството си и да охладят възбудата си с Божието слово, Магнус започна да мисли за напълно други неща, а не да се очисти от всички светско, както си му бе редът. Навярно и повечето мъже с потекло и собствен хералдически знак също като Магнус си мислеха, че това навярно е последният път, когато се срещат в една и съща църква като приятели. Само Бог знаеше какво ще им донесе бъдещето и кои родове ще се изправят един срещу друг. Готите не бяха принуждавани да воюват едни срещу други откакто крал Сверкер бе завзел властта, а тогава Магнус бе още малко момче. Но сега този час не бе далеч.

Когато литургията свърши, Магнус бе така потънал в размисли, че не забеляза, че е време да си тръгват, докато Сигрид не го сръчка лекичко от едната страна. Все пак внимателно бе премислил какво трябва и какво не трябва да казва.

В продължителните разговори, които започнаха между мъжете, докато жените и децата им, все по-нетърпеливо и мръзнейки, чакаха в шейните, Магнус през цялото време подбираше внимателно думите си. Той разказа, че Ерик Йедвардсон е посетил Арнес точно преди убийството, но уточни, че жената на Ерик Кристина създава доста неприятности заради Варнхем. Така че родът му хем бил за, хем против Ерик Йедвардсон.

Разказа и че Сигрид била доста близка на крал Сверкер, но че кралят не гледал с добро око на рода на майка си, която била с норвежко потекло. Така че родът му хранел противоречиви чувства към Сверкеровия род.

Другите заеха по-ясни позиции. Както изглежда, повечето бяха за Сверкеровия род, но Магнус не искаше да се обвързва и по този начин да направи някой от присъстващите свой бъдещ враг. Не би било мъдро, каквото и да станеше. Рано или късно щеше да се изправи с меч в ръка срещу враговете, които Бог му отредеше, независимо от казаното като мигновен импулс в двора на църквата.

Но по обратния път към дома бе мрачен и навъсен, а когато приближиха Арнес, той се огледа неспокойно, като че ли вече очакваше обсадата, макар и снегът все още да пазеше Арнес от войски от север и от изток. Когато се прибраха у дома, той нареди веднага да донесат още дърва в ковачниците, да запалят огнищата, да извикат всички крепостни ковачи и да ги впрегнат в работа на духалото и наковалните, за да изковат толкова остриета за стрели и копия, колкото можеха. Ала грубото желязо, което имаха в Арнес, не ставаше за мечове.

Още на другия ден двете тежки шейни на Магнус бяха натоварени, за да потеглят към Льодьосе и да донесат всичко, което бе нужно за започващата война.

* * *

Зимата бавно отпускаше хватката, в която държеше Арнес, а нямаше никакви новини за въоръжаването на войски, било то в Източна Готаланд или Свеаланд. Настроението на Магнус се подобри и той замени работата в ковачниците и дърводелците с по-всекидневни занимания. Освен това Сигрид го успокои, че засега войната едва ли ще стигне до Арнес. Ако Ерик Йедвардсон бъде провъзгласен за крал на свеите, а Карл Сверкершон за крал на Източна Готаланд, двамата трябваше да се разправят помежду си, ако изобщо имаха такива намерения.

Тук, в Западна Готаланд, трябваше само да приветстват победителя.

Магнус бе съгласен с нея само наполовина. Но той също смяташе, че е възможно единият от тях първо да се обърне към Западна Готаланд, за да си подсигури още една от трите корони, които Ерик Йедвардсон бе казал, че иска да притежава. А в такъв случай трябваше да вземат решение. Ако Ерик Йедвардсон дойдеше пръв с това искане? Или пък ако крал Сверкершон беше пръв? И двете алтернативи му изглеждаха еднакво възможни.

Сигрид смяташе, че в никакъв случай не могат да повлияят на събитията, ако стоят в Арнес, наливат се с пиво до посред нощите и просто си говорят. Рано или късно всичко щеше да бъде ясно и тогава, ала едва тогава, щеше да дойде времето да решават. Засега и Магнус се задоволи с тази мисъл.

Но след като цяла седмица топящият се сняг капеше от покривите, а ледовете се разчупиха, над Арнес надвисна друга беда, която бе още по-огромна от тази, която би ги връхлетяла, ако единият или другият от двамата крале ги посетеше, за да поиска да му се закълнат във вярност.

През повечето време момчетата бяха тихи, спокойни и сдържани, тъй като брат Ерленд се бе върнал в Арнес веднага след литургията Бло. От ранна утрин до вечерня те седяха край огнището в един ъгъл в залата на нефа, където брат Ерленд тъпчеше с разум противящите им се главици. И двете момчета смятаха работата си за къртовски труд, понеже текстовете, които Ерленд бе донесъл със себе си от Варнхем, бяха малко и касаеха въпроси, които изобщо не могат да заинтригуват малки момчета, та дори и възрастни мъже в Западна Готаланд. Те най-вече представляваха различни трактати на Аристотел за елементите и физиката. Но целта не беше да изучат философа, за което бяха прекалено малки, а да заучат граматическите правила. Никое познание не бе възможно без граматиката. Светът не би бил отворен за разбиране, ако не бе граматиката, повтаряше Ерленд и въздъхвайки, момчетата отново навеждаха покорно глави над текстовете.

Естествено, брат Ерленд не роптаеше. Но и той можеше да се сети за по-важен изказ на призванието си към Бога, или във всеки случай за по-приятна работа от тази да набива знания в противящите се главици на тези малки момчета. Но той никога не би и помислил да поставя под въпрос заръките на преподобния отец Хенри. А и навярно, мислеше си понякога меланхолично, тази задача бе тежко изпитание, което той трябваше да изтърпи, или продължително наказание за греха, който бе сторил в земния си живот, преди да открие призванието си.

Но неделята бе свободен ден и за момчетата, които през останалото време само се трудеха над латинския. През почивния си ден двамата излизаха след сутрешната молитва и изчезваха от полезрението на родителите си като непослушни катерички. Магнус и Сигрид бяха на мнение, че трябва да ги оставят да правят каквото си искат, да ходят насам-натам, както се полага в почивен ден, отреден от Бога.

Синът на крепостните Кол имаше питомна гарга и можеше да я накара да кацне на рамото му, където и да ходеше. Той обеща на Ескил и на Арн, че заедно ще тръгнат да ловят малките на гаргите, веднага щом короните на дърветата станат големи в началото на лятото.

Качиха се горе на дърветата, за да видят колко гнезда има там и дали гаргите вече бяха снесли яйца. Оказа се, че яйца няма, ала видяха, че птиците вече бяха започнали да подготвят гнездата си за годината и това им изглеждаше обещаващо.

Ескил искаше да заеме гаргата на Кол и тя да кацне на рамото му, а Кол, естествено, не възрази, макар да вметна, че гаргата навярно ще се уплаши от чужди хора.

И точно както Кол се опасяваше, гаргата изведнъж напусна рамото на Ескил и отлетя. След това кацна върху вишката над рова, като че наблюдаваше цялото птиче пространство около себе си и смяташе да избяга от робството си. Ескил не смееше да направи нищо, за да предотврати бягството, тъй като се страхуваше от високото. И Кол не смееше да стори нищо, тъй като се притесняваше да не изплаши птицата, която бе на границата между небето и земята. Но Арн се промъкна внимателно до насипа и протегна ръка, за да хване конеца, който бе завързан около едното краче на гаргата. Не го стигна и трябваше да изчака повече до покрития със сняг стрелкови процеп, но се изправи на пръсти и посегна още малко и още малко. Когато достигна конеца и внимателно го хвана, гаргата се издигна с крясък и сякаш го повлече със себе си в рова. На момчетата им се стори, че мина цяла вечност, докато чуят тъпия звук от тупването на Арн долу на земята.

Скоро Арнес се изпълни с викове и стенания, когато безжизненият Арн внимателно бе докаран на няколко напречни греди в пералнята, която Суом тъкмо беше напуснала, след като се бяха погрижили за нея. Положиха го долу и видяха, че нямаше никаква надежда. Лежеше съвсем блед и неподвижен, без да диша.

Когато Сигрид дотича от нефа, тя първо не бе на себе си като всяка майка при гледката на сина си, който е паднал и се е наранил, но когато видя, че този, който лежеше там, действително беше Арн, тя застина на място, млъкна и лицето й се изпълни със съмнение. Като че това, което виждаше, не можеше да е вярно. Арн не можеше да умре така млад. Винаги е била убедена в това, още от часа, когато той се бе родил с було на главата, което значеше, че ще има късмет.

Но той лежеше безжизнен и лицето му беше бледо. Не дишаше.

Когато малко по-късно Магнус се свлече на колене до нея, той вече знаеше, че няма никаква надежда. Отчаяно той отпрати всички, освен брат Ерленд, тъй като не искаше да излага сълзите си на показ пред крепостните и прислугата.

Вече изглежда нямаше смисъл да се молят за живота на Арн, по-добре беше да се помолят за опрощение на всички грехове, с които очевидно си бяха навлекли Божието наказание, смяташе Магнус. Ерленд не посмя да сподели какво мисли по въпроса.

Докато сълзите се стичаха по лицето й, Сигрид се обърна към двамата и каза, че трябва да продължат да вярват и да се молят за чудо. И те мълчаливо приеха това, понеже чудесата понякога се случват и човек не можеше да знае нещо със сигурност, преди да се е помолил за него.

Магнус предложи да се помолят на Дева Мария, понеже тя имала най-голяма роля за зачеването на момчетата.

Сигрид пък усещаше, че Дева Мария, светата Божия майка, бе загубила търпение спрямо нея, след което помисли трескаво известно време, докато не я застигна прозрението, че светецът, който бе най-близък до Арн, бе свети Бернар, който беше сравнително нов светец и чиито сили никой тук, на Север, не познаваше.

Ерленд веднага прие предложението и заизрича молитва след молитва пред коленичилите родители. За самия Ерленд бе естествено най-близкият до Арн светия да бъде свети Бернар.

Когато настана мрак, Арн все още не бе показал признак на живот. Но те не се предадоха, макар и в един момент Магнус да бе промърморил, че вече няма надежда, че трябва да приемат Божието наказание с мъка, достойнство и покаяние.

Но в този момент Сигрид се закле пред свети Бернар и Бога, че ако Арн бъде спасен, то ще го дадат в служба на Бога сред хората по земята. И тя повтори клетвата си и накара Магнус да я повтори още веднъж заедно с нея.

Тогава Арн се повдигна на единия си лакът и объркано се огледа наоколо, като че се бе събудил от нощния си сън, а не се бе завърнал от царството на мъртвите. Изскимтя, че го боли другата ръка и че не може да се подпира на нея. Но тримата възрастни не го чуха, понеже бяха така погълнати от благодарствените си слова, които бяха най-чистите и откровени молитви, които бяха отправяли към Бога.

Арн веднага тръгна заедно с майка си, хванал я за дясната й ръка, към топлината на нефа, където оправиха леглото му близо до огнището, което беше до фронтона. Но тъй като все още го болеше дясната ръка, повикаха Сут и я накараха да използва само лекове, да не опетнява Божието чудо с магьосничество или нечисти лечебни способи. Сут леко притисна ръката на Арн и провери кога го болеше най-много, което не беше лесна задача, понеже Арн искаше да се изкара смелчага и не желаеше да признае, че го боли, когато толкова много хора го гледаха, а между тях бе и баща му.

Но така той не заблуди Сут. Тя взе изсушена коприва, свари каша, която постави около ръката му и я обви с ленен плат. След това поговори със Сварте, който отиде в дърводелницата, поработи там известно време и се върна с две леко издълбани от едната страна борови летви, които премери, преди отново да изчезне, за да довърши работата така, както искаше Сут.

Когато Сварте беше готов, Сут превърза двете летви около ръката на Арн с нови ленени кърпи и накара него и Сигрид да придържат ръката неподвижна, тъй като била лошо навехната. След това му даде отвара от крехки изсушени листа и корени от коча билка, тъй като трябваше да поспи, без да има треска.

И скоро Арн похъркваше със спокойно лице, като че нищо лошо не се беше случило и не чудо му бе върнало живота. Сигрид и Магнус дълго седяха и наблюдаваха спящия си син, и двамата преизпълнени от чудото, което Бог бе сътворил в техния дом.

По-малкият им син Арн беше спасен от смъртта. В това никой не можеше да се съмнява. Но въпросът бе дали спасението на Арн зависеше от това, че Бог искаше да покаже добротата си към тези, които отправяха към него молитви със същите сълзи, които в най-трудните моменти биха пролели всички майки и бащи. Или пък беше така, както Сигрид казваше, че усеща в себе си, че Бог има важна задача за Арн, когато той стане мъж.

За това не можеше да знаят нищо, понеже Божиите пътища често надминават фантазиите на хората. Те само можеха да възприемат чудото в Арнес с всичките си сетива и отново да се молят от благодарност.

* * *

Брат Ерленд дълго бе зает със святата си задача. Той трябваше внимателно и без да пропусне и най-малкия детайл, да напише разказа за чудото в Арнес. Тъй като свети Бернар не бе умрял преди много години, навярно това бе първото чудо в Западна Готаланд, което можеше да се свърже именно с него, и заради това беше от голямо значение. А и Ерленд смяташе, че много ще зарадва отец Хенри с този разказ. И навярно прилежността и старанието, които вложи в създаването на разказа, щяха да съкратят чакането му да бъде приет като пълноправен брат в Цистерцианския монашески орден. Нямаше да му навреди, ако донесеше и важни новини.

В Арнес не произвеждаха пергамент, но пък правеха тънка телешка кожа, която беше изгладена от едната страна, и господарят Магнус я продаваше за облекло. Ерленд можеше да използва остатъците от материала за упражненията по писане с момчетата.

Но сега той по-често грижливо пишеше разказа си за чудото, отколкото учеше с момчетата в ъгъла на залата на нефа. А момчетата нямаха нищо против тази промяна, защото и на двамата им се отдаваше да пишат с перо и владееха цветовете. Те се занимаваха основно с пренаписване върху остатъчните кожи на текста, който Ерленд съчиняваше на латински и след това се опитваха да го преведат на рунически на долния ред. Господарят Магнус строго бе казал, че ако трябва да пишат на църковен език, то би било също толкова добре да овладеят и бащиния си начин на писане. За всеки бъдещ търговец това не бе само ненужно знание.

При първото упражнение по писане Ерленд забеляза, че малкият Арн, който все още не можеше да използва дясната си ръка, пишеше, съчиняваше и рисуваше малки картинки също толкова лесно и с лявата. Преди момчето да бъде ранено, Ерленд не се безпокоеше за това. Инак не е добър знак, че някой предпочита нечистата си ръка. Но когато Арн отново можеше да използва дясната си ръка, той работеше и с двете. Като че не правеше разлика, като че ли най-вече зависеше в какво настроение е или с коя ръка първо хващаше гъшето перо.

Когато Ерленд след много пренаписвания, упорство и молитви сметна, че е готов с разказа си, той неотложно трябваше да намери извинение, за да се отправи към Варнхем, което обясни със службата си в манастира, а именно че през някои празнични дни всички послушници трябва да присъстват там, иначе ги чака наказание. Изпълнен с очакване, той тръгна към Варнхем за Благовещение — деня, когато жеравите се завръщат в Западна Готаланд.

Момчетата не тъгуваха за заминаването му. Когато настъпи пролетта и из дворовете и другите пространства между постройките в Арнес нямаше сняг, за всички деца настъпваше времето на игрите. Една необикновена игра в Арнес беше да вземат обръч от каците и след това да бягат с него. Той се търкаляше, докато през цялото време те го направляваха и засилваха с ръжен. Играта се бе развила дотам, че трябваше да се опитват да отнемат обръча един от друг, макар и само с помощта на ръжена, и да го търкалят пред себе си към стената на двора. Когато някой успееше да удари стената на двора с обръча, той печелеше. Което не беше никак лесно, защото всички останали, които нямаха обръч под ръжените си, правеха всичко възможно, за да възпрепятстват победата.

Арн, естествено, не беше от най-големите момчета, но скоро се оказа, че той винаги успяваше най-добре в тази игра, макар и да бе толкова малък. Беше хитър като невестулка, но и притежаваше нещо друго, което останалите не можеха да правят, а именно бързо да прехвърля обръча от лявата в дясната си ръка, като внезапно сменя посоката му, така че всички момчета да се втурнат в грешната посока. Можеха да го спрат само ако му подложеха крак или го дръпнеха за ризата, или пък го хванеха здраво. Желанието на по-големите момчета да използват подобни методи се засилваше, но и находчивостта на Арн се увеличаваше. Най-накрая Ескил, който беше единственият, който би посмял, започна да го спира, като при всяка възможност го удряше в лицето.

Тогава на Арн му омръзваше, отиваше на една страна и се цупеше.

Магнус намери начин да го утеши, нареди да изработят лък и стрели в нормална големина, заведе Арн на една страна и започна да го учи да стреля. Не мина много време и Ескил дотича, като поиска и той да участва. Но за негово раздразнение, всеки път брат му уцелваше много по-добре от него самия и скоро братята отново се спречкаха. Магнус за пореден път ги разтърва и реши, че ако ще се карат така, то ще могат да стрелят само когато и той е там. Така играта внезапно премина в уроци, горе-долу като тези да седят, да преписват и четат неясния текст за елементите и категориите на Аристотел. И така удоволствието бе разрушено, поне за Ескил, който винаги бе побеждаван и от баща си, и от по-малкия си брат.

Но Магнус видя нещо в синовете си, което го накара да се замисли. Ескил беше като всички момчета, когато се движеше и стреляше с лък, почти както самия него като дете. Но Арн притежаваше нещо, което другите момчета нямаха — способност, която навярно му бе дадена от Бог. Някои от хората, които Магнус попита за съвет, наблюдаваха замислено момчето, докато то стреляше, и кимаха в знак на потвърждение. Какво щеше да излезе от това, никой не знаеше, но дарбата на това момче бе огромна.

През много светли пролетни вечери Магнус говореше със Сигрид за това, след като момчетата си легнеха. Ескил щеше да наследи Арнес, това беше Божията воля, защото той бе първородният им син. Следователно Ескил щеше да се грижи за стопанството и за търговията. Но какви бяха Божиите планове за Арн?

Сигрид бе съгласна, че навярно Бог бе отредил на Арн да бъде воин, но тя не бе напълно сигурна, че това обяснение й допадаше, колкото и естествено да звучеше то. А и я гризеше съвестта, понеже бе обещала на Бога, естествено в момент, когато сълзите се стичаха, а разумът й бе опустошен от отчаяние, но все пак бе обещала на Бога да даде Арн в негова служба сред хората на земята.

Не беше говорила с Магнус за това. Като че ли той потискаше тази клетва в съзнанието си, макар да си я спомняше също толкова добре колкото Сигрид, и макар да бе човек, горд с това, че винаги държеше на думите си. Но точно сега Магнус видя бъдещето на втория си син като могъщ воин в най-предната фаланга на рода им и това видение го радваше повече от идеята Арн да стане епископ в Скара или игумен на някой манастир. Мъжете разсъждават така. Това не бе нищо ново за Сигрид.

Но скоро Бог сурово напомни волята си. Всичко започна от една леко досадна рана, която Сигрид имаше на едната си ръка и която, доколкото помнеше, бе получила от една треска в един от оборите, когато непокорна юница я бе блъснала и тя трябваше да се хване някъде, за да не падне в торта. Раната не искаше да зарасне и ставаше все по-голяма и по-болезнена.

А една сутрин Магнус откри нещо странно по лицето й. Когато отиде до бъчвата с вода и се огледа, тя видя нова рана, подобна на тази на ръката й, а когато я докосна, разбра, че е пълна с водниста течност и слуз.

След това болестта й се разви бързо. Раните по лицето й се множаха и скоро окото, което бе най-близо до първата рана, където сърбеше най-много и тя трябваше да се чеше, ослепя. Започна да покрива лицето си и отправяше настоятелни молитви всеки ден по изгрев, на обед и привечер. Но това сякаш не помагаше. Мъжът и момчетата й започнаха да я гледат със страх.

Когато монахът Ерленд се завърна от Варнхем, той носеше куп добри и лоши новини. Добрата новина, с която започна, беше, че разказът за чудото в Арнес бил приет толкова добре горе във Варнхем, че сега го преписвали на пергамент с красиви букви в библиотеката на манастира.

Лошите новини касаели съпругата на Ерик Йедвардсон Кристина. Тя се появила в един от дворовете на рода си в близост до Варнхем с могъща войска, дадена й от съпруга й Ерик Йедвардсон, който сега бил крал на свеите. Да, това също било вярно. Ерик Йедвардсон бил крал на Свеаланд.

Кристина била сключила не един и два съюза с дявола и насъскала селяните си срещу братството, като дори отвели един свещеник със себе си. Говорела, че манастирът се намирал на несправедливо отнета земя, голяма част от която й принадлежала по право, и ако не се подчинели на исканията й, за тях нямало да има милост, щом крал Ерик дойде в Западна Готаланд.

Веднъж по средата на литургията група жени се промъкнали в манастира само по ленени долни дрехи, танцували и пеели непристойни песни в това безсрамно облекло. След това седнали в средата на манастирския двор и го осквернили. Братята незабавно трябвало да го изчистят и отново да го осветят.

Сега Сигрид разбра строгото Божие напомняне. Тя дръпна мъжа си и Ерленд настрана в залата, изпъди всички крепостни и показа обезобразеното си лице на Ерленд, който пребледня и се изплаши от това, което видя. После тя изрече това, което трябваше да каже.

— Магнус, скъпи мой господарю и съпруже. Със сигурност си спомняш също толкова добре, колкото и аз, какво обещахме на свети Бернар и Светия Отец точно преди Бог да върне живота на Арн. Обещахме да дадем Арн в служба на Светия Отец на земята, ако той оживее. Но след това не сме говорили повече за това. Затова Бог ни показва с какви очи гледа на нашето вероломство. Трябва да съжалим и да се разкаем, нали ме разбираш?

Магнус чупеше ръце и призна, че всъщност много добре си спомня за това обещание, но това все пак е било обещание, дадено в труден момент и Бог трябвало да разбере това.

Сега Сигрид се обърна към Ерленд, който беше далеч по-запознат с божественото, отколкото тя самата и Магнус. Ерленд не можеше да стори нищо друго, освен да се съгласи. Изглежда беше като проказа, трябваше да го каже направо. А в Арнес или някъде в Западна Готаланд епидемия нямаше и заради това не би могло да е предизвикано от нещо друго, освен от Всевишния. И знакът в това, че най-богоугодното деяние на Сигрид, да подари земята на манастира Варнхем, сега беше в опасност, също трябваше да се разбира като ясно предупреждение.

Бог искаше да спазят клетвата си. И наказваше Сигрид за колебанията й по въпроса. Всичко, което се бе случило, не можеше да се тълкува другояче.

На следващия ден мъката тежко надвисна над Арнес. По дворовете не се чуваше смях или караница от играещи деца. Крепостните се промъкваха като мълчаливи сенки в залата и мнозина от тях трудно сдържаха сълзите си.

Магнус бе смутен и се чудеше как да каже тежката новина на по-малкия си син. Но докато Сигрид опаковаше багажа за пътуването, той се качи с момчето горе в кулата, където щяха да бъдат на спокойствие. Арн, който все още не разбираше какво ще се случи с него, изглеждаше по-скоро любопитен, отколкото изплашен.

Магнус го повдигна да седне на един от стрелковите отвори, за да срещне сина си лице в лице, но се отказа, щом го застигна мисълта, че изборът на място не бе удачен, че Арн навярно ще се уплаши от височината, откъдето бе пропаднал чак до царството на мрака.

Но Арн не показа никакъв страх от височината, а се наклони над перилото, за да погледне право надолу, където бе паднал, понеже баща му бе обзет от мислите си.

Магнус внимателно дръпна Арн обратно, прегърна го и след това започна трудното обяснение. Той посочи земята наоколо, където хората се занимаваха с обработването й. След това рече, че всичко това ще бъде владение на Ескил, когато той самият напусне този свят, но че Арн ще има още по-голямо кралство — Божието кралство на земята.

Момчето сякаш не разбираше думите му, навярно те му звучаха като обикновена църковна реч, когато хората трябваше да бъдат сериозни и изричаха неща, които не значат нищо, малко преди да кажат онова, което значеше нещо. Магнус трябваше да започне наново.

Разказа за тежкия момент, когато Арн вече не бе сред живите, и как той и Сигрид в отчаянието си обещали на Бога да му дадат сина си да му служи на земята, само и само да му върне живота. След това те се подвоумили да изпълнят дадената клетва, но сега Бог ги бил наказал жестоко за непокорството им и трябвало веднага да сторят обещаното.

Арн неспокойно започна да подозира, че нещо лошо ще се случи. И баща му веднага го потвърди, като му каза направо какво трябва да стане. Сега Арн трябвало да се отправи към Варнхем с майка си и Ерленд. Там той щял да постъпи като облат, както наричали децата, които постъпват в служба на Бог. Всевишният със сигурност щял да бди над него, както и неговият светец пазител свети Бернар, тъй като Бог имал големи планове за него.

Сега Арн започна да разбира. Родителите му щяха да го принесат в жертва на Бог. Не както са правели едно време, не както в разказите от езическите времена, но все пак щяха да го принесат в жертва на Бог и той, който беше само едно дете, не можеше да стори абсолютно нищо по въпроса, понеже децата винаги трябва да се подчиняват на бащите и майките си. Заплака, ала не можеше да сдържи сълзите си, колкото и да се срамуваше, че плаче пред баща си.

Магнус го взе в прегръдките си и несръчно се опита да го утеши със слова за Божията добра воля и закрила, за свети Бернар, който ще бди над него и всичко, за което се сети. Но телцето на малкото момче се тресеше от плач в прегръдката му и той усети как сам, опазил Бог, бе на път да покаже тъгата си.

Когато докараха колите, а хората от свитата на Магнус бяха възседнали конете и чакаха на двора пред портата на нефа, първо излезе Сигрид с покрито лице и направо влезе в предната кола. След това излезе Ерленд, огледа се плахо и се шмугна във втората кола.

Най-накрая дойдоха Магнус и двете малки момченца, които плачеха и се бяха хванали за ръка, притискаха се здраво едно към друго, като че ли силата на детските им ръчици би могла да предотврати това, което трябваше да стане. Магнус нежно, но неотстъпчиво ги раздели, повдигна Арн, отведе го до колата, в която седеше Сигрид, и го сложи да седне до нея. След това въздъхна тежко, шибна конете, така че да тръгнат изведнъж, докато той самият се обърна и се отправи обратно към портата, направи несполучлив опит да хване Ескил, но той обаче му се изплъзна.

Магнус влезе вътре и залости портата след себе си, без дори да се обърне. Ескил известно време тича след колите с насълзени очи, но падна, удари се и безпомощно гледаше как главицата на брат му изчезваше в прашния път.

Арн плака горчиво. Беше коленичил и гледаше назад към Арнес, който оставаше все повече и повече в далечината. Разбираше, че никога повече няма да види дома си, а Сигрид не можеше да го утеши.

* * *

За отец Хенри посещението на Сигрид беше неочаквано. Старият му другар и колега от Клерво отец Стефан, който сега беше игумен на Алвастра, бе на посещение във Варнхем, за да обсъдят сложната ситуация, причинена от кралицата, която сееше раздор и насъскваше хората срещу братството във Варнхем. Естествено, отец Стефан бе онзи, с когото отец Хенри най-вече обсъждаше належащите въпроси. Знаеха се още от младежките си години и бяха от първите, получили ужасяващата заръка на самия свети Бернар да се отправят към студения и варварски Север, за да създадат там манастир. Бе последвало едно дълго, страшно студено и мрачно пътуване към северните земи.

Отец Стефан вече бе прочел разказа за чудото от Арнес и по този начин бе запознат с проблема на Сигрид. Несъмнено и в Алвастра, и във Варнхем, както и в Бургундския манастир, вече не приемаха облати, а причината за тази промяна беше логична и лесна за разбиране. Ако вземаха малки деца и ги възпитаваха в манастира, те пренебрегваха принципа на свободната воля, волята да избереш Божия път или пътя на миряните. Подобни деца още на дванадесетгодишна възраст се оформяха като монаси и не знаеха друг живот, освен монашеския. Човек можеше да си помисли, че подобно детство лишава децата от тяхната свободна воля, и заради това бе мъдро да не се приемат повече облати.

От друга страна, чудото в Арнес наистина не можеше да се омаловажи, понеже не бе нещо незначително. Щом родителите са обещали детето си на Бога в труден час, а в това съмнение нямаше, и Бог наистина е сътворил чудо, то на родителската клетва трябва да се гледа като на свещена и тя не може да се наруши.

Но ако пък Божиите слуги сами възпрепятстваха изпълнението на дадената клетва, ако чисто и просто откажеха да приемат момчето, понеже обичаят да се приемат облати бе отменен?

Тогава те навярно освобождаваха родителите от даденото обещание. Но така те самите заради своята мисъл, воля и преценка се поставяха над ясно изразената Божия воля. Не бе възможно. Явно трябваше да приемат момчето.

А какво беше състоянието на госпожа Сигрид? Както изглежда, Бог я бе наказал жестоко за неспазването на обещанието й. Сега тя беше тук и искаше да се покае. Говореше, че ще се храни само с остатъците от манастирската трапеза или нещо подобно.

А как това щеше да повлияе на много по-важния проблем, въпроса дали чисто и просто трябва да предадат Варнхем, да се върнат в Клерво и оттам да се опитат да отлъчат тази Кристина и евентуално съпруга й от църквата, така че да решат проблема и да започнат всичко наново? Та това беше процедура, която заедно с пътуването и всичко останало щеше да отнеме две години.

Двамата мъже седяха на сянка в надстроената галерия със сводове, която свързваше църквата със спалните помещения на монасите. Пред тях на слънцето блестяха култивираните посеви на монаха Люсиен. Отец Хенри бе изпратил Люсиен в малката къщичка в стария двор, където сега се намираха Сигрид и нейният син. А в този миг тежкият и труден разговор на отец Стефан и отец Хенри бе прекъснат от брат Люсиен, който се върна със сбърчено чело.

— Да — каза той въздишайки и седна на каменната скамейка до тях. — Наистина не знам какво да мисля. Не вярвам да е проказа, тъй като засегнатите места са прекалено воднисти и покрити с ранички. По-скоро става дума за треска по свинете, такава, която се причинява от мръсотията на животните. Но заболяването изглежда сериозно и едва ли може да се направи нещо.

— И ако е само някакъв вид треска по свинете, как можеш да помогнеш? — запита отец Хенри заинтригувано.

— Ами… Отче, наистина ли смяташ, че мога да сторя нещо? — учуди се брат Люсиен с известно колебание.

— Как така? — запитаха другите двама в един глас, еднакво учудени.

— Да, тоест мисля, че… ако Всевишният й е пратил тази болест, кой тогава съм аз, та да нарушавам Божията воля?

— Виж, братко Люсиен, не ставай смешен! — изсмя се отец Хенри смутено. — Ти си Божието оръдие и ако се справиш толкова добре, колкото можеш, и Бог хареса стореното от теб, би било добре. Инак нищо не би помогнало и нищо няма значение. Така че какво смяташ да сториш по въпроса?

Монахът, който бе запознат с билките, обясни, че доколкото разбирал, трябвало да почистят и изсушат раните. Първо трябвало да ги почистят със сварена и осветена вода, а след това Сигрид се нуждаела от чист въздух и слънце, което трябвало да почисти циреите от лицето й за около седмица. Поне онези на лицето й, тъй като ръката й била в много по-тежко състояние и в най-лошия случай ставало дума за нещо повече от безобидна треска по свинете.

Отец Хенри кимна в знак на съгласие. Както винаги, когато поставяше първата си диагноза, брат Люсиен звучеше убедително. Това, на което отец Хенри се възхищаваше особено много, бе способността на брат Люсиен да не губи самообладание, изправяйки се пред проблемите, а и никога не хукваше веднага да маже с всевъзможни билки, надявайки се, че ако едната не помогне, то другата може пък да направи това. Според него подобно необмислено поведение само можеше да влоши нещата.

Когато брат Люсиен отиде да се занимае с тази своя най-неотложна задача, отец Стефан наново поде потока си на размисъл и рече, че е напълно ясно, че Бог има особени планове за това момче. Но ако искаше то да бъде само още един монах сред всички останали, то му се струваше някак прекалено да прибегне и до чудо, и до проказа. Та хората ставаха монаси при далеч по-малък натиск.

Отец Хенри избухна в смях от също така драстичната, както и хумористична логика на събрата си. Да, нямаше аргументи срещу това. Явно трябваше да приемат момчето, но да се отнасят с него предпазливо, като крехко растение в градината на Люсиен, пък и да внимават да не прекършат свободната му воля. Навярно някога в бъдеще щяха да прозрат Божието намерение за момчето, макар и за това да бяха на едно мнение през цялото време.

Момчето стана облат, макар и с известно закъснение. А трябваше ли да напуснат Варнхем, то щеше да ги последва. Но всичко с времето си.

Оставаше проблемът с госпожа Сигрид. Най-просто би било за начало да се изповяда и да чуят нейния разказ за случилото се. Отец Стефан отиде в стаята за преписване на ръкописи, за да може още веднъж да прочете разказа за чудото от Арнес, навярно с по-изострено внимание от предния път. С угрижено лице отец Хенри се запъти горе в старата къщичка извън манастирските стени, за да чуе изповедта на Сигрид.

Намери майката и сина в окаяно състояние. В стаята имаше само едно старо легло, в което със затворени очи лежеше горящата от треска Сигрид, а от едната й страна седеше почервеняло от плач момче и държеше отчаяно здравата й ръка. Къщата бе мръсна, пълна с различни отпадъци и ставаше течение. Не беше използвана от много години, а и си имаха по-важни задачи от това да изтъркат мръсотията, навярно защото дървените стени бяха стари и прогнили и не можеше да се дострои нещо ново.

Отец Хенри отиде при Арн и го погали внимателно по главата. Но той изглежда не го забеляза или се престори, че не го забелязва.

Тогава отец Хенри помоли момчето с топъл глас да излезе за малко, докато майка му се изповяда, но то само разтърси глава, без дори да вдигне поглед и още по-силно хвана ръката на майка си.

Тогава Сигрид се събуди, Арн веднага излезе и затвори скърцащата врата против волята си. Сигрид изглежда, се ядоса, но отец Хенри с усмивка положи показалеца си на устните й и й даде знак да се успокои. Тогава я запита дали е готова да се изповяда.

— Да, отче — отговори тя с пресъхнала уста. — Прости ми, отче, понеже съгреших. С помощта на свети Бернар аз и моят господар и съпруг заедно с брат Ерленд чрез най-искрени молитви помолихме за Божията помощ да ни бъде върнат Арн. Но преди да се случи чудото, ние се заклехме пред Бога да му дадем сина си да му служи за делата му сред хората по земята, ако го спаси.

— Знам всичко това. Вярно е и съответства на всяка дума, написана от монаха Ерленд. Между другото латинският ти тече като по вода, упражнявала ли си се напоследък? Но както и да е, да се върнем към изповедта ти, дете мое.

— Да, помагах на момчетата с уроците… — промърмори тя уморено, но пое дълбоко въздух и се замисли напрегнато, преди да продължи.

— Не изпълних свещеното си обещание, което дадох на Господ бог. Преструвах се, че не съм се заклела, и заради това Бог сега ме наказва с проказа, както сам виждате. Искам да се покая, ако човек изобщо може да се покае за подобен тежък грях, и ще живея в този дом като ничия жена, ще се храня само с остатъците от трапезата на монасите, докато съм жива.

— Скъпа моя Сигрид, която направи толкова много за нас, най-прилежните Божии слуги тук във Варнхем, може да се види, че Бог е бил суров с теб — рече отец Хенри замислено. — Но не може и да забравим, че да нарушиш свещена клетва, дадена на Бог, било то и в тежък час, е огромен грях. Та нима ние не даваме най-големи обещания в най-трудните си часове? Ще се погрижим за сина ти така добре, както Бог и самата ти ни помолихте, макар по различен начин. Малкият се казваше Арн, нали? Та аз трябва да знам, нали аз го кръстих! Да, а след това ще се погрижим за раните ти, ще останеш тук и ще се храниш, както самата ти каза, с остатъците от нашата трапеза. Но точно сега не мога да ти опростя греховете. Моля те да не се ужасяваш от това. Просто не знам какво Бог иска да ни каже. Навярно просто е искал да ти напомни за дадената клетва. Кажи двадесет пъти „Отче наш“ и двадесет пъти молитвата на Дева Мария, след това поспи и се чувствай в сигурни, грижовни ръце. Ще изпратя брат Люсиен да се погрижи за раните ти с възможно най-голяма загриженост и ако излезе така, както подозирам, но и в което не съм сигурен, Бог ще те изцери и ще опрости греха ти. Почивай сега, ще взема момчето със себе си долу в манастира.

Отец Хенри се изправи полека и се загледа в обезобразеното лице на Сигрид. Едното й око бе така покрито с гной и нечистотия, че не се виждаше, а другото око бе само наполовина отворено. Той се наведе напред и внимателно помириса раните, поклати глава замислено и тръгна, поставяйки лентата в джоба си.

Навън момчето седеше на един камък, гледаше в земята и не се обърна, когато отец Хенри излезе.

Той известно време стоя и наблюдава момчето, а и то се опита да го погледне крадешком. Тогава отец Хенри се засмя дружелюбно, но в отговор получи горчиво ридание и така момчето отново отмести погледа си.

— Виж, mon fils[2], последвай ме като добро дете — рече отец Хенри толкова мило, колкото можеше, понеже все пак бе свикнал винаги да му се подчиняват. Отиде при него и хвана едната му ръка.

— Не можеш ли да говориш ясно, негоднико? — извика Арн, зарита и се съпротивляваше колкото можеше, когато отец Хенри, който беше доста едър и висок човек, го помъкна към манастира със същата лекота, с която би носил малка кошница с билки от градината на брат Люсиен.

Когато влязоха в галерията със сводовете при манастирската градина, отец Хенри откри своя събрат от Алвастра на същото място, където бяха стояли и разговаряли по-рано.

Отец Стефан засия веднага щом видя малкия непокорен и сърдит Арн.

— Аха! — извика той. — Ето го, охо, нашият jeune oblat[3].

Enfin[4]… В момента никак не е изпълнен с благодарност de Dieu[5], нали така?

Отец Хенри с усмивка кимна с глава в знак на потвърждение, положи Арн незабавно на коленете на колегата си, който без проблем се опази от самонадеяния юмрук на малкия.

— Дръж го, докато можеш, скъпи братко. Аз незабавно трябва да поговоря с брат Люсиен — каза отец Хенри и излезе от градината, за да намери монаха, отговарящ по медицинските въпроси в манастира.

— Не, не ритуй — викаше развеселеният отец Стефан на Арн.

— Казва се „не ритай“! Не „не ритуй“! — изсъска Арн и се опита да се освободи, но скоро разбра, че бе приклещен между силните ръце на монаха, и се отказа.

— Така, ако смяташ, че моят народен език звучи зле в малките ти уши, то навярно може да говорим на език, който е по-подходящ за мен — прошепна отец Стефан на латински, без да очаква някакъв отговор.

— И за двама ни ще е по-добре, защото все пак ти не знаеш езика ни, старче — бясно отвърна Арн на същия език, на който му бе заговорил монахът.

Отец Стефан засия приятно изненадан.

— Ако трябва да бъда искрен, смятам, че с теб ще се разберем. Ти, аз и отец Хенри, и то доста по-бързо отколкото си мислиш, младежо — прошепна отец Стефан в ухото на Арн, като че току-що му бе споделил някаква истина.

— Не искам по цял ден да седя като роб над всички тези скучни стари книги — възнегодува Арн, макар и да не бе така бесен както преди малко.

— А какво би искал да правиш? — запита отец Стефан.

— Искам да си ида у дома, не искам да съм ви пленник и роб — отговори Арн, който не можеше повече да се държи надуто и отново избухна в сълзи, но се наклони към гърдите на отец Стефан, който леко го погали и потупа крехкото му гръбче.

* * *

Както обикновено брат Люсиен бе поставил правилна диагноза. Раните по лицето на Сигрид не бяха от проказа и възстановяването й вървеше добре.

Първо беше изпратил няколко послушника, за да почистят къщичката, да варосат стените и да запушат всички дупки, макар Сигрид да се противеше на подобренията, понеже смяташе, че в нещастието си не заслужава удобство и чистота. Отец Люсиен се бе опитал да й обясни, че не става дума за естетика, а за медицина, но изглежда не стигнаха до съгласие по този въпрос.

Но лицето на Сигрид се възстанови именно със средствата, които брат Люсиен имаше предвид от самото начало: чиста и осветена вода, слънце и пребиваване на проветрени места. Но пък той нямаше особен успех с раните, които се простираха от дланта по продължение на ръката й, която сега изглеждаше сериозно отекла и посиняла. Беше изпробвал няколко балсама, които бяха доста силни, та понякога дори и опасни, но безуспешно. Накрая разбра, че можеше да има само един цяр за такова отравяне на кръвта. Сигурен знак бе в това, тъй като не бе успял да смъкне високата й температура.

Но не искаше да изпълни това на своя глава. Ето защо обясни на отец Хенри какво трябва да се направи. Трябваше да отрежат засегнатата тъкан, да отрежат ръката й. Инак разлагащата се плът скоро щеше да се разпространи от ръката към сърцето. Ако ставаше въпрос за някой от монасите, щяха веднага да извикат брат Гилберт да дойде с голямата секира, но не можеха да подходят така към благодетелката на братството.

Отец Хенри се съгласи с това. Щеше да се опита да го обясни на госпожа Сигрид, колкото може по-ясно, макар сега да имаше други грижи. Брат Люсиен тогава за пръв път се реши да му се противопостави, макар и смирено, тъй като нямаха много време и беше въпрос на живот и смърт.

Все пак отец Хенри отложи малко трудната задача, понеже госпожа Кристина бе тръгнала към манастира с цяла група въоръжени мъже.

Когато Кристина пристигна във Варнхем, тя яздеше пред всичките си хора, като че беше мъж пълководец, и беше облечена в празнични одежди, за да покаже самочувствието си, а на главата си носеше кралска корона.

Отец Хенри и петима от най-приближените му монаси я посрещнаха пред манастирската порта, която демонстративно затвориха след себе си.

Кристина не слезе от коня, тъй като предпочиташе да говори на монасите от високо, и беше презрителна в речта си, казвайки им, че няма друг изход и една от постройките ще бъде съборена, и то веднага, а именно стаята за преписване на ръкописи на отец Хенри. Точно тази постройка се намирала изцяло в земите, които й принадлежали по право.

Кристина знаеше много добре как да изостри положението. Намерението й беше в крайна сметка да накара отец Хенри да загуби търпение и самоконтрол и сега разбра, че е успяла поне с първото. Отец Хенри прекарваше по-голямата част от времето си сред книгите в стаята за преписване на ръкописи. Това бяха най-светлите му часове сред северния мрак и варварщина. Беше тази част от манастира, която му беше най-близка на сърцето, от която и да е друга.

През зъби той обясни, че няма намерение да срути стаята за преписване на ръкописи.

Тогава Кристина отговори, че ако не съборят постройката до една седмица, тя щяла да се върне, но не само с малка свита, а с крепостни, водени от камшиците на хората й, и те щели бързо да свършат, каквото трябва, а и в действията си крепостните щели да бъдат по-груби към монасите, ако те сами не изпълнели желанието й. Трябвало да изберат.

Тогава отец Хенри й отговори, така обезумял, че едва се владееше, че вместо това смята да напусне Варнхем. И това му пътуване щяло да завърши с отправяне на молба към Светия отец в Рим да отлъчат тази жена, а и нейния съпруг, ако той е съучастник в действията й, насочени срещу Божиите служители на земята и Свещената римска църква. Не разбирала ли, че е на път да навлече вечно нещастие на самата себе си и на Ерик Йедвардсон?

Това, с което отец Хенри заплашваше, бе истина. Но Кристина изглежда разбираше проблема също толкова малко, колкото разбираше и как сама вредеше на амбициозните планове на съпруга си. Та един отлъчен от църквата крал не можеше да се надява на много в християнския свят!

Но тя само презрително отметна глава, обърна яростно коня си, така че да принуди и монасите да се отдръпнат, за да не ги събори, и през рамо повтори на тръгване, че след седмица крепостните й, които между другото били езичници, щели да пристигнат за църковната служба.

И така стана ясно, че манастирската дейност във Варнхем ще спре, докато църквата не докаже своята власт и не възстанови реда. Свещената римска църква не можеше да приеме такова престъпление и още повече не можеше да си позволи да загуби започващата битка. Това, че самообявилата се кралица бе така невежа по този въпрос, озадачи отец Хенри.

Отнасяха се с Арн внимателно и не го принуждаваха да учи граматика повече от четири часа дневно. Първо трябваше да изгладят грешките в латинския му, а след това трябваше да започнат с изучаването на друг език. Първо се почва с инструмента за дадено знание, а след това идва и самото знание.

Но за да облекчат мъката на момчето, отец Хенри искаше то да прекарва голяма част от времето си с брат Гилберт дьо Бон, който можеше да го обучи в други изкуства, освен латинския и пеенето.

Основното занимание на брат Гилберт във Варнхем бе в ковачницата, по-специално в ковачницата за оръжия, която беше най-голямата и най-добре снабдената. Изкованите оръжия бяха за продан и нищо друго, тъй като мечовете, които Гилберт правеше, естествено, надминаваха всички други, създавани в този варварски край на света. А слуховете за монашеските мечове бързо се разпространяваха и заради това изковаването на оръжия скоро донесе солидни количества сребро на манастира.

Каквато беше и целта, Арн бе изкушен от това да наблюдава и даже от време на време да помага на брат Гилберт, който учеше момчето с такава сериозност и прилежност, като че трябваше да го направи ковач. Той го въведе в занаята, запознавайки го с всичко — от най-простите основни правила до възвишеното изкуство.

Но когато след известно време Арн вече не бе така намръщен и поотвори сетивата си за новото, той стана по-дързък във въпросите си за неща, които не касаеха самата работа. Като например дали брат Гилберт някога е стрелял с лък, и ако е, дали иска да си устроят състезание.

За раздразнение на Арт, брат Гилберт намери думите му за толкова смешни, че започна да се смее така, че напълно забрави работата си, хвърли малко парче разтопен материал в едно ведро и седна, като продължаваше да се смее, а очите му се насълзиха.

Най-накрая, когато събра сили и бодро избърса сълзите си, призна, че все пак в определени случаи е използвал лък и че двамата могат да отделят време за подобни игри. След това добави, че, естествено, се страхува да се изправи срещу един така дързък млад воин като Арн de Gothia[6]. И отново избухна в смях.

Щеше да мине доста време, преди Арн да разбере кое бе толкова смешно. В момента той се чувстваше само възмутен. Изсумтя, че навярно брат Гилберт бе страхливец, което накара монаха отново да избухне в смях.

На следващия ден започна дългото пътуване на юг, което първо щеше да мине през Дания. Арн вече знаеше със сигурност, че животът му принадлежи на Бога и че никой човек, добър или зъл, силен или слаб, не може да направи нищо по въпроса.

По пътя той така и не обърна поглед назад.

* * *

Изправена пред избора да отсекат ръката й и навярно да живее, но като недъгава, или пък да умре, Сигрид избра смъртта. Тя прецени, че не може да приеме Божията воля по друг начин. С натежало от мъка сърце отец Хенри я изповяда за последно, опрости всичките й грехове и й даде последно причастие.

В деня на свети Петър, когато лятото достига връхната си точка и бе време за коситба, Сигрид умря горе в малката къщичка.

По същото време отец Хенри трябваше да се отправи на път, а седмината монаси щяха да го последват в пътуването му на юг. Погребаха Сигрид в църквата на манастира, най-отпред при олтара, и отбелязаха мястото само с няколко тайни знака, тъй като отец Хенри вярваше, че госпожа Кристина и мъжът й са способни на много долни неща. Двама монаси бяха изпратени в Арнес с новината за смъртта на Сигрид и с покана някога да посетят гроба й.

По време на продължилата четири часа литургия Арн стоя изправен и тих, единствено момче сред всичките монаси. Само небесният химн от време на време караше нещо в него да се пречупи и той не можеше да сдържи сълзите си. Не, не се срамуваше от това, понеже бе забелязал, че не само той плаче.

IV.

Нерядко всичко става по-различно от планираното. Онова, което недоверчивите наричат незначителни случайности, а вярващите — Божия воля, понякога може да обърне хода на събитията, така, както никой човек не е могъл да предположи. Става въпрос за силни мъже, които вярват, че сами коват щастието си, хора като Ерик Йедвардсон. Но става въпрос и за хора, които са по-близо до Бога от останалите и би трябвало по-добре да могат да разберат пътищата му, хора като отец Хенри от Клерво. А за тези двама мъже Божиите пътища през последните години наистина бяха неведоми.

Когато отец Хенри, седмината му спътници и момчето пристигнаха в Роскилде, пътувайки на юг, той бе силно решен да извърви целия път до центъра на Цистерцианския монашески орден в Цито, за да представи проблема с отлъчването на Ерик Йедвардсон и съпругата му Кристина. Беше въпрос на принципи от голяма важност, тъй като това бе първият път, когато монасите от Цистерцианския орден бяха принудени да напуснат манастир поради прищявката на някой в по-малка или по-голяма степен значим крал. Беше въпрос от решаващо значение за целия християнски свят. Кой ще управлява църквата? Самата църква или кралската власт? Дълго се водеха борби по този въпрос и тази северна варварска кралица трябваше да получи урок, задето е невежа по въпроса.

На всяка цена трябваше да си върнат Варнхем. По този въпрос не бе възможен компромис.

Ако отец Хенри и спътниците му бяха пристигнали в Роскилде няколко години по-рано или пък няколко години след това, всичко щеше да стане не както са го планирали. Нямаше съмнение по този въпрос.

Но отец Хенри и спътниците му пристигнаха в Роскилде в момент, когато десетгодишната гражданска война бе свършила, и нов род поемаше властта. Новият крал се казваше Валдемар и когато му дойдеше времето, щеше да получи прозвището Валдемар Велики.

Той бе успял да убие двамата си конкуренти Кнут и Свен и преди решителната битка бе обещал, че при победа и ако Бог му позволи да победи, ще построи манастир за монасите от Цистерцианския орден. Неговият архиепископ, Ескил от Лунд, добре знаеше за това обещание, тъй като бе принуден да присъства и да благослови войната преди решителната победа. А архиепископ Ескил бе стар личен приятел не на някой друг, а на самия светец свети Бернар. А именно при свети Бернар в Клерво той бе станал и добър приятел на отец Хенри.

Когато сега двамата се срещнаха в Роскилде, точно в момента, когато датската църква бе свикала синод, те не само се зарадваха от повторната си среща. Бяха развълнувани от това колко мъдро Бог направлява всяка човешка стъпка чак до най-малкия детайл.

Всичко пасваше с великолепна точност. Цистерцианският игумен пристигаше точно в момента, когато новият крал трябваше да изпълни или пък да забрави дадената на Бога клетва за построяването на нов манастир. Вместо да започне дългогодишна кореспонденция с Цито, всичко можеше да се уреди веднага, понеже в Роскилде се намираха и архиепископът, и игуменът.

И самият крал Валдемар ясно разбра силата на Божията воля, когато архиепископът му съобщи, че дадената от него клетва може да се изпълни незабавно, тъй като Бог е уредил нещата.

Крал Валдемар отдели малка част от наследената от баща си земя за построяването на манастир: нос, който се врязваше във фиорда Лим в Юлен, и се казваше Витскьол. Синодът, който на практика вече бе свикан в Роскилде, благослови начинанието и отец Хенри веднага можеше да продължи пътуването си, сякаш бе останал само да си почине малко в Роскилде. Ала сега той продължи в напълно различна посока от манастирите Клерво и Цито.

Станалото принципно не промени въпроса за Варнхем и отлъчването от църквата на Кристина и Ерик Йедвардсон. Но имаше малка практическа промяна, тъй като сега въпросът трябваше да се обсъжда чрез кореспонденция и заради това навярно щеше да отнеме повече време. Отец Хенри трябваше да напише няколко важни писма, преди да отпътува към Витскьол, но бързо се справи със задачата си. Писа на двадесет и двамата си монаси във Варнхем да вземат говедата и най-вече всички книги със себе си и да се отправят към строящия се манастир във Витскьол. Ала петима трябвало да останат във Варнхем, поемайки непосилната задача да опазят манастира от опустошения, а същевременно да разправят на всекиго за бъдещото отлъчване на Кристина и Ерик Йедвардсон, каквито и да са последиците.

След това написа две писма до центъра на Цистерцианския орден и до светия отец Адриан IV, в които описа как неморалният и развратен Ерик Йедвардсон иска да се нарече крал, макар и да е позволил на съпругата си да оскверни манастир. След това бе готов да отпътува към Витскьол, накъдето Всевишният несъмнено го бе повел.

А където Всевишният водеше отец Хенри, водеше и Арн.

* * *

Скоро Ерик Йедвардсон усети силата на църквата. След като завладя една от трите кралски корони, към които се стремеше, той изпрати посредници, които да преговарят със старейшините и в Западна, и в Източна Готаланд. Но отговорите, които получи, бяха обезсърчителни. Там долу, Варнхем действаше като тлеещо и димящо огнище, а димът му се простираше и над двете области: Ерик Йедвардсон и съпругата му Кристина щели да бъдат отлъчени от църквата. Никой не искаше отлъчен крал.

За щастие свеите не знаеха какво се говори там долу, или пък не разбираха какво означава отлъчване от църквата. Засега Ерик не биваше да се тревожи, че може да загуби титлата си на крал на свеите.

Но трябваше да свърши две неща. Едното бе лесно, а другото — трудно. Лесното бе да изпрати група за преговори при френския монах, който сега се намираше някъде в Дания, и писмено да се унижи, да приеме обратно монасите и да ги помоли да се върнат във Варнхем, да им обещае кралската си подкрепа, да помоли Варнхем да бъде собственост на Църквата, в която да погребва роднините си, и да увери монасите, че ще даде на Варнхем още земи и каквото друго можеше да се сети. Неговият архиепископ Хенрик, който беше практичен Божи човек, го увери, че алтернативата би била далеч по-страшна от тази. Тогава трябваше да броди пеш чак до Рим, да навлече чувал и да изгори края му, да ходи бос и да се хвърли в краката на светия отец. Това беше не само неприятно и отнемаше много време, ала и беше несигурно, тъй като нямаше гаранция, че нещо подобно би омилостивило папата. И би било ужасяващо да стори всичко това напразно.

Много по-лесно беше да омилостиви монасите, понеже можеше да го стори с няколко писма, няколко мили думи и малко земи, които не бяха нищо в сравнение с всички земи, които кралят притежаваше. Това беше лесната част.

Трудната част касаеше друго: да сложи край на мълвата за него като неблагочестив крал. Старата идея на Ерик за кръстоносен поход до Финландия бе възродена и епископ Хенрик я намираше за много добра. Един крал, който същевременно е и Божи воин в името на правата вяра, ще бъде приветстван от всички. Явно пътят към оставащите две корони минаваше през Финландия.

Свеите, които бяха войнствен народ, и от доста време не бяха доказвали това на самите себе си и на другите, с радост се присъединиха към плановете на новия крал за военен поход до Финландия с цел плячкосване. Независимо от всичко останало, имаха стари сметки за разчистване, понеже финландците и естонците опустошаваха селищата им по продължение на бреговете на Свеаланд, а народната памет все още пазеше спомена за това как бяха ограбили и опожарили Сигтуна.

Две години войната вървеше добре. Свеите взеха добра плячка.

Естествено, повечето финландци, срещу които се изправяха, вече бяха християни, но нямаше да навреди да ги накарат да избират между меча и това да бъдат покръстени от архиепископа на свеите. През втората година от войната дълбоко във вътрешността на страната все пак бяха открили и някакви езичници.

Един ден воините на Ерик, които се бяха отклонили от пътя на войската, за да открият селяни и да плячкосат храни, се натъкнаха на стара магьосница. Най-странното беше, че жената говореше почти същия език както в Свеаланд, и изобщо не се изплаши, когато я отведоха в плен. Вместо това тя смело замоли да я отведат при предводителя на войската, тъй като щяла да му направи предложение, на което не можел да откаже. Ако воините не я послушат, щяла да ги омагьоса на вечно страдание.

По-скоро от любопитство, отколкото от страх воините направиха така, както искаше.

Когато Ерик Йедвардсон чу за случилото се, той си помисли, че това може да е забавно прекъсване за вечерта и нареди да доведат магьосницата, щом вдигнат лагера за през нощта.

Тогава той заповяда да извикат палача в кралската шатра, както и да приготвят пън и брадва. Най-приближените му хора от войската се събраха в очакване на забавлението, доведоха магьосницата и я хвърлиха на колене пред краля.

— Е, магьоснице! Щяла си да ми направиш предложение, на което аз, кралят, нямало да мога да откажа! Нека чуем! — извика силно Ерик на мръсната, окована и коленичила жена, усмихна се весело на хората си и те се разсмяха.

— Да — изсъска жената дрезгаво, тъй като един воин я бе хванал за гърлото, — ще ти направя предложение, на което един мъдър крал не би отказал.

— Нека чуем, но знай, че палачът не е тук просто така, тъй че помисли дали ще ти откажа — отговори Ерик също така развеселен.

— Нека тогава се изправя и ме пусни, така че да мога да говоря. Ако откажеш на предложението ми, веднага ще ида при палача ти — отговори жената бързо и уверено.

Ерик даде знак на хората си да я пуснат и със същата развеселеност, както преди малко, показа, че е готов да я изслуша. Мъжете наоколо неимоверно се забавляваха от случващото се.

Жената с достойнство оправи косата си и се изкашля, преди да проговори:

— Предложението ми е следното, кралю Ерик. Нека ти гледам на ръка и да ти кажа кой си и какво е бъдещето ти. Ако сметнеш, че греша, или пък ако не повярваш на това, което ти говоря, можеш веднага да ме дадеш палача. Ако пък повярваш на казаното, ще ме отведеш с кон и кола до дома ми, откъдето бях отвлечена.

Ерик веднага се замисли, а смехът на хората му премина в шепот. Всички разбраха, че щом жената е така убедена в пророчеството си, че залага главата си за истинността му, то тя трябва наистина да вижда бъдещето. Но не всеки иска да узнае бъдещето си, тъй като нещастията могат да започнат още на следващия ден. Може да те застигне стрелата на ловък стрелец, който никой не би забелязал, или пък копие, хвърлено погрешка в края на битката, когато риск вече не съществува. А би ли искал да узнаеш точно сега, че семейството ти ще бъде застигнато от епидемия? Трябва смелост, за да надникнеш в бъдещото си.

Ерик сметна, че е проява на малодушие направо да изпрати измамницата при палача. Ако пък първо я изслушаше и след това наредеше да я обезглавят, всичко щеше да изглежда по-добре.

— Съгласен съм — рече Ерик Йедвардсон. — Ще изслушам думите ти. Ако ги сметна за верни, имаш кралската ми дума, че ще се върнеш у дома си с кон и кола. Ако ли не, веднага ще наредя на палача да се погрижи за теб. Нека чуем какво имаш за казване!

— Добре — поколеба се жената. — Трябва да идем в шатрата ти, така че ти единствен да чуеш думите ми.

Сред хората се разнесе изпълнен с ужас шепот. Не беше мъдро да тръгне сам с една магьосница. Ерик усети уплахата на хората си и тя го вбеси също толкова, колкото и дързостта на магьосницата.

— А ако откажа на предложението ти, ако ти кажа да говориш тук и сега! — изрева той с грубия си заповеднически глас.

— Тогава няма да разбереш кой си и накъде отиваш, тъй като бъдещето ти принадлежи само на теб и навярно ще сметнеш, че не е правилно то да стане достояние на всички. След това може да разкажеш само това, което сметнеш за добре. Но само ако си го чул — отговори жената с такава увереност, сякаш вече знаеше, че Ерик ще приеме предложението й.

И той го стори. Жената бе претърсена от безочливите ръце на воините, за да се убедят, че не носи нищо остро. Ерик се обърна и влезе в шатрата си, а воините грубо набутаха жената след него.

Вътре в шатрата тя веднага коленичи пред краля, помоли да види едната му длан и се загледа мълчаливо в нея.

— Виждам Англия… — започна тя колебливо. — Някой от рода ти… баща ти, произлиза от Англия. Виждам Рим и онзи човек, когото наричат папа… Не, линията спира дотук. Ти си на път към Рим… бос… как така? Не, пътуването спира… хм, бъдещето ти наистина е интересно.

Ерик Йедвардсон бе изтръпнал до краен предел, когато чу верните думи за английския си произход и как почти е бил принуден да се отправи пеш към Рим. Вече бе убеден.

— Жено, знам кой съм, кажи ми бъдещето ми без много шум! — заповяда той, без гласът му да трепне.

— Виждам… виждам три кралски корони. Виждам ново кралство с три корони като хералдически знак и този знак ще съществува в цялото кралство в продължение на хиляда години. Поколение след поколение, крал след крал вовеки ще се запази хералдическият ти знак. Трите корони означават три страни, обединени в едно могъщо кралство и след хиляда години тези три корони все още ще бъдат знак на това кралство. Навсякъде, по всички печати, на всички документи.

— А какво ще се случи с онзи папа? — запита Ерик Йедвардсон разтърсен и с почти шепнещ глас.

— Виждам лика ти навсякъде… — измърмори жената тихо. — Навсякъде ликът ти, главата ти… като на светец, главата ти в злато на синьо небе. В началото ти си навредил на своя Бог… онова прекъснато пътуване към Рим… След това ще сториш добро и заради това името ти ще живее навеки.

— А какво ще кажеш за смъртта ми? — запита Ерик Йедвардсон внимателно.

— Смъртта ти… смъртта ти. Наистина ли искаш да знаеш? Малцина искат да узнаят нещо подобно.

— Да, кажи ми!

— Не виждам ясно… — промърмори жената, която изведнъж изглежда се уплаши да изрече онова, което бе видяла напълно ясно. Но се съвзе и гласът й отново зазвуча убедено: — Името ти ще живее навеки и никой човек, роден от жена, както и никоя жена в Свеаланд или в двете готски страни няма да успеят да те убият или дори да те наранят — каза тя бързо и се надигна.

Ерик Йедвардсон, който сега бе преизпълнен с увереност, че всичките му мечти ще се изпълнят и че освен това нито един от евентуалните му врагове няма да успее да го погуби, излезе от палатката и на висок глас заповяда да отведат жената с кон и кола у дома й и никой да не я докосва или да дръзва да й говори непристойно, тъй като тя е помилвана от краля.

След това Ерик Йедвардсон се отправи към дома си в Източен Арос, зарадван от бляскавото бъдеще, в което сега бе така убеден, тъй като не се страхуваше от никого от Свеаланд, Западна или Източна Готаланд.

Но Магнус Хенриксен не бе мъж, роден от жена в Свеаланд, Западна или Източна Готаланд. Беше датчанин.

Той бе един от многото велики мъже, които ветровете на войната бяха разпилели като листа по целия свят, след като Валдемар най-накрая бе спечелил дългата битка за датската корона. Бягайки от Дания, той бе отплавал нагоре по Балтийско море, известно време бе останал в Линшьопинг и бе провел няколко разговора с крал Карл Сверкершон, за които никой не бе разбрал, и след това бе продължил нагоре по брега, по Меларен и рекичката Фюрис.

Той нападна Ерик Йедвардсон, разчитайки на изненадата, и лично отсече главата му, която според магьосницата от Финландия щеше да се превърне във вечен символ на бъдещото кралство.

Той се обяви за нов крал, тъй като бе убил стария, което по онова време беше обичайният начин да вземеш властта на Север, както и понеже по майчина линия беше пряк наследник на крал Инге Стария.

Магнус Хенриксен живя година. Ерик Йедвардсон щеше да живее вовеки.

* * *

Четенето е в основата на всяко познание. Отец Хенри бе твърдо убеден, че дори и хора като него, които основно се занимаваха с текстове, пишеха ги или пък ги преписваха, трябваше да отделят поне два часа от денонощието за такова четене, което беше развиване на душата, един вид позволено удоволствие.

Заради това правилата за четене на текстове във Вигскьол бяха строги. Дори и тези монаси, които основно работеха с ръцете си, като например провансалските готвачи, послушниците, които постоянно се занимаваха със зидарска дейност или пък с изглаждането на камъни, брат Гилберт и неговите чираци в ковачницата или пък брат Люсиен, който се грижеше за растенията в градината, трябваше ежедневно да четат за неща, които не се отнасяха само до дейностите, с които се занимаваха.

Това задължение бе различно за малкия Арн. Първите четири-пет години от обучението му всъщност не бяха предназначени за други цели, освен да се шлифова начинът му на изразяване. Поради тази причина той винаги трябваше да говори латински с отец Хенри, френски — с Гилберт и езика на Севера — с норвежките монаси. Текстовете, с които се занимаваше през първите години, бяха най-вече текстовете на църковните химни, понеже той все пак трябваше да ги научи. Имаше много красиво сопрано, което ако бъдеше използвано за водещ глас, щеше да придаде още повече красота преди всичко на ранните сутрешни и вечерни богослужения.

На петата година църквата на манастира във Витскьол най-после беше завършена и щеше да бъде осветена от архиепископ Ескил, който бе тръгнал от Лунд. Щом църквата бъдеше осветена, манастирът щеше да получи името си. Всички манастири на Цистерцианския орден имаха свои имена. Отец Хенри отдавна бе решил, че манастирът във Витскьол ще получи името Vitae Schola — „Школата на живота“.

Арн, естествено, имаше пръст в избора на името. По принцип вече не приемаха облати в манастирите и заради това той бе единственото дете в обкръжението им. Дори и все още да бе невъзможно да кажат защо Бог бе довел това дете при братята от Цистерцианския орден, бе лесно да се види, че „Школата на живота“ бе име, което буквално пасваше на Арн. Всичко важно в живота му той щеше да научи тук.

И сега, когато момчето започна да овладява езика, отец Хенри го допусна в света на великата литература. Арн ежедневно трябваше да се занимава със задължително четене, точно както всички останали.

Отец Хенри бе убеден, че светската литература бе също толкова важна за духовното оформяне на един млад човек, колкото и църковната, но това изискваше известна доза внимание от страна на отец Хенри, тъй като в началото Арн се промъкваше без контрол в стаята за преписване на ръкописи и често намираше книги, които не бяха подходящи за малки момчета.

Четейки Овидий, целта естествено беше да се концентрира върху „Метаморфозите“ — около двеста страници за магически преобразявания, текстове, които даваха на читателя си много знания за легендите и културния облик на Римската империя. За сметка на това последва неуспех, когато момчето открадна „Ars armatoria“ („Изкуството на любовта“). Отец Хенри се натъкна на Арн, докато той четеше тази книга в един от ъглите на кухнята. Освен това момчето беше нездраво възбудено по начин, който човешката природа не можеше да скрие.

Естествено, тогава отец Хенри определи подходящо наказание — студена баня, определен брой молитви и други подобни неща, но самият не гледаше на проблема толкова строго, колкото се преструваше. Напротив, той бодро разказа на брат Гилберт, който доста се посмя на греха, за който момчето и не подозираше.

Неподходящите в известен смисъл текстове на Овидий бяха отнесени в килията на отец Хенри, а от този момент изборът на литература за свободните занимания по четене на Арн бе внимателно и предпазливо наблюдаван.

Да се прочете „Германите“ на Тацит например подхождаше прекрасно на едно момче, което беше с подобен варварски произход. Според отец Хенри Тацит навярно е имал една или друга причина от вътрешнополитически характер, за да описва тези германи за пример на поквареното римско население. Но всички познания за миналото на различните народи, дори и познанията, които се отнасяха до езическите времена и езическите обичаи, според отец Хенри можеха да послужат като пояснение. Писмата на Хораций или пък най-вече „За поетическото изкуство“ бяха отлични примери за това кои от древните писатели бяха смятани за подходящи за образованието. Навярно понякога ставаше въпрос за нещо теоретично, но тогава просто трябваше да минат към Вергилий, най-вече към „Енеида“, с която момчето се занимаваше в момента. Арн с пламнали страни бе дошъл и разказал за картагенската кралица Дидона и за последвалия епизод, в който Еней слязъл в подземния свят и видял бъдещето на Рим.

Четенето е в основата на познанието и на всички чисти и мъдри помисли. Всички бяха на едно мнение по този въпрос. Това беше нещо естествено. Но отец Хенри навярно се отличаваше по нещо от многото си колеги, а именно в това, че според него дори малките момчета трябваше да се запознаят с тези текстове навреме, преди да са затънали в теологическата наука и никога повече да не могат да прочетат дори и ред от някой текст, без да се държат така, сякаш става въпрос за Светото писание и да се питат дали текстът следователно трябва да се разбира буквално, алегорично, морално или аналогично, които бяха четирите начина за тълкуване на Библията.

От друга страна, естествено, не трябваше да занемаряват теологическото образование на Арн. Засега имаха само два примера за най-четената книга във „Vitae schola“, инструкцията как трябва да се чете Библията, „Glossa Ordinaria“ или „Простият език“, в която всички братя ходеха да правят справки през цялото време. Но отец Хенри се погрижи Арн да има възможно най-голям достъп до този текст.

И за да се предотврати появата на неловки ситуации като онази с неподходящия текст на Овидий, Арн трябваше да получава всички книги направо от ръката на отец Хенри. Освен това монахът всеки ден можеше да отделя поне по един работен час, за да научи момчето кое е лесно и кое не за разбирането на Светото писание.

Тайно отец Хенри изпитваше не малка радост от жаждата, с която Арн идваше, подтичвайки, за да получи нови заръки за четене или за да бъде изпитан върху вчерашния пасаж от Библията. Целта все пак беше момчето да получи както физически, така и духовни умения. Тъй като Божиите намерения за него все още не бяха ясни, този подход със сигурност не можеше да бъде погрешен.

Тогава навярно и без много да се ядосват от това, щяха да разберат, че времето при брат Гилберт за Арн беше доста по-приятно от времето, прекарано в стаята за препис на ръкописи. По същия начин му беше приятно и времето, прекарано с послушниците, които строяха зидовете. Арн им помагаше да замажат местата, където един възрастен човек не можеше да се провре. Това време бе доста по-приятно за него от онова, което трябваше да прекарва в кухнята. А и часовете долу, в пристанището и на фиорда заедно с рибарите бяха по-притегателни за него от тези, в които трябваше да упражнява гласа си за следващата голяма литургия.

Отец Хенри се замисляше, че като дете навярно бе ценял тези много различни отговорности по напълно различен начин. А той не забелязваше нещо подобно в малкия Арн. Като че момчето с една и съща енергия се впускаше във всичко, което фактически означаваше името на манастира: „Школата на живота“.

Това момче можеше да се превърне във всякакъв мъж. Доколкото отец Хенри разбираше, той можеше да завърши дните си като игумен на манастир. Можеше да стане и напълно различен, в подкрепа, на което брат Гилберт бе разказал тайно нещо, за което според отец Хенри изобщо не биваше да говорят на висок глас. Но проблемът бе, че нямаше яснота по въпроса относно Божиите планове за Арн. Затова трябваше да продължават както досега, да дадат на духа, каквото му се полага, и на ръката това, от което има нужда.

Отец Хенри се уединяваше да чете и размишлява в галерията със сводове до градината. Често седеше дълбоко погълнат от някой класически богословски въпрос. Примерно защо, щом дяволът чрез змията в Рая е довел до греха хората, Бог е трябвало да се прероди в човешки облик, да бъде измъчван и да умре заради човеците. Защо не е използвал всемогъщата си сила?

Дяволът, естествено, е примамил човека чрез коварство, като крадец. А крадецът няма права.

Но дори и да се премахне дяволът от уравнението, оставаше човешката вина спрямо Бога. Защо тогава Бог не бе пратил един от своите ангели, за да разрешат проблема?

Най-вече защото никой от Божиите ангели не можеше да се постави на мястото на човеците и следователно не можеше да изплати човешката вина спрямо Бога. А и защото дори и да можеше, след това хората щяха да са вовеки признателни на Божия ангел вместо на самия Бог. Само поставяйки се на мястото на човеците, което можеше да стори само Бог, Той можеше да изплати вината им и да ги избави от греха им.

Дотук беше логично и ясно. Засега отец Хенри смяташе, че обяснението бе елегантно, понеже разрешаваше всички стари спорове по отношение на правата на дявола.

Но обяснението не бе достатъчно. Имаше една слабост в него. Тъй като е милостив, Бог можеше да прости на човеците. Изглежда далеч по-просто бе да им опрости греха, че са вкусили от забранения плод в Райската градина, отколкото да позволи Божият син да умре в мъки на кръста вместо Варава.

Ако сега Бог избереше да слезе сред хората и да приеме човешки образ, то той можеше да стори това и да уреди всичко за по-малко от седмица. Но вместо това той бе избрал да се роди като човек и да изживее дълъг живот, достигащ до решителната жертва. Затова животът на Иисус на земята трябваше да бъде от значение, от огромно значение.

Та нали Божият син бе изживял цял един живот на земята като пример за хората! Така трябва да е! От целия му живот хората можеха да видят как трябва да живеят, да чуят словата му и да се поучат от тях. Колко по-бедно щеше да бъде Светото писание без думите на Всевишния!

Отец Хенри усети, че го залива вълна на вътрешен покой, като че топлина прониза тялото му, когато той леко и без да бърза си бе проправил път до истината. Подобни моменти бяха най-приятните.

Когато Арн дойде при него, той бързаше, а краката му бяха мокри, понеже идваше директно от стаята за препис на ръкописи. Да се преминава от физическа към духовна дейност без първо да се пречисти в стаята за препис на ръкописи, бе нарушение на правилата. Последните два часа бе участвал в зидарските работи горе, при камбанарията на манастирската църква, защото накрая имаха доста повече работа, отколкото си мислеха, когато бяха определили датата за освещаване на църквата. Строителните съоръжения трябваше да бъдат махнати, когато архиепископ Ескил дойде да я освети.

Но щом започнаха да махат строителните съоръжения, можаха да огледат готовата църква. Брат Гилберт и брат Ришар стояха долу и откриваха ту една, ту друга дупка, която трябваше да бъде запълнена, или пък нещо не беше направено прецизно. Като малка бялка Арн се катереше насам-натам, за да изпълни всичките им нареждания, за да могат най-накрая да оправят всичко. Тъй като беше така мъничък в сравнение с всички останали, Арн бе единственият, който, без да изпитва страх или някакви затруднения, можеше да се изкачи там, без да използва дървените подпори. Височината не го плашеше, понеже той бе убеден, че Бог не би позволил да му се случи нещо лошо, тъй като бе само едно дете, а и освен това помага за завършването на строеж в Негова прослава. Поне така каза, когато някой от монасите го попита тайничко дали се страхува от високото.

Навярно отговорът му не беше напълно искрен. Не че лъжеше. Във „Школата на живота“ никой не лъжеше. Та това би било грубо нарушение на манастирските правила. Но Арн още от най-ранните си години бе захранван с убеждението, че Бог има определени намерения за живота му и че тези намерения едва ли се изчерпват с това да зазижда камъни през годините от детството си, а след това да загуби равновесие, да падне, да се пребие или да умре — съдба, която бе сполетяла двама монаси по време на строежа. Заради това той не чувстваше страх.

Но ако го попитаха и той отговореше така, би било равностойно на това да покаже самонадеяност. Би било самонадеяно да говори за убеждението си, че превъзхожда останалите. А и беше тежък грях, навярно по-тежък и от лъжата.

Веднъж бе паднал от висока кула. Самият той не си спомняше много за това, но бе прочел разказа в един препис от книгата на манастира горе във Варнхем, и отец Хенри бе говорил с него за това как би трябвало да тълкуват случилото се. Бог искаше той да остане жив, за да може да изпълни някаква задача, някаква важна мисия. Това беше най-важното в разказа и всеки можеше да го разбере.

След няколко години четенето все повече и повече се насочваше именно към това как да разбира Светото писание и сега Арн идваше, подтичвайки, леко закъснял и запъхтян, именно за един такъв урок. Току-що пречистените му крака се хлъзгаха по излъсканата варосана настилка в галерията със сводовете, където беше отец Хенри.

Но отец Хенри не го смъмри и изглежда беше в доста добро настроение. Той седеше отнесен надалече, като че бе погълнат от мислите си, усмихваше се доволно и само погали момчето по избръснатата му главица, замълча известно време и после заговори.

Арн, който седна на каменната пейка, видя, че Glossa Ordinaria стоеше отворена пред отец Хенри, и макар да беше седнал твърде надалеч, за да може да види текста, той доста добре можеше да познае къде горе-долу бе отворена книгата.

— И така — рече отец Хенри след известно време, когато почти против волята си той напусна света на мислите си. — Ако започнем точно с този текст, който ще трябва да изпееш солово в края на литургията… как би го изтълкувал? Между другото, изпей ми първите строфи: „Господ е Пастир мой, от нищо не ще се нуждая: Той ме настанява на златни пасбища и ме води на тихи води. Подкрепя душата ми, насочва ме по пътя на правдата заради Своето име.“

Арн покорно го изпя с ясното си сопрано. Но го изпя така, че монасите, които работеха в градината, се надигнаха от работата си, която извършваха клекнали, подпряха се на инструментите си и заслушаха с благи усмивки. Всички обичаха пеенето на момчето.

— Прекрасно, прекрасно, нека спрем дотук — рече отец Хенри. — А сега ще разтълкуваме този текст. Морално или пък буквално трябва да го тълкуваме? Не, естествено, че не, ала как?

— Става въпрос за откровено алегоричен текст — рече Арн и си пое дъх. Нуждаеше се от повече въздух, тъй като беше пял, докато все още бе леко задъхан.

— Значи смяташ, че ние на практика не сме овце. Така ли, синко? Да, това е очевидно, но защо тогава е това сравнение?

— Очевидно е, лесно е за разбиране — размишляваше Арн, а една малка бръчица се появи на челото му. — Всички сме виждали овце и пастири и точно както овцете се нуждаят от защитата и грижите на своя пастир, така ние се нуждаем от Бог, макар и да сме хора, а не овце. Бог е нещо като наш пастир.

— Мхм — каза отец Хенри. — Дотук беше лесно. Но какво значи тогава „Подкрепя душата ми, насочва ме по пътя на правдата заради Своето име“? Овцете имат ли душа?

— Не — рече Арн замислено. Предполагаше, че това е една от многото логически клопки на отец Хенри, но вече беше казал, че текстът трябва да се тълкува алегорично. — Тъй като алегорията е очевидна от самото начало… имам предвид това, че овцете представляват нас, така… че този момент в текста трябва да се тълкува буквално. Отецът наистина направлява душите ни.

— Да, така е — измърмори отец Хенри и се подсмихна леко лукаво, както когато залагаше логическа клопка. — Но пък как стои въпросът с текста по-нататък: „Той ме води по правилните пътеки“? За какви пътеки става въпрос? Съдържанието на текста буквално ли е или алегорично?

— Не зная — отвърна Арн. — Не може ли да са и двете?

— Какво?! Текст, който да трябва да се тълкува и буквално, и алегорично? Сега ще трябва да обясниш всичко, синко.

— На горния ред се казва, че Бог направлява душите ни. Тук буквално се говори за нас, а не за овцете — започна Арн, за да спечели малко време, докато мислеше толкова трескаво, колкото можеше. — Но може ли Бог буквално да ни води по пътя на правдата? Пътищата по земята, видимите, по които вървят кон, каруци, теглени от волове, и хора. Ако Бог иска, той може да ни води по правия път към Рим, например?

— Мхм — рече отец Хенри и изглеждаше някак строго. — Навярно не ти е убегнало, че пътищата са най-често срещаните метафори в Светото писание? Щом Божиите пътища са неведоми, то едва ли се имат предвид такива, обвити в мъгла, нали така?

— Да, това е напълно ясно, под правия път се разбира нещо като път далеч от грях, път към спасение и така нататък. Следователно е алегорично разбиране на текста.

— Добре. До къде бяхме стигнали? Как звучи следващият стих? Не, не го пей! Така братята в градината само ще мързелуват! Е?

— „Където и да ходя в долината на смъртната сянка, не се страхувам от нищо, тъй като Ти си с мен“ — рече Арн бързо. — Мисля, че съдържанието е изразено като постулат. Ако се намирам в голямо затруднение, ако съм близо до смъртта, както горе на камбанарията, когато зидахме, аз не се страхувам от нищо, понеже Бог е с мен. Думите „смъртна сянка“ трябва да са алегорични, понеже смъртта не хвърля сянката си някъде, а и няма някаква долина, в която да бъда застрашен от смъртната сянка. А дори да имаше, напълно теоретично, то едва ли щеше да бъде на мястото, където мога да почувствам утеха. Не трябва да се отчайвам дори и в най-тъмната долина, това ще рече в най-мрачните моменти, в тъга или когато съм обхванат от ужас. Нали така?

* * *

В деня, в който Арн стана голям за стария лък, моментално бе сложен край на малкото удоволствие, което все пак в неговия случай се броеше за труд. Мястото за упражнения беше извън ковачницата и той излизаше от време на време в обичайните почивки по време на работата, за да постреля, докато стоманата се охладеше или запалеха отново огън. Обаче един ден брат Гилберт излезе и видя как момчето, без да се двоуми, но и без да изглежда особено заинтригувано от задачата, изстреля дванадесет стрели поред в движещата се цел — струпани на едно място ленени парцалчета със завързани около тях каишки, които се люлееха насам-натам по едно тънко въже.

Следователно бе дошло време да започнат отново работа. Понеже колкото и брат Гилберт да смяташе, че лъкът, който поставеше в ръцете на Арн, трябваше да приляга на неговите височина и сила, то толкова важно бе и това той винаги да се упражнява с пълния капацитет на мисълта си. Ако му беше прекалено лесно, то упражнението щеше да му доскучае и да има отрицателен ефект. Това брат Гилберт с мъка обясняваше дори и на възрастни мъже. На Арн не се наложи да обяснява толкова много, а и нямаше нужда, понеже подчинението бе едно от основните правила в манастира.

Намериха тисово дърво за материал за новия лък и ясен за стрелите, защото когато се променяше лъкът, трябваха и нови стрели. Всичко трябваше да бъде в правилно съотношение, за да действа в единство, което движенията на ръцете и мощта на мисълта трябваше да бъдат в равновесие.

Отне им дълго време да измайсторят новия лък и стрелите — от студената пролет, когато само капките топящ се сняг се показваха навън, та чак до началото на лятото, когато лалетата бяха образували дълги червени редици покрай галерията със сводовете. Арн трябваше да участва и да усвои всеки момент. Как дървото трябва да се изсуши на тъмно и да стане умерено хладно, как трябва да направи покритие от различни части на дървото, да ги съедини в правилната форма, да ги скрепи с рибен клей, да ги постави в пресата, за да може след това да ги изглади наново. Въпросът със стрелите беше по-прост. Работата бе същата както преди, само че новите стрели бяха с различна дължина. Правенето на остриета спадаше към по-простите задачи, с които Арн можеше да се справи без помощ.

Когато най-после настъпи денят да се изпробва новото оръжие, брат Гилберт промени и разстоянието към целта от осемнадесет човешки стъпки на двадесет пет. През първите дни Арн се чувстваше, като че започва отначало. Беше му трудно и напрегнато да опъва новия лък и напрежението се отразяваше на посоката на стрелите и той понякога не уцелваше. Когато Арн покажеше, че е обезсърчен, брат Гилберт веднага идваше и започваше да го кори, задето е показал леност и задето не показва увереност, а първият грях бе също толкова тежък колкото и вторият. И Арн за наказание трябваше да каже няколко пъти „Отче наш“, коленичил пред лъка и стрелите, преди отново да започне с упражненията.

В такива моменти на Гилберт му се искаше да каже на момчето колко добре стреля, без съмнение по-добре от повечето възрастни и добре обучени стрелци. Но Арн никога не можеше да се сравнява с някого другиго, освен със самия Гилберт, като че в целия свят съществуваха само двама човека, които можеха да стрелят с лък. Гилберт никога не говореше за миналото си и за това, което го бе накарало да прекара остатъка от живота си в постоянно покаяние в цистерциански манастир. Отец Хенри му бе забранил да разкаже историята си на Арн.

Няколко години след това Гилберт и Арн си имаха своята малка алея за стреляне с лък извън стените на манастира, някои от които бяха вече готови, а други все още се строяха, понеже неколцина монаси смятаха, че е неприятно такива занимания да се извършват пред очите им вътре в двора на манастира.

Но един ден група воини, които се връщаха у дома си от Фюн, всички в добро настроение, тъй като някаква война бе свършила и най-накрая щяха да видят отново любимите си, се спряха пред манастира на мястото, където Арн се упражняваше. Първо им се стори смешно, че един малък монах с обръсната глава, кафява монашеска качулка и развени къдрици около ушите държи в ръката си лък. Това като че беше нереална гледка, нещо, което бе невероятно да бъде действителност.

Изрекоха няколко груби шеги, но след това спряха, за да наблюдават малкия и навярно да продължат с шегите си. Брат Гилберт, който стоеше до Арн и го направляваше, се преструваше, че не разбира северния език или че поне не чува коментарите.

Но воините бързо замлъкнаха. Тъй като това, което видяха, очите смятаха за вярно, ала разумът не можеше да приеме. Малкият монах стоеше на осемнадесет стъпки разстояние и изстреля стрелите една след друга в мишена, която беше като половин длан, а когато пропуснеше целта си на около един инч разстояние, изглеждаше тъй кисел, че молеше учителя си за извинение и напрягаше допълнително сетивата си за следващия изстрел. Воините тихо си тръгнаха. Отдалечавайки се на известно разстояние, те започнаха на висок глас да се карат за нещо.

Брат Гилберт много добре разбираше недоумението на стъписаните воини, тъй като никой от тях, както и самият той, нямаше как да са виждали момче с подобни способности. Но Арн нито тогава, нито по-късно разбра нещо от това, тъй като за него съществуваха само той самият и брат Гилберт, а в сравнение с него Арн беше най-лошият стрелец с лък на света.

Отец Хенри често не искаше да обсъждат темата. Той смяташе, че Арн е усърден в четенето и достатъчно разумен, колкото може да се очаква от момче, чийто глас все още не е мутирал… Ах, този ден, който щеше да дойде! Но нито по-рано или по-късно от този ден! Отец Хенри не си се спомняше като някой гениален ум като дете! Горе-долу се виждаше, както виждаше Арн сега! Най-важна все пак беше страстта, с която и той, и Арн учеха, и той с усмивка се сещаше как като дете бе попаднал на литература, която не е предназначена за деца, бе хванат и наказан горе-долу по същия начин, по който бе наказал Арн. Но важно беше вдъхновението за четене, усърдието да се учиш и издръжливостта. Бог даваше на всички приблизително еднакъв разум и беше отговорност на всекиго да изпълни този разум със съдържание, да постигне максималното, на което е способен.

Но брат Гилберт имаше леко възражение по тази логика. Тъй като според нея Бог даваше всекиму способността да владее лък или меч еднакво добре, а не някои, които да бъдат по-добри в тази област. Гилберт твърдеше, че Арн е по-способен от всички млади или стари мъже, на които се бе натъквал през живота си.

Това твърдение накара отец Хенри да се замисли, тъй като никой жив мъж не бе срещал толкова много други мъже с оръжие в ръка както Гилберт. Това все пак беше добро начало. От друга страна, монахът Гилберт не би лъгал своя игумен.

Все пак отец Хенри се чувстваше угнетен от тази тема и с Гилберт стигнаха до решение, което ще рече, че му беше забранил да пълни главата на момчето с глупости. И така Арн никога не разбра кога се е справил много добре с лъка, а само узнаваше или по-скоро рязко му натякваха, когато не уцелеше.

Все още не позволяваха на момчето да използва истински меч за упражненията си. Но нямаше и нужда, защото монахът Гилберт съзнаваше какво би се случило по-късно, когато ръцете му заякнеха и той сменеше дървената сопа със стомана.

По отношение на владеенето на меча пъргавината на окото и мисълта, равновесието на краката и усещането в ръката бе много по-важно от силата в рамената. От малкото, което Гилберт бе видял за това как северняците използват меча, той знаеше, че техниката им се крепи почти изцяло на силата. Мечовете им бяха къси, понеже те никога не воюваха на кон. Странно, но смятаха, че конете не стават за сражения. И понеже стояха по права линия един срещу друг като древните римляни и гърци преди хиляда години, макар и да не наричаха разположението си фаланга, то техниката им винаги се състоеше в това да нападат полегато, отгоре, отляво или пък отдясно. Тъй като всеки мъж, който поне има нещо подобно на щит, както и да притежава минимален инстинкт за самосъхранение, можеше да отблъсне подобен удар, без да трябва много да му мисли и да се мести. Така тези воини продължаваха, докато някоя от страните се измореше и другите малко или много по погрешка удареха врага в черепа. При подобни обстоятелства бе нещо естествено, че най-накрая печелеше този с по-силните ръце.

Първоначално, през първите три-четири години, Арн се обучаваше с дървена пръчка, а брат Гилберт методически се опитваше да научи момчето на тривременния текст, така че момчето да го научи и да не го забравя никога. Висок удар отляво, нисък удар отдясно и след това удар направо или пък нов удар отстрани. Отново и отново.

Първото, което Арн научи по този начин, бяха ритъмът и преместването. Второто, което научи, бе да владее гнева си, тъй като брат Гилберт го удряше точно в третия момент. През първите три години винаги ставаше така. Едва на третата година Арн бе овладял краката си, преместването и такта, като че беше песен, винаги да може да отблъсне и третия, болезнен удар.

На четвъртата година брат Гилберт изработи нормално тежък дървен меч, към който внимателно прикрепи кухо метално острие. Беше важно дървеният меч да има същата тежест в съотношение с малките ръце на момчето, както щеше да бъде с истински меч по-късно в живота му. По същия начин и лъкът лека-полека трябваше да става по-тежък, така че брат Гилберт трябваше да се потруди доста, преди всичко да си пасне.

Именно при упражненията с меча, брат Гилберт откри, че момчето по същия начин, както при работата в ковачницата, използваше лявата си ръка със същата лекота като дясната. Във всеки друг случай учителите на Арн щяха да се опитат да го откажат да използва нечистата си ръка по същия начин, по който постоянно му натякваха в стаята за препис на ръкописи. Но на брат Гилберт това му се струваше някак различно. Той се допита до съвестта си и се посъветва с Бога. Не искаше да намесва отец Хенри в този проблем.

Скоро стигна до извода, че не ставаше въпрос за обичайно използване на лявата ръка, макар да имаше и такива хора, а някога, в предишния си живот брат Гилберт се бе изправял в двубой с меч срещу такъв противник. И знаеше, че не беше лесно. Всичко, което човек знаеше, се обръщаше.

Заради това още от началото той учеше Арн да използва и двете си ръце, да ги сменя ден за ден или седмица за седмица. Но той никога не забеляза някаква съществена разлика в техниката, освен това, че лявата му ръка изглежда беше по-силна от дясната. Но още от самото начало трябваше и да вгради една тайна в техниката на момчето. Той можеше изведнъж да подхвърли меча от едната ръка в другата и след това да започне да го върти около съперника си по посока на, а не срещу часовниковата стрелка. Ако съперникът му не беше добре обучен и му липсваше стабилна основа, то тази внезапна смяна на тактиката щеше да има унищожителен ефект.

Брат Гилберт добре знаеше, че подобни мисли навярно са греховни. Той се изповяда на отец Хенри, но обясни, че докато задачата му се състои само в това да обучава момчето, то той не може да прави друго, освен да стори това възможно най-добре. Тъй като Бог все още не ги бе уведомил за желанията си относно житейската задача на момчето, на практика нямаше разлика между това то тайно и с пламнали бузи да чете Овидий и да държи меча в лявата си ръка.

Когато отец Хенри се допита до Бога, той получи отговора, че докато момчето показваше същата страст за четене, както и при военните игри на брат Гилберт, всичко е както трябва. Но щеше да стане лошо, ако започнеше да предпочита стрелите и меча пред Glossa Ordinaria. Добре, че засега Арн не показваше подобни наклонности.

И докато отец Хенри винаги проповядваше притежание и дисциплина, чистота и молитва, брат Гилберт винаги проповядваше движение, движение и усърдие. Беше също така важно, като, подобно на такта в музиката, да се научиш кога стрелата трябва да се отправи към мястото пред подвижната мишена, за да може там да я уцели. Също толкова важно беше през цялото време да движиш краката си, никога да не заставаш неподвижен в очакване на удара на противника, трябваше да бъдеш на някое друго място, когато противникът нанесе удара, за да може след това да нападнеш и ти.

Усърдие и дисциплина. Подвижност и молитви. Движение, движение, движение и усърдие. Арн следваше всички тези правила със същата лекота, с която спазваше правилата да бъде покорен и да обича всички монаси в братството, които бяха двете изконни правила в манастира, винаги да казва истината, което беше третото правило, а след това всички онези правила, по-маловажни и понякога неразбираеми, като тези за вечерята и лягането.

Все пак за него не бе никак трудно да следва този божествен ред. Точно обратното, правеше го с радост. Понякога размишляваше за това какъв е животът на децата в обикновения свят. Имаше слаби спомени за шейната, обръча и другите детски игри. Навярно това му липсваше, когато всяка вечер в края на времето за молитва се молеше за душата на майка си, искаше да усети диханието и, гласа й, ръцете й. Молеше се и за брат си Ескил и си спомняше как, ридаещи, двамата бяха откъснати един от друг. Но той разбираше, във всеки случай смяташе, че разбира, че най-голямата радост за едно момче бе да може да раздели времето си между красотата, която предлагаха книгите, и физическия труд с пот и сълзи, предизвикани от болка, който предлагаше брат Гилберт.

* * *

Магнус се бе заклел пред Бог, че ще носи траур пет години заради Сигрид, преди да се ожени отново. Това решение бе посрещнато с почуда в рода му, тъй като не бе уместно мъж, който все още бе здрав и имаше само един законен син за наследник, да не иска толкова дълго да създаде други синове и да укрепи позициите на рода си с нови връзки.

Магнус се утешаваше в известна степен със Суом и тя му роди извънбрачно дете. Но Арнес се превърна в мрачна крепост, където рядко настъпваха някакви промени. След смъртта на Сигрид Магнус се чувстваше празен, не можеше да открива нови идеи за търговията и сделките си. Всичко тръгна по нанадолнището.

Част от строежа му бе готов, бе построил зидовете и бе прокарал пътя нагоре към Тиведен. Да се прокарват пътища бе богоугодно деяние и той се бе заклел, че ще осъществи този строеж, когато за пръв път посети гроба на Сигрид, помоли се за нея във Варнхем и поръча молитви за нея.

Мислеше си, че надали щеше да навреди, ако обедини това, което бе богоугодно, с това, което бе благоприятно за бъдещата търговия. В деня, в който бъде прокаран път до Тиведен, той щеше да търгува на север със свеите, които бяха невежи хора и не разбираха много-много, но пък имаха добра стомана и търгуваха с красиви кожи, които щяха да му донесат доста сребро, ако ги получеше по проходими пътища.

За мрачното настроение в Арнес допринасяше и собствената му майка, Тора Гутормсдотер, която бе дошла от дома си в Норвегия, за да поеме грижите, които бяха отредени на съпругата му, докато той се оженеше отново. Но тя беше жестока с крепостните и искаше да върши всичко по стар норвежки обичай, а на Магнус, подобно на мнозина други мъже, му беше трудно да постави майка си на мястото й. И това, да стане пълновластен господар в собствения си дом, бе добра причина да си намери нова жена. Според Магнус щеше да е добре да се сроди с рода Поле от Хюсабю, тъй като земите му граничеха с техните. В такъв случай благополучна зестра, която някоя от дъщерите на рода Поле щеше да донесе в новото си гнездо, би била дъбовите гори, които растяха срещу хълма Кинекуле. Несъмнено, неомъжените дъщери на Поле бяха още деца, но младостта беше качество, което бързо преминава.

Ескил му беше и радост, и тайна тъга. Той беше като него самия, а и много приличаше на майка си Сигрид, тъй като, изглежда, беше наследил нейния разум. Повече от всичко Ескил искаше да последва баща си при търговските му пътувания, да се среща с чуждестранни търговци и да се учи от техните стоки и цени как най-добре да пресмята обменната цена на два варела свинско месо за пшеница или пък кожи или необработено желязо за сребро.

Скоро той щеше да стане възрастен мъж, който е неспособен да хвърли копие или да се бие с меч, както в тази възраст е нормално за човек с неговото потекло. Беше вярно, че в това Магнус в известна степен приличаше на по-големия си син.

Само веднъж, откакто бе станал господар на Арнес, Магнус бе принуден да тръгне на война. Това стана, когато датчанинът Хенриксен се бе обявил за крал на свеите, след като позорно бе отсякъл главата на Ерик Йедвардсон горе, в Източен Арос. Ако това бе станало след голямата литургия в църквата „Света Троица“, както твърдяха някои, то Ерик Йедвардсон бе загинал смело пред превъзхождащия го противник, а от мястото, където бе паднала главата му, бе бликнал извор.

Или пък ако бе така, както казваха враговете на Ерик Йедвардсон, или както твърдеше и Карл Сверкершон, Ерик бе умрял безпомощно, тъй като е бил твърде пиян от пивото, за да може да се защитава като мъж.

Все пак не беше толкова важно как е бил убит Ерик. На всяка цена трябваше да има война. Знаеше се, че свеите бяха възмутени от това, че един датчанин бе дошъл и убил техния крал. Бяха изпратили призив за война чак до Хелсингланд и из най-тъмните гори на Свеаланд и скоро огромна войска бе на път към Източен Арос. Но въпросът бе как ще реагират в Западна и Източна Готаланд, дали ще оставят свеите да си оправят сметките с датчанина кралеубиец, или пък щяха да участват във войната.

За крал Карл Сверкершон и хората му в Линшьопинг това не беше трудно решение. Той трябваше да избира дали да тръгне на война с най-голямата мощ, която можеше да събере, и след това сам да спечели короната на свеите, или пък да ги остави да победят сами, след това да изберат нов крал, който можеше да бъде всеки измежду вождовете и старейшините на свеите. За Карл Сверкершон изборът беше лесен.

Когато се събраха на родовия съвет в Биелбо в Източна Йоталанд, скоро стигнаха до извода, че нямат много алтернативи за избор. Лично братът на Магнус — Биргер, когото наричаха Усмихнатия, тъй като винаги бе засмян, скоро след това убеди съвета. Войната е неизбежна за всички в Източна Готаланд, бе казал Биргер Бруса, и това е война срещу датчанина кралеубиец. Но другите войни, които можеха да последват, бяха ненужни. За източните готи единственият правилен избор бе да подкрепят крал Сверкершон в това му начинание. Вероятно победата му щеше го направи крал на свеите. А победата бе сигурна, тъй като дори войската, която бе събрана в Свеаланд, сама по себе си бе достатъчна, за да се случи това. Дните на датчанина Магнус Хенриксен бяха преброени. Сега трябваше да насочат вниманието си към това какво щеше да стане след смъртта му.

За хората от рода бе от огромно значение да не се разцепват и да не бъдат поставени на различни страни във войната. Ако крал Карл спечелеше кралската корона в Свеаланд, то той скоро щеше да изиска и да бъде признат за крал в Западна Готаланд. И ако трябваше, щеше да постигне това с меч в ръка. Тогава родствениците щяха да се изправят един срещу друг, род от източните земи щеше да се противопостави на род от западните.

В такъв случай беше най-добре да премахнат всички проблеми с една-единствена война, западните и източните готи да се съюзят и подкрепят крал Карл в неговата война. Това щеше да доведе до обединението на трите страни. Но изборът така или иначе щеше да бъде направен, макар и по-късно, но с цената на кръвопролития, като в най-лошия случай щяха да се изправят брат срещу брата си.

Никой на родовия съвет не можеше да възрази на Биргер Бруса по този въпрос. И оттук нататък трябваше да стане така, както Биргер Бруса бе казал.

Магнус участва във войната с войската си така, както смяташе за най-добре. Той и хората му не влязоха в сраженията, преди войната вече да беше предрешена, а задълженията им се състояха най-вече в това да екзекутират последните датчани и да вземат заложници, за които можеха да получат откуп. Магнус се завърна в Арнес като победител, който не бе загубил и един мъж в сраженията, но бе станал по-богат с 50 сребърни монети и заради това жените го харесваха, а мъжете — уважаваха.

Когато бе тръгнал на военния поход, той бе оставил Ескил в Арнес, макар че момчето протестираше и плачеше. Ескил все още не бе станал мъж по времето, когато трябваше да се отмъсти заради Ерик Йедвардсон и да се запази мирът в Западна Готаланд. Освен това той бе неговият първороден син и наследник и не можеше да бъде заменен, от който и да е воин.

Магнус се бе опитал да забрави по-малкия си син, който Бог му бе отнел, макар и жив. Но тъй като знаеше, че Арн бе синът, за когото Сигрид милееше повече, то той не можеше да го забрави, както друг би го сторил заради душевния си покой. Не можеше да забрави и Сигрид през петте години на траур, с които се бе наказал, след като Всевишният му я бе отнел. Тайно той си повтаряше, че Сигрид бе човекът, когото ценеше най-много от всички, които познаваше. Повече от всичките си хора, повече и от брат си Биргер Бруса.

Но подобни мисли пазеше само за себе си. Ако бе казал нещо такова на висок глас, всички щяха да го презират или да го сметнат за луд. Не можеше да признае, че мисли така за една жена дори и пред Ескил, макар че тази жена бе майка на момчето.

Докато ледовете все още не се бяха разтопили, в Биелбо отново бе свикан родов съвет и Магнус отпътува с хората си и Ескил, който за пръв път щеше да участва в съвета на мъжете и заради това бе предупреден да не се меси, да не пие много, да не казва нищо, а да слуша и да се учи.

В голямата кула на Биелбо имаше много зали, които можеха да поберат съвета, и това беше едно от местата в цяла Източна Готаланд, в което се отдаваха най-вече на подобни занимания. Забелязваше се още по начина, по който крепостните приемаха пристигащите, настаняваха ги и им съобщаваха как и кога ще се състоят срещите. В Биелбо това бе обикновена работа. В Биелбо се говореше за власт така, както в Арнес се говореше за злато.

Биргер Бруса прие брат си и племенника си с огромна топлота и още от началото бе тъй гостоприемен към тях, както към никой друг от родствениците си. Магнус не можеше да определи дали това бе заради братската любов или пък бе продиктувано от плановете на Биргер по въпросите, по които трябваше да спорят или да се обединят. Но му харесваше да се отнасят с него като с достоен мъж, макар и обкръжението им в момента да се състоеше от мнозина мъже, които бяха велики воини с рани от много битки, нещо, което във времето се цени много повече от златото, понеже и най-мазният архиепископ можеше да притежава огромни количества злато, без това да го прави велик мъж.

През първите дни можеха да се отдадат на радостите на пира и на воля да обсъждат разни клюки, например за родственици, които не можеха да дойдат, норвежките роднини, които в момента бяха на война — тяхното всекидневие. Така изчакаха и тези, които дойдоха малко по-късно заради някой зимен път, който не е бил проходим, или пък заради ледовете, които са били изключително несигурни. Така никой нямаше да закъснее за разговор, по време на който вече се е стигнало до важно решение, докато самият той, ругаейки и пъшкайки, се е борил със счупената или преобърнатата шейна.

Когато всички се събраха, в най-голямата зала на кулата започна съвет. За учудване на мнозина, между които Магнус и Ескил, съветът започна в долната зала на кулата веднага след обедната молитва, без преди това да са се нахранили. Едва бяха започнали да обръщат печеното месо и то нямаше да е готово, преди да минат часове.

Биргер Бруса, който въведе този странен нов ред, смяташе, че бащината традиция да се похапва, да се пие и едновременно с това да се държат речи, имаше своите добри страни. Понякога бе добре, че пивото развързва езиците и никой не се стеснява да вземе думата, когато се обсъждат проблеми, които касаят всички. Но понякога езиците така се развързваха, че не се стигаше до разумно решение, във всеки случай на следващия ден човек не помнеше до какво решение са стигнали или пък родственици се разделяха като врагове.

Съветът започна в студена зала, в която бяха внесени няколко запалени факли. Трябваше да седят загърнати в наметалата си.

Големият въпрос беше верността на рода към Карл Сверкершон. Никой не го смяташе за силен крал. Никой не смяташе, че той може да опази кралството, ако датчаните или грабителите от другата страна на Балтийско море нападнат страната. Още по-малко, пък ако дойдеха норвежците, но както обикновено те бяха погълнати от задачата да се избиват взаимно. Дали не беше дошло време собственият им род да се намеси в борбите за кралската корона?

Биргер Бруса изрази увереността си, че това време ще дойде, но не сега. Родът имаше по-силни позиции в Източна Готаланд, отколкото в Западна Готаланд, но пък Източна Готаланд бе и страната, където крал Карл имаше най-голяма подкрепа и най-много родственици, особено в Линшьопинг и областите наоколо. За да победят, трябваше да накарат западните готи да излязат от съюза със Сверкершон и да излязат на война за една или друга кралска корона, от която повечето от тях не се интересуваха. Това нямаше да стане.

Ето защо бе най-добре за момента да запазят добрите си отношения, да подкрепят крал Карл и да не позволят никой да заподозре, че тази подкрепа навярно ще свърши като гръм от ясно небе, ако обстоятелствата го позволяват.

Вместо това щяха търпеливо да укрепват рода по начина, по който винаги са го правили — чрез разумни женитби. А сега имаха изгоден случай, тъй като самият Биргер Бруса не можеше да изклинчи от това си задължение, колкото и приятно да беше да живее като млад господар, без да поема отговорност за това, което Бог докарва на всеки мъж рано или късно.

— Заради брат ми Магнус — продължи Биргер Бруса, и сега всички слушаха внимателно, не се чуваха викове, похърквания или оригвания, — родът ни влезе в съюз с норвежкия крал Магнус Сигурдсен. Все пак крал Магнус бе победен от Харалд Гиле и кралската власт, както изглежда, ще бъде поета от синовете на Харалд. Така смятат всички, които разбират от делата на норвежците. Макар и, стане ли дума за норвежците, човек никога да не може да бъде сигурен, тъй като всичко може да се промени с един-единствен удар с меч, който може да превърне роднината крал в роднина беглец.

Сега Биргер Бруса предложи да се отправят на пътуване към Норвегия, за да се обвържат, с която и да е от дъщерите на Харалд Гиле — Солвейг или Бригида. Това щеше да укрепи връзките на рода с Норвегия, дори и норвежците да продължаваха да се избиват помежду си, тъй като в такъв случай те щяха да бъдат обвързани с брачен съюз и с рода на Харалд Гиле, а покрай Магнус бяха обвързани и с рода на Магнус Сигурдсен.

Известно време разглеждаха проблема от различни страни. Друга възможност беше да влязат в брачен съюз с някого от рода на Карл Сверкершон. Но това нямаше да бъде само късмет, а и глупост, понеже в деня, в който синът на Карл евентуално наследеше короната, те щяха да присъстват само като роднини. Не, да засилят съюза с Норвегия бе по-предпазлив, а с течение на времето щеше да се окаже и по-мъдър ход. С това въпросът бе решен и женитбата не трябваше да се обсъжда повече.

След това заговориха за това, че сега Магнус трябва да си избере жена. Времето на траур заради Сигрид бе изминало, а той бе добра партия с многото си земи и голямо богатство, което винаги улесняваше нещата. Но въпросът бе кое бе най-мъдро.

Първо Магнус получи правото сам да каже как гледа на проблема. Неуверен в гласа си или в това как да подбере думите си, той започна. Ако се оженеше за някоя от рода Поле в Хюсабю, още един род в Западна Готаланд щеше да се присъедини към Биелбо. Освен това бе добро съвпадение, че неговите земи и земите на рода Поле граничеха едни с други и заради това евентуалната женитба би помогнала голяма част от бреговете на Венерн да попаднат в негово владение. Това означаваше, че щяха да контролират търговията в дяла Западна Готаланд, понеже през по-голямата част от годината езерото Венерн бе най-важният път както към Льодьосе, така и към Дания и Норвегия. Родът в Хюсабю имаше две дъщери. И двете бяха хубавки, но пък доста млади.

Когато седна, Магнус разбра по смотолевянията и шепота на родствениците си, че според тях той бе говорил добре, но все още те не бяха достатъчно убедени. Заради това той предположи, че някой друг навярно имаше планове за него и в такъв случай не бе трудно да предположи кой сега щеше да вземе думата.

Естествено, Биргер Бруса поиска думата и първо заговори приятелски и с благодарност за по-големия си брат, заслугите му, находчивостта в сделките му и желанието му да намери изгодна партия, за да заздрави рода и да угоди на родствениците си.

Но скоро той смени тона си и накратко и грубо каза, че тук има по-дръзки и по-важни за всички им съюзи, които могат бъдат сключени. Родът на Ерик не се е предал в борбата за короната, Биргер има информация за това. Противната вдовица на Ерик Йедвардсон е в Норвегия, крои планове за отмъщение и възпитава синовете си като бъдещи претенденти за кралския престол. Родът на Ерик е силен на запад от Скара и има разклонения в земята на свеите. Това е род, който никой не би искал за враг, а по-скоро за съюзник.

В земите извън Ериксберг господар е братът на Ерик Йедвардсон — Йоар, а той има дъщеря, която е най-голямата от дъщерите му, макар и не така красива, за да се ожени за някой господар на крепост.

Магнус въздъхна, когато чу брат си да излага мнението си по въпроса. Вече знаеше какво щеше да стане. Собствената му кръв щеше да се използва, за да се сродят с някой важен бъдещ враг или важен бъдещ съюзник. На това той трудно би отговорил по друг начин, освен че звучеше мъдро и че така трябва да стане.

Ескил, комуто бе малко трудно да види логиката в това да се избират родственици сред тези, които се избиват, вместо измежду тези, които притежават нужните богатства, гледаше баща си печално. И Ескил разбираше какво щеше да стане. Скоро щеше да има друга майка, за която не знаеше нищо, освен че навярно не бе особено хубава.

* * *

Арн никога не бе виждал брат Гилберт така щастлив, както в деня, в който пристигнаха новите коне. Имаше един жребец, две млади кобили и едно почти пораснало жребче. Веднага ги вкараха в заградената площ, така че да не се смесят със северните коне. Изглежда бяха в чудесно състояние. Пътуването им явно бе било леко през този сезон, който предлагаше много пасбища и вода по пътя. Бяха пристигнали с отец Хенри след едно от постоянните му пътувания до центъра в Цито и тъй като отец Хенри и придружаващите го монаси от братството през по-голямата част от времето вървяха пеша, както са правели винаги, а двете тежки коли с провизии се теглеха от магарета, конете, както изглежда, бяха напълно отпочинали.

Завръщането на отец Хенри от центъра на ордена винаги бе голямо събитие за манастира, но не само защото всички монаси се подчиняваха предано или заради в повечето случаи честно прилаганото правило за взаимната обич, а и заради другите неща — новините, писмата, новите книги, вестите за това, което се случваше навън в света, както и в църковния свят, както и заради всички зърна, семена и присадки, на които брат Люсиен веднага се нахвърли с нетърпеливостта на дете, започна да ги изучава и да обяснява за тях на чираците си. Очакваха го и заради голямото количество сирена и каци вино, без което бургундските монаси не можеха да живеят, както провансалските готвачи с мъка си представяха манастирския живот, ако не можеха да се сдобият с някои подправки, които брат Люсиен все още не бе успял да отгледа в суровия датски климат.

Мнозина от монасите с мъка показаха необходимите дисциплина и уважение, тъй като първо трябваше да отслужат литургията в чест на завръщането на отец Хенри. А тя продължи изключително дълго, понеже хорът бе упражнявал нови песнопения, а освен това изпълни и стари, но на нови гласове, завърналите се пък благодариха дълго за това посрещане. И Арн, който все още имаше красиво сопрано, бе имал важна роля в тази литургия.

След това монасите излязоха от църквата, като бръщолевеха весело като малки момченца в очакване на церемонията, водена от отец Хенри, която започна, щом той разопакова огромния багаж. Отец Хенри четеше и отбелязваше с отметка в списъка си Божиите дарове, а някои монаси пошепваха и се кикотеха от удоволствие, когато получеха лелеяното томче в ръцете си. Други пък възхваляваха Бога с по-голямо достойнство. Така правеха и тези, които получиха нещо ново за работата в градината или в кухнята.

Но скоро брат Гилберт се измъкна с Арн, прегърнал го с едната от мощните си, широки ръце, за да му покаже най-красивия дар от всичките, който никой от другите монаси не би оценил — новите коне.

Когато пристигнаха в заграденото място на конете, Арн наистина се напрегна, за да разбере кое вълнуваше така силно иначе толкова въздържания брат Гилберт. За окото на Арн тези коне със сигурност се отличаваха доста от обикновените. Бяха по-стройни и по-игриви. Движеха се през цялото време, като че не можеха да търпят това, че са затворени. Подскачаха насам-натам с гъвкавите движения на котка, а опашките им бяха високо повдигнати. Лицата им бяха по-широки, с по-триъгълна форма, отколкото лицата на северните коне, а очите им бяха много големи и мъдри. Цветът им бе различен. Едната от кобилките безспорно бе червеникавокафява като много други коне, но имаше огромно сиво петно на гърба си, докато малкото жребче бе почти бяло, но цветът му преливаше в сиво. Жребецът и другата кобилка бяха обагрени в сиви петна.

Но Арн все още не можеше да ги оцени, макар и да бе помагал доста във втората по важност работилница на брат Гилберт — ковачницата. Арн можеше да подкове кон, без брат Гилберт или някой от помощниците му да трябваше след това отново да довършва работата му.

Брат Гилберт тихо стоеше приведен над оградата, а очите му бяха пълни със сълзи, докато наблюдаваше кончетата, като че бе някъде далеч в мислите си. Неразбиращият Арн тръпнеше в очакване.

За негово учудване брат Гилберт внезапно заговори на жребеца на език, от който Арн не разбра ни дума. Но като че ли жребецът веднага се заслуша. Спря се и насочи ушите си нагоре към брат Гилберт, а след кратко колебание спокойно закрачи към тях. Брат Гилберт отърка по неуместен начин лицето си в муцуната на коня и отново му заговори на мекия чужд език.

— Ела, момчето ми! Двамата с теб ще пояздим. Ти вземаш жребчето — рече брат Гилберт и с едно завъртане се прехвърли от другата страна на оградата и дръпна Арн след себе си.

— Но жребчето… то все още не е обяздено — възрази Арн с явно съмнение в гласа си.

— Ела, ще ти покажа. Не е нужно да е обяздено! — рече брат Гилберт и повика при себе си малкото жребче, което веднага изприпка при него.

Това, което последва, се стори на Арн като чудо. Брат Гилберт погали жребчето по муцуната и страните, после по шията и наново му заговори на чуждия език, който конете изглежда разбираха по-добре от френски и латински. След мъничко той само повдигна Арн като памук с едната си ръка, така че Арн яхна кончето и несъзнателно хвана гривата му, за да се задържи отгоре, когато то започне да беснее. Той бе яздил няколко пъти, но никога преди конят да бъде обязден.

В следващия момент отец Гилберт с едно-единствено гъвкаво движение скочи на коня така, като че литна, и жребецът веднага побягна в див галоп край оградата. Брат Гилберт бе възседнал неоседлания кон, бе се хванал само с една ръка за гривата на жребеца, а на най-стръмните завои дръзко се накланяше ниско напред и подвикваше на неразбираемия език разни думи на коня.

Жребчето на Арн скоро се зарази от радостта и също започна да подскача, макар и с по-резки и детински движения. Скоро и двамата препускаха все по-бързо и в насладата си Арн се опита да подражава на чуждия език на брат Гилберт. Беше опиянен от скоростта и вятъра по голата си глава и твърде дългите си развени къдрици около ушите си.

С известна доза срам Арн призна пред себе си, че в този момент изпитваше чисто и истинско щастие, което нямаше да пропусне да спомене в следващата си изповед при отец Хенри. Чувстваше се така, като че ли животът и силата на жребчето го изпълваха, макар и то да бе младо и все още не истински кон. И ако то не бе обяздено, което със сигурност бе така, ако никога досега то не бе носило човек на гърба си, това наистина трябваше да бъде чудо.

— Нали разбираш, мой малки chevalier[7] — рече брат Гилберт по-късно, когато славеите бяха започнали да пеят вечерната си песен и скоро щеше да стане време за вечеря, а те седяха в тревата на ограденото място и се наслаждаваха да гледат новите коне, — че конят наистина е най-добрият приятел на човека. Но тези нови коне, както навярно си разбрал, не са като останалите. Те са най-благородните, най-мъдрите, най-бързите и най-издръжливите коне от Светите земи.

Лицето на брат Гилберт почервеня от възбудата и той все още дишаше тежко от продължителната демонстрация на огромните възможности на коня.

Арн вече бе започнал да разбира какво отличаваше тези коне от другите не само по отношение на външния им вид и начина, по който се движеха, а и по отношение на това за какво щяха да ги използват. Но въпреки това той попита и получи отговора, който очакваше.

Тези коне бяха коне за битки. Това, което се отнасяше за меча, се отнасяше и за конете. Движение, движение и отново движение.

— Тъй като мъжете тук горе, във варварския Север, все още не са усвоили изкуството да се бият на кон — продължи брат Гилберт, — то те искат силни, бавни коне, които да могат да носят тежкия товар до бойното поле. Там обаче северняците слизат от конете си, връзват ги и след това влизат в битката пеш. Ако християните бяха се опитали да излязат така срещу проклетите сарацини, Йерусалим никога нямаше да бъде освободен.

Но навсякъде другаде по света водят битките си на кон и само във варварския Север не могат да го разберат. И заради това простата и ясна цел на брат Гилберт бе да разпространи тези коне в Дания и да въведе техниката, присъща на новите коне, и така да спечели много сребро за манастира. Както изковаваше по-добри мечове за норвежците. Едното бе също толкова логично и доходоносно като другото.

Все така обзет от вятъра в косите си и бързината на коня, Арн нетърпеливо и без необходимата смиреност помоли брат Гилберт да го научи да се бие на кон, както правят християните в големия цивилизован свят.

Брат Гилберт се засмя тихичко, шеговито хвана Арн за обръснатата част от главицата му и му обясни, че точно това е правил. През цялото време. Всичко, което Арн е научил за конете още от първия ден, през който е започнал да се труди, е целяло само това.

На първо място бе нужно равновесие и пак равновесие. Както Арн се бе упражнявал с дървен меч, понякога с по един меч във всяка ръка, сякаш оре, а няколко кожени чували, пълни с пясък, се олюляваха напред-назад отгоре и всеки момент можеха да го съборят на земята. По същия начин той се бе упражнявал, яздейки конете, винаги неоседлани от самото начало. Всичко това заради равновесието, за да може винаги да остане върху коня, каквито и да бяха движенията му.

Сега първо трябваше да обязди жребчето, отначало дори без седло. Трябваше да го опознае, да му говори, да го гали и винаги да го гледа в очите. А името му трябваше да бъде тайна, естествено, че не тайна за Всевишния, но инак трябваше да остане между двама им. Щеше да се казва Шамсиин, което беше името на пустинен вятър, който може да вее в продължение на петдесет дни, а силата му да не намалява. Двете кобилки щяха да се казват Айша и Кадия, а жребецът щеше да се казва Назир. Брат Гилберт не му обясни имената, а само рече, че това са имена на тайния език на конете и че не засягат другите монаси в манастира, а само тях двамата, които бяха chevaliers.

Щяха да оседлаят Шамсиин, щом порасне, но дотогава трябваше да положат основите: доверие, любов и равновесие.

Чуха камбанения звън за вечерня и се забързаха към стаята за препис на ръкописи. Когато оставиха конете зад себе си, Арн запита дали и той може да научи тайния език на конете. Щом говори три езика, щеше да проговори и четвърти! Брат Гилберт се усмихна и отговори някак неясно, че и този ден ще дойде. Но не каза нищо повече.

Арн винаги бе смирен. Обичаше монасите от братството така, както обичаше книгите. Обичаше тежкия труд, както лекия. Обичаше да гради зида на камбанарията, както и да лови риба на фиорда. Обичаше да се труди с меч и лък, както и с помощта на „Glossa Ordinaria“ да се труди и стих по стих да напредва по пътя на вярата в Светото писание. Навярно обичаше Аристотел по-малко, а Овидий повече, тъй като от време на време тайничко имитираше неуместните стихове, които бе успял да прочете, преди да му отнемат книгата и да я заключат. Естествено, след това се изповядваше и понасяше наказание за греха, но все пак си струваше. Какво бе да повториш „Отче наш“ няколко пъти, щом страните му се изчервяваха и той усещаше как горещи вълни преминават през цялото му тяло при мисълта за Овидий?

На отец Хенри не му бе никак трудно да толерира липсата на интерес у Арн към Аристотел и някак прекомерния му интерес към подобни писания, които бяха неуместни за малки момчета. Що се отнасяше до Овидий, то в обкръжението на отец Хенри имаше не един и не двама богоязливи мъже, които и на младини, а и като възрастни, наблягаха на тези учебни занимания повече, отколкото бе подходящо.

Това не бе нещо, за което да се вдига шум, а и самият той спадаше към тази категория, ако се върнеше назад към времето си като послушник. Това бяха колебанията на нормалния живот и нищо повече, а Бог в мъдростта си бе създал живота така, че непрестанно да настъпват промени. Какво да стори, щом момчето не смяташе Аристотел за достатъчно интересен, което то показваше от време на време с наглите си възражения, особено по отношение на логическата постройка? Но най-забележителното бе, че ако това на практика бе грях, момчето споделяше този грях например с брат Люсиен. Тъй като брат Люсиен, който бе отдаден на изкуството си в името Господне допълнително да пълни света с растения, които да попадат на човешката трапеза или да лекуват разни болежки, или пък само да изглеждат красиви в човешките очи, също не искаше да чете философа. Но отец Хенри никога не би и помислил заради това да гледа на брат Люсиен като на по-недостоен монах в братството, който не трябва да бъде обичан като другите.

По съответния начин би помислил, ако на шега построеше логическа връзка подобно на философа, че момчето спада към посветените около просветителския кръг на брат Люсиен. Трудът, който се криеше зад това да се покаже каква красота може да сътвори Бог на земята с помощта на верните монаси от братството, бе щателен и дребнав, но важен. Първо поникваха кокичетата, като че се промъкваха през все още твърдата и негостоприемна черупка на зимата. След това с топлината идваха жълтите и бели нарциси и лалетата. Всичко това бе ново за варварския Север и смайваше посетителите, които, като дойдеха в подходящо време, сякаш оставаха омагьосани от белите цветове на овошките — непознатите на варварите ябълкови дървета, круши и череши. Продажбите през последните години вървяха блестящо, а между другото именно Арн помагаше на брат Люсиен да приема стоките и да ги превежда на северния език. Но вътре в себе си Арн поддържаше равновесие във всичко, което научеше, и изобщо не трябваше да се безпокоят за това, защото не споделяха мнението на някои по-непреклонни монаси, че мечът и копието нямат нищо общо с труда в името Господне на земята. Но монасите, които смятаха така, не бяха достатъчно запознати с общия им баща, свети Бернар, който все пак бе основател на Ордена на тамплиерите в по-голяма степен, отколкото папата или който и да е друг човек на религията.

Но сега вече имаше проблем с момчето. Откакто пристигнаха новите коне, то като че загуби разсъдъка си. Не би било напълно несправедливо, ако дори се каже, че се бе сдобил с порок или влечение, интерес, който засенчваше всичко останало. И тогава въпросът, който възникваше в една по-висша и стратегическа перспектива, бе дали Бог наистина желаеше това или пък искаше да види своя избраник порицан. А в една по-тактическа перспектива трябваше да се реши как един умен отец би постъпил с това порицание.

Отец Хенри няколко пъти извика брат Гилберт при себе си, за да разискват проблема. Но като че ли добрият Гилберт искаше да омаловажи всичко с фрази от сорта, че момчетата са си момчета и за какво самият той щял да мисли или да прави на тази възраст и че трябвало да разберат удоволствието от непознатото. А и освен това то било част от образованието, което Гилберт му давал.

Навярно бе истина. Но въпреки това увлечението на момчето бе тъй силно, че открито рискуваше, най-малкото случайно, да засенчи дори и интереса му към книгите. Като изповедник на Арн отец Хенри знаеше много повече по въпроса от брат Гилберт, тъй като Арн не можеше да лъже, когато се изповядваше на своя игумен.

Именно заради това момчето усещаше, че трябва да се изповяда, да признае греховността си и след това да се покае. Но той не подозираше, че това тревожи отец Хенри, което би го натъжило и засрамило. Засега получаваше само обичайните дребни наказания да повтори молитвите няколко пъти или пък някой и друг ден да бъде на хляб и вода, горе-долу същите наказания, които бе получил, след като бе прочел греховните стихове на Овидий, или още по-лошо, след като бе писал собствени стихове, които наподобяваха тези на Овидий.

Но когато Шамсиин порасна, така че вече не беше жребче, а истински кон, любовта между Арн и жребеца нарасна. Лятото пък бе в разцвета си, така че нощите с папагалите в Юлен бяха светли и прохладни. Арн се събуждаше само след няколко часа сън след богослужението в полунощ и се промъкваше в обора, вземаше седло и оглавник, прошепваше няколко думи в тъмнината на нощта и Шамсиин веднага идваше при него, навеждаше се напред и поемаше горещите целувки и ласки на момчето по меката си муцуна.

След това Арн го възсядаше и внимателно се прокрадваше до оградата, която Шамсиин оставяше зад себе си с един мек и подобно на котка тих подскок. След това продължаваха да се движат леко известно време, след което се засилваха толкова, че бяха най-бързият кон и водач, които някога са препускали из датските земи. Шамсиин все пак произлизаше от род, за който препускането из огромни полета бе нещо напълно различно от мудното движение на северните коне на кратки разстояния.

Като конниците на Апокалипсиса те се втурваха напред през издигащия се като на талази пейзаж и редките букови гори. През някои нощи стигаха чак до морето, рискувайки да поддържат същата скорост и на връщане, за да пристигнат навреме за сутрешното богослужение.

Скоро из местността тръгна слух за призрачен рицар конник, знамение, зъл знак, дух, който язди, както никой човек не може дори и на сън, създание с ужасяващо остри зъби и меч, който проблясва като огън.

Мечът все пак беше от дърво със стоманено острие по средата, което бяха поставили заради тежестта. Но във фантазиите си Арн яздеше с меч, който можеше да бъде от огън, и го въртеше напред-назад в лявата си ръка, насред подскока хващаше меча с ръката, с която бе държал юздите, и след това хващаше меча с дясната си ръка. Макар и мечът да не бе най-важното. Той успокояваше съвестта си, като вършеше по-късно повече работа, защото бе яздил за удоволствие, вместо да спи съня на добродетелния човек, който освен всичко друго е наложен от Всевишния.

Пленяваше го скоростта. Шамсиин, колкото и да беше млад, притежаваше сила във вихъра си, каквато нямаше никой друг кон, който Арн беше яздил. Момчето си фантазираше, че Шамсиин е носен напред от неземна сила, като че тази бясна скорост бе нещо, което единствено Бог можеше да сътвори, като че самият той се доближаваше до Бог, най-вече в моментите, когато яздеше Шамсиин.

Това бе греховна мисъл. Арн прозря това, каза молитвите си и се лиши от онова, което беше необходимо, за да получи опрощение.

Но какво препускане само, мислеше си той. Бе срамно, че си мислеше такива неща и в часовете на най-голямо покаяние.

V.

На Коледа в лето Господне 1144-то християните в кралството Йерусалим понесоха най-голямата си загуба след завладяването на Светите земи. Мнозина в християнска Европа виждаха, че падането на град Едеса бе катастрофа. Но никой не можеше да си представи, че случилото се бе началото на края на християнската власт там, тъй като да се отдадат дори и за миг на тази ужасяваща мисъл бе равностойно на богохулство.

По това време, само половин век след завладяването на Светите земи, което струваше на християните повече от 100 000 човешки живота, кралство Йерусалим се състоеше от непрекъсната крайбрежна ивица, която се простираше от Газа в Западна Палестина, през Йерусалим и Хаифа, та чак до крайбрежието на Ливан и нагоре към Антиохия. Но над Антиохия, където Мала Азия е надвиснала като мрачен облак над Сирия, имаше голям християнски анклав, който се намираше около град Едеса, който заедно с крайбрежието на Антиохия владееше всички пътища между Багдад, Йерусалим, Дамаск и християнската Източноримска империя в Константинопол. Едеса бе втората по важност крепост на християните след Йерусалим.

Но сега градът бе завладян, разграбен и бе изпратен в забрава от пълководец, чието име европейците едва ли бяха чували. Името му беше Унадедин Зинки. Завладяването завърши с кървава баня, в която след падането на стените бяха убити 5000 франки, 6000 арменци и други местни християни. На тяхно място по заповед на Зинки в града се настаниха 300 евреи, за да го съживят. Все пак евреите бяха по-близки на мюсюлманите от християните, понеже християните имаха странния навик да убиват всички евреи, които им се изпречеха на пътя.

Зинки бе могъщ, амбициозен и изключително жесток пълководец. Големите му победи винаги бяха посрещани с радост навсякъде в мюсюлманския свят, но заедно с това се страхуваха от него и искаха той да жъне победи някъде другаде, а не там, където са те.

Навярно именно жестокостта му бе неговата слаба страна. Вероятно огромната християнска войска, която скоро щеше да бъде изпратена на втори кръстоносен поход, за да отмъсти за Едеса и да спаси Светите земи, можеше да победи Зинки въпреки огромния му опит във войната срещу френските рицари.

Но сега той не криеше, че иска да превземе Дамаск, втория по важност град след Йерусалим, за да може оттам да затегне още повече кръга около християните.

Мюсюлманското население в Дамаск обаче не изпитваше какъвто и да било ентусиазъм при мисълта да пусне този непредсказуем и жесток пълководец от вътрешната страна на високите стени на града. И когато Зинки бе на път към Дамаск, той бе принуден да спре и да обсади град Балбек. Тогава бе така раздразнен, че му отнема толкова време да превземе града, че когато най-накрая Балбек капитулира, след като гарнизонът бе получил обичайното обещание, че никой няма да пострада, той нареди да прережат гърлата на всички бранители, освен на главнокомандващия, който, съгласно заповедта, трябваше да бъде одран жив.

Навярно самият Зинки бе смятал, че подобно поведение ще всее ужас у жителите на Дамаск и ще ги накара да бъдат по-отстъпчиви в съпротивата си. Но ефектът бе обратен. Дамаск сключи съюз с краля на Йерусалим, който бе християнин, понеже и двата града, независимо от религията еднакво се страхуваха от завоевател като Зинки. Ако не бе жестокостта на Зинки, съюзът между Дамаск и Йерусалим щеше да бъде невъзможен. Ако не бе съюзът между Дамаск и Йерусалим, християните щяха да победят във втория си кръстоносен поход. Така че жестокостта на Зинки бе послужила повече на Аллах, отколкото на Бог.

Когато войските му разбраха, че войната засега е свършила и че никога няма да успеят да завладеят и разграбят самия Дамаск, те се оттеглиха към дома си, добре натоварени с плячка, и за момента бяха удовлетворени. Войската му се бе разединила. Това беше нещо обичайно в тази част на света, проблем, който бе от голяма важност и за християнските, и за мюсюлманските войски. Божа работа, работа на Аллах, светилище тук, светилище там, но този, който имаше голяма плячка и освен това бе жив, започваше да лелее за дома си.

Когато обезумелият Зинки хвана своя евнух, който бе християнин, тайничко да пие вино от собствения му бокал, той се задоволи с това засега само да подхвърли заплахи за това какво би било наказанието за такава безочливост, но след това реши да преспи и така да обмисли проблема. Но евнухът, който имаше основание да си представи как след кратката дрямка господарят му ще измисли дълъг списък с наказания, всичките неприятни, реши да го прободе с кинжала си.

И това можеше да се изтълкува като благословия за християните, тъй като сега завоюваното от Зинки щеше да бъде разделено между синовете му. Щеше да отнеме време и навярно да доведе до няколко дребни граждански войни и до по-добра ситуация, отколкото ако вторият кръстоносен поход беше неуспешен.

Но Аллах искаше друго, тъй като този от синовете на Зинки, който бе издърпал пръстена, господарския знак, от ръката на мъртвия си баща, бе Махмуд, който скоро след това щеше да получи прозвището Нур ед Дин — Светлина на религията.

Нур ед Дин бе наследил добрите качества на баща си. Като пълководец той винаги щеше да побеждава християните. Но нравът му бе друг и за разлика от мнозина от тези, които водеха войни с европейските нашественици, той прие правата вяра възможно най-сериозно. Нареди да повикат при него всички учени мъже, всички разказвачи на истории от кафенетата и всички, които имаха право да говорят в джамиите, както и всички, които творяха поезия или можеха да разпространяват ръкописи и да ги превеждат. Плащаше им да разпространяват легендата за Нур ед Дин, който никога не воюва заради себе си и винаги спазва заповедите в Корана-, който забранява дори и на пазачите си да пият вино, никога не обезглавява победените, ако те се предадат, и никога не поставя интересите си над исляма. Скоро той създаде сектантско движение. Но не искаше да се опита да превземе Дамаск, преди времето за това да узрее, и вместо това превърна Алепо в своя столица.

Чрез Нур ед Дин и преди всичко онзи, който щеше да го наследи, Салах ед Дин, християнското присъствие в Светите земи беше осъдено да не просъществува. Беше въпрос на време Йерусалим да падне. Но за това може да разкаже само онзи, който щеше да умува над събитието дълго след това, и щеше да знае какво е станало после.

* * *

Когато вестта за падането на Едеса тръгна из Европа, тя бе посрещната с обезсърченост и ужас. Като че християнският свят не можеше да си представи нещо подобно, защото завоюването на светия Божи гроб бе добро деяние, а едно добро деяние не можеше да претърпи подобни загуби.

Ако християнството не отвърнеше бързо и с твърда ръка, неверниците щяха да успеят да стигнат до самия Йерусалим. Това бе изцяло военно дело, но бе лесноразбираемо и за хората на вярата.

Папа Евгений III веднага се захвана да прокара идеята за втори кръстоносен поход, за да може да осигури достъп до светия Божи гроб и до всички други свети места за поклонение. Първо той се обърна към краля на франките Луи VII, който имаше толкова трудни брачни проблеми, че можеше сериозно да помисли над всяко предложение да тръгне на война. Още по-добре, ако ставаше дума за военен поход, който освен обичайната плячка, щеше да му донесе и опрощение на всички грехове и с това да му осигури кратък път към рая.

Но в началото крал Луи не пожъна никакъв успех, когато се опита да убеди васалите си да тръгнат на толкова голям и продължителен военен поход. Те нямаха неговите брачни проблеми и като графове и барони бяха доволни от живота в родината си.

Луи обезсърчено разказа за проблемите си на папата, който стори единственото възможно в тази неудобна ситуация. Той повика Бернар от Клеро под светите знамена.

По това време Бернар от Клеро бе най-влиятелният мъж в духовния свят и навярно най-добрият оратор в светския живот. Когато се разбра, че Бернар ще говори в катедралата във Везелай през март 1146 г., там дойдоха толкова много могъщи хора, че стана ясно — катедралата няма да ги побере. Затова построиха дървена платформа извън града и Бернар едва бе заговорил дълго, когато десетхилядната или дори по-многобройна тълпа започна да призовава за кръстоносен поход.

Бяха приготвили много платнени кръстове, които Бернар започна да раздава, първо на краля и васалите му, защото дори и нежелаещите графове и барони не можеха да противостоят на вълната от ентусиазъм и убеденост, която понесе първо тях, а после и всички останали. Накрая Бернар започна да къса парчета плат от собствените си дрехи, за да даде на доброволците платнен кръст, който да закрепят върху себе си в знак на това, че от една страна са се заклели да участват в Свещената война, а от друга, че бяха готови да получат опрощение на всичките си грехове.

Бернар писа на папата, не без гордост, за своя принос:

„Ти даде заповедта. Аз се подчиних. И тази сила, която издаде заповедта, направи така, че покорството ми да бъде плодотворно. Отворих устата си. Говорих и начаса броят кръстоносци се умножи и те станаха безчет. Градове и села сега са опустели. На седем жени се пада едва един мъж. Навсякъде се виждат вдовици, чиито мъже все още са живи.“

И християнското движение из Европа се разгърна със същата сила, с която движението на Нур ед Дин се носеше около Алепо, макар и единият народ да не знаеше нищо за приликите с другия. Бернар от Клерво се отправи на дълго пътуване и ден след ден повтаряше това, което първо бе казал на хората в Бургундия, след това в Лорейн, а след това и във Фландрия.

Но след като религиозното движение се разпространи в Германия, възникнаха обичайните проблеми, които имаше още по времето на Първия кръстоносен поход. Архиепископът на Кьолн спешно трябваше да повика Бернар, тъй като един монах от Цистерцианския монашески орден на име Петер Достопочтения пътуваше надлъж и нашир из Германия с послание, което приличаше на това на Бернар по отношение на Светите земи, но проповядваше друго по отношение на евреите в Европа.

Вследствие на проповедите му избухнаха погроми в Кьолн, Майн, Вормс и Страсбург. Евреите бяха избивани, а в някои селища дори не остана нито един.

След завръщането си Бернар заповяда на Петер Достопочтения да се покае, да даде обет за мълчание в продължение на година, да се разкае и веднага да се върне в манастира си в Клуни, както и повече да не се меси в неща, които не разбира.

След това Бернар отново тръгна на обиколка из Франция, където, макар и да трябваше да разчита на преводачи, бе посрещнат радушно. Но трябваше и да впрегне енергията си в спирането на преследванията на евреите и заради това отново и отново да повтаря, че ако някой се нахвърли върху евреин, за да го убие, все едно е убил самия Христос.

Така вниманието на превъзбудените маси отново бе насочено към същността на проблема и Вторият кръстоносен поход бе факт. Немският крал Конрад влезе в съюз с крал Луи VII и скоро след това безбройна армия върлуваше из Европа по пътя си към Светите земи. В Унгария и на Балканския полуостров като че Бог бе изпратил бедствие, а на Египет бе донесъл всички възможни беди. Войската напредваше, безбройна като че е армия от скакалци или жаби.

При пристигането й в християнската столица Константинопол във френско-немската войска възникнаха вътрешни дрязги, отнасящи се до това кой има правото пръв да граби, както и кой ще граби след това, така че решиха от Константинопол да се отправят към Йерусалим по различни пътища. Конрад щеше да мине през вътрешността на Мала Азия, а Луи щеше да продължи по крайбрежието. Щяха да се срещнат в Антиохия.

И английска армия от кръстоносци реши да се включи в мащабния поход. Но англичаните останаха в Португалия, където обсадиха Лисабон, който трудно можеше да се сравни с Йерусалим, но все пак бе мюсюлмански град.

След четиримесечна обсада те обещаха на бранителите на града, че няма да отнемат човешки живот, така че гарнизонът се предаде, след което християните се заловиха да разпъват мюсюлманите на кръст, да одират кожите им, да ги обезглавяват и изгарят, да изнасилват и да ограбват в името на Бог и заради вечния живот на душите си. След това англичаните се наситиха на Свещената война и се върнаха у дома. Всички, освен онези, които останаха и построиха малки колонии в Португалия.

Крал Конрад, който бе избрал опасния път, макар и във вътрешността на Мала Азия, вярвайки, че там ще има повече за плячкосване, отколкото по по-сигурния път по крайбрежието, се сблъска с онова, което можеше да се случи, ако добре екипираната немска армия се изправи срещу превъзхождащата я ориенталска кавалерия. При Дорилаем бе нападнат от турските военни отряди и загуби девет десети от армията си.

Когато двете европейски войски се срещнаха в Антиохия, френската армия бе намаляла значително по-малко от немската. Бяха посрещнати подобаващо от местния управител граф Раймонд. Към тях се присъедини и кралят на Йерусалим Балдуин и първо настана време за пируване, след което последва обсъждане какво да правят по-нататък.

Новодошлите воини в Божията армия дори не знаеха кой е Зинки, още повече, че той бе мъртъв и сега бяха изправени пред още по-опасен противник в лицето на неговия син Нур ед Дин.

Местните покръстени франки, естествено, знаеха значително по-добре как стоят нещата. Едната възможност бе веднага да се отправят към Едеса, за да си върнат контрола над града. От една страна, падането на Едеса бе предизвикало целия кръстоносен поход, а от друга, една такава победа би имала огромно психологическо значение и за двете страни.

Другата възможност беше да тръгнат към Алепо, директно към основния си враг Нур ед Дин и да се втурнат в битката, която щеше да се състои рано или късно, а най-добре бе тя да започне на момента, когато бяха най-силни.

Но крал Луи и крал Конрад, който не разбираше много от ситуацията в онази част на света, където в този момент се намираше, вместо това се обединиха около идеята да се отправят към Дамаск. И двамата смятаха, че ако успеят да завладеят втория по значимост град след Йерусалим, ще поставят начало на кръстоносния поход с огромна победа, за която щеше да се чуе по целия свят. Освен това, макар и да бяха изрекли това на висок глас, Дамаск наистина беше невероятно място за плячкосване. Ако не друго, то поне бързо щяха да възстановят всичките си разходи.

Местните франки напразно се опитваха да обяснят, че да се нападне Дамаск е погрешна стъпка, но двамата крале, които хем бяха на едно мнение, хем притежаваха двете най-големи войски, не ги послушаха.

Цялата християнска армия се отправи към Дамаск, което си бе чиста лудост във всяко едно отношение.

Дамаск бе не само най-важният мюсюлмански град в региона. Той беше и единственият мюсюлмански град, който бе в съюз с Йерусалим. Нарушаха ли договора, то щяха да покажат, че не може да се разчита на дума, дадена от християнин, което доста тревожеше рицарите тамплиери, които представляваха гръбнака на цялата западна войска.

Най-лошо от всичко бе това, че сами се тикаха в ръцете на Нур ед Дин, човекът, който проповядваше в тази част на света обединение срещу неверниците, както и душевна чистота като лек срещу всичките им по-ранни военни неуспехи. Едва ли съществуваше по-ефективен начин да се обединят мюсюлманите от този да нападнат Дамаск.

Когато християнската армия започна да се придвижва към Дамаск, жителите на града първоначално не можеха да повярват на ушите си, тъй като звучеше безумно. Но скоро след това навсякъде бяха изпратени пощенски гълъби и всички съюзници на Нур ед Дин заприиждаха с огромните си армии от север, юг и изток.

Само след четиридневна обсада на Дамаск християните бяха обкръжени от двойно по-голяма армия. На всичко отгоре те бяха избрали да разположат лагера си на най-неблагоприятното място, в южната част на града, където не бяха защитени и където жителите на Дамаск бяха затрупали всички кладенци. Водачът на рицарите тамплиери реши, че тази стратегическа позиция е толкова идиотска, че единственото възможно обяснение за взетите решения е подкуп. Или Луи, или Конрад е подкупен, за да загуби.

Скоро стана ясно, че християнската армия няма да издържи при такава дислокация на силите. Мюсюлманите дори не трябваше да издигат приспособления за обсада. На християните им оставаше само да бягат, за да спасят живота си.

Когато християнската армия се разцепи и започна отстъпление на юг, тя бе нападната от арабската кавалерия, която бе извън обсег, и бе обсипала отстъпващите воини със стрели. Загубите бяха нечувани и в голяма част от Светите земи смрадта от разлагащите се трупове се усещаше дори месеци след това.

Така завърши и Вторият кръстоносен поход. Воюваха четири дни, след което бе последвала неприятна загуба, която се дължеше най-вече на глупост.

Немският крал Конрад, който обикновено никога не бе на едно мнение с крал Луи, предпазливо се отправи към дома, този път поемайки по по-сигурния път покрай малоазиатското крайбрежие на Средиземно море.

Крал Луи вече не разполагаше с огромна армия и заради това избра да тръгне по море, отправяйки се от Антиохия към Сицилия. Удивително, но по пътя флотата му бе ограбена от византийската флота. След това и крал Луи, и крал Конрад завинаги загубиха желанието си да участват в кръстоносни походи.

Крал Луи преживя истински ад със съпругата си, когато се прибра у дома. Вторият кръстоносен поход бе истински провал. Скоро след това Нур ед Дин превзе Дамаск, без да се налага да вдига меч или да изстреля дори и една стрела.

Логически погледнато, християнският свят бе обречен на крах. Никой не се надяваше на помощ от Европа. Никоя европейска велика сила нямаше да изпрати нова експедиция след провала, който току-що бяха претърпели, независимо колко много, а и колко убедително Бернар от Клерво и други оратори говореха за спасение на душите и опрощение на греховете на всеки, който се отправи към Светите земи. Все пак щеше да отнеме доста време, преди Йерусалим да бъде освободен от правоверните. А и Нур ед Дин нямаше да успее да прочисти свещения град от варварските и кръвожадни европейски завоеватели.

Всичко зависеше от монашеския орден. Подобно на монасите от Цистерцианския орден рицарите тамплиери имаха религиозен произход. Самият Бернар от Клерво беше създал кодекса на тамплиерите. В самото начало идеята беше те да бъдат един вид религиозна войска, която да пази християнските поклонници преди всичко по пътищата между Йерусалим и река Йордан. Колкото и да е странно, арабските разбойнически банди смятаха, че лесно могат да ограбят този непрекъснат поток от поклонници по пътя им към река Йордан, където искаха да се изкъпят. А и плячката бе сносна. Но идеята за воюващи монаси, която в началото бе изглеждала парадоксално, скоро се разпространи и извън пределите на Светите земи и мнозина от най-способните рицари в Европа се почувстваха призовани. Но малцина бяха приемани. Само най-добрите, а и най-извисените в религиозно отношение имаха шанс да бъдат приети в братството. С рицарите тамплиери бе създадена най-добрата рицарска войска, препускала някога с меч и копие из Светите земи. Или в която и да е страна по света.

Като цяло арабите не изпитваха уважение към западните воини. Често те бяха въоръжени с тежки оръжия, яздеха твърде лошо, а и имаха проблеми с горещините и неспособността си да се задържат трезви. Но имаше рицари, от които страняха, освен ако нямаха превъзходство от рода на един срещу десетина. Навярно дори и тогава, понеже победата щеше да им коства доста жертви. Защото рицарите тамплиери никога не се предаваха. И за разлика от другите рицари, които бяха по-неустойчиви във вярата си, те не се страхуваха от смъртта. Бяха твърди като скала в убеждението си, че водят Свещена война и че в момента, когато паднат на нея, ще пристъпят в рая. Освен това аскетичният им начин на живот и строгите им правила в ордена забраняваха каквото и да е плячкосване или изживяване на сладостта на победата, все неща, които постоянно пречеха на една армия да бъде истински победител. Правилата им налагаха всяка свободна минута, която не се използва за воюване или за молитва, да се отделя за тренировки и подобряване на военните способности както на новите, така и на старите монаси в ордена.

Рицарите, облечени в бял плащ с червен кръст, които носеха бели щитове със същия този кръст, бяха единствената надежда на Йерусалим.

* * *

В деня, в който гласът на Арн мутира до такава степен, че той вече не можеше да пее, и всички забелязаха това, момчето бе убедено, че Бог го наказва колкото жестоко, толкова и неразбираемо защо. Навярно бе извършил непростим грях, с който бе заслужил жестокото наказание. Но как някой може да извърши непростим грях, без да съзнава в какво се състои той? Беше смирен. Обичаше всички монаси в братството. Не лъжеше. Стараеше се да говори истината по време на изповедите си пред отец Хенри, дори и да се отнасяше до онанизъм и свързаните с него низки помисли. Без изобщо да се оплаква или да мами, бе изкупил греха си чрез наказанията, които все по-раздразнителният отец Хенри му налагаше заради онанизма. И всеки път получаваше опрощение на греховете. Защо тогава Бог го наказваше така жестоко?

Молеше Бога за прошка, задето дори се е запитал за подобно нещо, което можеше да се тълкува като намек за това, че Божието наказание бе несправедливо, но добавяше, че наистина иска да знае в какво се състои извършеният от него грях, така че да може да се поправи. Ала Бог не му отговаряше.

Учителят по музика в „Школата на живота“ отец Лудвиг дьо Бетекур прие случилото се изненадващо спокойно и утеши Арн с думите, че случилото се е част от естествения ход на нещата, който Бог е определил — че всички момчета рано или късно загубват сопраното си и за известно време грачат като гарвани. Не било по-странно от това, че всички момчета порастват и се превръщат в мъже и че Арн се е издължил и е заякнал. Но тъй като брат Лудвиг не можеше да му гарантира, че след метаморфозата гласът му отново ще става за пеене, пък било то и на по-нисък глас, Арн бе безутешен.

Участието му в хора бе най-важната работа за него в „Школата на живота“ — до такава степен, че чрез пеенето си по време на литургиите той усещаше, че върши добро и че трудът му е от значение. Естествено, че помагаше и при строежа на камбанарията. Тогава, както и при участието си в хора, той правеше неща, които другите не бяха в състояние да извършат. Във всичко останало той беше само едно момче, което трябваше да се учи от останалите. Или пък това, което беше чисто удоволствие за духа или за тялото: книгите или конете, или пък упражненията на брат Гилберт, които му се струваха по-полезни за самия него, отколкото за братството. И тъй като той обичаше монасите, както повеляваха правилата, искаше дарбата му да се върне, за да заслужи любовта им. Песните бяха най-важното му средство за това. Поне така си мислеше.

Повече да не може да пее, макар и песента да бе в съзнанието му и той да чуваше всеки тон вярно, преди да се отрони от устните му, звучейки грешно, бе като да загуби равновесие и да не може да върви, да бяга или да язди. Брат Лудвиг му каза, че вече не е нужен за литургиите и той го прие като тежко наказание, че се е провалил.

Отец Хенри изпитваше известна раздразнителност от факта, че нещо така естествено не може да бъде обяснено на момчето. Явно не бе достатъчно, както първоначално смяташе, да му се обясни, че мутирането на гласа е нещо, което сполетява всички. Изненадваше го и че момчето не разбираше най-простия и лесно забележим факт, че гласовете на мъжете звучат другояче от тези на момчетата. Обезпокояваше го и фактът, че наглед излишните кахъри на момчето всъщност отразяваха нещо друго — огромната му самота. Ако бе израснал сред други момчета в или извън стените на манастира, той навярно по-лесно щеше да се види такъв, какъвто е — момче, и някой ден, навярно някой ден член на ордена. Но все още той не бе монах.

Причината в Цистерцианския орден да престанат да приемат послушници бе по-скоро от областта на теологията, отколкото заради практични или икономически причини, и се състоеше в това, че на момчетата, намиращи се зад стените на манастира им се отнема личната и интелектуална свобода. Ставайки възрастни, те можеха да са само монаси. И никакви други, защото просто не ставаха за нищо повече.

Отец Хенри си спомняше много добре как бе спорил по този въпрос с отец Стефан точно в деня, в който майката на Арн бе пристигнала във Варнхем, за да — както се изрази самата тя — „посвети сина си на Бог“ в изпълнение на Неговото желание и може би за изкупление на собствените си грехове. Още тогава бяха предвидили усложненията и бяха говорили за тях. И бяха решили, че Арн трябва да бъде възпитаван много внимателно, за да може за в бъдеще свободно и по собствена воля да изпълни божественото си предназначение.

Това, което се бе случило сега, когато Арн не можеше да се примири с мисълта, че някъде между раждането и смъртта гласът на човека се променя, и не можеше да приеме очевидността му, бе предупреждение. От една страна, момчето бе по-образовано, от който и да е възрастен човек, живеещ извън пределите на манастира, поне тук, във варварска Скандинавия. Освен това то може би владееше оръжието по-добре от когото и да било другиго.

От друга страна, Арн бе съвсем наивен, що се отнася до светския живот. Той нямаше да може да седи около една маса със съотечествениците си, защото щеше да му се догади, и нямаше да може да преживее и ден навън, без да забележи, че хората лъжат и че повечето от тях извършват ежедневно множество смъртни грехове, които той, вероятно сега възприемаше само като теоретични примери, привеждани за целите на моралните уроци.

Със сигурност Арн не разбираше какво е прекомерната гордост, срещал я бе само в примерите от Светото писание. Сигурно не можеше дори и да си представи какво представлява лакомията. Какво бе алчността не разбираше съвсем. А гневът му бе известен само като Божи гняв. Доколкото отец Хенри бе запознат, завистта бе напълно непознато за Арн чувство и той проявяваше единствено интерес към братята, които можеха да правят нещо по-добре от него, и затова бе изпълнен само от безгранична благодарност към тях, защото му позволяваха да се учи. А безразличието? Колко ли чуждо бе това понятие за момчето, което по цели дни бе изпълнено със старание, за да се отправи по-скоро към новото си място за работа или да се заеме с четене?

Оставаше може би похотта, въпреки че представите на Арн за греховността на малките момчета бяха също така преувеличени. Внезапно и с известна ирония отец Хенри си спомни как веднъж в отчаянието си Арн бе свързал мутирането на гласа си като „Божие наказание“ за неговите „страшни“ грехове. И как се бе молил да запази гласа си в замяна на всяко друго наказание.

Прикривайки тогава усмивката си зад маската на строгостта, отец Хенри бе казал малко прибързано, без да помисли, и се бе пошегувал, че има начин човек да запази прекрасния си глас, но той не би препоръчал това средство.

Арн не разбра какво имаше предвид и на изпадналия в затруднение от собственото си лекомислие отец Хенри му се наложи да обяснява, че момчетата в манастира не биват кастрирани по много причини, дори и да притежават красиво сопрано. Така че в края на краищата пречупването на гласа не било грях, а влизало в установения от Бог ред на нещата в този живот.

Отец Хенри продължаваше обаче да е сигурен, че Господ има специални планове по отношение на младия Арн. И дотогава, докато Господ не изявеше волята си, задачата на отец Хенри си оставаше да го подготвя за предстоящото му призвание. Без преувеличение можеше да каже, че прави всичко възможно за това, но сега се оказваше, че не е достатъчно. Рано или късно Арн трябваше да придобие знания за греховния свят, намиращ се extra muros — зад манастирската стена. В противен случай, вече като мъж, щеше да продължава да си е наивен като дете, а такива мъже често пъти постъпваха неразумно. А Божието желание не можеше да е такова.

* * *

Когато върху западния бряг на Готаланд се стовариха есенните бури, настана време да се прибира реколтата. Още от древността жителите на рибарските селища смятаха за свое законно право да търсят по пясъчния бряг отломки от разбили се кораби, но сега крал Вадцемар бе забранил на всички да събират вещи от корабите, с изключение на монасите от Витскел. Кралят бе преценил, че с това си решение щеше да убие наведнъж няколко заека. Събирането на неща, довлечени до брега след корабокрушение, съвсем не бе безопасно занимание, защото онзи, който намираше нещо ценно, изведнъж забелязваше, че и друг очаква също дела си. Бандите и рибарите се избиваха едни други и изпратеното от морските богове богатство отиваше нахалост.

Сега обаче, след като търсенето на отломки от разбилите се кораби бе станало по заповед на краля привилегия на монасите, в него трябваше да има повече ред, а онези, чийто занаят бе да ловят риба, бяха задължени за общото благо изцяло и напълно да се посветят само на това си занимание. Монасите можеха по-добре от всички останали да преценят находките си и да решат кое можеше да се използва. По такъв начин даровете от морето се употребяваха според предназначението им. Беше къде по-разумно, след като откриеха ценните предмети, монасите да ги приведат в нужния вид и след това да ги продават на хората, отколкото невежите да повреждат множество ценни неща. Това бе мъдро решение на кралската власт.

Не всички жители на крайбрежието обаче го счетоха за законно и справедливо. На мнозина съвсем не им хареса, че трябва да се откажат от традициите, съществували от незапомнени времена.

Някои казваха, че монасите налитали като прелетни скакалци върху всяко изхвърлено от морето нещо и след тях не оставало нищо по брега. В тези изказвания имаше и истина, и завист. По правило монасите от Витскел изпълняваха работата си, без да бързат, стига да не ги припреше лошото време. Те можеха да работят спокойно и методично на светлината на деня, употребявайки в своя полза всичко, което намираха, а не само онези вещи, които изглеждаха най-ценни или които бяха най-лесни за извозване. Носеха в своя дом, в „Школата на живота“, всичко, което им попаднеше — разцепени дървении или оцелели парчета от обшивката и мачтите за оборудването на корабите, вълна за предачниците, семена за засяване или ръж и пшеница за продажба, кожи за кожарските работилници, пръти желязо за ковачниците, украшения и скъпоценности за изпращане в Рим. Намираха приложение на всичко. Също така обаче правеха и онова, с което никога не биха се занимавали местните жители — погребваха загиналите по християнски обичай.

Подобна експедиция можеше да продължи до десетина дни. Повечето от находките бяха превозвани с тежки каруци, теглени от бикове, и обратният път към Витскел отнемаше два пъти повече време от идването без товар към морето.

Брат Гилберт се отправяше винаги на тези пътувания и не само защото в тях можеше да използва огромната си сила, но и защото той претърсваше за кратко време, както и Арн, огромни разстояния край морския бряг. Когато обозът от „Школата на живота“ се добираше до пясъчния бряг, монасите издигаха там лагер, след което брат Гилберт и Арн се отправяха, всеки в различна посока, за да се изясни накъде е по-добре да се придвижват по-нататък. Брат Ги дьо Бретон, разбира се също бе с тях, защото никой в „Школата на живота“ не знаеше повече от него за морето, за опасностите и даровете му. Останалите монаси отиваха на брега поред, съгласно графика, съставен от отец Хенри. Почти всичките братя тръгваха с удоволствие на това пътешествие, защото работата на брега бе съвсем нова за тях, видът на морето бе прекрасен и бе така интересно да се наблюдава как Господ отнемаше с една ръка благото от мореплавателите, за да го дари с другата на своите служители.

Арн бе два пъти благодарен за това, че му позволяваха винаги да участва в тези пътувания. Той можеше да препуска с Шамсиин покрай безкрайния пясъчен бряг толкова бързо, колкото му се искаше, и особено там, където се разбиваше прибоят и пясъкът бе мокър и плътно отъпкан, така че жребецът имаше добра опора, широк изглед и можеше да лети свободно и леко напред. Галопът на коня бе толкова бърз, че движението на седлото нагоре и надолу почти не се усещаше. Това препускане се струваше на малкия ездач не обикновена езда, а мечта, превърнала се в действителност. Така Арн имаше възможността да прави онова, което искаше най-много. При това обаче той вършеше важна работа за благото на братята си, както и тогава, когато можеше да пее в църковния хор.

Веднъж обаче, през втората година от работата им, се случи нещо нечувано. Връщайки се у дома, обозът от „Школата на живота“ бе нападнат от разбойници в рядката борова гора, намираща се на една четвърт преход от морето. По-скоро това бяха отчаяни събирачи на отломки от корабите от някакво близко селище, които бяха изпили много пиво и бяха решили да накажат тлъстите монаси за това, че крадат благото, принадлежащо по право на хората край морето. Грабителите бяха въоръжени с няколко копия и мечове, а един от тях, яхнал ниско и яко северно конче, размахваше заплашително старинна бойна секира.

Тежките дъбови каруци с оковани с желязо колела спряха със скърцане. Монасите дори не се опитаха да избягат, а стояха, свели глави в молитва. Човекът със секирата насочи непохватно коня си към вървящия най-отпред брат Гилберт, зад който, малко отстрани, бе Арн. Момчето веднага последва примера на брат Гилберт, като нахлупи на главата си качулката и се обърна към Бог, въпреки че не знаеше съвсем точно за какво трябваше да Го моли сега. Тогава обаче човекът със секирата извика всички да се отдалечат от каруците, защото не били тези, на които принадлежали даровете на морето. Брат Гилберт мълчеше, потънал, както и преди, в молитва, което предизвикваше неувереност и злост у разбойника. Последният се разкрещя грубо, че молитвите нямало да им помогнат и всичко трябвало да бъде разтоварено незабавно от каруците.

Тогава брат Гилберт му отговори, че той, естествено, се моли не за запазването на корабните отломки, а за спасението на душите на заблудените хора, които рискуват да си навлекат нещастие за целия остатък от земния си живот. Отначало грабителят бе слисан, но след това освирепя още повече и пришпори коня си, опитвайки се да удари брат Гилберт.

Намиращият се на няколко метра от наставника си Арн почувства инстинктивно какво щеше да направи брат Гилберт и във всеки случай се оказа прав в първия момент. Вдигнал секирата и държейки я с две ръце разбойникът замахна косо от горе на долу, което със сигурност щеше да е смъртоносно, ако бе улучил целта си. Брат Гилберт обаче докосна два пъти почти незабележимо с пръчката си Назир, който мигновено се отдръпна. В резултат на това секирата разсече въздуха, силата на собствения му удар изхвърли разбойника от седлото и той, превъртайки се, удари тежко гръб в земята.

Ако това бе по време на занятията на Арн с брат Гилберт, то на земята сега щеше да се търкаля Арн и в следващия миг щеше да почувства крака на учителя си върху ръката си, с която щеше да държи меч. След това щеше да му отнеме оръжието, а после щеше да го мъмри.

Сега обаче брат Гилберт остана върху седлото, скръстил спокойно ръце и държейки юздата на Назир.

Унизеният разбойник стана, ругаейки, на крака, хвана отново секирата си и нападна, но вече пеша. Всъщност, със същия резултат. Хвърли се срещу брат Гилберт, замахна и в следващия миг откри, че отново сече въздуха и отново пада на земята. Съратниците на грабителя не можеха да сдържат смеха си, което го разяри още повече.

Когато вдигна оръжието си за трети път, брат Гилберт вдигна успокояващо ръка и поясни, че никой няма да се съпротивлява на грабежа, ако само той е цел на нападението. Иска обаче да предпази за последен път грабителите.

— Имате избор — каза спокойно той, като едновременно принуждаваше Назир да се върти на място, сякаш стремейки се да демонстрира, че новите атаки ще са безсмислени. — Ако решите да вземете онова, което се готвехте да откраднете, ние няма да възпрепятстваме насилието. Помислете си обаче за това, че в такъв случай се предавате на дявола и ставате престъпници, на които не им остава нищо друго, освен да чакат суровото кралско наказание. Ако пък се разкайвате, то си вървете у дома и тогава ние ще ви простим и ще се молим за вас.

Разбойникът обаче не искаше да чуе нищо подобно. Повтаряше, като навит, че благото от потъналите кораби принадлежи от незапомнени времена на крайморските жители. Стоящите до него хора, започнаха да размахват възбудено своите копия, мечове и вили и изведнъж един от тях хвърли копието си право към брат Гилберт.

Това бе тежко и неповратливо копие със старинен широк накрайник, поради което Арн успя да предвиди онова, което щеше да се случи. Седейки върху седлото си, брат Гилберт се наведе леко настрани, хвана копието в полет и го насочи срещу шайката, сякаш се готвеше да го метне по разбойниците. Арн успя да забележи, че очите на последните заблестяха, както се случва обикновено от страх. Брат Гилберт обаче отпусна бързо копието върху коляното си, счупи го, както се чупи малка тресчица, и хвърли парчетата на земята.

— Ние сме Божии слуги, не можем да се бием с вас и вие го знаете! — извика той. — Ако все пак искате да си навлечете проклятие за целия остатък от никому ненужния ви земен живот, то взимайте онова, което искате да ни отнемете! Ние не можем да ви забраним това безумие.

Разбойниците се събраха на кратък съвет. Човекът със секирата се помъкна назад към съучастниците си и между тях избухна разгорещен спор, а брат Гилберт повика при себе си братята си и им каза, че ако се стигне до бой, то всеки трябва да спасява сам живота си и да бяга по-надалече. А и не им оставаше нищо друго. Арн получи строго указание да се държи на безопасно разстояние от разбойниците и ако се започне схватка, да препуска към вкъщи и да разкаже за случилото се.

Разбойниците не знаеха какво да правят, защото можеха да вземат спокойно каквото поискаха от тежкия товар, но не можеха да убият всичките свидетели, както го бяха правили преди с нещастните моряци, които бяха преживели корабокрушенията и се бяха озовали на брега, но в последния миг от живота си бяха откривали, че са в ръцете на разбойници, които си изкарват прехраната със събраното от потъналите кораби. В дадения случай не можеха да се доберат до двамата монаси, които яздеха коне. Затова решиха да вземат част от товара и да се надяват, че понеже никой нямаше да бъде убит, кралското отмъщение няма да застигне никого от тях за това, че само са намалили теглото на тежките каруци на тлъстите монаси.

Речено — сторено. Разбойниците награбиха всичко, което можеха да отнесат и което им се струваше ценно, докато монасите, застанали на разстояние, се молеха за душите на грешниците. След като товарът бе ограбен и силно крещящите бандити се отдалечиха, монасите натовариха отново върху каруците онова, което бе останало, и продължиха пътя си към „Школата на живота“.

След завръщането им отец Хенри написа жалба до крал Валдемар, в което му разказа за нарушаването на указа му. Скоро бяха изпратени воини, които да заловят виновните. Оказа се, че е лесна работа. Голяма част от откраднатите неща бяха върнати в „Школата на живота“, а всичките разбойници бяха обесени.

Това събитие направи огромно впечатление на Арн и даде храна на размислите му. Бе му жал за грабителите, поразени от смъртен грях — алчността. Те сами си бяха навлекли гибел и сега търпяха вечни мъки. Разбираше, че те са се чувствали унизени, защото благото от потъналите кораби е принадлежало по право на тях, крайбрежните жители, още от древността, и им е било тежко заради това, че чуждоземните монаси им отнемаха този източник на доход. Освен това, те бяха пияни. Въпреки че самият Арн не знаеше какво е да си пиян някои от братята попрекаляваха понякога с виното, сякаш за да демонстрират с примера си, че хората губят разума си от това. Тези монаси бяха наказвани за пиянството, като ги обричаха за месец на хляб и вода, но на Арн все пак му се струваше, че пияният не може да отговаря напълно за постъпките си.

Момчето обаче не можеше да разбере защо брат Гилберт се бе държал така. Нападателите бяха просто рибари, които не познаваха възможностите на оръжието, намиращо се в ръцете им, както поне смяташе Арн. Брат Гилберт можеше да ги обезоръжи с лекота и да ги накара да се разбягат. Тогава те нямаше да могат да разграбят каруците и на воините на краля нямаше да им се налага да ги търсят и бесят. Нима истинската любов към ближния не се състоеше в това да се опитваш да предпазиш ближния си от неразумни постъпки, ако има, разбира се, такава възможност?

Арн искаше да обсъди това с брат Гилберт, който трябваше да е убеден, че е постъпил правилно, като не бе предпазил грешниците от безумство.

Арн обаче се обърна към отец Хенри.

Последният нямаше нищо против това момчето да се моли за душите на грешниците, защото това означаваше, че то осъзнава живота на Иисус Христос като пример за всички живеещи на земята. А това бе добре.

Повече го безпокоеше фактът, че Арн очевидно не разбираше защо брат Гилберт не бе могъл да употреби сила. Членът на ордена, убил друг човек, е загубен завинаги. Заповедта „Не убивай!“ е свята и ненарушима.

Арн възрази, че Светото писание е пълно с неизпълними заповеди. Например брат Ги дьо Бретон и досега не бе успял да накара датчаните да опитат миди. Щом само бе пристигнал в „Школата на живота“, във фиорда бе започнато веднага развъждане на миди. И до ден-днешен обаче само братята ги ядяха, приготвяйки ги по един или други хитроумен начин, защото датчаните, живеещи край Лимфиорд, твърдяха: „А всичко, което няма перки и люспи, не бива да се яде: това е нечисто“, съгласно Петата книга на Мойсей, 14:8 или нещо от този род.

— Петата книга на Мойсей, 14:10 — поправи го отец Хенри.

В ред 14:8 се съдържа забрана за ядене на свинско месо, което като цяло потвърждава същия проблем или, в краен случай, обратната му страна, защото именно датчаните нямат нищо против да ядат свинско. Във всеки случай, и Арн трябва да го знае, съществува разлика между малките забрани от подобен вид и сериозните заповеди. Ако се търсят незначителни забрани в Светото писание, то може непрестанно да се намират и много смешни, като например, че не трябва да се стриже късо косата, когато скърбиш за починал, а също така и много нехристиянски жестокости, от типа, че там се казва, че който противоречи на баща си или майка си, трябва да бъде предаден на смърт чрез замерване с камъни.

Най-важното е да се научим да разбираме Светото писание и пътеводна звезда за това е самият Иисус Христос, който лично със своя пример показва как трябва да се прави това. Казано накратко, убийството спада към строгите забрани.

Арн обаче не се предаваше. Продължаваше да настоява на своето, при това аргументирайки гледната си точка логически, както през целия му живот го бе учил отец Хенри. Писмото може да убива, каза Арн, както и мечът. Пишейки на крал Валдемар, отец Хенри бе довел до това да бъдат убити нещастните и несполучили разбойници, защото съдбата им бе предрешена в момента, в който кралят бе получил писмото от „Школата на живота“.

По същия начин можело да бъдат наказани нещастниците, без да бъдат убивани. Ако брат Гилберт бе набил само двама-трима разбойници, то той щеше да извърши сравнително малък грях.

Арн се учуди, че отец Хенри не го прекъсва и не го ругае, а само направи жест с ръка, давайки му знак да продължи.

Следователно, ако брат Гилберт бе извършил малък грях, който без усилие можеше да изкупи в течение на един месец, като бе поотупал няколко разбойника, изплашвайки с това останалите и обръщайки ги в бягство, резултатът можеше да е положителен. Тогава разбойниците нямаше да са разбойници, а само пияни дръвници, които не знаят какво вършат. Щяха да се въздържат от грабеж, нямаше да бъдат обесени и децата им нямаше да останат сираци, а жените им — вдовици. Ако в случая се преценят всичките „за“ и „против“, то щеше да се окаже, че брат Гилберт щеше да преследва благи цели, използвайки насилие без гняв. И тогава нямаше да причини зло. Та нали тази тема се повтаря често у самия свети Бернар.

Арн видя, че отец Хенри седеше, потънал в мислите си и намръщил чело, както правеше винаги, когато не искаше да го безпокоят по време на решаване на сложна задача. Учуден, Арн млъкна.

Чака дълго и търпеливо, защото отец Хенри не го отпращаше. Най-сетне свещеникът погледна Арн, усмихна се поощрително, потупа го нежно по ръката и кимна, подготвяйки се за обяснение и прочиствайки си гърлото както обикновено. Арн чакаше напрегнато.

— Изумяваш ме, млади човече, с проницателните си забележки в област, в която не си кой знае колко силен — започна отец Хенри. — Засегна два проблема, макар че те са тясно свързани помежду си. Забележката ти, че един малък грях, извършен от брат Гилберт, би могъл да изключи нещо по-сериозно, е формално правилна. Едновременно с това обаче е и лъжовна. Ако в момента, когато брат Гилберт е трябвало да избира между това да приложи насилие, тоест да извърши най-страшния грях, и това, да постъпи така, както е постъпил, тогава и само тогава, твоите съображения са правилни. Не ти се сърдя, но все пак съм длъжен да ти посоча, че формалната страна на изказването ти, въпреки че то би било одобрено и от самия Аристотел, все пак включва това, че брат Гилберт не е онзи, който е, тоест смъртен грешник, а Божи служител, на когото е дадено да знае истината и да предвижда бъдещето. Това е поучителен пример, който показва колко неразумни можем да бъдем ние, хората, опитващи се да постъпваме правилно, според съвестта си. Като цяло е твърде поучително.

— От това обаче не става по-лесно за онези нещастници, които дълго време са въвеждани в изкушение, след което са обесени и изпратени на вечни мъки в ада — промърмори недоволно Арн и веднага получи нареждане да произнесе десет пъти „Отче наш“ за дързостта си.

Докато Арн се молеше послушно, отец Хенри с благодарност, макар и не без угризение на съвестта, използва прекъсването, за да обмисли всичко, както трябва, и, за свой ужас, изведнъж откри, че не е уверен вече в контрааргументите си.

Нима не бе преувеличено да се каже, че брат Гилберт като Божи служител е трябвало да предвиди, че умереното насилие без гняв в дадения случай щеше да донесе повече добро, отколкото изповядваното от Иисус Христос миролюбие?

А може би брат Гилберт, който с Божията помощ можеше да отнесе главата на всеки, който го нападне, си бе наложил толкова сурова епитимия за греховете, извършени от него в Свещената война, така че бе длъжен да се въздържа във всеки един случай от насилие? Или по-скоро му бе забранено, или сам си бе забранил да мисли, че от него се изисква само сляпо изпълнение на наложеното му наказание?

В такъв случай брат Гилберт нямаше грях, че бе постъпил така. Тогава обаче малкият Арн бе демонстрирал за пръв път теологична проницателност и което бе по-доброто, бе проявил вярата си.

Най-лесно бе обаче да се говори именно сега за големия проблем, засегнат от Арн. Към останалото можеха да се върнат и след седмица-две, когато отец Хенри щеше да го е обмислил както трябва и да е прочел необходимите текстове.

— А сега да обсъдим втория ти проблем — с подчертано дружелюбие каза отец Хенри на Арн, след като последният произнесе за десети път „Отче наш“. — Свети Бернар отбелязва твърде справедливо, че всичко, което се прави с благи намерения — знаеш какво имам предвид, така че няма да обясняваме определенията — не може да предизвика зло. Кое е най-голямото практическо проявление на това?

— Разбира се, става дума за кръстоносните походи — отговори послушно Арн.

— Правилно! По време на кръстоносните походи обаче гине огромен брой сарацини, не е ли така? Следователно тогава не действа забраната за убийство. В такъв случай защо е така?

— Не действа, защото се случва винаги с благословията на римския папа — отговори предпазливо Арн.

— Така е, но това е формално доказателство, сине мой. Аз попитах защо?

— Защото трябва да си представим, че това е боголюбиво дело и че в това, да се опази за вярващите гроба Господен, има повече добро, отколкото зло има в убийството на сарацини — със съмнение в гласа се опита да обясни Арн.

— Така е. На верен път си — потвърди отец Хенри, кимвайки замислено. — Когато обаче Иисус е изгонил търговците от храма, нима той не е бил близо до това да ги убие?

— Така е, но може би благодарение на това, Той, преизпълнил се с гнева на своя Отец, чийто гняв се различава от нашия, човешкия гняв, е използвал точно толкова насилие, колкото е било необходимо. Той наистина е изгонил търговците от храма. Не му е трябвало да ги убива, точно както и брат Гилберт…

— Ето че пак се връщаме на същото — прекъсна го рязко отец Хенри, но зад строгата си маска се усмихна вътрешно на това, че на Арн внезапно и като цяло съвсем случайно му се бе удало да намери най-изчерпателния аргумент в полза на първоначалното си твърдение, че брат Гилберт е трябвало да приложи ограничено насилие или, казано по-просто, да действа като Иисус в храма. — Нима Иисус се е сърдил на воините? Проклел ли ги е за това, че са воини? — попита отец Хенри с приглушен глас.

— Доколкото знам, не… — замисли се Арн. — Това е като с монетата, дай кесаревото кесарю, а божието Богу… Нещо в този смисъл. И ми се струва, че в Евангелието на Лука, 3:14, е написано приблизително същото: „Питаха го тъй също и воини и казваха: А ние какво да правим? И рече им: никого не притеснявайте, не клеветете, и задоволявайте се с вашите заплати“. Ако само воините се държат като честни хора, след като са станали вече воини, то нали тогава няма нищо лошо в това да си воин?

— Така е! А какво правят воините?

— Убиват хора. Също като онези рицари, които дойдоха тук след писмото ти, отче. Рицарите и кралете обаче живеят в света на грешниците, така че какво общо имат с нас?

— Въпросът ти е много интересен, сине мой. Защото ти буквално питаш дали има ситуация, в която такива като теб или мен могат да убиват? Виждам, че изпитваш съмнения, и ще ти отговоря, преди да кажеш някоя глупост, за която после да се разкайваш. Има едно изключение. Поради милостта си нашият Господ смята, че не трябва да убиваме останалите божии деца — нито римските, нито датските воини. Има обаче един народ, върху който забраната на Господ не се разпростира, и аз си мисля, че можеш да се досетиш кой е той?

— Това са сарацините — отговори бързо Арн.

— Отново отговаряш правилно, защото сарацините са най-гнусният род, доведен на земята от дявола. Те не са хора, а дяволи в човешки облик, защото не се колебаят да набучват християнски бебета върху остриетата на копията си и да ги пекат над огъня, а след това да ги ядат. Те са известни със своето разпътство и неудържимо пиянство. Постоянно са овладени от содомитски грях и се съвокупляват с животни. Те са нищожества и всеки убит сарацин е угоден Богу, а онзи, който убива сарацин, извършва свещен акт и поради това пътят към рая е открит за него!

Отец Хенри са разпалваше все повече от гняв, в съответствие с описанията си на мерзостта на сарацините, а по време на разказа му Арн все повече се втрещяваше. Онова, което чуваше, не се побираше в съзнанието му. Той не можеше да си представи как тези мерзки твари ядяха печени християнски бебета, набучили ги върху остриетата на копията си. Не можеше да разбере как въобще тези дяволи можеха да имат човешки облик.

Бе му лесно обаче да разбере, че убийството на тези изчадия на ада е богоугодно дело, дори и за манастирското братство. Също така си направи извода, че съществува огромна разлика между датските разбойници, захванали се с грабеж, водещ до гибелта им, и сарацините. В единия случай заповедта „Не убивай!“ важеше без изключения;, а в другия — всичко бе наопаки.

Наистина, там, в Скандинавия имаше малко практическа полза от този прост и ясен извод.

* * *

През годините, през които Арн не можеше да се занимава с пеене, той се промени, както се промениха и заниманията му. Времето, което преди това прекарваше с брат Лудвиг и хора, а именно няколко часа дневно, сега отдаваше на брат Ги на брега на морето. Той го научи бързо да плете мрежи, да лови риба и да управлява малка лодка, както се правеше това в неговия роден край. За всеки случай брат Ги се погрижи и за това Арн да се научи да плува и да се гмурка.

На брат Гилберт пък той стана не само ученик, но и работник. В ковачницата му възлагаха все по-тежка работа и ръцете му укрепваха почти толкова бързо, колкото се увеличаваше ръстът му. Можеше да извършва обичайните ковашки дейности и бе способен да изковава хубави неща за продажба, като само в онова, което се отнасяше до изковаването на мечове, продължаваше да изостава доста от брат Гилберт.

Двете кобили, Хадия и Айша, родиха по три жребчета всяка, а Шамсиин се превърна в толкова силен жребец, колкото бе и Назир. Грижата за конете от Светите земи също влизаше в задълженията на Арн, като той трябваше да обяздва новите жребчета и да следи Назир и Шамсиин да стоят всеки в ограждението си и да не се кръстосват със северните кобили.

Надеждите на брат Гилберт, че конете от Светите земи ще донесат много сребро обаче засега се оправдаваха слабо. Датските стурмани, идващи в манастира, за да си купят нови мечове и билки за жените си, оглеждаха чуждоземните коне с подозрение. Смятаха, че тези животни са твърде тънки и слаби. Отначало брат Гилберт трудно приемаше подобни изказвания насериозно, като си мислеше, че те просто се шегуват. Когато обаче разбра, че варварите говореха сериозно, като понякога дори водеха с гордост при него собствените си коне, за да му покажат как трябвало да изглеждат истински жребци, той се огорчи много.

Най-сетне, по случайно стечение на обстоятелствата, брат Гилберт измисли един трик, който проработи чудесно, но го принуди да се измъчва с угризения на съвестта. Когато един от тези датчани доведе своя дебел и упорит северен кон и сред останалите му достойнства в сравнение със „слабите“ коне спомена бързината, брат Гилберт бе осенен на мига от гениална идея. Той предложи на доблестния датски рицар да се надпрепускват до морето и обратно, като каза, че един от новите коне щял да бъде язден само от малко момче от манастира. И ако рицарят пристигнел първи, нямало да е необходимо да плаща за току-що купения меч. От само себе си се разбираше, че за светския човек бе голямо изкушение да постави някакво условие, като например това, че в случай на загуба датският рицар се задължаваше да купи, да кажем, кон. Паричният облог бе тежък грях. Сключеният бас обаче не бе хазартна игра, защото резултатът бе предрешен.

Да се преструва обаче, че това не бе така, бе също грешно, но в по-малка степен от залагането на пари, и брат Гилберт си наложи сам наказание за предстоящата седмица.

Облещил очи от учудване, Арн разбра, че трябва да се надбягва със самия Шамсиин с дебелия старец и неговата кранта, която напълно подхождаше на стопанина си. Повярва трудно на ушите си, но се подчини. След като двамата участници в състезанието бяха вече до манастирската ограда, Арн, вълнувайки се, попита брат Гилберт на латински, въпреки че винаги разговаряха помежду си на френски, дали трябва да препуска с всички сили или трябва да се движи бавно, за да може приличащият на салам кон да го догонва. Странно, но брат Гилберт му нареди строго да препуска с всички сили.

Арн се върна при манастира тогава, когато датският рицар бе успял да премине само половината от определеното разстояние и се обръщаше на брега.

След това някои стурмани от Рингстед, които се забавляваха с това да се състезават с коне и сключваха облози, решиха, че слабите кранти от Витскел имат поне едно полезно качество. Слуховете за това се разпространиха до Роскил и скоро конете от „Школата на живота“ започнаха да носят много пари.

Упражненията, които брат Гилберт отработваше сега с Арн, се отнасяха не до равновесието и скоростта, а до значително по-дребни детайли. Те вече се занимаваха приблизително по час на ден в едно от загражденията за жребците, карайки конете да препускат наоколо по особен начин, да отстъпват заднишком, да се изправят на задни крака и да се обръщат във въздуха, да се движат от една страна на друга и напред или назад едновременно. Учеха ги и кои сигнали означаваха ритник с предните копита и едновременен скок напред или ритник със задните крака и последващ го отскок встрани. Когато всичко вървеше както бе замислено, тези занимания харесваха на Арн, но понякога му бе скучно. Във всеки случай, по време на задължителните упражнения. Свободните упражнения, при които можеше да тренира с дървени мечове или копия, бяха къде-къде по-интересни.

Пешите упражнения станаха значително по-сложни и се отнасяха преди всичко до удари и парирания на нападение с меч. Арн вече използваше истински стоманен меч. Понеже брат Гилберт го хвалеше рядко и по-често го ругаеше, а освен това Арн никога не бе виждал друг човек с меч в ръка, освен брат Гилберт, юношата бе свято убеден в това, че не става за воин. Той обаче не се предаваше и продължаваше да се труди в името Господне и в тази област, защото отчаянието бе тежък грях.

Съвсем иначе стояха нещата при брат Ги на брега на морето. На последния му се наложи да изостави мечтата си да приучи датчаните около Лимфиорд да ядат миди. Развъждането на последните бе намалено значително в сравнение с първоначалните мащаби и бе насочено да удовлетворява само потребностите на провансалските готвачи в „Школата на живота“.

Задачата на брат Ги бе не увеличаването на доходите на „Школата на живота“, а разпространяването на благата на цивилизацията, и той трябваше да го прави, давайки добър пример. Целта на работата му бе приблизително такава, каквато и на братята, занимаващи се със селско стопанство — не да продава, а преди всичко да учи. С мидите обаче той бе претърпял огромно поражение, опитвайки се да разпространи знанието за ползата от тях.

Що се отнасяше обаче до риболовните такъми и изработването на лодки, нещата вървяха по-добре. След като брат Ги бе видял как изглеждаха харпуните на жителите от Лимфиорд и колко са прави върховете им, той отиде при брат Гилберт и му поръча няколко харпуна с куки накрая, които раздаде след това. Открил, че местните жители ловят риба във фиорда само с неподвижни таляни, той започна да прави преносими мрежи и тралове. Разликата между неговите мрежи и мрежите на жителите на Лимфиорд се състоеше преди всичко в подвижността, постигана за сметка на по-големия брой възли и по-тънкия материал.

Само за около година Арн овладя изкуството да плете мрежи и, според думите на брат Ги, те можеха да бъдат приемани за правени от истински бретонец. Тази работа не бе трудна за Арн, но бе еднообразна.

Скоро всичко стана приблизително така, както го бе замислил брат Ги. Жителите на Лимфиорд от близките селища започнаха да пристигат, за да погледат с любопитство, а отначало и с известна доза недоверие, как могат да се използват подвижните мрежи, а брат Ги, в съответствие, разбира се, с духа на християнското учение, бе готов да сподели знанията си, използвайки Арн като преводач.

Брат Ги оставяше постоянно Арн сам до пристана за лодките, докато лично се отправяше с датските рибари в морето, за да им покаже например как да замятат мрежата от движеща се лодка. Да се учат да плетат новите мрежи се налагаше само на жените, както на младите, така и на старите, защото в околностите на Лимфиорд това занимание се смяташе за женска работа.

И се случи така, че Арн, чийто опит в общуването с жени се ограничаваше само с виденията по време на вечерните молитви, когато се молеше за покой на душата на майка си, сега се оказваше всеки ден в женска компания. Отначало всичките те — и младите, и старите — се смееха на върлинестия юноша със силните ръце, който, изчервявайки се и заеквайки, гледаше през цялото време към земята, показвайки им своето избръснато теме, а не сините си очи.

Арн знаеше на теория как трябва да се държи един учител, защото самият той имаше много учители. Онова, което му се струваше, че знае за науката на преподаването, съвсем не съответстваше обаче на това, което му се налагаше да търпи сега, когато ученичките му не проявяваха необходимите послушание и почит. Те се шегуваха и се смееха, а възрастните жени понякога дори го галеха нескромно по главата.

Той обаче само стискаше зъби, напомняйки си, че има задача, която трябва да изпълнява с цялата си отговорност. След известно време реши да вдига от време на време очи и погледът му неизбежно се спираше върху гърдите им под леките летни ризи, върху палавите им усмивки и любопитните им очи.

Тя се казва Биргите и имаше гъсти медно рижави коси, вплетени в плитка. Бе на толкова години, на колкото бе и Арн, и често го молеше да й покаже отново онова, което той знаеше, че тя вече умее. Когато сядаше до нея, усещаше топлината, излъчвана от бедрата й, и когато тя се преструваше на неловка, вземаше ръцете й в своите, за да й покаже как трябва да се усуква и плете.

Арн не разбираше, че вече бе станал грешник, поради което онова, което се случваше, стана известно на отец Хенри едва след известно време. Тогава обаче бе вече твърде късно.

Биргите бе най-красивото същество, виждано от Арн през живота му, с изключение, може би, на Шамсиин. Тя му се присънваше през нощта и той се събуждаше, оцапан със семенна течност. Започна да мечтае за нея и по време на работа през деня. Когато веднъж брат Гилберт му удари шамар за това, че не бе успял да изпълни правилно упражнението, той дори не разбра какво се бе случило.

Веднъж Биргите го помоли да й донесе някаква билка от манастира, която да мирише фантастично, и той предположи, че става въпрос или за лимонова мента, или за лавандула. Краткият въпрос, който зададе крадешком на брат Люсиен определи бързо избора му. Не знаейки какъв огън разпалва, брат Люсиен промърмори разсеяно, че всичките жени били сякаш побъркани по лавандулата.

Отначало Арн взимаше само тайно по няколко стръкчета със себе си. Веднъж, когато около тях нямаше никого, Биргите го целуна бързо по челото и той загуби напълно разсъдъка си. На следващия ден Арн взе вече цяла стиска лавандула, с която момичето веднага побягна към вкъщи, чуруликайки щастливо. А той гледаше след бързите й боси крака, под които хвърчеше пясък.

Именно в такъв вид — тъгуващ, с отсъстващ поглед и увиснало чене — видя своя млад ученик брат Ги. И на мечтите бе сложен край.

Защото едновременно с това силно обърканият брат Люсиен откри необяснимите липси в запасите от лавандула.

Арн бе наказан, като го оставиха две седмици на хляб и вода, при което първата от тях трябваше да прекара в самота, за да осъзнае греха си и да се моли. Понеже нямаше собствена килия и спеше заедно с останалите послушници, го настаниха в свободна килия в онази забранена част на манастира, в която живееха братята. Разрешиха му да вземе със себе си само Светото писание — най-стария и четен екземпляр — и нищо повече.

Можеше да разбере единия от своите големи грехове, но втория — не можеше. Колкото и да се опитваше, колкото и да молеше светата Дева за прошка.

Бе откраднал лавандулата — това бе нещо конкретно и ясно, защото тя бе твърде популярна стока извън пределите на манастира и брат Люсиен я продаваше изгодно. Арн просто бе сбъркал по отношение на онова кое бе gratia, тоест безплатно — като обучението на изкуството да се плетат мрежи — и онова, което носеше доходи — като мечовете на брат Гилберт или растенията на брат Люсиен, макар че някои растения също бяха безплатни, като например лайката.

Отец Хенри взе това под внимание. Въпреки че кражбата си оставаше кражба, тоест нечувано нарушение на устава на манастира, тя се бе случила поради младежко недомислие. Отец Хенри изслуша също така внимателно мнението на брат Ги за онова, което бе станало. Всичко приключи с присъда по адрес на брат Ги, защото се е отнесъл несериозно към заблудите на Арн. Той започна объркано да обяснява, че ако отец Хенри видел лично девойката, то всичко, случило се, нямало да му се струва толкова невероятно. Това брат Ги не трябваше да казва, в което скоро сам се убеди.

Вторият и по-тежък грях на Арн се състоеше в това, че бе изпитал изкушение. Ако бе брат, приет в ордена, то за наказание щеше да му се наложи да изкара половин година на хляб и вода и да работи, чистейки кухненските отпадъци и нечистотии.

Колкото бе лесно на Арн сам да осъзнае греха си, състоящ се в кражбата на лавандула — грях, който можеше да разбере искрено и без усилия, — толкова му бе трудно да проумее защо това да мечтае и тъгува по Биргите бе грях, който бе по-сериозен от кражбата. От това не можеше да се опази. Не помагаха нито власеницата, нито нощният студ в килията, нито твърдото дървено ложе без овча кожа или покривало. Лежейки, без да може да заспи, той я виждаше пред себе си. Ако му се удадеше да се унесе, сънуваше нейното луничаво лице с кафяви очи или босите й крака, бягащи бързо като на малка козичка по пясъка. Освен всичко останало, след като заспеше, тялото му се държеше по най-срамен начин. На сутринта, когато някой от братята, без да каже дума, оставяше в килията му ведро с ледена вода, той бе принуден да потопи преди всичко срама си в него.

И когато трябваше да се посвети на четенето на Светото писание, сякаш самият дявол откриваше пред него местата, които не трябваше да чете. Ориентираше се толкова добре в Библията, че се опитваше да отваря страниците наслуки, със затворени очи. И въпреки това се натъкваше на нещо подобно:

Защото любовта е силна като смърт;

ревността — люта като преизподня;

стрелите ù са стрели огнени;

тя е пламък много силен.

Големи води не могат угаси любовта,

и реки не ще я залеят.

Ако някой даде всичкото богатство на своя дом

за любов,

той би бил отхвърлен с презрение.

„Песен на песните“ на Соломон, 8:6–7

Колкото и да се опитваше Арн да използва познанията си в четенето и тълкуването на Божиите слова, той не можеше да отъждестви любовта с грях. Как можеше да бъде грях онази сила, за която самият Бог Отец говореше като за благословия; която бе толкова силна, че не можеше да се удави в океана; и която нито един човек, колкото и да е богат, не беше в състояние да купи за пари; силата, която не можеше да се преодолее, като самата смърт?

След като започна втората седмица от наказанието му на хляб и вода и на Арн му бе позволено да говори, при него дойде отец Хенри, за да се опита да обясни на разпаления юноша какво е това любовта. Нима не я бе описал кристално ясно самият свети Бернар?

Човекът започвал с това, че обичал самия себе си. Следващата крачка се състояла в това, че човекът се учел да обича Бога, но както и преди, заради себе си, а не заради Бога. След това човекът се учел на истинската любов към Бога, но не вече заради себе си, а в името на Бога. Най-накрая, човек се учел да обича човека, но само за славата на Господа.

В този процес на развитие cupiditas, или влечението, лежащо в основата на човешките желания, се обуздавало и преминавало в caritas — всичките нисши желания изчезвали и любовта ставала чиста. Всичко това било просто, не било ли така?

Арн се съгласи неохотно, защото той, както и почти всички останали в „Школата на живота“, бе добре запознат с текстовете на Бернар от Клерво. Доколкото обаче разбираше, би трябвало да съществуват два вида любов. Та нали наистина обичаше отец Хенри, брат Гилберт, брат Люсиен, брат Ги, брат Лудвиг и останалите? Можеше без колебание да погледне със сините си очи в кафявите очи на отец Хенри и знаеше, че той може да надникне в душата му.

Това обаче не можеше да е цялата истина. И внезапно, нямайки сили да се спре, той изрецитира голям откъс от „Песен на песните“.

Така че какво има предвид там Бог? И за какво говори Овидий в текстовете, които Арн бе прочел случайно, докато беше малък? Нима в някои отношения думите на Овидий не напомнят Божието слово?

След избухването си Арн се засрами и отпусна глава. Никога преди това не бе влизал в толкова непримирим спор с отец Хенри, поради което очакваше, че сега щеше да последва още едно справедливо двуседмично наказание на хляб и вода, защото се бе показал като пропаднал грешник.

Реакцията на отец Хенри обаче бе съвсем друга и изглеждаше, че той по-скоро се зарадва на това, което бе чул, въпреки че, разбира се, не можеше да сподели гледната точка на Арн.

— Волята ти е силна, разумът ти е, както и преди, свободен и понякога необуздан, както някои от конете, които обяздваш, можеш да ми вярваш — каза замислено отец Хенри. — Това е добре, защото повече от всичко на света се страхувах да не наруша свободната ти воля и да не разбереш волята на Господ в деня, в който Той те призове. Това — първо. А второ, нека се обърнем към онова, в което грешиш.

Обяснението на отец Хенри бе много спокойно. Истина била, че Бог вселил в човека libido, което не било срамно и за което се говорело, например, в Песен на песните. Божественият замисъл се състоял в това, че хората трябвало да напълнят земята и неслучайно действията, свързани с това задължение, били приятни. И в границите на благословения от Бог съпружески съюз, сключен с цел зачеването на деца, това влечение било богоугодно, а съвсем не грях.

Арн веднага си направи нелепия извод, че мъжът и жената трябвало да чакат дотогава, докато не намерят онзи, когото да обикнат, а след това либидото им трябвало да бъде благословено от съпружеството. Тази му причудлива мисъл развесели много отец Хенри.

Арн обаче не се предаваше, поощрен от неочаквано доброто разположение на духа на отец Хенри. Защото, аргументираше се той по-нататък, ако любовта сама по себе си, тоест такава любов, за която се говори в Песен на песните, не е зло, а обратното — богоугодно дело при определени условия, защо е забранена на служителите на Господа. Казано накратко, как може любовта да е тежък грях, заслужаваш вода, хляб и власеница, след като зараждането и в човека е благословия?

— М-да — каза отец Хенри, очевидно поразен от постановката на въпроса. — Преди всичко, разбира се, е необходимо да се различава висшия от нисшия свят. Съгласно Платон, ние принадлежим към висшия свят, което е теоретична предпоставка, но на мен ми се струва, че на теб ти трябват повече подробности. Представи си всичките зелени ливади около „Школата на живота“ и си помисли за всичките треви и плодове на брат Люсиен и за знанието, което той носи на ближните ни! Помисли си за изкуството на брат Гилберт да кове мечове и да развъжда коне или за рибното стопанство на брат Ги! Обърни внимание, че не използвам метафори! Представи ли си всичко това? Какво означава тогава то?

— Правим добро на ближния си. Както Господ е винаги наш пастир, така и ние, в краен случай, можем да сме понякога пастири на хората. Даряваме ги с по-добър живот чрез нашите знания и нашия труд. Това ли имаш предвид, свети отче?

— Точно така, сине мой, именно това имам предвид. Ние сме като Божия факла сред тъмнината. Между другото, кой е казал това?

— Свети Бернар, разбира се.

— Да, така е. Ние пробваме неизвестността, укротяваме природата, закаляваме по нов начин стоманата и намираме лек за болестите. Ние правим така, че хлябът да стига за мнозина. Тези неща са материални. Но както сеем пшеница, така и разпространяваме знанието за Божието слово и за това как трябва да се разбира то. Съгласен ли си засега с мен?

— Разбира се, че как иначе — започна преизпълнен с противоречиви чувства Арн. — Какво ще стане обаче, ако отново ти задам съвсем конкретен въпрос, свети отче? Прости ми дързостта, защото разбирам всичко, което каза за праведния ни труд. Защо тогава братята от ордена не могат никога да се насладят на радостите от любовта? Щом любовта е благо дело, защо именно ние трябва да се въздържаме от нея?

— Това може да се обясни на две нива — каза отец Хенри, който, изглежда продължаваше да се забавлява с размишленията на ученика си. — Нашето висше призвание, нашият труд в качеството ни на най-усърдните Божи служители на земята си има своята цена. И тя е такава, че ние трябва да посветим цялата си душа и тялото си на служенето на Господ. Иначе никога не бихме могли да създадем нищо надеждно. Само си представи, че във всеки ъгъл има жени и деца на братята! На какво ще прилича това? Половината от времето ни ще отива не за онова, за което сме предназначени. Щяхме да започнем да се грижим за имуществото си и децата ни щяха да получават наследство от нас. Само си го представи! По такъв начин обещанието ни да живеем в бедност изпълнява същата функция, която и обетът за безбрачие. Ние не притежаваме нищо, а онова, което сме направили, ще го наследи църквата.

Арн мълчеше, потънал в размисъл. Виждаше логиката в обясненията на отец Хенри и му бе благодарен, че обясняваше всичко с практически примери, без да се задълбочава в теориите на Платон и свети Бернар за човешките души. Младежът обаче все пак не бе удовлетворен, защото у него оставаше чувството, че липсва някакво логическо звено, като например можеше да се зададе въпросът защо бе толкова ужасно проливането на семе. Може би това бе някакъв вид духовна лакомия? Или пък нещо, което отвличаше мислите от Бога?

Изчервявайки се, той си призна, че занимавайки се с това, му бе невъзможно едновременно с него да мисли за Бог.

След като на отец Хенри му се стори, че Арн разбра и поне частично прие простото обяснение, което му бе дадено, той, оживил се забележимо, реши, че до края на седмицата юношата може да изкупи греха си при провансалските готвачи в кухнята, като при това остане, както и преди, на хляб и вода, което щеше да е сурово изпитание за него, но щеше да послужи за укрепването на духовните му сили.

* * *

Работата в кухнята кипеше денонощно. Братята, работещи на полето, в оборите, в ковачницата, в дърводелницата, в предачницата; онези, които подковаваха конете и печаха тухлите, развъждаха овце или пчели; онези, които работеха в овощните или в зеленчуковите градини — всички те се връщаха у дома за вечерната молитва, почиваха си от работата и освен това разполагаха с време за четене. Работата в кухнята обаче спираше само за два часа през денонощието — след нощната молитва, когато огньовете загасваха, а наоколо цареше чистота и настъпваше тишина. Много преди разсъмване обаче всичко започваше отначало, първо с изпичането на хляба. След това кухнята се изпълваше с братя и послушници. Най-напрегнатите часове бяха преди обедната трапеза, когато едновременно и забързано работеха десетима монаси и послушници. Всеки ден трябваше да се изхранят от петдесет до шестдесет уста, в зависимост от това колко братя се намираха в момента в разход и колко бяха гостите в манастира. В кухнята господстваше едновластно брат Руджеро от Ним, на когото помагаха двамата му собствени братя Каталан и Луис, които още не бяха станали членове на ордена, може би защото никога не им оставаше достатъчно свободно време за други занимания.

В деня, в който Арн отиде да помага в кухнята, там се готвеше обяд от агнешко. На момчето му се наложи да отиде първо при пастирите, да вземе две агнета и да ги доведе в скотобойната, намираща се до кухнята. Това въобще не означаваше, че яденето щеше да се сготви именно от тези животни. Двете агнета, заклани преди десетина дни, вече бяха висели достатъчно и бяха готови за готвене и на тяхно място в студеното хранилище до голямата кухня трябваше да се провесят двете току-що заклани агнета, които на свой ред можеха да бъдат сервирани на масата след десетина дни. Само варварите ядяха месо, което не бе висяло.

На Арн не му харесваше да води двете безпомощни агнета на заколение. Надяна на шиите им кожен ремък и ги водеше бавно след себе си, отпускайки повода, когато те се спираха, за да щипнат тревичка, която им се бе сторила особено вкусна. Идваха му на ум сравнения от Светото писание, изобразяващи именно такива отношения между добрия пастир и стадото му, макар че наистина сега бе трудно да бъде наречен такъв.

След като отведе животните в скотобойната, намръщеният послушник там веднага закачи задните им крака на големи куки и им преряза гърлата. Докато животът напускаше животните, а бялото на очите им помътняваше от страх, послушникът взе тръстикова метла и отвори дървен люк, за да смие кръвта от тухления под в подземния канал. След като и това бе направено, към него се присъедини още един послушник и действайки с ножовете, двамата нарязаха бързо агнетата.

Арн отнесе веднага двете още топли кожи в дъбилната, а след това се отправи към избата с лед, за да вземе нови парчета за хранилището, в което номерираните нови агнета вече висяха най-последни в дългата редица от телета, прасета, крави, патици и гъски. Парчетата лед трябваше да се поставят до канала в средата на хранилището, за да можеше водата от топенето им да се стича по специален улук. Вътре бе тъмно и студено и Арн трепереше, докато пръскаше порестите тухлени стени с вода. Помещението бе високо, а най-отгоре имаше малки отвори, пропускащи светлината. През тях излизаха и всичките тежки изпарения от месото.

Когато влезе в голямата кухня, отвиселите агнета бяха вече нарязани и поставени в тава със зехтин, чесън, джоджен и разни подправки от Прованс, а огънят в големите печки се разгаряше. Месото щеше да стане готово, за печене, когато се напоеше достатъчно със зехтина и подправките. Лопатките и остатъците от месото бяха нарязани на парченца и поставени в големи железни котли. За вечеря щеше да има агнешка супа с кореноплодни растения, а за десерт — малко череши с мед и печени орехи. С печеното агнешко щеше да бъде сервиран бял хляб, зехтин и прясно козе сирене.

В „Школата на живота“ не се пиеше вино всеки ден, но това бе свързано не с устава й, а с трудностите по доставянето му от Бургундия в Скандинавия. Само брат Руджеро имаше правото да решава кога на трапезата да се сервира вино, а кога — вода. Сега бе решил, че към печеното агнешко ще подхожда най-добре вино, и Арн бе изпратен във винените изби за една бъчвичка. Беше му наредено строго да я вземе от далечния край на погреба, където бе най-отлежалото вино — защото го пиеха винаги в този ред — и му напомниха как именно бе отбелязана необходимата бъчвичка. Арн обаче се върна все пак не с нея и му бе прочетена лекция, че донесеното от него вино можело да се използва за причастие, но не и за християнска трапеза, което бе груба шега, смутила юношата. И на Арн му се наложи да се отправи отново към избата.

Когато вечерята бе сервирана и всички отидоха да ядат, Арн се върна в кухнята и гребна черпак вода от чистия питеен извор, чийто ручей течеше направо през кухнята, без да се смесва с потока мръсна вода от магерницата. Пийна студена вода, наслаждавайки й се, сякаш бе дар Божи. След това, преди да седне да хапне комат бял хляб, прочете особено дългата и предшестваща яденето молитва.

Не изпитваше нито глад, нито завист към братята. Това бе просто обичайната трапеза, приличаща на всички останали в „Школата на живота“. Приключил с яденето, той започна да разтребва, наглеждайки големите котли, в които се готвеше храната за следващата трапеза.

След нощната, служба трябваше да се измие старателно цялата кухня, като се съберат всички огризки или се смелят в канавката за оттичането на нечистотиите, по която те попадаха в ручея, а оттам и във фиорда, или пък се изхвърляха върху голямата купчина органична тор в копривата зад кухнята. Брат Люсиен следеше много внимателно за това как се събираше торта, защото в работата му бе важно да се наторява постоянно почвата.

След като Арн привърши с тази работа, му оставаха два часа за почивка, преди да започне изпичането на хляба. Той обаче бе работил толкова дълго в жегата на кухнята, че въобще не можеше да заспи.

Лятото бе прохладно и във въздуха вече се усещаха първите аромати на есента. Нощта бе тиха и звездна, а на небето сияеше луната.

Арн седеше на каменното стълбище, водещо към голямата кухня, и гледаше звездите. Мислите му се лутаха между тежката дневна работа, силните аромати в кухнята и сутрешния му разговор с отец Хенри. Усещаше, че нещо важно за любовта продължаваше да не му е ясно.

След това отиде до ограденото място и извика Шамсиин. Чул условния сигнал, жребецът изпръхтя силно и веднага се втурна към Арн с плавен тръс, вдигайки високо крака. Шамсиин още бе млад жребец, но бе пораснал забележимо и цветът му се бе променил от детско млечен на преливащо сиво-бял. На лунната светлина изглеждаше като излят от сребро.

Сам не разбирайки защо, Арн прегърна с ръце силната шия на жребеца, започна да го прегръща и да го гали и най-накрая заплака. Гръдта му бе препълнена с непонятни за самия него чувства.

— Обичам те, Шамсиине, толкова те обичам — прошепна той и сълзите му заструиха като ручей.

Разбра, че мисли за нещо греховно и забранено, което и сам не можеше да си обясни.

За пръв път през живота си реши, че има нещо, за което нямаше да може никога да се изповяда.

VI.

Monasterio Beatae Mariae De Varnhem най-накрая стана официалното име на манастира във Варнхем. Отец Хенри, който в момента отново седеше в залата за преписване на ръкописи, изпита внезапно чувство на радост, докато изписваше името на манастира. Тази обител щеше да бъде в чест на светата Дева, която бе спомогнала за изграждането й, като се бе явила на госпожа Сигрид при освещаването на катедралата в Скара. И сега тук най-после щеше да се възцари ред.

В действителност отец Хенри имаше много неща, на които да се радва и които в момента се опитваше да изрази добре в дългите си писма. Цистерцианите бяха спечелили както опасна, така и трудна битка срещу самия император на Германия — Фридрих Барбароса. Самият отец Хенри също допринесе за това, както и двамата му най-добри другари — архиепископ Ескил от Лунд и отец Стефан от Алвастра. Кой от тях е можел да си представи подобен развой на събитията, когато преди двадесет години той самият и Стефан се бяха отправили на дълго пътуване към мрачния и студен Север?

Император Фридрих Барбароса бе игнорирал император Александър III и бе избрал свой собствен и по-податлив на влияния втори папа в Рим. Християнският свят трябваше да вземе страната или на истинския папа Александър, или на узурпатора в Рим. Изходът в тази битка не бе лесен за предвещаване.

Мнозина крале се страхуваха от германския император и искаха да бъдат в добри отношения с него. Сред тях за съжаление бе и крал Валдемар Датски, както и мнозина от наплашените му епископи. Ала архиепископ Ескил от Лунд, приятелят на цистерцианите, зае позиция срещу своя крал и за истинския папа Александър III. Заради тези се действия той бе принуден да напусне страната.

В тази битка, както и в много други, ставаше дума за това дали кралете и императорите ще надделеят над Църквата, или пък Църквата ще успее да се освободи от светската власт.

Противоударът на монасите от Цистерцианския орден бяха Свеаланд и Готаланд. Бяха убедили крал Карл Сверкершон, който не знаеше достатъчно за император Фридрих Барбароса, за да се страхува от него, да създаде нова епархия, в която да влизат именно Свеаланд и двете страни на готите. Нямаше значение кой от градовете щеше да се превърна в център на архиепископството. Важното бе да се действа. Карл Сверкершон изключително мъдро не даде своя собствен град Линшьопинг, а отстъпи Източен Арос. За монасите от Цистерцианския орден това не бе никакъв проблем. Важното беше желязото да се кове, докато е още горещо.

И се случи тъй, че отец Хенри също беше в катедралата в Сенс, когато Ескил, в присъствието на самия папа ръкоположи Стефан за архиепископ на новата епархия, включваща Свеаланд и двете страни на готите. Тъй като норвежците също бяха верни на стария папа, то сега всичко натежаваше в тяхна полза, а Фридрих Барбароса се оказа в неизгодна позиция. На Ескил се отдаде възможността триумфално да се завърне в Дания, а Стефан пое поста си в Източен Арос. Битката беше спечелена.

Не беше маловажно, че монах от ордена на цистерцианите зае третото архиепископско място на Север. За Варнхем още на времето се бе погрижил крал Ерик Йедвардсон, ала сега неговият наследник крал Сверкершон бе дал уверение на манастира, че ще прибави към земите му нови и ще му даде привилегии, та дори бе дарил част от собствените си земи, за да се построи цистерциански женски манастир при Врета в Източна Готаланд.

А от случилото се горе, в Свеаланд, изглеждаше, че никой манастир нямаше да се наложи да влезе в конфликт с кралската власт, както на времето бе станало с Варнхем.

Една благочестива жена на име Дотер бе дарила големия си имот Вибю, който се намираше извън Сигтуна, на ордена на цистерцианските монаси, точно както преди време майката на Арн бе дарила Варнхем. И точно както бе станало навремето, и в този случай се появиха роднини, които искаха да обявят дарението за невалидно. Сега този роднина беше синът Гере.

Ала Гере не можеше да се надява на подкрепа от страна на архиепископ Стефан. Даже Стефан бързо успя да накара крал Карл Сверкершон да одобри дарението и да го потвърди с кралския си печат. Синът Гере взе пак не си отиде без нищо. Той наследи всичко друго, което остана от майка му. Ала най-важното бе да се осъзнае, че даренията, дадени на Цистерцианския орден, не могат да бъдат подлагани под съмнение.

Така манастирът във Варнхем не беше в опасност и трябваше да предприемат нещо, за да го върнат към най-хубавите му години. Тъй като Варнхем бе съществувал едва-едва, в него живееха само дванадесет монаси, чиято основна задача бе да поправят и поддържат всичко и чрез присъствието си да спасят манастира от запустяване.

През изминалите години „Школата на живота“ долу в Дания бе надминала Варнхем във всяко отношение. Ала и заради това на отец Хенри, който се гласеше за доста работа по обновлението на Варнхем, му се стори правилно да поиска хора, които да помагат, именно от „Школата на живота“. Тъй че той написа писмо, в което даде най-подробни указания, като преди това похвали Божиите най-ближни слуги за справедливата им победа срещу светската власт, олицетворявана от Барбароса.

Сред онези, които бяха привикани във Варнхем, бяха брат Гилберт и Арн. През всичките години в „Школата на живота“ брат Гилберт бе успял да накара работата в ковачниците да потръгне много добре, помагаха му няколко сръчни монаси, които той предварително бе обучил. Във Варнхем положението беше точно обратното. Ковачниците бяха запустели. Тъй че бе съвсем естествено брат Гилберт да бъде повикан обратно във Варнхем.

Що се отнася до младия послушник Арн, въпросът бе далеч по-сложен. Практическите си умения младият Арн бе получил именно от брат Гилберт, тъй че ако Гилберт се отправеше към Варнхем, то бе логично Арн да остане в „Школата на живота“.

Ала отец Хенри имаше някои планове по отношение на Арн, които не искаше да разкрива, тъй като най-вероятно писмото щеше да бъде запазено в архивите на Цистерцианския орден.

Вместо това завоалирано той даде указания малка част от конете от „Школата на живота“ да бъдат поведени към Варнхем, та да видят дали идеите на брат Гилберт пасваха по-добре на варварите в Западна Готаланд, отколкото на варварите в Дания. Написа, че не иска да се меси в детайлите и оставя решението на всички практически задачи в ръцете на брат Гилберт. След като свърши с най-трудната част от писмото си, в която той не можеше да напише пълната истина, ала все пак трябваше да завърти нещата тъй, че да не излъже, премина към въпроса за градинските растения. Най-добрият от послушниците на брат Люсиен трябваше да се върне във Варнхем, за да може да даде монашески обет веднага след завръщането си. Брат Люсиен трябваше да се погрижи достатъчно и добре сортирани билки и семена да бъдат натоварени и превозени от Дания до Западна Готаланд.

След като отец Хенри приключи писмото си, известно време се занимава с това да доизписва и украсява буквите, тъй че да станат достатъчно красиви. Той се концентрира над задачата си и за известно време мислите му не се насочиха към нищо друго. Ала когато беше готов и остави перото, той въздъхна от облекчение и радост. Огледа се в обичната си стара зала за преписване на ръкописи. Поради някаква причина той винаги бе смятал тази зала за свой духовен дом, мястото, където ще осъществи най-важните си дейности. В момента по лавиците зееха дупки, тъй като голяма част от книгите ги нямаше, ала това беше само въпрос на време. Тук, в тази зала, той щеше да завърши земния си път, след което щяха да го погребат в църквата, където вече почиваше основателката на манастира — госпожа Сигрид.

Той се облегна в кожения си стол, погледна към дупките в тавана, за известно време мислите му се рееха из всевъзможни въпроси от практическо естество, ала след това отново си спомни за триумфа в катедралата в Сенс.

Катедралата беше чудо на красотата, нещо, с което вещи в строителството като брат Гилберт бяха по-наясно от самия отец Хенри. Бяха започнали да строят в напълно нов стил, като куполът на църквата бе остър и сочеше нагоре, тъй че всяка църква, построена в този стил, изглежда сякаш сочеше към Бога, докато другите църкви, като че изпълняваха ролята на граница между земята и небесата. Според отец Хенри формата на камъка бе тясно свързана със самата вяра. Трябваше да се открие хармония между форма и съдържание особено за осветената зала. Прекалената украса би била същинско разрушение, което откъсваше мислите от по-висшия свят. Ала формата, която търсеше Бога, макар и чиста форма, като при постройката се използва само камък, бе друга и то с далеч по-божествена връзка. Навярно можеха да доведат художници и строители от дома? Не, имаше други и далеч по-належащи практически подобрения, които трябваше да бъдат извършени във Варнхем. Би било грях първо да се отдадат на подобрения от естетическо естество.

* * *

Арн не можеше да нарече нищо свой дом. Варнхем не бе негов дом, както и „Школата на живота“ край фиорда Лим, никое друго място не беше негов дом. Домът му бе там, където са братята, или най-вече там, където бяха брат Гилберт и отец Хенри.

Най-мъчното при напускането на „Школата на живота“ бе да се раздели с Шамсиин. Брат Гилберт му обясни, че Шамсиин трябва да остане в манастира за разплод и му доказа това, като му нарисува сложни схеми в пясъка, с които му обясни кои коне са потомство на Шамсиин, кои са потомство на Назир и защо именно младото жребче, което беше потомък на Шамсиин и Айша, трябваше да ги последват във Варнхем, а Шамсиин трябваше да остане в „Школата на живота“. Арн не можеше да постави думите на брат Гилберт под въпрос.

Жребчето бе на цвят червеникавокафяво, а след литургията на изпроводяк брат Гилберт обясни на Арн, че името му е Шимал, което на тайния език на конете означава Север. Ала след като брат Гилберт съзря болката в очите на Арн, той го дръпна на една страна и му обясни, че не трябва да се срамува от това, че тъжи за собствения си кон, тъй като това не е грях. Онези, които казваха, че конете са само някаква вещ, вещ без душа и заради това човек не бива да ги обича, не знаеха какво говорят. Привидно те имаха право, ала светът е пълен с хора, които уж имат право за това или онова, ала все пак не разбират същината. Пред Бога, закле се брат Гилберт, мнозина от Божиите слуги имат правото да обичат коне като Шамсиин.

Ала човек трябваше да знае, че нечий кон също както нечий близък човек, било то брат или родственик, често умират. Най-малкото поради простата причина, че конете не живеят така дълго като хората. Заради това е твърде вероятно, поне брат Гилберт така вижда бъдещето на Арн, младежът да скърби не само за един кон. Все едно да тъжиш за възрастни родственици. Ала не бе греховна мисъл. Мъката е част от живота, тъй както е решил Бог.

Тези думи поутешиха Арн, ала само защото не бе грях да тъгува, задето бе принуден да остави Шамсиин.

Макар и вече да го смятаха за мъж, а не за момче, той си поплака мъничко, като напускаше „Школата на живота“. Не го видя никой друг, освен брат Гилберт. А и никой, освен брат Гилберт не би разбрал причината за сълзите му. Все пак и другите братя и послушници подобно на Арн смятаха за свой дом мястото, където бяха събратята им. А какво знаеха другите за конете от Утремер, или Йерусалим?

Малко преди литургията Бартел, която се провеждаше насред жътвата, когато в Западна Готаланд колеха пръчовете, Арн съзря в далечината камбанарията на църквата във Варнхем, първо някак неясна, като че бе някакъв съсухрен, изсъхнал или пък поразен от светкавица връх на дърво насред всичките тези китни дъбове. Ала след това я видя напълно ясно.

Не позна камбанарията от детството си. Това просто не го вълнуваше. Ала знаеше, че там вътре е погребана майка му. Всяка вечер й говореше, докато се молеше. Като че щеше да я открие вътре, макар че там бяха само останките й. От съзнанието му изплува неясна картина, показваща как той като малък стои сам сред чужди хора, но това не бяха обичните му братя. Сети се за погребението. Изпълнен с някакво усещане за празничност, той влезе през портата на манастира, след което се огледа, за да види дали си спомня мястото. Естествено, че го помнеше. Когато поздрави отец Хенри, който посрещна пристигналите монаси точно от вътрешната страна на манастирската порта, Арн веднага помоли за опрощение и хукна към църквата, падна на колене пред входа, прекръсти се, след което се отправи към олтара.

Там двама послушници стояха на колене и с чукове обработваха каменните късове, които покриваха гроба на майка му, който по-рано бе обозначен само с малък, едва забележим знак. Сега, след като цистерцианите бяха спечелили огромна победа над светската власт и Monasterio Beatae Mariae de Vemhermio бе сигурно място, както за монасите, така и за мъртвите, отец Хенри реши, че гробът трябва да бъде маркиран. Целта беше работата да приключи до пристигането на монасите от „Школата на живота“. Ала времето за път беше изненадващо благоприятно и те бяха пристигнали по-бързо.

Когато Арн свенливо поздрави послушниците, първо на латински, който не говореха така добре, а после на френски, който пък дори не разбираха, и най-накрая на северен, който беше техният език, макар и да го говореха далеч по-напевно, отколкото той си спомняше. Арн падна на колене и благодари, че е пристигнал жив и здрав.

След като после прочете текста на надгробния камък, както вече издълбания, така и незавършената, само скицирана част от текста, той се почувства така, сякаш майка му беше жива. Не само духът й бе жив, ала и тя самата — от плът и кръв, като че лежеше там долу и му се усмихваше. „Тук вечно ще лежи Сигрид, наш най-високо уважаван благодетел, родена в лето Господне 1127-то и починала през 1155 г. Вечна й памет!“, прочете той. След текста имаше скица на лъв, ала той не можа да обвърже изображението с текста. Само виждаше ръцете й пред себе си, като че усещаше уханието й и сякаш чуваше гласа й.

Ала на литургията по посрещането, когато всички присъстващи отново и отново повтаряха името на майка му в благодарствените си слова и това го изпълни с чувства, които не разбираше, той реши, че незабавно трябва да се изповяда. Страхуваше се, че изпитва високомерие.

* * *

През седмиците преди повторното ръкополагане на отец Хенри за игумен на Варнхем, на което щеше да присъства самият архиепископ Стефан, брат Гилберт и Арн неуморно се трудеха, за да поправят канализацията в манастира. Вировете бяха занемарени и трябваше да ги почистят. Каналът, който трябваше да прекарва водата до манастира, беше също занемарен, което намаляваше силата на водното течение. Трябваше да поправят всички повреди. Все пак водното течение бе основното нещо в манастира. Бе също тъй важно както кухните, работилниците и мелниците. Заради голямото значение на работата групата, която се занимаваше с поправката, беше освободена от присъствие на всички литургии и от всички занимания по четене през деня. Арн се просна в леглото си веднага след вечеря и спа, без да сънува, чак до сутрешната литургия. И тъй се редяха ден след ден, изпълнени с много работа. Арн се чувстваше така, сякаш времето бе спряло и се бе превърнало в един безкрай от работа, работа, работа.

Ала през деня, когато архиепископът и свитата му пристигнаха в манастира Варнхем, вече имаше вода, стаите на гостите бяха чисти и спретнати, а в една от ковачниците се чуваше звънът на чука върху наковалнята.

След ръкополагането архиепископът разказа на братята за победата им над злото и за това как монасите от Цистерцианския орден са тъй силни, че за тях не съществува никаква външна заплаха по тези места, може би само вечната заплаха, която се крие във всеки човек, а именно, че собствените му грехове, високомерието му, мързелът или равнодушието му ще му навлекат Божия гняв. И заради това никой не бива да се успокоява, самодоволно да се отпуска, а трябва да продължи да работи със същата издръжливост както досега.

След времето за благодарствени молитви архиепископ Стефан и отец Хенри се оттеглиха на мястото край купола, където обичаха да присядат на времето. Водиха дълъг разговор по въпрос, за който другите братя не биваше да чуват нищо. Затова говореха тъй тихо, че монасите, които работеха в градината, от време на време чуваха по някоя и друга дума, когато някой от двамата свещеници започнеше да говори по-превъзбудено, след което обаче отново започваше да шепти.

След известно време изглежда постигнаха съгласие и привикаха Арн, който се трудеше в една от ковачниците.

Арн отиде в умивалнята, почисти цялото си тяло и се замисли дали не трябва да избръсне главата си, което не бе сторил през последните няколко седмици, когато бе освободен от всичките си обичайни задължения и работеше над водоснабдяването на манастира. Като прокара пръст по главата си, той почувства наболата си коса. Не можеше да се яви в подобен вид пред един архиепископ. Ала от друга страна, не можеше да се забави, тъй като вече го бяха повикали.

Някак засрамено Арн отиде при двамата духовници, падна на колене и помоли за извинение за начина, по който изглежда. Отец Хенри обясни, че Арн е участвал в групата, която е изпълнявала специални заръки през последните няколко седмици, ала архиепископът дори не обърна внимание на незначителния проблем и помоли Арн да седне, което си бе изненадваща благосклонност.

Арн седна на каменната скамейка точно срещу двамата свещеници, ала не почувства спокойствие от ситуацията, тъй като не можеше да разбере за какво точно искат да говорят с него. Та той беше само един млад послушник. Не можеше да си представи какво ще се случи, тъй като, вярваше, че животът му бе предначертан, бе сигурен и в това, че звездите се движат из безкрая.

— Сещаш ли се за мен, младежо? — запита архиепископът дружелюбно, ала изненадващо заговори на френски, а не на латински.

— Не, monseigneur, честно казано, не мисля — отговори Арн засрамено и погледна в земята.

— Първият път, когато се срещнахме, ти се опита да ме удариш, нарече ме старчок или нещо подобно, и ми обясни, че не искаш да прекарваш времето си, като четеш скучни книги. Ала явно си забравил това? — продължи архиепископът с привидна строгост, която бе тъй престорена, че всички хора на земята, освен Арн, можеха да разберат това.

— Monseigneur, моля ви, простете ми. В своя защита мога да кажа, че съм бил дете и нищо не съм разбирал — рече Арн със зачервено от срам лице и си представи как вдига ръка срещу архиепископа. Ала тогава и архиепископът, и отец Хенри избухнаха в смях.

— Тъй, тъй, младежо. Просто исках да се пошегувам. Не съм тук, за да търся отмъщение за тази неправда. Все пак съм благодарен, след като разбрах, че днес нямаш намерение да ме удряш. Не, не моли отново за прошка, а ме чуй! Моят добър стар приятел отец Хенри и аз си поговорихме за теб надълго и нашироко. Това сторихме и навремето, когато пристигна в манастира. Нали знаеш, че тук те доведе едно чудо, синко?

— Чел съм историята — отговори Арн тихичко. — Ала аз самият не си спомням нищо от нея. Помня само онова, което съм прочел.

— Ала щом свети Бернар и Бог са те върнали от царството на мъртвите и са те довели при нас, то що за изводи би си направил? Мислил ли си по този въпрос? — запита архиепископът с един различен и по-сух тон, като че разговорът наистина започваше.

— Когато съм бил малко дете и съм паднал от висок зид, Бог е показал милостта си към мен и навярно към моите родители заради техните искрени молитви. Това е истината. Това трябва да смятаме за даденост — рече Арн, като все още не вдигаше очи от земята.

— Да, да… Това не е нищо ново — рече архиепископ Стефан с известна нотка на нетърпение в гласа си. — Ала нека стигнем до въпроса защо?

— Да — рече Арн. — Ала аз никога не съм знаел отговора на този въпрос. Все пак Божията милост е неразбираема за човека. Не само аз не разбирам намеренията му.

— Ах! Сега започвам да разпознавам мъника, който се опита да ме удари и ме нарече старчок! Браво, младежо! Не, не подхождам иронично. Мисля, че просто отстояваш мнението си! Явно не сме те превърнали в питомен зеленчук в градината ни. Имаш си своя воля и твой разсъдък, което ние двамата смятаме, че е чудесно. Отец Хенри ми разказа за тези ти качества. Между другото, не съм говорил френски от доста време. Нали нямаш нищо против да преминем на латински?

— Не, ваше преосвещенство.

— Добре. Мислех само да ти отмъстя, задето при първата ни среща ти ми се подиграваше, задето не говорех добре северния език. Не-е, спокойно. Тази шега не се получи. Говориш прекрасен френски. Каква е причината? Та голяма част от книжнината е на латински?

— Според правилата говоря латински, когато говоря по духовни въпроси или чета, и използвам френски в работата си, а с послушниците, които не говорят френски, говоря на северния език — отговори Арн и за пръв път вдигна поглед и погледна архиепископа в очите. Беше надвил свенливостта си.

— Чудесни правила! Браво, че не си забравил северния език. Още по-добре, особено ако всичко завърши тъй, както си мисля — замърмори архиепископът замислено. — Но нека сега те запитам нещо определено. И те моля да ми дадеш искрен отговор. Бог говорил ли ти е? Дал ли ти е знак за намеренията Си?

— Не, ваше преосвещенство. Бог никога не ми е говорил директно и аз не знам нищичко за намеренията Му — рече Арн, който отново се почувства засрамен. Почувства се така, защото Бог не му говореше, макар и да му бе върнал живота с чудо. Като че чрез греха си той бе станал недостоен за първоначалния Божий план.

Двамата възрастни мъже в тишина обмислиха отговора на Арн. Дълго време не казаха нищо, ала най-накрая си размениха многозначителни погледи, кимнаха един на друг и тогава отец Хенри се прокашля тъй дълго, както когато даваше знак, че ще последва дълго пояснение.

— Мой обични синко, чуй ме и не се плаши — започна той с видимо притеснение. — Архиепископ Стефан, моят добър приятел, и аз стигнахме до решение, което според нас е единственото справедливо. И ние не знаем какви са Божиите планове за теб, ала знаем, че става дума за нещо голямо. Ала тъй като никой от нас не знае, то навярно призванието ти е отдалечено във времето. Нашата задача, а и твоята, в момента е само да те подготвим за призванието ти. Нали така?

— Естествено, отче — отговори Арн тихичко. Изведнъж гърлото му пресъхна.

— Учиш се много добре, а и физическата работа, която вършиш между стените на манастира, ни радва много — продължи отец Хенри. — Ала ти не знаеш нищичко за света навън. Заради това ще го посетиш, ще се върнеш в бащиния си дом Арнес, който се намира на ден път от тук. Да, за северняците си е точно един ден яздене… разбираш какво имам предвид. Ала с кон от Утремер ще яздиш не повече от половин ден. Поне така мисля. Както и да е. Това е заповедта, която ти даваме. Ще се върнеш на мястото, което навремето бе твой дом.

— Аз… аз естествено ще се подчиня на заповедта — отговори Арн, макар думите да заседнаха в гърлото му. Като че някой го бе ударил. Като че бе отлъчен от църквата. Като че бе изхвърлен от светото братство.

— Виждам, че не се радваш на заповедта — рече архиепископът.

— Не, ваше преосвещенство. Опитах се да бъда полезен при вас. Не искам, по какъвто и да е начин да се хваля, като казвам това, ала искрено мога да кажа, че дадох най-доброто от себе си — отговори натъженият Арн.

— Ти си един от монасите от Цистерцианския орден, млади мой друже — рече архиепископ Стефан. — Знай това. Ти винаги ще бъдеш един от нас, тъй като това, което е сътворено, не може да бъде разрушено. Навярно ти трябва да станеш един от нас intra muros завинаги, ала ние не знаем дали е така. Навярно ще се върнеш, ако разбереш, че светът навън не е за теб, и тогава ще положиш обет. Ала трябва да научиш много за онова, което не знаеш и което не можеш да научиш тук, вътре, колкото и да четеш. Желаем ти само най-доброто, тъй като и аз, и отец Хенри те обичаме много и ще се молим за теб, докато си навън. Ала трябва да научиш нещо за другия свят. Това е всичко.

— Кога ще мога да се върна? Колко време ще трябва да бъда навън? — запита Арн, като в очите му отново се появи надежда, че не са го отлъчили завинаги, а ще го подложат на изпитание.

— Когато Бог пожелае, ти ще се завърнеш при нас. Ако Бог не иска, то той ще ти даде друга задача навън. Запитай Го в молитвите си. Ние нямаме думата, тъй като това е между теб и Бога — рече архиепископът и даде знак, че иска да се изправи и че разговорът е свършил. Ала тогава той се сети за още нещо и като че лицето му светна.

— Да, още нещо, младежо. Докато си там, знай, че не само твоите братя в манастира се молят за теб. И архиепископът е твой приятел. Можеш да ме посетиш, ако изпаднеш в беда. Помни това!

Тогава архиепископ Стефан се изправи, протегна ръката си към Арн, който отново падна на колене, наведе глава в знак на покорство и целуна ръката на архиепископа.

* * *

Когато Арн напусна Варнхем, първоначално се чувстваше изключително потиснат. Въпреки многото обяснения и заръки на отец Хенри не го напусна чувството, че е наказан, като че не е достоен да бъде част от братството.

За да се успокои, той започна да пее и това му помогна. И като разбра, че това наистина му помага и променя настроението му, той започна да пее по-често и скоро дори от радост, а не за да търси утеха. Сега той пееше като всички останали монаси, малко по-добре от повечето и малко по-лошо от някои други, ни повече, ни по-малко. Ала сега песента му дари повече радост, отколкото през многото изминали години, през които бе пял сопрано в монашеския хор.

Когато настроението му премина от мрачно във весело също толкова бързо и неочаквано като буря през пролетта, той започна да се изпълва с очакване. Вярно беше, че той не знаеше нищо за света навън. Дори не си спомняше Арнес, мястото, което навремето е било негов дом. Спомняше си една висока каменна кула, обграден от зидове двор, където си играеше с други деца и където баща му му бе показал как да стреля с лък. Ала му беше трудно да се сети нещо по-конкретно от живота им. Сещаше се, че живееха всички заедно, че беше тъмно, имаше огромен огън, но не се довери на паметта си, тъй като всичко му се струваше тъй чуждо. Сега щеше да го види със собствените си очи. Още на другия ден щеше да бъде там. Ако имаше по-добър кон, щеше да пристигне още привечер. Но той яздеше един стар северен кон — един от ония коне, които според брат Гилберт не ставаха за разплод и едва ли ставаха за нещо друго. Тъй като Ерленд беше в Арнес, за да учи новите деца да четат, както навремето беше учил Арн и Ескил, той щеше да получи кон за връщането си във Варнхем. Отец Хенри сметна, че Ерленд едва ли ще е нужен още дълго в Арнес, особено след завръщането на Арн.

Човек трябва да се примирява със съдбата си, която Бог е предначертал. Човек не може да вика и да се вайка, тъй като едва ли ще се превърне в някого другиго. По-скоро трябва да направи най-доброто, на което е способен в дадената ситуация, като по този начин изпълнява Божиите планове. Този, който последно бе казал това на Арн преди отпътуването, бе брат Руджеро, който също бе привикан от „Школата на живота“ във Варнхем, понеже според отец Хенри храната горе във Варнхем беше предимно северняшка и не бе никак вкусна.

Брат Руджеро на изпроводяк тайничко се просълзи, след което даде на Арн огромно количество храна, за чието приготвяне навярно беше отделил повече от седмица. Когато Арн запротестира, брат Руджеро бързо натъпка храната в дисагите и му рече, че няма да е зле да има малко храна за из път, а и за да занесе у дома. Все пак брат Руджеро бе от онези монаси, които смятаха, че Арн бе отишъл в манастира, защото родителите му бяха бедни. Това все пак винаги е била една от основните причини, поради които момчетата попадаха в манастир.

След няколко часа Арн съзря Скара в далечината. Двете кули на камбанарията се издигаха величествено над купищата ниски дървени къщички. Скоро той усети мириса на града, понеже се движеше срещу вятъра. Усети пушек, разлагащи се материи, животински изпражнения, като всичко това миришеше така силно, че без проблем щеше да открие пътя, дори и ако беше непрогледна нощ.

Когато приближи града, любопитството на Арн бе събудено от една огромна постройка, която го накара да заобиколи малко, та да наблюдава строежа. Строяха крепост.

Спря коня си и все повече и повече се дивеше на гледката. Много хора се движеха наоколо, повечето преместваха каменни блокове, но работата им изглеждаше твърде вяла. Цялата работа като че се крепеше на човешката сила. Ужасно облечените хорица мъкнеха тежките предмети, надзиравани от въоръжени мъже, които изглежда не бяха никак добре настроени към работниците. И никой от мъжете, които работеха, не изглеждаха щастливи от работата си.

Зидовете не бяха особени високи. Арн не знаеше много за войната и защитата, а и всичко, което му беше известно, го бе научил от книгите, в които ставаше дума за римските стратегии и тактики. Стори му се, че крепостта, която строяха, нямаше да бъде никак лесна за защита, особено ако обсадилите крепостта воини построят дървена кула и я придвижват към крепостните стени. Навярно римските методи бяха остарели.

Един от мъжете, който надзираваше строителните работи, забеляза вперения поглед на Арн, отиде при него и му рече тежки думи, които Арн не разбра напълно, но от това, което разбра, реши, че не е добре дошъл и не може да остане там повече. Тогава той се извини и отново се запъти към града.

Града Скара бе обграден от стени, които бяха изработени от дърво, клони и кал. Пред вратите на града бяха опънати много шатри, хора пееха на чужди езици и свиреха на различни инструменти. Когато се приближи, видя, че в една от шатрите множество мъже пиеха пиво и навярно се бяха отдали на това отдавна, тъй като един от тях бе паднал на земята и спеше. Изненада се като видя жена с намачкани одежди, която си проправяше път към една по-малка шатра, както и мъж, който седеше, без да обръща внимание на всичко, което ставаше наоколо, и си стоеше най-спокойно.

Арн не разбра нищо от това, което видя в поведението на тези хора, и явно му личеше, тъй като три момчета го видяха, започнаха да го сочат с пръст и му се подиграваха, без той изобщо да разбере каква е причината за това. Трябваше да ги подмине, за да влезе в крепостта. Тогава те започнаха да си шепнат, после отидоха при него и му препречиха пътя.

— Трябва да платиш данък на бедните, за да те пуснем, послушнико! — рече най-големият и най-дръзкият от тримата.

— Нямам много, което мога да ви дам — отговори Арн с искрена тъга. — Имам само малко хляб и…

— Хлябът ще е добре. Хляб нямаме. Дай колкото имаш, послушнико!

— Имам четири парчета хляб, изпечени тази сутрин — рече Арн, както си и беше.

— Чудесно! Дай го! Веднага ни дай хляба! — викнаха тримата и погледнаха Арн в очите, като че бяха много доволни.

Щастлив от това, че може да зарадва ближния си, Арн веднага отвори дисагите си и извади парчетата хляб, които момчетата веднага започнаха да гризат, като хукнаха нанякъде, без дори да благодарят. Арн учудено ги наблюдаваше, докато те се отдалечаваха. Заподозря, че са го измамили по някакъв начин, но не разбра защо някой би сторил нещо подобно и веднага се почувства зле, задето бе дръзнал да мисли лошо за ближния си.

Когато искаше да мине през портата, двама сънени мъже с оръжия в ръцете го спряха. Първо искаха да узнаят името му и по каква работа идва насам. Арн отговори, че името му е послушник Арн от Варнхем и е дошъл, за да посети катедралата, а след това ще продължи пътя си. Смеейки се, те го пуснаха да мине, като рекоха нещо, което му се стори неразбираемо, а именно да се пази от едно или друго действие, чието съдържание не разбира. И когато по изражението му разбраха, че не знае за какво говорят, двамата мъже се разсмяха още по-силно.

Когато влезе в града, се замисли за пътя. Местоположението на катедралата беше от ясно по-ясно, тъй като просто трябваше да следва двете високи кули, които се виждаха от всеки край на града. Между всички ниски и твърде доближени една до друга къщи изглеждаше, че има боклуци, и Арн си мислеше да открие друг път до катедралата. Тогава видя, че хората минаваха именно по тази пътечка, която щеше да го отведе право при катедралата. На всяка крачка копитата на коня потъваха в кал, животински изпражнения и загнили боклуци. Двоумейки се, Арн се отправи по същата пътека, а миризмата проникваше в ноздрите му. Все още беше утрин. Отвсякъде се чуваха кукуригащи петли и на няколко пъти за малко да го уцелят нечистотии от нощните гърнета, които хората изхвърляха. Живееха заедно с животните и птиците, които притежаваха. Разбра това от всичко, което видя и чу. По-скоро бе учуден, отколкото погнусен.

Когато най-после излезе от уличката и се озова пред самата катедрала, всички постройки се отдръпнаха и откриха място за един огромен площад с наредени една до друга шатри, в които се извършваше оживена търговия. А тук, на пазара, бе далеч по-чисто.

Внимателно слезе от коня си, като внимаваше къде стъпва, след което го завърза за една греда пред катедралата, където бяха вързани и други два коня. Подвоуми се мъничко дали да не позволи на любопитството си да вземе превес и да иде да разгледа из шатрите, или пък направо да иде в Божия дом. В момента, в който си зададе този въпрос, той се засрами, задето дори си е помислил това, и веднага влезе в катедралата, падна на колене и се прекръсти.

Нямаше почти никого вътре, а и беше тъй мрачно, че трябваше да стои неподвижно известно време, тъй че очите му да свикнат с тъмнината. Най-отпред при олтара горяха двадесетина малки свещи. Видя жена, която палеше още една свещ, след което падна на колене за молитва.

Нейде там отпред, в тъмнината, хорът започна да пее псалми. Но те не звучаха красиво, а той даже веднага успя да различи два гласа, които направо си пееха фалшиво. Това го изпълни с почуда, сякаш те се подиграваха с Бога, като пееха фалшиво в дома Му.

Отправи се към страничното крило на църквата, седна на една каменна пейка, за да помисли и да се опита да осмисли всичко, което бе видял и чул, преди да се помоли. В този Божий дом не се чувстваше у дома си. Най-отпред при олтара висяха огромни гоблени в крещящи цветове, както и две изображения на светци и едно на светата Дева, които бяха изработени в синьо, златно, червено и зелено. На Арн му се стори, че цялата тази пищност е нещо фалшиво.

Изображението на Иисус Христос на едната от стените бе обсипано със злато и сребро, като че Бог е някакъв владетел. Падна на колене и първо се помоли за опрощение на греховете си, след което помоли Бог да прости на онези, които са превърнали земния Му дом в такова сборище от пищност и лош вкус.

Когато отново седна върху каменната пейка, той усети пак странна топлина, като че камъкът му говореше. Стори му се, че и преди е седял там, макар това да не бе възможно. След това видя майка си пред себе си, като че тя идваше насреща и му се усмихваше. Но видението изчезна бързо, когато хорът отпред подхвана нов псалм и звукът се вряза в ушите му.

Хорът запя само на два гласа, все още не звучеше добре, понеже солистът постоянно правеше грешки и бъркаше останалите. Вярвайки, че може да стори добро, Арн се изправи до хора, подхвана втория глас и го изпя така, както трябва. Знаеше текста още от малък.

Капеланът в катедралата първо си помисли, че Бог на шега, тъй като му бе омръзнало от фалшивото пеене, коригираше всички им. Тогава разбра, че един малък послушник от Варнхем стоеше точно до тях и без да се срамува, просто бе подхванал втория глас. Когато свършиха с псалма, капеланът отиде при Арн, хвана го за ръката и го замъкна в хора, като го нае до края на литургията.

След това мнозина от певците в хора сякаш горяха от желание да задават на Арн въпроси, но капеланът веднага го дръпна на една страна, заведе го в канцеларията на катедралата, където през две малки прозорчета влизаше светлина, тъй че можеха да се виждат, докато разговарят. Арн беше помолен да седне, след което му поднесоха вода, за която капеланът се пошегува, че е незначително заплащане за красиво изпълнения псалм.

Арн, който не разбра, че капеланът се шегуваше, веднага рече, че не иска да му се заплаща за това, че е пял в Божия дом. На въпроса как се казва, той отговори, че името му е Арн от Варнхем, само, това.

Тогава капеланът започна да става все по-нетърпелив, тъй като сметна, че е направил истинско откритие. Пред него стоеше младеж, който не можеше да бъде приет като пълноправен член в братството на монасите от Цистерцианския орден, който по една или друга причина е бил изхвърлен от ордена, ала можеше да подсили хора. Защото който каквото ще да казва за чуждестранните монаси, ала те пееха, като че ги водеха самите Божии ангели. Никой не можеше да отрече това.

Тъй като никой никога не бе говорил на Арн, криейки истинските си намерения, той не разбра нищо от всичките въпроси, с които го засипа капеланът.

Дали е напуснал Варнхем, за да се върне у дома? Аха, а къде се намира домът му? С какво се занимават родителите му? Аха, майка му е мъртва, мир на праха и! Ала баща му, с какво се занимава той? Да не би да се труди като всички останали с пот на челото? Т.е., като обработва земята? Да не би да е селянин или пък освободен крепостен?

Без да лъже, Арн отговори според това, което знаеше, освен на абсурдния въпрос дали баща му е богат, което той отрече, понеже според него думата означаваше нещо срамно, а той не искаше да мисли подобни неща за собствения си баща. А и той не знаеше какво означава думата „крепостен“, макар и да се съмняваше, че баща му спада към тази група.

На капелана всичко беше ясно. Пред него стоеше синът на бедняк, който се трепеше като куче, обработвайки земята. Навярно освободен крепостен, който имаше много усти за хранене и искаше да се освободи поне от едно от децата си, като го прати в манастир. А сега младежът щеше да си иде у дома, при това в годините, когато има най-голям апетит, и нямаше да го бива за друго, освен за молитвата на вечеря. Можеше да стори добро и на двете страни. Трябваше само да уцели момента. Carpe diem[8].

Младежът навярно даже се е надявал събитията да се стекат така, макар и да бе твърде стеснителен, за да си го каже направо.

— Смятам, млади братко, че за всеобщо облекчение аз и ти можем да си бъдем взаимно полезни — рече капеланът, който беше доволен от развитието на нещата.

— Ако мога да ти помогна с нещо, отче, то не бих са подвоумил. Ала с какво? Та аз съм само един беден послушник — отговори Арн, без да лъже, понеже вярваше във всичко, което казва.

— Е да, много от хората по земята са бедни, ала Бог дава големи дарове и на бедните. Дал е такъв дар и на теб, Арн, нали така се казваше? Да, тъй беше. Бог наистина те е дарил с голяма дарба.

— Да, вярно е — рече Арн и срамежливо заби поглед в земята, понеже се замисли за това, че Бог навремето му бе върнал живота, макар и да не разбираше откъде капеланът бе разбрал за това.

— Тогава мога да те успокоя, Арн, тъй като и ти, и баща ти ще сторите нещо богоугодно. Готов ли си да чуеш предложението ми? — рече капеланът, триумфално се наклони напред и се усмихна с отворена уста, която разкри тъмно кафявите му зъби и лошия му дъх.

— Да, отче — рече Арн покорно, като уплашено се облегна назад. — Макар и да не разбирам какво имате предвид.

— Можем да ти предложим храна и подслон, както и нови дрехи, ако останеш тук и станеш част от хора. Трябва да знаеш, че това е голяма чест за един беден човек. Ала ти имаш и рядка дарба, дадена ти от Бога, което явно знаеш.

Арн бе тъй учуден, че първоначално не успя да отговори. Чак сега разбра, че свещеникът смяташе, че неговото най-обикновено пеене бе големият дар, а не това, че Бог навремето го бе върнал от царството на мъртвите. Не знаеше какво да отговори.

— Да, знам, че си учуден — рече капеланът доволно. — Не всеки ден човек успява да стори толкова много добри неща. Баща ти няма да трябва да храни още една уста, а ние ще радваме и живите, и мъртвите с най-красивите литургии, а ти самият ще получиш дрехи, храна и подслон. Това са много благословии за един ден. Нали така?

— Не…, тоест може и така да се каже — рече Арн объркано. Той не искаше за нищо на света да се превърне в заложник на миризливия свещеник, независимо че това беше катедрала, ала и не знаеше как ще се измъкне от ситуацията. Не знаеше какво трябва да стори, за да откаже на някого, комуто по принцип трябваше да се подчини.

Капеланът, който все още не разбираше правилно това, което виждаше и чуваше, реши, че всичко е уредено, падна на колене и решително се изправи, за да разрешат всички практически аспекти, които щяха да последват след приемането на певеца в хора.

— Последвай ме! — рече той оживено. — Ще отидем при стаите на момчетата от хора, тъй че ще се срещнеш с другите и ще получиш свое собствено легло.

— Ала… не може! — започна Арн отчаяно. — Имам предвид… аз естествено… съм дълбоко признателен за добротата ви, отче… ала не мога…

Капеланът погледна изпитателно и учудено младежа, погледна поникнала коса и мазолестите му ръце, които говореха за тежък физически труд. Как този нещастен, беден младеж можеше да откаже предложението му, което бе тъй великодушно? Изглеждаше така, сякаш момчето наистина страдаше, задето трябваше да откаже.

— Конят ми е отвън, аз отговарям за него и трябва да го закарам у дома, при друг послушник — опита се да обясни Арн.

— Казваш, че имаш кон? — рече капеланът озадачено. — Не може да бъде. Искам да го видя с очите си.

Арн и капеланът излязоха пред катедрата. Там навън, на светло наистина стоеше конят на Арн с натежала, наведена глава и изглеждаше много уморен. Капеланът пък реши, че конят е много хубав, а Арн за свой най-голям ужас разбра, че дисагите с овче месо и печени бутове ги нямаше. Всеки можеше да ги е взел. Ала капеланът говореше на висок глас за това, че момчето има красив кон, а Арн протестираше и рече, че конят не е нищо особено, ала не разбира къде са отишли дисагите му с месото и бутовете. Тогава капеланът се ядоса и рече, че човек не може да е толкова глупав, та да остави подобни неща на крадците.

Арн се ужаси от мисълта, че го бяха ограбили, че е така пряко свързан с тежък грях и попита невинно дали не може да намерят крадците и да ги помолят да върнат всичко, ако им обещаят да им простят. Това още повече вбеси капелана, той избухна и нарече Арн тъпак. Момчето реши, че това е някаква обида.

Когато помоли за прошка, тъй като непреднамерено е бил тъпак, капеланът хукна нанякъде, мърмореше си гневни слова за коне и тъпаци. Арн веднага се помоли за опрощение на душите на нещастниците, които се бяха изкушили да го ограбят. В молитвата си той добави, че разбира, че и той самият е виновен за случилото се, тъй като е оставил дисагите, пълни с храна, а те са изкушили онези, чийто дух не е тъй силен, а са гладни.

* * *

По пътя северно от Скара в дома на Гунар от Редеберя, който беше помощник на главния свещеник Торкел от Скара, празнуваха сватба. Главният свещеник, който присъстваше на сватбата, беше доволен от това, че бе помогнал да уредят сватбата на Гунар, който нито беше хубавец, нито пък беше богат. Ала той се смили над помощника си и заради това намери жена на Гунар.

Един богат селянин на име Тюргилс от Турбьорнторп с помощта на главния свещеник бе разрешил голям проблем и в най-трудните си мигове беше обещал да му върне услугата. Заради това сега трябваше да ожени дъщеря си Гунвор за Гунар от Редеберя. Това беше изгодно и за двете страни, тъй като дъщерята на Тюргилс нямаше нужда от огромна зестра, а въпреки това щеше да се омъжи. А и Гунар от Редеберя бе доволен, защото хем нямаше да трябва да даде част от земите си като дар за бъдещата си съпруга, хем щеше да се ожени за млада и слаба девойка, макар че нито имаше пари, нито пък имаше земи.

Главният свещеник реши, че е бил справедлив към всички, ала най-вече към своя верен и скромен помощник, който, ако разчиташе на себе си, никога нямаше да си намери съпруга. Тъй като Гунар изпълняваше добре задачите си като помощник на Торкел, то главният свещеник имаше интерес Гунар да има деца, тъй че наследниците на Гунар да се погрижат за баща си на старини, а не да трябва Торкел да се грижи за него.

Всички бяха доволни от женитбата. Всички, освен Гунвор, която плака горчиво цяла седмица, докато не успяха да я накарат да се съгласи пред самия старши свещеник и да изрече всички клетви, които скоро трябваше да изпълни.

Чак след първата брачна нощ обаче бракът ставаше законен и чак тогава всички, дори и църквата, го признаваха. По-възрастните жени надълго и нашироко бяха обяснили на Гунвор за задълженията на всяка млада жена, докато най-накрая Гунвор не сложи ръце на ушите си, за да не слуша ужасяващите неща, които й говореха.

Тя настойчиво молеше баща си Тюргилс да не я оставя в ръцете на този противен мъж и вместо това да я даде на един друг Гунар, който беше трети син на човека от съседния двор Лонгавретен. Тя и младежът бяха говорили за това и с удоволствие щяха да се съберат.

Ала тогава баща й Тюргилс се вбеси и й рече, че един подобен брачен съюз не му е изгоден, тъй като Лонгавретен е също толкова голям, колкото неговите земи и че ще трябва да й даде твърде голяма зестра, ако тя и онзи младеж се оженят. А ако не получи нужната зестра, то той няма да бъде достоен човек. Този проблем като че нямаше разрешение, а молитвите й не й помогнаха. Само веднъж баща й се опита да я утеши, като й рече, че капризите на младите девойки идват и си отиват. Когато зърне първото си дете, всичко това ще е вече минало.

Тя седеше там, облечена в булчинските си одежди, докато мъжете край сватбената трапеза пиеха, като се шегуваха с брачното ложе. Когато видя грозния си бъдещ съпруг, на когото другите мъже се присмиваха, задето има член като на кон, тя ту застиваше, ту започваше да се поти. Накрая започна да се моли на светата Дева да я прибере на мига, да се смили над нея и да я убие, та да не се стига до самоубийство и грях. Ала в сърцето си тя разбираше, че Божията майка никога не би изпълнила подобно греховно желание и че вече няма никаква надежда, както и че скоро ще бъде обезчестена от ужасния мъж и няма да може да стори нищо друго, освен да разтвори покорно крака, както й бяха казали старите жени.

Ала когато следобедното слънце започна да залязва, а нощта приближаваше, изведнъж Божията майка й заговори ясно и високо. С луд крясък девойката скочи от масата, с един скок я прескочи, хукна през вратата и когато излезе навън, повдигна фустите си и побягна, колкото можеше по-бързо.

На мъжете вътре им отне малко време да осъзнаят това, което се бе случило. Някои от тях по различни причини дори не бяха забелязали, че булката беше хукнала нанякъде. Ала се съвзеха и тръгнаха да я гонят, докато някой, така и не разбраха кой, завика:

— Откраднаха булката! Откраднаха булката! Откраднаха булката!

Пияните мъже тогава се върнаха, грабнаха мечовете си, оседлаха конете си, докато неспокойните жени наблюдаваха избягалата булка, която все още не се бе изгубила от погледа им и ясно виждаха как бяга към Скара.

Там горе се появи Арн, който яздеше спокойно, а коремът му къркореше от глад. Не бързаше, тъй като разбра, че нощта ще бъде мрачна и без звезди и че заради това трябва да потърси място, където да пренощува, тъй че нямаше да успее да пристигне в Арнес по-рано от обяд на следващия ден.

Тогава насреща му изскочи млада жена с измачкани дрехи, с обезумял поглед, като бягаше с разперени към него ръце. Той спря коня си и я наблюдаваше, като нито можеше да разбере това, което виждаше, нито пък можеше да я поздрави любезно.

— Спаси ме! Спаси ме от демоните! — крещеше девойката и в същия момент падна на земята, точно пред коня му.

Арн се изплаши и скочи от коня си. Ясно можеше да види, че негов ближен бе в беда. Ала по какъв начин можеше да я спаси?

Той коленичи до пламтящото женско тяло и внимателно посегна да я погали по красивата кестенява коса. Ала не посмя. Тогава тя го погледна в очите, лицето й се изпълни с щастие и тя започна объркано да говори за мекия му поглед, за това, че светата Дева й è пратила ангел пазител. Каза и други подобни неща, което го накара да заподозре, че тя не бе с всичкия си.

Пияните, бесни гости на сватбата завариха избягалата булка и крадеца, застанали точно така. Първите мъже, които слязоха от конете си, хванаха булката, която почна да крещи сърцераздирателно, та мъжете завързаха краката и ръцете й и натикаха кърпа в устата й. Други двама мъже хванаха Арн за ръцете и наклониха главата му напред. Той не се възпротиви.

Тогава се появи и самият младоженец Гунар от Редеберя. Веднага му подадоха меч, тъй като по закон той имаше право да убие крадеца на булки. Когато Арн съзря вдигнатия меч, той помоли да му дадат шанс първо да каже молитвата си, а всички събрали се решиха, че това е християнско искане, което не можеха да му откажат.

Арн не изпитваше страх, когато падна на колене. Само учудване. Заради това ли Бог беше спасил живота му? За да бъде обезглавен, макар че бе невинен? Да го обезглавят група пияни мъже, които смятаха, че той иска да навреди на жената? Това беше твърде глупаво, за да бъде вярно, и заради това той не се помоли за живота си, а за това тези нещастни хора да си възвърнат разсъдъка, тъй като бяха на път да извършат огромен грях.

Трябва да е изглеждал жалък, докато стоеше на колене. Беше облечен в кафяво монашеско расо, а по главата му имаше следи от начина, по който монасите бръснеха главите си. Тогава някой започна да се моли за Арн, вярвайки, че помага на нещастния в молитвите му. Някой друг рече, че един мъж не бива да убие беззащитен послушник, а трябва поне да му дадат меч, та да се защитава и да умре с достойнство. Тогава се чу одобрението на тълпата и изведнъж Арн видя как някой хвърли в тревата пред него къс, нескопосан северен меч.

Тогава той благодари на Бога, после взе меча, тъй като разбра, че ще живее.

Главният свещеник Торкел от Скара бе толкова близо, че ясно виждаше всичко, което се случи от този момент насетне. А онова, което той видя или пък си мислеше, че е видял, щеше да придобие огромно значение.

Тъй като, когато Гунар от Редеберя се втурна с вдигнат меч към Арн, за да сложи край на всички беди, които бяха провалили сватбения му пир, той осъзна, че промуши единствено въздуха. Не разбра какво става, тъй като не смяташе, че е твърде пиян.

Посегна отново, без да улучи. Тогава посегна отново, и отново.

Арн забеляза, че мъжът пред него бе беззащитен и сметна, че навярно бе твърде пиян. Ала още по-добре, помисли си той, тъй като в такъв случай нямаше да рискува да нарани ближния си.

Ала за Гунар от Редеберя всичко, което се бе случило, бе като ужасен сън. Съседите му започнаха да му се присмиват и където и да се прицелеше, то този демон, тъй като само демон можеше да бъде, се оказваше някъде другаде. Не че бягаше, ала все сменяше мястото си.

Арн се въртеше в кръг, като държеше меча с лявата си ръка, тъй като брат Гилберт винаги бе казвал, че с лявата ръка ще му е по-трудно да уцели. Не трябваше много да размахва меча си. Стигаше му да променя положението си през цялото време. Смяташе, че скоро противникът му ще се умори и ще се откаже, така че никой да не пострада, тъй като Бог щеше да се намеси, за да ги спаси.

Ала наплашеният Гунар от Редеберя помоли стария воин Йоар да му помогне да извърши онова, което има право да извърши. И тъй като младоженецът бе достатъчно наранен, а и Йоар като човек с опит видя, как малкият се поддаваше на евтини трикове, той решително се хвърли в битката, за да сложи край на всичко. Не помогнаха и отчаяните протести на главния свещеник.

Изведнъж Арн се оказа в беда, изплаши се, хвърли меча в дясната си ръка, защитаваше се срещу двамата, като за първи път прояви сериозност.

Гунар от Редеберя веднага падна на земята, като гърлото му беше прерязано, а Йоар се строполи, след като Арн го прободе в корема.

Всички стояха като вкаменени. Гостите на сватбата бяха станали свидетели на нещо, което не бе възможно да се случи. Така че това бе чудо.

Арн бе застинал от ужас, тъй като разбираше повече от добре, защото бе присъствал на много заколения на животни, че мъжът, който го бе нападнал пръв, лежеше на земята, а кръвта му изтичаше, а другият, който бе добър в боя с меч, беше смъртно ранен. Шокиран от злите си деяния, Арн остави меча да падне на земята и склони глава за молитва. Беше готов да го обезглавят на мига.

Но главният свещеник протегна ръка към небесата и подхвана псалм, което поне за момента предотврати всички атаки срещу Арн. След това той строго говори за чудото, което всички бяха видели. Рече, че един чужденец поради това, че е невинен, е получил помощ и че е видял самия архангел Гавраил, който стоял зад малкото беззащитно момче и е направлявал ръката му. Скоро мнозина от присъстващите потвърдиха, че са видели същото. Та това беше Божие чудо. Един малък послушник бе успял да надвие двама възрастни воини.

Освободиха булката и тя започна чрез молитва да благодари, задето Бог й бе пратил спасител в последния момент. Изпяха няколко псалми, ала Арн не можеше да участва в пеенето.

Свещеникът запита Арн откъде иде и реши, че самият той ще се отправи заедно с момчето към Варнхем и че ще занесат Гунар от Редеберя, за да го погребат, а Йоар ще бъде отнесен у дома си.

След това той се огледа строго и запита кой е бил онзи, който три пъти е извикал, че крадат булка. Ала всички гледаха в земята и никой не отговори. Тогава той запита дали някой наистина мисли, че този малък послушник от Варнхем е крадец на булки, но никой не смяташе така.

* * *

През тази прохладна есенна утрин, когато листата на явора и дъбовете край манастира започнаха да се обагрят в жълто и червено, към Варнхем се бе запътила двойка, която щеше да донесе само тревоги.

Главният свещеник Торкел беше в изключително добро настроение, тъй като Бог му бе дарил възможността да стане свидетел на едно от чудесата си на земята. Това беше невероятна благосклонност.

Арн, който постеше след злодеянието и отказваше да прекара нощта някъде другаде, освен в катедралата, молейки се, беше с прежълтяло лице и натъжен от тежкия си грях. Арн знаеше, че обърканите думи на свещеника за чудото бяха неверни. Бог му бе показал милост, като му бе дал меч, с който той трябваше да се отбранява, без да наранява никого. Ала той се възползва от Божията милост и извърши най-тежкия от всички грехове. Знаеше, че сега е изгубен и го озадачаваше това, че Бог не го бе убил веднага, след като той бе извършил непростимото.

Когато влязоха през портата на манастира, минавайки под двата ясена, които бяха единственото видимо нещо, останало от онова, което на времето беше дарила майката на Арн, той веднага помоли за прошка и се промъкна в църквата на манастира, за да моли за сила, така че да може скоро да се изповяда искрено.

Свещеник Торкел гордо помоли за среща с отец Хенри, тъй като имал да разказва големи новини.

Разговорът между двамата мъже беше странен, и то бе само заради това, че им беше трудно да се разберат. Торкел говореше така лошо латински, както отец Хенри не можеше да се оправя със северния език. А и беше превъзбуден и не можеше да говори разумно, затова се наложи отец Хенри да го помоли да се успокои, да изпият чаша вино и след това да започнат разговора отначало.

И когато след това отец Хенри бавно започна да разбира що за нещастие е станало, то той не можа да разбере глуповатото възхищение на свещеника.

Беше от ясно по-ясно, че Арн не беше крадец на булки. Беше му доста трудно да обясни на необразования си събрат как всъщност той си е навлякъл подобни помисли.

А и беше напълно ясно, че след като някой е сторил голяма беля и е хвърлил меч на Арн, то е щяло да се стигне до убийство. Ала все пак това беше богохулна мисъл, с която като че ли отец Хенри злобно си беше направил закачка със събраните на сватбата гости. Или пък, по-скоро като че ли ги беше наказал заради жестокото им безразсъдство, когато една уплашена жена е избягала, а те се бяха нахвърлили върху първия срещнат, за да го обвинят в това, че я е откраднал. Това всъщност си беше отвратително варварско поведение, особено щом те си мислеха, че имат право да пребият първия срещнат. От друга страна законите по тези земи бяха такива, че горките заблудени души бяха действали според вярата си.

Ала най-трудно можеше да преглътне самодоволните представи на необразования си събрат, който смяташе, че му се е отдала възможността да стане свидетел на чудо, като архангел Гавраил е стоял зад Арн и му е помагал при всяко движение с меча.

Отец Хенри измърмори под носа си, че ако архангел Гавраил наистина беше видял онова, което е станало, щеше да се втурне да помага не на Арн, а на горките, безразсъдни пияници. Ала той не каза нищо подобно на висок глас.

Това вманиачаване по чудото стана още по-силно, когато главният свещеник Торкел помоли за помощ от манастира, така че разказът за чудото да бъде внимателно записан, докато той все още ясно помни гледката, а и се сеща за имената на повечето свидетели.

В началото отец Хенри се опитваше да избегне да даде отговор на искането и помоли да му разкажат повече за това какво пише в законите за поведението на Арн, така че за известно време да отклони вниманието на Торкел от желанието му да получи помощ при записването на историята.

Законите казвали, че онзи, който открадне нечия булка, трябва да бъде убит на минутата. Ала не бивало да убиват невинен, тъй като това се равнявало на убийство.

От една страна, според закона, ако дванадесет мъже положат клетва и потвърдят, че Арн е невинен и че е станало чудо, то той щял да бъде освободен на съвета, ако се стигне чак дотам. От друга страна, ако родът на убития, или пък в най-лошия случай родовете на двамата убити искали да решат проблема на съвета, се стигало до въпроса дали Арн, както всъщност се казвал младежът, имал на кого да разчита за опека, като тези хора не трябвало да бъдат чужденци. Имал ли Арн подобни хора? Навярно все пак той принадлежал към някой род?

— Да — въздъхна отец Хенри, който почувства облекчение. — Младият мъж принадлежи към знатен род. Името му е Арн Магнусон от Арнес. Баща му е Магнус Фолкесон, а негов чичо е Биргер Бруса от Биелбо. Ескил Законотворецът е негов родственик и така нататък, и така нататък. Момчето принадлежи към кралския род на Фолкунгите, макар да не съм сигурен дали самият той разбира какво означава това. Така че няма да има никакъв проблем с това да му намерим застъпници.

— Естествено, че няма да има проблем! Слава Богу! — извика отец Торкел. — Веднага ще известя засегнатите, че няма да могат да се надяват да се стигне до съвет. Още по-добре, в такъв случай няма да могат да възразят срещу признаването на чудото!

Макар че и двамата Божи хора изглежда намериха много просто решение на законовия проблем, те мислеха за различни неща. Главният свещеник беше щастлив, като че се носеше не по земята, тъй като неговото чудо, за което щеше да говори доста в катедралата, беше защитено, а и освен това щяха да го запишат красиво върху пергамент най-добрите калиграфи.

Отец Хенри, който знаеше, че не е станало никакво чудо, почувства облекчение от факта, че Арн нямаше да пострада от тежкия и сляп закон в Западна Готаланд. Но той тъжеше заради Арн и заради собствения си грях, тъй като прозря, че той и брат Гилберт имаха пръст в случилото се.

— А сега ще мога ли веднага да получа помощ при записването на историята, която това велико и важно събитие изисква? — запита главният свещеник, чието лице беше порозовяло от възбуда.

— Да, естествено, братко — отговори отец Хенри изненадващо отзивчиво. — Веднага ще се погрижим за това.

Отец Хенри привика при себе си един от писарите и му обясни на френски, тъй като беше сигурен, че необразованият му колега не знаеше този език, че трябва да слуша и да изглежда заинтересуван, да записва и да възразява, колкото и смешно да му се струва всичко.

Когато главният свещеник с гъвкави, младежки стъпки се отправи заедно с писаря към залата за преписване на ръкописи, благославяйки Бога, отец Хенри се надигна тежко, за да потърси нещастния Арн. Знаеше много добре къде може да го открие.

VII.

Главният свещеник Торкел беше практичен и педантичен по отношение на парите човек, особено към своите собствени. Сега неговият помощник Гунар от Редеберя се беше споминал насред най-енергичните си години и при това не беше оставил наследник. Сватбата му беше прекъсната по най-тъжния възможен начин.

Когато Торкел се съвзе от великото събитие, а именно, че със собствените си очи бе видял Божие чудо, той започна да обмисля последиците от случилото се. Имаше нужда от нов и работлив помощник в Редеберя. Това беше най-належащо.

Тъй като той беше изповедник на съзерцателната и почти омъжена девойка Гунвор, нямаше как да не открадне някоя друга идея от онова, което беше чул в изповедите й. Тя искаше смърт и за себе си, и за бъдещия си съпруг, за което свещеникът я бе наказал с леко изкупление в рамките на една седмица, ала тя му беше казала, че греховните й желания се коренят в любовта й към един младеж на име Гунар.

Този Гунар от Лонгавретен, веднага бе възразил свещеник Торкел, бе третият син на баща си и по принцип нямаше право да се ожени, тъй като това щеше да доведе до разпокъсването на Лонгавретен на три твърде малки части. Гунар все пак беше буен човек, който по-скоро искаше да обработва земята, отколкото да тръгне нанякъде и да стане част от нечия свита.

Свещеник Торкел скоро привика младия Гунар при себе си, изповяда го, след което бързо пресметна как всичко може да бъде уредено. Младежът вехнеше от любов по Гунвор така, както тя лелееше да бъде с него.

Тъй че всичко можеше да се оправи по най-добрия начин, ако двамата млади станеха новите помощници на Торкел в Редеберя. Тюргилс от Турбьорнторп, който беше баща на Гунвор, едва ли си бе представял дъщеря си като съпруга на трети син. Ала имайки предвид какви бяха законите и нравите, не беше никак лесно да я оженят, тъй като тя беше доста слаба, а и историята за злощастната й женитба бързо се беше разпространила из цяла Западна Готаланд. Главният свещеник също имаше пръст в това, най-вече защото бързаше да спомене разказа за чудото във всички свои проповеди. Така че за поземления собственик Тюргилс беше най-добре веднага да ожени Гунвор, за да не възникнат законови проблеми.

А и за бащата на младия Гунар, Ларш Копер от Лонгавретен, не бе никак лошо да ожени сина си, и то по начин, който самото момче предпочиташе. И двамата бащи щяха да спечелят много от зестрата. А и двамата млади нямаше да оставят бащите си на мира, докато не ги убедят, че тази възможност им пада като дар от небето.

Главният свещеник Торкел беше посял първото зрънце посредством духовен разговор с Гунвор, след което стори същото и с Гунар, а след това бе лесно да привика двамата бащи при себе си, за да уредят нещата. Незабавно можеха да организират венчавката.

На празника в чест на архангел Михаил, когато прибираха реколтата и никой вече не трябваше да стои край оборите по поляните, в Редеберя имаше годеж, на който присъстваше самият главен свещеник, който трябваше да стане свидетел на обетите на Гунвор и Гунар. След като говори на пиршеството, докато гостите все още бяха достатъчно трезви, за да чуят какво има да им каже един Божи човек, той им припомни внимателно да почитат Божието чудо, което най-накрая, противно на всеки земен закон и противно на всякаква логика все пак ги бе събрало.

За Гунвор това бе най-щастливият ден през целия й живот. Какво като щеше да живее при много по-лоши условия от тези, в които бе родена? В този момент тя се сгодяваше с единствения за нея Гунар, когото смяташе, че е загубила завинаги. Като чучулига тя се бе издигнала от дълбините на отчаянието до висините на щастието. С огромно удоволствие щеше да се отдаде на този Гунар, за когото в момента беше обвързана по закон. Даже съжаляваше, че трябваше да изтърпят подобни неща чак до сватбата през пролетта. Това беше лек товар. Ако всичко беше станало така, както тя се беше страхувала, щеше да лежи под отвратителния си съпруг нощ след нощ. Поне всички по-възрастни жени бяха й описали така това нещастие.

Тя и Гунар се усамотиха и вече можеха да се срещат тъй често, колкото им се искаше, само ако край тях имаше и други хора. Пирът по случай годежа им вече продължаваше няколко часа, те излязоха навън, за да се полюбуват заедно на залязващото слънце. Държаха се за ръце и чувстваха тръпката и радостта от това, че щяха да живеят, да остареят и да умрат заедно в това доста по-малко имение, но все пак щяха да бъдат заедно.

Онова мъничко нещо, за което Гунвор искаше да поговорят, не срещна възражения у нейния годеник, от което на минутата й олекна.

Тъй като тя щеше да бъде вечно признателна на светата Дева, задето в последния момент я бе спасила от нещастието, никога нямаше да престане да споменава това в молитвите си.

Дори и човек да е само Божие оръдие и нищо да не може да се случи против Божията воля и цялата благодарност да се полага единствено Нему, тя не можеше да спре да мисли за младежа, който бе това Божие оръдие. Той изглеждаше така окаян в прокъсаното монашеско расо, когато пияниците наведоха главата му, за да го обезглавят. След това я бе спасил, спасил бе и двамата.

Заради това тя искаше да дарят двата дорести коня, които бяха получили, на манастира във Варнхем, освен това да се отправят натам, да благодарят на младия послушник, който бе защитил щастието им, подлагайки на риск собствения си живот.

Нейният Гунар сметна идеята за много добра и я похвали, след което рече, че е готов да тръгне заедно с нея към Варнхем.

Тяхното решение щеше да подейства успокоително на младежа, който никак не бе тъй млад и окаян, както си го спомняше Гунвор.

* * *

Брат Гилберт се бе трудил в ковачницата в продължение на шест дни и като че се намираше в състояние на треска, ярост или божествено вдъхновение. Той бе стигнал дотам, че бе занемарил всичките си други задължения, а отец Хенри не каза нито дума за това, тъй че ударът на чука в ковачницата отекваше из Варнхем през всички тези дни, та дори и по време на часовете за молитва.

Беше минало много време, откакто брат Гилберт беше изковал меч по новите методи, тъй като не бе разумно да продават подобни мечове на северните варвари. Те не биха и сънували да платят реалната цена за този труд. Освен това такъв еластичен меч не им беше особено нужен, защото те едва се справяха със своите собствени.

Когато изработваше северни мечове, той използваше три вида стомана, които смесваше, като огъваше материала няколко пъти и след това го изправяше наново. Посредством смесването му придаваше известна еластичност, но все пак заостряше острието, за да заблести и му придаваше форма, каквато искаха северняците. Колкото по-добра беше тази форма, толкова повече се харесваха мечовете. Най-често формата караше меча да заприлича на змия. Ала брат Гилберт успя да постигне здравина, която беше по-голяма, отколкото бяха свикнали по тези части на света.

Мечът, върху който работеше сега, осенен от някакво свещено себеотдаване, от самото начало имаше едно-единствено ядро от втвърдено желязо. Изкуството да се превръща чугун в стомана не бе познато на северняците. Брат Гилберт бе намерил най-добрия чугун за целта и го бе изпекъл в продължение на три денонощия, като го бе покрил с въглища, кожа и кирпич, така че процесът да стане както трябва. След това той бе изковал ядрото на стоманата в лагер от по-меко желязо. Острието трябваше да бъде достатъчно остро, така че с него да може да избръсне главата на монах. С всеки удар на чука по наковалнята и с всяка молитва той бавно, но сигурно изработваше този шедьовър, който човек иначе можеше да открие само в самия Дамаск или в Утремер, където други мъже също като него самия бяха овладели сарацинското изкуство. Мнението на брат Гилберт относно сарацините се отличаваше от общото мнение, но той избягваше да обсъжда тази тема. Колкото и да обичаше отец Хенри, който беше най-мъдрият и най-добрият игумен, при когото можеше да попадне грешник като него, той знаеше, че сарацините по никакъв начин не са подходяща тема за разговор.

Работеше вече шести ден подред, когато един послушник дойде при него с лице, по което се четеше ужас, и започна да му пречи. Той се стресна, когато съзря дивия външен вид на брат Гилберт, зяпналия му поглед и рошавата коса. Послушникът бе изпратен от отец Хенри, който приканваше всички на спешна среща, независимо дали работеха в ковачницата или не.

Брат Гилберт веднага прекрати работата си и се отправи към умивалнята, за да се измие, както подобава за среща с игумена.

Отец Хенри го чакаше в залата за преписване на ръкописи, второто му най-любимо място. Несъмнено есента още не се бе преполовила, ала нощите ставаха все по-хладни, а отец Хенри така и не бе свикнал със студа на Севера. Заради това срещата беше в залата за преписване на ръкописи, а не на каменните пейки при градината с билки.

— Добър вечер, скъпи мой Вулканий — поздрави го отец Хенри шеговито, когато измитият, ала все още покрит с пот брат Гилберт се наведе, за да влезе през вратата, която бе предназначена за много по-нисък от него човек.

— В такъв случай добър вечер, скъпи мой Юпитер — отговори брат Гилберт в същия тон и без да изчака покана, седна пред писалището, на което седеше и пишеше отец Хенри.

Известно време двамата мълчаха, докато отец Хенри изписваше някоя завъртулка, след което бавно подсуши перото за писане и го остави върху писалището. После той се прокашля по начин, който брат Гилберт и мнозина други от Варнхем или „Школата на живота“ разпознаваха като сигнал, че ще последва по-кратко или по-дълго пояснение.

— След малко ще изповядам нашия син Арн — започна отец Хенри с дълбока въздишка. — И ще опростя греховете му. На момента. Той не очаква и това няма да му се хареса, защото е изпълнен с разкаяние и с мисъл за сторения грях. Да, можеш да си представиш всичко това. Но трябва да знаеш, обични мой братко, че имам слабо сърце и се страхувам от това. Стигнах до решение, което е не само благоприятно за теб или за мен. Това, което се случи, е не само грешка на Арн, а по-скоро твоя и моя грешка. Естествено, че съществува конфликт между светските закони, колкото и варварски да ни изглеждат те по отношение на нашата част от света. Да, от една страна е светският закон, а от друга са Божиите повели. Светският закон няма да засегне Арн, нито пък Божиите повели. Що се отнася до теб и мен, въпросът става по-деликатен. А и ти знаеш какво имам предвид. Така че бъди така добър и не повтаряй това, което казах!

— При цялата ми смиреност към това, което каза, отче — отговори брат Гилберт бързо. — Ние трябваше да му кажем кой е. Ако той знаеше кой е, когато е срещнал пияните селяни…

— Никой нямаше да пострада, знам! — прекъсна го отец Хенри с глас, пълен по-скоро с отчаяние, отколкото с объркване. — Както и да е, сторихме това, което сторихме, и сега трябва да помислим за последиците. Като за начало ще накарам Арн да разбере, че той няма вина пред Бога, а това не смятам, че ще бъде никак лесно. Тъй че нека Бог ми помогне! Аз обичам това момче! Когато се отправи към дома на баща си, той ще бъде един твърде рядко срещан човек, необременен от грях…

— Един Пърсифал — промърмори брат Гилберт замислено. — В действителност един млад Пърсифал.

— Един какво? А да, не-е, забрави това — измърмори отец Хенри, някак объркан в мислите си.

Той млъкна за миг, преди да продължи:

— Сега, братко Гилберт, като твой игумен аз ти заповядвам следното. Когато Арн дойде при теб, след като е говорил с мен, ти ще му кажеш кой е, ако аз не съм успял да му обясня всичко. Разбираш ли мисълта ми?

— Напълно разбирам какво имаш предвид, отче, и ще се придържам към заповедта ти — отговори брат Гилберт сериозно.

Отец Хенри кимна замислено, след което се надигна и с едно движение на ръката си взе довиждане. Брат Гилберт остана дълго в залата за преписване на ръкописи, тъй като в душата си се молеше да може да подреди добре думите си, когато изпълнява заповедта, която току-що бе получил.

* * *

Арн бе прекарал десет дни в една от килиите за посетители на манастира. Той бе премахнал всичко, което по принцип се полагаше само на посетителите — матрака от слама, червените подплатени завивки и овчите кожи — и сам си бе наложил мълчание и наказание от хляб и вода.

Отец Хенри го намери блед, със сенки под очите и поглед, който замръзваше от тъга. Не знаеше как младият мъж щеше да говори или да се държи, ако изобщо беше на себе си и можеше да разбере думите му. Отец Хенри реши в началото да се държи така, както се изисква от него, и да не показва нито утеха, нито строгост.

— Готов съм да чуя твоята изповед, синко — рече отец Хенри, седна на твърдото дървено легло и даде знак на Арн да седне до него.

— Отче, прости ми, тъй като съгреших — започна Арн, но трябваше да спре за миг, за да се прокашля, тъй като продължилото десет дни мълчание бе направило гласа му несигурен. — Извърших най-тежкия от всички грехове и нищо не може да ме оневини. Убих двама мъже, макар че можех само да ги нараня леко. Убих двама мъже, макар да знаех, че за мен е далеч по-добре самият аз да умра и да се изправя пред Иисуса Христа без този грях. Заради това съм готов да изтърпя всяко пречистване или наказание, което си ми приготвил, отче. И никое наказание няма да бъде достатъчно жестоко.

— Това ли беше всичко? Няма ли друго? — запита отец Хенри с лек тон, ала веднага съжали, че думите му прозвучаха тъй, като че си правеше шега с тежките мъки на младежа.

— Не… това беше всичко… това ще рече, че съм имал лоши помисли, погрешни помисли, които искам да премахна от себе си — рече Арн, очевидно объркан.

Отец Хенри веднага почувства облекчение, че Арн е тъй откровен, че има контрол над думите си, когато му бе зададен озадачаващ въпрос. Тогава се случи нечуваното, Божията милост, която често надвишава човешкия разум. Отец Хенри си пое дълбоко въздух, допита се още веднъж до Бога, преди да изрече двете решителни думи. След това изчака известно време, докато отново усети Божията подкрепа, от която се нуждаеше, в себе си.

— Те absolve, прощавам ти в името на Отца, Сина и Светия дух, синко — рече той, след което прекръсти Арн и себе си.

Арн го зяпаше като омагьосан и не можеше да осъзнае това, което се бе случило. Отец Хенри изчака, докато съдържанието на думите му проникна в дълбините на съзнанието на Арн. След това той се прокашля дълго, този път напълно сигурен в това, че дава знак за пояснение.

— В действителност Божията милост е огромна, ти сега наистина си освободен от греха, синко. Аз опростих греховете ти като твой изповедник, в качеството си на смирен Божий слуга и с Неговата подкрепа. Нека се порадваме на това велико нещо, което се случи, но да не го омаловажаваме. Трябва да знаеш, че и аз използвах всичкото това време, през което се бе усамотил, за да се допиташ до Бога. И ако Бог ти е казал нещо различно от това, което рече на мен, то в това има някаква умисъл, тъй като става въпрос за нещо изключително сложно, най-сложното, с което съм се сблъсквал като изповедник. Тази болка, която изстрада през тези дни, когато най-искрено се покая, по този начин бе част от изпитанието.

— Но… все пак… не е възможно… убийство? — заекна Арн.

— Не ме прекъсвай и ще разбереш — продължи отец Хенри уверено, но успокоен, тъй като Арн се оказа много по-разговорлив, отколкото се бе боял, че ще бъде. — В този случай Божият свят е двоен и ние трябва да се опитаме да видим цялото. Там навън има един свят, extra muros с присъщите му понякога странни закони. По тези закони ти не си виновен. Дотук всичко е много просто. Ние имаме своя по-висш свят intra muros и той ни поставя значително по-големи изисквания. Първо, моят собствен грях и грехът на брат Гилберт е много по-голям, що се отнася до убийствата. След малко ще ти обясня това по-задълбочено. Второ, трябва да се опитаме да погледнем на деянието ти от Божията перспектива, колкото и да ни е трудно на нас, бедните грешни човеци. И трябва да разберем каква е била целта му. Той те закриляше не заради това деяние. В това можеш да си убеден. Голямата ти задача в живота, каквато и да е тя, все още е пред теб. Но Бог използва най-практичния инструмент, който Му беше под ръка, за да накаже мъже, които бяха съгрешили тежко. Тъй като беше така: Те са принудили тази млада жена Гунвор, която ти си срещнал за пръв път онзи ден, да се ожени за мъж, който я отвращава, и са я принуждавали заради собствената си похот и печалба. Когато тя в отчаянието си се е опитала да избяга от противното си страдание, те са се изпълнили с ярост и са щели да убият, който и да им се беше изпречил на пътя. Тогава са излъгали на висок глас, че първият, когото срещнат по пътя си, е крадецът на булката, когото според закона имат право да убият. Когато Бог е видял това, се е ядосал и те е изпратил по пътеките на греха, за да ги накаже тъй жестоко, както само Той може. Така че главният свещеник Торкел не грешеше, като говореше за това, че е видял ангел да ръководи ръката ти, макар и всичко онова за чудото и така нататък, и така нататък, са глупости. Ти беше Божието оръжие и изпълни наказанието, което навярно нямаше да можеш да сториш, ако аз и брат Гилберт не те бяхме излъгали. Заради това опрощавам греховете ти, синко. Постенето ти свършва днес, довечера бъди внимателен с храненето. Не е полезно човек да се тъпче след толкова дълго постене. Добре. Това беше всичко.

Арн мълча дълго и отец Хенри го остави да се рее из мислите си, тъй като казаното изискваше време, за да пусне корени в съзнанието на момчето, преди отново да поговорят по въпроса или за нещо друго.

На Арн не му бе трудно да съзре логиката в това, което му бе казал отец Хенри. Предпоставката за подобна логика бе, че всеки камък в постройката се крепи на абсолютна честност и смиреност пред Бога. Иначе всичко това би било извъртане на нещата. След това той се засрами от първата си мисъл, след като бе чул двете опрощаващи думи, а именно, че отец Хенри бе нарушил вярата си от изопачена обич към своя син и че бе прибегнал до особена снизходителност, която няма да важи в други случаи. Беше лошо да мисли така за отец Хенри и Арн прозря, че не е успял да се опази от грях само няколко мига, след като бе получил опрощение на греховете си. Но сега не бе подходящият момент, за да се изповяда отново.

— Така че стигнахме до въпроса за моя собствен грях и този на брат Гилберт, както и за нашата вина за случилото си — въздъхна отец Хенри. — Навън, в другия свят, хората делят другите и ги оценяват по различен начин, като че не всички носят една и съща душа. Там не е като при нас, където никой не е повече или по-малко достоен от останалите. Хората навън не преценяват другия по душата му. Те дори не поглеждат ближния си. Те виждат крепостен или крал, ярл или освободен крепостен. Съзират мъж или жена, които имат или пък нямат видни родители. Горе-долу по начина, по който ти и брат Гилберт оценявате конете. Така е навън, в другия свят. За съжаление е така.

— Но всички хора си имат родители, та всички произлизаме отнякъде: като се стигне чак до Адам и Ева, а и всички се раждаме еднакво голи — възрази Арн с капчица учудване в гласа си.

— Да, естествено, че всички си имаме родители. Ала според начина за преценяване в другия свят, нечии деди са по-бедни, а други имат по-богати родители и наследяват богатства.

— Така че ако човек е роден богат, то той си остава богат, а ако е роден по-висш от останалите, то той не трябва да прави нищо, защото той така или иначе си е по-висш. И тогава не е важно дали човек е добър или зъл, дали е умен или глупав, защото той си е по-висш от останалите? — зачуди се Арн и същевременно изглеждаше забавно проницателен в първите си стъпки на опознаването на външния свят.

— Точно така и точно заради това някои хора от външния свят и до ден-днешен имат крепостни. Не си ли наясно с това? — запита отец Хенри.

— Да… — рече Арн колебливо. — Собственият ми баща имаше крепостни. Това е нещо, за което не съм мислил дълго време, сякаш става въпрос за нещо, което разумът не харесва. Най-често си мисля за майка си по време на вечерната молитва, не толкова много за баща си и никога за това, че той имаше крепостни. Но така си беше. Сега се сещам, че веднъж той обезглави един крепостен. Не помня защо, но никога няма да забравя гледката.

— Е, сам виждаш. И се боя, че баща ти има крепостни и до ден-днешен. Той е от един изтъкнат род и това означава, обмисли думите ми, че и ти принадлежиш към този род. На надгробния камък на майка ти има, както навярно си видял, макар че никога не сме говорили за това, два герба. Единият представлява драконова глава и меч, това е гербът на рода на майка ти. Другият представлява изправен лъв. Това е гербът на рода на баща ти. Това е хералдическият знак на кралския род на Фолкунгите, а ти принадлежиш към него. Изглежда не разбираш какво означава това.

— Не-е — рече Арн бавно и изглеждаше така, сякаш наистина не можеше да си представи какво е да бъдеш някой друг, а не този, който си.

— Ще ти обясня — рече отец Хенри. — Имаш право да яздиш, носейки меч. Имаш право да носиш щит със знака на кралския род и ако онези селяци те бяха видели в този вид, никога не биха дръзнали да те нападнат, а ако нямаше меч и не носеше щит със знака на кралския род, трябваше само да им кажеш името си, което е Арн Магинсон от Арнес и желанието им за побой веднага щеше да изчезне. Никога не съм ти казвал това. Никога не съм ти разправял кой си за хората от другия свят и това беше грешка от моя страна. Ако трябва да намеря причина за извинение, то това би бил фактът, че в манастира ние не гледаме на ближния си по начина, по който го правят хората навън. И не бих искал да те въвеждам в изкушението да повярваш, че си по-важен от останалите. Мисля, че можеш да разбереш това и да ми простиш на мига.

— Нали това не може да ме превърне в някой друг, освен в този, който аз съм? — възрази Арн замислено. — Аз съм такъв, какъвто ме е създал Бог, както и всички останали. Както ти или крепостните в света навън. Аз не нося вина, нямам и заслуга за това. А и защо онези нещастни души, които искаха да ме погубят, щяха да се спрат само заради едно име? Аз все пак съм само един послушник, който в техните очи не може да борави с меч. Тъй че защо това име би ги изплашило?

— Защото ако бяха вдигнали ръка срещу теб, никой от тях нямаше да живее повече от няколко дни. Нито един от тях. Щяха да си навлекат гнева на кралския род, на твоя род. И никой селянин в тази окаяна страна не би дръзнал да стори такава глупост. Така е в другия свят. Трябва да свикнеш с тази мисъл.

— Не искам да привиквам към един толкова неразумен и зъл ред, отче. Не искам и да живея в подобен свят.

— Но трябва — рече отец Хенри кратко. — Тъй като така е отредено. Много скоро ще се отправиш към света навън. Това е моята заповед.

— Ще се подчиня на заповедта ти, но…

— Никакво „но“! — прекъсна го отец Хенри. — Не ти е позволено да подстригваш косата си. В този миг спираш да постиш. Само се храни внимателно в началото. Веднага след вечеря иди при брат Гилберт и той ще ти разкаже другата част от истината за теб самия. Онази страна, която аз и не познавам.

Отец Хенри се надигна тежко от дървеното легло. Изведнъж се почувства стар и скован. Тогава за пръв път се замисли, че животът му навлиза в своята есен, че времето му изтича и навярно никога няма да разбере що за задача е отредил Бог на обичания му син.

— Прости ми, отче, имам още един въпрос, преди да тръгна — рече Арн с изражение, което показваше, че той мислеше отчаяно.

— Естествено, синко, питай колкото искаш, макар и въпросите никога да не свършват.

— В какво се състои твоят грях и грехът на брат Гилберт? Все още не разбирам.

— Много просто, синко. Ако знаеше кой си, нямаше да се наложи да убиеш човек. Ако ти бяхме казали кой си, щеше да знаеш. Премълчахме истината, тъй като вярвахме, че те пазим чрез лъжа, а Бог жестоко ни показа, че от нещо лошо не може да излезе нищо добро. Толкова е просто! Също така от нищо добро не може да излезе нещо лошо, а ти имаше добри помисли. Тъй че ще се видим на вечеря!

Отец Хенри остави Арн сам, момчето се нуждаеше от време, за да благодари на Бога, нещо, за което отец Хенри не трябваше да му каже и дума. Веднага щом отец Хенри затвори вратата след себе си, Арн падна на колене и благодари на Бога, на светата Дева и на свети Бернар, които чрез безграничната си милост бяха спасили душата му. По време на молитвите си той почувства, като че Бог му отговори, понеже животът се върна в тялото му като топло течение от надежда и най-накрая го бе завладяно от нещо така тривиално като обикновения глад.

* * *

Гунвор бе като опиянена от собствената си доброта. Тя я правеше толкова щастлива. Тъй като, естествено, тя и Гунар бяха на път да направят голяма жертва. Та все пак двата красиви дорести коня бяха почти половината от всичко, което тя и годеникът й притежаваха, и не бе никак лесно да се откажат от нещо толкова голямо. Но беше правилното нещо, което трябваше да сторят, и се гордееше с това, че нито тя самата, нито Гунар показваха признаци на колебание, докато приближаваха манастира във Варнхем. Според Гунвор светата Дева беше отговорила на сърдечните й молитви, но не като я беше прибрала при себе си в освобождаващата прегръдка на смъртта, а като й бе изпратила един малък послушник, който само с два удара на меча бе променил и нейния живот, и този на Гунар завинаги. Сега двамата щяха да живеят заедно, докато смъртта ги раздели и нито за ден по време на това пътуване те не бяха спрели да й благодарят за решението й да ги спаси и да им даде най-скъпото, което искаха от живота.

Дори и този послушник в известен смисъл да бе само незначително оръдие като лопата за тор в сравнение със светата Дева, то все пак той бе единственият човек, към когото Гунвор и Гунар можеха да се обърнат, за да изкажат благодарността си. А той принадлежеше на манастира, единственото място в този свят, където хората, които искаха да благодарят, можеха да предадат жертвата си. Баща й винаги внимателно й бе втълпявал значението на пожертваното, макар и той да правеше жертви не само на християнските светци.

Когато заедно със своя Гунар, с майка си Биргите и сестрата на Гунар Кристина зад себе си яздеше към портата на Варнхем, където приемаха външни посетители, тя почувства благоговение пред стените, пред красивия купол, където ехото от копитата на конете звучеше като музика, към всички преливащи от багри цветя, които съзря във вътрешния двор. Изпълни я чувство на празничност, тъй като веднага след пристигането усети, че мястото диша и показва Божието присъствие.

Слязоха от конете и монахът, който приемаше гостите, ги посрещна ведро и попита какво ги води насам. Когато Гунар обясни, той ги помоли да седнат на каменните скамейки край ромолящата вода, изпрати да донесат пиво и хляб, които благослови, и отчупи парче на всеки, за да ги поздрави с добре дошли. След това отиде да повика игумена.

Почакаха малко, но през това време не говореха много, тъй като и четиримата потънаха в тишината на това място. Щеше да е тежко да вървят пеша по време на целия път обратно, докато майка й Биргите и сестрата на Гунар Кристина яздят, мислеше си Гунвор. Тя все още бе убедена в постъпката си. Какво са два дорести коня, та били те и тъй красиви, щом двамата имаха дара на любовта, който обитателите на манастира й бяха предали от Бог?

Най-накрая една обкована с желязо дъбова врата в долната част на залата за преписване на ръкописи се отвори и достопочтеният игумен на манастира най-сетне дойде при тях. Косата му, оформена като венец върху обръснатата му глава, беше сребристосива, добродушните му кафяви очи бяха изпълнени с живот, което го правеше по-млад отколкото беше в действителност. Той благослови всички, седна спокойно и както си му бе обичаят, подели едно парче хляб с онези, които благослови. След което ги запита защо хора, които не бяха богати, което той можеше да види, тъй като всички бяха облечени в най-хубавите си дрехи, искаха да дадат един тъй скъп дар на Божиите слуги от Божията градина.

Понякога казаното от него беше трудно за разбиране, защото използваше много думи на църковен език.

Гунар, който щеше да говори от тяхно име, се засрами, при което Гунвор веднага пое отговорността да обясни. Гунар не се ядоса и Гунвор обясни на отец Хенри как тя е отправила последната си молитва в този живот към светата Дева и как тогава спасението дошло в лицето на един малък послушник и как тогава се случило така, че тя и онзи, който й бил най-скъп в живота, щели да прекарат заедно времето си на този свят.

Първо игуменът слушаше много внимателно, задаваше въпроси, чието значение Гунвор не можеше да разбере, и скоро достопочтеният старец засия от щастие, което като че излизаше от сърцето му. Той кимаше, сякаш от време на време се съгласяваше с мисли, които бяха спохождали и него самия, сякаш знаеше какво ще последва и даже се помоли на чужд език.

След това нареди да повикат един подобен на великан монах, който дойде при тях покрит със сажди и потен, погледна конете, като ту показваше одобрение, ту си мърмореше нещо, след което обясни нещо на игумена на неразбираем език.

— Слава на Бога за добрия ви дар — рече отец Хенри и тогава всички напрегнато слушаха, защото огромният монах отиде при кобилата, хвана я за врата и започна да й говори приятелски, като не показваше никакъв интерес към внушителния жребец.

— Жертвата ви е голяма. Това, че искате да ни дарите най-ценното, което притежавате, заслужава уважение — продължи отец Хенри. — Но можем да приемем само кобилата, тъй като жребецът няма да ни бъде от полза. Не трябва да приемате това като проява на неуважение. Дарът, който искахте да направите, вече е даден, и навярно Божията майка се е смилила над вас и смята, че жертвате прекалено много. Аз ви моля да задържите жребеца.

Докато те се двоумяха какво да отговорят, отец Хенри направи малък знак на брат Гилберт, който се поклони като благородник и след това отведе кобилата през дървената порта и я затвори след себе си. Гунар беше много радостен, тъй като му бе най-трудно да се раздели с жребеца. Кобилата винаги е била твърде капризна и той се зачуди, че чуждите монаси успяха да я хванат за врата и да я отведат през тясната порта, без тя да покаже каквото и да е непокорство. Хрумна му, че кобилата бе обхваната от същото приповдигнато чувство, което бе сполетяло и тях самите, щом бяха пристъпили в Божия дом. Той все пак предполагаше, че монасите едва ли разбират много от коне.

Когато отец Хенри забеляза, че щедрите и изпълнени с благодарност гости приеха отказа да приеме целия дар, той се намеси и както бе обичаят, запита дали и той може да стори нещо за тях. Навярно да се помоли за тях?

Тогава Гунвор се изчерви и помоли да благодари лично на послушника, при което веднага поиска прошка за дръзката си молба и добави, че годеникът й и тя са на едно мнение по въпроса.

Навярно тя очакваше старият монах да се навъси и да сметне въпроса й за неблагоприличен. За нейно облекчение той засия и рече, че това е чудесна идея. Надигна се енергично, като че бе млад мъж, след което се обърна и хукна нанякъде, сети се за нещо и спря.

— Но вие може да се срещнете с него сами — рече той и се усмихна широко, така че можаха да видят празното място между зъбите на долната му челюст. — Младежът само ще се почувства неудобно, ако игуменът му виси над главата. Той не е свикнал да му се благодари. Не се безпокойте, той е един от вас и разбира всичко, което казвате.

Отец Хенри благослови гостите си на изпроводяк и изчезна като младеж през дъбовата порта, като си тананикаше бодро.

Известно време те стояха и говореха за това как би трябвало да разбират думите му и не успяха да намерят обяснение. Във всеки случай не беше неприлично за един послушник да бъде насаме с гости, та били те и жени, както би било неприлично, ако Гунвор и Гунар се бяха отправили сами към Варнхем.

Когато изкъпаният Арн срамежливо дойде насреща им, Гунвор падна на колене пред него, взе ръцете му, което тя можеше да стори, тъй като годеникът й, майка й Биргите и сестрата Кристина бяха край нея. Благодарностите й започнаха да се леят от устата й.

Както си говореше, тя разбра, че ръцете, които държеше, със сигурност не бяха ръце на малко момче. Ръцете бяха груби и твърди като камък, като че бе хванала ръцете на баща си или на някой ковач. Когато вдигна очи и съзря светлия поглед на Арн, сякаш неговото детинско и мило лице не беше едно цяло с тези ръце, и й се стори, че Божията майка не й е пратила кой да е малък послушник, тъй като това не бяха ръцете на крехко момче.

Арн се изчерви и не знаеше какво да стори в подобна ситуация. От една страна, трябваше да уважи искрената благодарност на младата жена. От друга страна, смяташе, че благодари не, на когото трябва. Той внимателно се освободи от нея тъй бързо, колкото можеше, помоли я да се изправи, благослови благодарностите й и й напомни, че те трябва да бъдат отправени към небесата. Гунвор веднага се съгласи и го увери, че ще прави това, докато е жива.

Когато Арн хвана останалите за ръка и всички усетиха онова, което Гунвор бе усетила, докато държеше мазолестите му ръце, всички седнаха и за миг стана неловко тихо.

Тогава Гунар реши, че трябва да каже нещо, преди да е станало прекалено късно, тъй като ако не кажеше нещо сега, щеше да съжалява до края на живота си. Към смелостта и честта на един мъж спадаше и това да казва без заобиколки това, което мисли.

И Гунар започна да обяснява, в началото някак накъсано и несигурно, че той и Гунвор от години се обичат тайно, че постоянно са се молили на Бога да ги обвърже, макар че нищо не говорело за подобна възможност, а бащите им да смятали мечтите им за детински хрумвания. Той знаел, че не може да живее без Гунвор. И тя чувствала същото. Онзи ден, когато я отвели за сватбата й, той повече не искал да живее. И тя не искала да живее. И макар светата Дева най-накрая да се била смилила над тях, то Арн бил онзи, който изпълнил Божията воля.

Арн изпита огромно благоговение и признателност към откровения опит на този простичък човек да изрази Божията милост на прост език. Като че вече се бе примирил с това, че опрощението на греховете му от отец Хенри бе правилно, също като основите и скелето на къща, която още не е готова. С този дар, който тези хорица бяха получили и сърдечно благодаряха нему, простото Божие оръдие, като че къщата вече беше готова, с всички стени, с каркасния панел и всички прозорци.

— Гунар, другарю — рече той, като душата му ликуваше, — това, което ми казахте, ще остане у мен завинаги. Можете да сте сигурен в това. Единственото, е, което мога да ви се отблагодаря, са думите от Светото писание. Не се плашете, преди да сте чули самите думи. Защото именно вашата любов победи всичко и Божията Майка съзря любовта ви и заради това се смили над вас. Чуйте следните думи от самия Бог и нека тези думи завинаги да живеят в дома ви и в сърцата ви:

„Положи ме като печат на сърцето си, като пръстен на ръката си, защото любовта е силна като смърт; ревността — люта като преизподня; стрелите й са стрели огнени; тя е пламък много силен.

Големи води не могат угаси любовта, и реки не ще я залеят. Ако някой дадеше всичкото богатство на своя дом за любов, той би бил отхвърлен с презрение“.

Той прочете текста на техния език, тъй че да могат да го разберат. Повтори го няколко пъти, за да го запомнят и им каза откъде в Светото писание бяха тези Божии думи. От: Песен на песните, 8:6–7.

Когато се сбогуваха, отново се хванаха за ръка и Гунвор го попита за името му. Арн искаше за пръв път да каже на някого името си, името, което принадлежеше на другия свят. Че е Арн Магнусон от Арнес. Но не можа, усети, че в това се криеше някаква арогантност. Каза им само, че се казва Арн.

Докато Гунар яздеше, а годеницата му бе пред него на седлото, а той я бе обхванал с ръце, защото бяха задържали силния жребец и не бяха принудени да вървят пеша, усещаше, че диша тежко и че никога досега свежият есенен въздух не е бил по-красив и по-свободен. Той яздеше, прегърнал бъдещата си съпруга, усещаше топлината на тялото й и биещото й сърце до ръката си. Заедно те повтаряха отново и отново Божиите думи за тяхната любов, която бе победила.

* * *

Този ден се мръкна рано и като че идваше буря. Не можеха да разговарят навън и казаха на всички да прекарат времето сами в залата за свободни занимания. Когато Арн, облечен в расото си, което бе развявано от вятъра, бързо мина под купола, той се помоли Гунвор и Гунар да се приберат у дома благополучно по време на тази първа есенна буря. Те се нуждаеха от друга защита, освен от любовта си. Макар и да смяташе, че любовта им бе изключително силна и можеше да ги опази от всички бури, както от житейските, така и от бурята, която се задаваше.

Брат Гилберт вече го чакаше вътре, старателно измит, косата му бе все още мокра, когато Арн влезе. Трите восъчни свещи леко трепнаха, когато той бързо отвори и затвори вратата. Първо заедно казаха „Отче наш“, след това поотделно се помолиха тихичко, после трябваше да поговорят.

Когато след края на молитвата си брат Гилберт най-после вдигна очи, погледът му бе изпълнен с обич към възпитаника му, но и с една чужда тъга, която Арн бе съзирал в него само от време на време.

— Аз съм Guilbert de Beaune, брат в този орден, и ти знаеш това — започна брат Гилберт бавно. — Това беше моето име и в един друг орден, който е тясно обвързан с този. Може да се каже, че това е наш побратимен орден, който има същия духовен отец като нас. Знаеш кой е той.

— Свети Бернар от Клерво — отбеляза Арн, скръсти ръце върху дебелата дъбова маса и наведе глава, за да покаже, че иска да чуе разказа, а не да говори самият той.

— Вярно, той и никой друг — продължи брат Гилберт и си пое дълбоко въздух, — именно той и никой друг основа светата Божия армия, Ордена на рицарите тамплиери, където аз се бих дванадесет дълги години в името Божие. Следователно бях воин в Утремер дванадесет години и съм се сблъсквал в битка с повече от хиляда мъже — и добри, и зли, и смели, и страхливи, и сръчни, и несръчни, и никой никога не ме е побеждавал. Както много добре разбираш, този въпрос си има и теологична страна, както и друга страна, свързана със способностите на ръцете и краката. Точно сега аз ще прескоча този аспект. Фактите са, че никой никога не е бил по-добър от мен при бой с меч или с лък, нито в ездата и не ти казвам това, за да се хваля. Знаеш, че никой от нас в манастира не е такъв. Казвам го, защото е истина и защото трябва да разбереш много точно кой те е учил на изкуството да използваш меч, лък, щит и най-важното от всичко, кой те е научил да яздиш кон. Преди да продължа, от чисто любопитство искам да ти задам един въпрос. Това никога ли не ти е правило впечатление?

— Не-е — рече Арн несигурно и същевременно се почувства някак странно при мисълта, че през всичките тези години той се е бил с един изключителен боец. — Не, поне не в началото, във всеки случай. В началото бяхме само ти и аз. Но като се замисля за мъжете, които искаха да ме убият, и за детинския и несръчен начин, по който боравеха с мечовете си, започвам да се чудя. Разликата между мен и тях, скъпи братко Гилберт, беше от земята до небето.

— Да, нека спрем дотук и да поговорим малко за проблема. Не е опасно. Точно обратното. Добре е и за теб — продължи брат Гилберт, като че искаше да смени темата на разговора и вече бе казал всичко, което имаше за казване. — Ако съм разбрал правилно, един мъж е дошъл изотзад и се е целил в главата ти. Така ли е?

— Да, така мисля — рече Арн, като не го свърташе на едно място. Не му харесваше посоката, в която тръгваше разговорът.

— Ти, естествено, си се навел и си сменил едновременно ръката. Тогава мъжът пред теб е свалил гарда, за да задържи поглед не върху меча, а върху главата ти, тъй като е смятал, че тя ще падне на земята. Видял си слабо място и веднага си посегнал. Но си успял да помислиш, че трябва да се обърнеш бързо на една страна, така че да не те нападне другият. Така си и сторил. Другият е успял да вдигне меча си, ала е трябвало да прекара тежестта върху другия си крак и ти си съзрял слабото му място между лакътя и наведеното коляно, след което си нападнал отново. Така е станало, по-бързо, отколкото ти или някой друг е успял да помисли. Не е ли тъй?

Брат Гилберт говореше със затворени очи в силна концентрация, като че виждаше всичко, което се бе случило, в душата си.

— Да, точно така. Това е вярно — рече Арн засрамено. — Но аз…

— Не! — прекъсна го брат Гилберт и отбранително вдигна ръка. — Не се извинявай повече за това! Вече получи опрощение на греховете. Сега можем да се върнем към онова, което отец Хенри ми заръча да ти разясня. Не е важно дали онези пияни селяни са били трима или четирима. Можел си да ги убиеш всичките. Честно казано, не смятам, че някой от другия свят навън може да се мери с теб, що се отнася до меча. Поне не в тази страна. Ала помисли си, че аз и ти се изправим един срещу друг в битка на живот и смърт. Какво мислиш, че ще се случи тогава?

— Преди да успея да мигна два пъти, ти ще си ме уцелил… навярно преди да успея да мигна три пъти — отговори Арн объркано. Не можеше да види тази картина през очите си.

— Напротив! — изсъска брат Гилберт. — Не смятам, че трябва да се упражняваме, както винаги сме го правели, като аз бях този, който напада, а ти бе онзи, който ми се подчиняваше. Ако ти позволях да мислиш сам, както и ако беше принуден да го направиш, как тогава щеше да се биеш с мен?

— Не мога да се отдам на подобни греховни мисли, никога не бих могъл да вдигна оръжие срещу онзи, когото обичам, със зъл умисъл — отговори Арн засрамено, като че току-що бе споходен от тази мисъл.

— Аз ти заповядвам да помислиш за това. Занимаваме се с теория и не трябва да шикалкавим. Теоретично погледнато, как би се бил срещу мен?

— Не бих те нападнал директно — започна Арн колебливо и се замисли за известно време, след което покорно продължи с отговора на поставения въпрос. — Нападна ли те директно, силата и внушителният ти ръст ще придобият решаващо значение. Трябва дълго да те отбягвам, да се въртя в кръг край теб, да чакам и да чакам, докато…

— Да? — рече брат Гилберт с едва забележима усмивка. — Докато какво?

— Докато… някоя случайност ми помогне, докато си се движил тъй много, че тежестта и силата ти вече не са в твой плюс. Но аз никога не бих…

— Така е, когато мислиш сам! — прекъсна го брат Гилберт. — При което можем да преминем към един по-важен въпрос. Идеята на отец Хенри никога да не ти казваме кой си лесно може да бъде разбрана от логическа гледна точка, нали така? На всяка цена трябваше да избегнем това да станеш високомерен. Трябваше да те спасим от високомерието, особено що се отнася до неща, които тук се считат за низши. Във външния свят, в който живях, преди да дойда тук, не е така. През времето в Утремер съм тренирал много свои братя. Когато не бяхме на война, се занимавахме само с това. Ала що се отнася до сръчност при боравенето с оръжие, то аз съм виждал малцина с подобна дарба от Бога. Ти имаш две тайни, които те правят много силен, и смятам, че знаеш коя е едната от тях?

— Това, че мога да си бия и с двете ръце — отговори Арн тихо и втренчи поглед в масата пред себе си. Сякаш се срамуваше, без да знае защо.

— Точно така — констатира брат Гилберт. — А сега ще ти кажа коя е другата ти тайна сила. Не си много висок, както съм аз самият. Поради това поне половината от мъжете, с които ще се биеш във външния свят, ще изглеждат по-високи и по-силни от теб. Единственото, за което си подготвен в живота си, е именно да се биеш с някой, който е по-голям от теб. Това можеш най-добре. Заради това никога не се страхувай от мъж, който изглежда голям. По-скоро се страхувай от онзи, който е на твоята височина или с по-дребен ръст от теб. Нека ти кажа още нещо важно. Опасността от високомерие, която толкова много угрижваше отец Хенри, е действителна, макар и не в такава степен, в каквато той си я представяше. Виждал съм мнозина да умират, защото са били високомерни. Именно защото насред битка с по-слаб противник или просто с някой, който изглежда по-малък, започваха твърде много да се наслаждават на самите себе си. Виждал съм мъже да умират с високомерна усмивка върху устните си. Помни това! Помни го добре! Защото макар и всички твои познати навън да са по-слаби от теб, в което вярвам, то който и да е от тях може да те нарани или убие в момента, в който се отдадеш на високомерието. Като че Божието наказание някак по-бързо застига онзи, който съгреши с оръжие в ръка. Същото важи и за яростта и алчността. Точно заради това ти казвам и ти никога не бива да забравяш, че изкуството, което усвои между тези стени, е благословено. Ако вдигнеш оръжие, за да сториш грях, то Божието наказание е близо. Повтарям го за трети път. Не го забравяй. Амин.

След като брат Гилберт привърши с обяснението си, двамата седяха мълчаливо известно време, като погледът на Арн някак отнесено бе насочен към една от трите проблясващи свещи, докато брат Гилберт го наблюдаваше тайничко. Като че седяха и се изчакваха един друг, а никой от двамата не искаше да каже нещо пръв, тъй като се страхуваше, че другият по-скоро иска да говори за нещо друго.

— Навярно се чудиш що за грях ме е накарал да напусна Ордена на рицарите тамплиери и да се присъединя към Цистерцианския орден? — запита най-накрая брат Гилберт.

— Да, естествено — отговори Арн. — Но не мога да си те представя като голям грешник, скъпи братко Гилберт, просто няма логика.

— Това е така, най-вече защото не можеш да си представиш света навън. Тъй като светът там е пълен с грях и изкушения. Той е като тресавище. Той е като земя с много скрити под нея капани. Моят грях бе симония[9], най-ужасният от всички грехове според правилата на Ордена на рицарите тамплиери. Знаеш ли дори какво е това?

— Не — отговори Арн, както си и беше, но същевременно беше учуден. Беше чул да говорят за хиляди грехове, големи и малки, но никога за симония.

— Това означава да ти платят, за да извършиш това, което се очаква от свещеник — рече брат Гилберт, въздишайки. — В нашия орден ние боравехме с много пари и понякога беше трудно да различиш греха от доброто. Не искам да отричам греха си. Признах го и до ден-днешен все още го изкупувам. Бях лишен от това да умра за Божията кауза с меч в ръка. Така е. Но ако не беше този грях, който ме доведе при тази спокойна служба, ти никога нямаше да ме срещнеш и в такъв случай щеше да бъдеш напълно различен човек, а не този, който си днес. Трябва да мислим така, тъй като Божията умисъл се крие във всичко, което се случва.

— Обещавам да не те разочаровам, да не те натъжавам, обични мой братко — рече Арн бързо и прочувствено.

— Хм — отрони брат Гилберт, наведе се напред и развеселено погледна по детски откритото лице на Арн и широко отворените му очи. — Почакай малко с обетите, тъй като ще се отречеш от някои от тях по-бързо, отколкото си мислиш. Тук нашият разговор свършва и аз ти заповядвам да прекараш времето между литургията в полунощ и сутрешната меса в нашата църква. Потърси Бог в сърцето си през тази нощ на бури. Заповедта е от отец Хенри. Така че побързай и поспи няколко часа, а след това ще се видим на литургията в полунощ. Може би.

— Както кажете, аз ще се подчиня — измърмори Арн, надигна се, поклони се на своя учител и след това се отправи към манастирската си килия, като се настрои да се събуди за литургията в полунощ и да не се успи. След това той веднага заспа.

Брат Гилберт поседя замислен още малко край пламтящите свещи. След това ги загаси и с дълги крачки тръгна към ковачницата, където двама монаси се бяха трудили, докато той водеше разговора с Арн. Не беше напълно готов. Сега щеше да използва последните от тайнствените масла, които носеше със себе си от Утремер, а и трябваше да пооправи някои неща по орнаментите.

* * *

След литургията в полунощ Арн бе оставен сам в църквата във Варнхем и прекара първите часове там на колене край гроба на майка си пред олтара. За тези дълги часове на молитва на колене им беше позволено да използват меки постелки за колената, които можеха да намерят в църковната ризница.

Той не беше на себе си, защото вече не можеше да се познае. Като че беше двама различни хора — единият, когото познаваше и смяташе, че е, бе послушникът Арн по-скоро от „Школата на живота“ отколкото от Варнхем, а другият бе Арн Магнусон от Арнес, който по-скоро бе като някой измислен герой, а не той самият.

През тази буреносна нощ той се молеше на Бог да му покаже пътя, да му помогне да открие онова, което бе добро и за двамата. Молеше се и на свети Бернар да го води по правилния път в живота му, така че да не съгреши, защото светът навън е изпълнен с грехове. Най-накрая се помоли да го пазят най-вече от високомерие.

Не че самият той вярваше, че онова, от което трябваше да се пази най-много, бе високомерието. Той чистосърдечно можеше да каже, че се е опазил от този грях. Ала това беше грехът, от който отец Хенри и брат Гилберт се бяха бояли най-много и заради това бяха пазили някои неща в тайна от него.

В молитвите си той сякаш накара бурята навън да притихне и времето да спре. Или по-точно, когато той започнеше да се моли с цялата си душа, то времето за него не съществуваше. Заради това изгревът дойде бързо и с него бурята се успокои.

За негово учудване целият хор влезе и застана зад олтара. Някои от певците в хора го гледаха приятелски тайнствено. — Тогава той реши, че това ще е литургията на изпроводяк, като онези литургии, когато някои много по-важни от него братя се отправяха нанякъде.

Тогава чу изскърцването на такелажа и въжетата и разбра, че кръщелният купел, който се намираше до портата на църквата, бе спуснат надолу. Когато се обърна, забеляза, че приготвят светена вода за кръщението. В този момент не разбра какво става.

Тогава хорът изведнъж подхвана най-красивия от всички химни в слава на Бога, химна за вечното царство и за вечната сила. Той веднага забеляза, че певците приемаха работата си много сериозно и наистина даваха най-доброто. И той припяваше със затворени очи на някои пасажи, като ту замръзваше, ту му ставаше горещо и като че гърдите му се пълнеха със свята светлина и чрез мистичната сила на песента той се издигаше към Бог.

Когато стигнаха до един бавен пасаж, забеляза, че някои от певците изпънаха леко вратовете си и погледнаха към кръщелния купел, естествено, без да бъркат тоналността, и когато се обърна, видя гледка, която бе най-чудното и изненадващо нещо, което бе виждал през целия си живот. Там долу стоеше отец Хенри и благославяше меча, който брат Гилберт му бе подал. Мечът бе поръсен със светена вода, като че го кръщаваха. Това беше нечувано. Меч в Божия дом!

Когато величественият химн „Те Deum“ свърши, отец Хенри и брат Гилбърт пристъпиха към олтара. Брат Гилбърт носеше меча в изпънатите си напред ръце, като че носеше някой облат или някой свещен предмет. Внимателно поставиха меча по средата на олтара, при което отец Хенри подхвана „Отче наш“ и всички замърмориха молитвата. След това отец Хенри се обърна към Арн и му даде знак да се приближи към гроба на майка си и когато той го стори, хорът подхвана нов химн на френски, който Арн не бе чувал през целия си живот и който самите певци не знаеха толкова добре, колкото знаеха останалите химни. Сега Арн бе преизпълнен от неразбираемото, та чак не чуваше думите в песнопението. Широко отворените му очи поглъщаха всичко това, което ставаше пред него.

Тогава взеха меча от олтара и го поставиха над гроба на майка му, точно насреща му, така че дръжката сочеше към олтара, а острието — към Арн. Това бе един изключително красив меч с острие, което блестеше заради бялата твърда стомана, каквато Арн никога не беше виждал. Дръжката на меча бе направена така, че позлатените дръжки оформяха кръст, като над самия кръст се четеше следният текст, който не можеше да бъде объркан: IN НОС SIGNO VINCES — „Ще побеждаваш в името на този знак“, което ще рече, че ще побеждаваш само в името на този знак, както заключи Арн на мига.

Дръжката на меча бе оформена точно за ръцете на Арн. Той я премери и видя, че мечът ще се слее с ръката му и ще се превърне в част от самия него. Позлатената част блестеше, а ако грееше силно слънце, човек щеше още по-ясно да види как обхваща с пръсти дръжката, защото позлатата нямаше нищо общо с богатство или арогантност.

Отец Хенри и брат Гилберт паднаха на колене, обърнати към Арн, застанали от другата страна на гроба на майка му, и в църквата настъпи тишина, като че всички бяха притаили дъх. Отец Хенри прошепна на брат Гилберт, че е най-добре той да поеме това, което щеше да последва, понеже го умееше най-добре. Брат Гилберт се усмихна бързо и пребледня, също обзет от този свещен момент. Тогава той се обърна към Арн и го погледна в очите.

Арн, наш обични братко — започна той на френски, а не на латински, и с висок глас, който ехтеше под купола на църквата, — повтори сега клетвата, която ще кажа:

„Аз, Арн Магнусон, се кълна в Иисуса Христа,

в Свещения Гроб и Храма,

че този меч, който приемам,

никога няма да бъде вдигнат от ярост

или заради печалба.

Този меч ще служи за добрите Божии дела,

истината, честта на братята ми

и моята собствена чест.

С вярата и този знак

аз ще побеждавам.

Но ако се поддам във вярата си,

Бог с право нека ме повали на земята.

Амин!“

Арн повтори клетвата първо два пъти на френски, а след това още един път на латински, като държеше меча с две ръце около острието. След това отец Хенри взе меча в ръцете си, целуна го и го държеше опънат напред, докато със затворени очи се помоли наум. След това се обърна към Арн, само за да му каже няколко думи.

— Никога не забравяй клетвата, положена пред твоя Бог, синко. Този меч, който ти принадлежи до края на живота ти, е осветен и може да бъде носен само от теб или от рицар тамплиер. Този меч, както само определени мечове като него, е единственият, с който може да се влезе в Божия дом. Помни това. И носи този меч, като не забравяш любовта си към Бога, като и не забравяш честта, която подобава на този меч.

С леко треперещи ръце отец Хенри подаде меча на Арн, който изглежда се поколеба, преди най-накрая да го приеме. Сякаш се страхуваше, че мечът ще го изпепели.

Както го държеше в ръцете си, хорът подхвана нов химн, който беше изпълнен с радост, но и него той не знаеше. И той беше на френски.

* * *

Арн отпътува на същия ден. Това отпътуване от Варнхем беше далеч по-добре организирано от първото, което беше завършило с нещастие. Конят, който яздеше, беше жребецът Шимал, който вече беше свършил работата си за разплод за една година напред и не трябваше да се връща, преди отново да настъпи този момент. Облякоха Арн в сиви и червени одежди като човек от низшия свят. Той дори не можеше да си спомни за времето, когато като дете беше носил дрехи, различни от тези на монасите. Бяха подстригали косите му, така че сега те бяха къси и равномерно покриваха главата му. Нямаше и следа от монашеската тонзура.

Брат Руджеро му даде тежки дисаги, които никой не можеше да го прилъже да остави, щом излезе извън стените на манастира. Не и този път. В раницата му имаше и растения, които трябваше да се съхраняват внимателно, както и семена за посев.

От едната му страна висеше могъщият меч, който беше поставен в проста ризница, изработена от кожа. Този меч той чувстваше толкова лек в ръката си, че му се струваше, че е станал част от него. Беше така перфектно балансиран, че без никакъв проблем можеше да стои изправен и да намушка пръстите на краката си, без дори да го хване с две ръце.

Брат Гилберт, не и без няколко думи на прикрита гордост, разказа всичко за този меч и за това, което го различаваше от останалите мечове. Е, навярно не всичко, добави той срамежливо. Ала скоро Арн щеше да разбере останалото сам.

Арн дълго и прочувствено се сбогува с всички. Той беше изпълнен с любовта, която те изпитваха към него, която допреди последната литургия не разбираше истински. Тогава той видя и усети голямата сила на песента при най-красивото сбогуване, което можеше да се очаква от тях.

Накрая навън стояха само той, отец Хенри и брат Гилберт. Отец Хенри тихомълком му даде знак да се качи на коня си и Арн пъргаво се възкачи върху нетърпеливо подскачащия Шимал.

— Помисли за едно последно нещо, когато сега, по-добре подготвен от предния път, тръгнеш из ниския свят — рече отец Хенри, но се спря, тъй като изглежда, го налегнаха чувства. — Носиш велик меч и вече го знаеш. Сещай се за думите на свети Бернар: Божий воине, кои са твоите оръжия! Не е ли твоят най-силен щит вярата, не е ли шлемът ти опрощението, а ризницата ти благородството ти?

— Да, отче, заклевам се никога да не забравям това — отговори Арн и погледна отец Хенри в очите, без да мига.

— Au revoir, mon petit chevalier Perceval[10] — рече тогава брат Гилберт, плесна силно нетърпеливия жребец, така че той веднага се втурна с ехтящи подкови по каменния проход, отправяйки се към света навън.

— Това все пак беше малко непредпазливо. А ако беше паднал от коня? — мърмореше отец Хенри натъжено.

— Арн не пада от конете. Това е най-малкото, което го застрашава в момента — отговори брат Гилберт и смеейки се, поклати глава заради ненужната загриженост на игумена.

— Между другото, не харесвам тези безсмислици за Пърсифал и Свещения Граал и други подобни вулгарни думи — изсъска отец Хенри, обърна се и се отправи към дъбовата порта. Но както често се случваше, се сети за още нещо, което искаше да каже, и се обърна по средата на пътя си.

— Пърсифал насам-натам, всичко подобно скоро ще бъде забравено, както всички други низки истории. Това са глупости!

— Не по-малки глупости от това, че самият ти, изглежда, познаваш тези вулгарни истории, отче — засмя се дръзко и развеселено брат Гилберт, което по принцип той не правеше в присъствието на игумена.

Със сигурност и двамата бяха натъжени от сбогуването, макар никой от тях да не искаше да го покаже. За разлика от отец Хенри брат Гилберт бе убеден в това, че отново ще види Арн. А и за разлика от игумена той също така беше напълно убеден в това каква беше Божията задача за младия Арн.

VIII.

Господарят Магнус седеше в голямата зала посред бял ден, наливаше се с пиво и очевидно беше в лошо настроение. Мъчеше го това, че не можеше да заобича по-малкия си син Арн, който все пак беше най-скъпото нещо, което покойната му съпруга Сигрид беше имала приживе.

На Магнус му беше трудно да признае пред самия себе си, макар и да се принуждаваше, наливайки се с пиво, че има двама пораснали синове, които не благославяха дома му с честта, достойна за рода им. Каква полза от това, че във вените им течеше кралска кръв, щом хората ги сочеха с пръст и им се подиграваха.

Що се отнася до Ескил, Магнус преди доста време се беше примирил с фактите, макар и на обикновените хора още да им беше трудно да разберат, че именно търговията, новите методи за обработването на земята и за множенето на среброто в ковчежетата са бъдещето. А Ескил беше вещ по такива въпроси и навярно щеше да остави след себе си двойно по-голямо наследство от това, което някой ден щеше да получи. Онези, които се присмиваха на Ескил, задето не се интересуваше от мъжки занимания, бяха невежи. Те не разбираха нищо от това, което Бог беше отредил за хората по време на земния им път. А Ескил щеше да се издигне много в тези неща, които наистина бяха от огромно значение. Той щеше да се превърне в мъдър и богат господар на Арнес. В това отношение нямаше капчица съмнение.

Магнус можеше да живее с мисълта, че Ескил не беше човек на оръжието, а и не му пречеше фактът, че той ще живее дълго, без да си служи с мечове и щитове, което си беше предимство.

Но повече от това го болеше, че другият му син не притежаваше никакви мъжки добродетели. Магнус бе чул как някои от хората му шепнат и го наричат Арн Монахинята от Варнхем, но предпочете да преглътне обидата и да се престори, че не е чул, вместо да я превръща в проблем. Лошото беше, че по този въпрос те наистина имаха право, тъй като никак не му беше лесно да види и да разбере какво са сторили монасите с малкото момче — в смътните му спомени бодро мъжле, което се беше научило да стреля с лък още в невръстните си години. Откакто Арн се бе завърнал у дома, молитвите на вечеря бяха станали по-красиви, но домът на Магнус не се бе сдобил с повече достойнство.

Момчето си беше дошло у дома в един красив есенен ден, възседнало мършав кон, който будеше присмех, а на всичко отгоре Арн носеше меч, сякаш създаден за жени, ако човек изобщо може да си представи подобен меч. Той беше прекалено дълъг, прекалено лек, изкован несръчно и блестеше изключително силно. Магнус веднага се погрижи да приберат меча горе в оръжейната, така че хората му да не се присмиват злобно на невинното момче.

Бащата трябва да обича законородените си деца. Това е абсолютна Божия повеля. Въпросът беше колко разочарования и срам щяха да разяждат тази любов, докато се стигне дотам, че тя вече не може да се нарече обич.

Друг важен въпрос беше този дали изобщо ще успее да направи мъж от момчето. Изглежда то беше прекарало толкова дълго време сред монасите, че се бе превърнало в един от тях. Друго, което не будеше само радост, бе и това, че на вечеря в дома им имаше свещеник и не можеха да говорят свободно за онова, което спохождаше мислите им, трябваше да обмислят думите си, за да не му се сторят нечестиви.

Арн не пиеше много. Разбраха това още на първата софра за посрещането му, която си беше истински пир. Както при притчата от Светото писание за завръщането на блудния син, Магнус бе наредил да заколят и изпекат теле, макар че всъщност поднесоха печено прасенце, тъй като беше по-вкусно. Всички се бяха нагиздили като за празник, а Арн се облече в старите умалели дрехи на Ескил, защото той бе едър като прадядо си Фолке Дебелия.

Тази вечер всички до един забелязаха, че Арн не беше истински мъж, тъй като изпи само два бокала с пиво за цялата вечер и си похапна от месото, като вземаше придирчиво с пръст като жена. И макар да се мъчеше да участва в разговора, той като че никога не разбираше за какво говореха, не схващаше шегите, не можеше да завърже разговор с онези, които искаха да му помогнат да се приобщи. Той изглежда по никакъв начин не беше наследил бързата мисъл и острия език на майка си.

Тъй като опиянението развързва мисълта по същия начин, по който развързва езика, на Магнус му хрумна, че там, сред монасите Арн се е превърнал в жена, макар и подобни истории за греховете на монасите разказваха само слабо верните или неверниците.

Със замъгления си разсъдък Магнус се опита да разбере дали Арн се чувства добре сред жени най-вече заради разврата в манастира или пък това, че той се разбираше по-добре с жените, отколкото с мъжете, на практика сочеше точно обратното.

По-скоро е първото, мислеше си първоначално той.

Или може подобни клети мъже по-скоро бяха като жени и може би заради това се чувстваха по-добре в компанията на жени.

Или пък по-скоро обратното, поправи се той. Защото ако човек е пропаднал, като се сношава с жени, без да е сключил брак, то той едва ли би търсил именно тяхната компания.

Не, не беше женчо. Което би било най-големият срам, който можеше да донесе в бащиния си дом и на рода си. Ако беше, трябваше незабавно да го убият, за да могат да си върнат изгубената чест.

Магнус извика бясно на изплашените си крепостни да му донесат още пиво, при което те се подчиниха, без да кажат дума, и веднага изпълниха желанието му.

След като изпи половин чаша пиво и си спомни за какво бе мислил, Магнус бе споходен от чувства и избухна в сълзи. Той мислеше толкова лоши неща за своя собствен син, който беше любимец на обичната му съпруга Сигрид. Каква е била целта на Бог с всичко това?

Първо Арн като дете бе изпратен в служба на Бога, тъй като всички знаци за това бяха налице и не можеха да ги подложат на съмнение. Да, ако Арн беше останал в манастира до края на живота си, всичко щеше да бъде наред, тъй като Магнус не беше от онези мъже, които отричаха всичко добро, което монасите бяха донесли със себе си в Западна Готаланд. Напротив, той разправяше на всички, че много от нещата, които в Арнес бяха по-добре направени, отколкото в други стопанства, бе факт заради уменията на монасите.

Но какъв беше смисълът да върне Арн в неговия някогашен дом като получовек-полумонах, вместо да го остави да живее сред монасите? Онези, които казваха, че неведоми са пътищата Божии, казваха истината.

Най-лошото обаче беше, че момчето настояваше да работи като крепостен. Само няколко дни след завръщането на Арн у дома навсякъде се строеше и се вдигаха нови стени. Нищо не излезе от обяснението на Магнус, че на Арн не е нужно да се бъхти, тъй като има достатъчно крепостни, които могат да вършат работата. Не знаеше какво ще излезе от това, но щеше да бъде глупаво да каже „Не“, преди да узнае какво ще стане.

Едно нещо бе спечелило признанието на всички, дори и на най-подигравателно настроените от хората му. Арн можеше да язди всички коне в Арнес и беше успял да изкове нови подкови — с нокът, който стърчеше от предната страна на копитото, тъй че подковите да не падат. Магнус запита и хората си, и някои крепостни. Всички бяха на едно мнение.

Това беше нещо добро, тъй като всички подобрения в Арнес носеха само добро. Това мнение споделяха и Магнус, и Ескил. Най-ужасяващото беше, че собственият му син се трудеше като вол из мръсотията и пушека, сякаш бе някой крепостен. А и не се срамуваше от това. Даже когато казваше молитвата на вечеря, той благодареше на Бога за успешната работа през деня.

В това отношение Ескил беше далеч по-категоричен и казваше, че човек няма право да не признава добрите умения. А и сръчността с ръцете, която брат му Арн беше научил от монасите, можеше да предаде и на останалите. Ако той обучеше крепостните, то те на свой ред щяха да поемат работата. Но първо някой трябваше да ги обучи и това беше Арн. А и не беше правилно да ненавиждат този труд, който тласкаше имението напред.

Всяка крачка напред си беше предимство.

Може би все пак, утеши се Магнус, Арн носеше със себе си толкова много новости от света на монасите, че това щеше да направи Арнес още по-добро и охолно място. Макар че трябваше да направят всичко възможно Арн да обучи крепостните колкото се може по-бързо, и да не се налага да ги наобикаля и да се опозорява, като се поти като крепостен.

Все пак беше добре, мислеше си Магнус, тъй като пивото го беше разчувствало, че Арн се разбираше с мащехата си Ерика Йоаршдотер. Магнус не знаеше какво точно правеха Арн и Ерика в кухнята, тъй като никога не стъпваше там, но Ерика изглеждаше доволна и щастлива от това, което явно ставаше. А и за Ерика беше добре, че някой от Арнес се отнасяше с грижа към нея. Ескил трудно се оправяше с нея, а и самият Магнус няколко пъти я бе направил майка, тъй като така трябваше да стане, ала чак третия път тя му роди син. Магнус беше решил, че това момче няма да попадне сред монаси, а ще бъде обучено още от малко от собствените му хора.

Ерика имаше дефект, който всички забелязваха. Тя беше мършава и веднага щом отвореше уста, започваше да говори така, сякаш думите й идваха от носа, а не от устата. По-некултурните хора веднага прихваха да се смеят, поради което Ерика никога не говореше с непознати, а и не приказваше, когато организираха пир и тя трябваше да се погрижи за настроението на жените на гостите. Магнус с мъка понасяше съпругата си и често се замисляше за Сигрид, която му бе по-близка от всеки друг човек. Нещо, което можеше да признае само пред себе си или пред Бога.

Но не биваше да забравя, че Ерика бе племенница на крал, че във вените й течеше кралска кръв и че двете й дъщери и синът й също бяха с кралско потекло. При това по две линии — и от страна на майка си, и от страна на баща си.

* * *

В Арнес бе дошъл ангел. Всичко, до което се докоснеше, ставаше по-добро или някак по-красиво. Той беше единственият човек, когото Ерика Йоаршдотер бе срещала и който й говореше така, сякаш и тя имаше разсъдък като всички останали. Никога не казваше, че тя говори ужасно, понякога дори се извиняваше, че още не е свикнал с езика от детството си, тъй като е говорил най-вече с датчани по време на израстването си. И никога той не постъпи като брат си Ескил, който постоянно й показваше, че е чужденка в този дом, заела мястото на майка им.

Още в ранни зори, точно след зазоряване, докато мъжете още спяха след вчерашния пир по посрещането му, бодрият и измит Арн влезе в кухнята, където Ерика и крепостните й започваха да се трудят. Той я помоли любезно с мили думи да му покаже всичко, което използва в домакинската работа, и двамата обходиха всички изби и кухни. От въпросите, които беше поставил, Ерика разбра, че той знаеше повече от обикновените мъже за това как се суши, опушва и съхранява месо или пък как се вари риба. А и никак не се срамуваше от това.

След това всичко започна да се променя, тъй като той й позволяваше да участва и да определя всичко, като я хвана за ръка, разведе я наоколо и й обясни какво може да се направи и кое щеше да отнеме по-дълго време.

Арнес от две страни беше обграден от реки. В най-външния край на селището при Венерн, се намираха крепостта и защитните стени, точно там, където двете русла на реките се стесняваха и образуваха ров. Ала нечистотиите от работилниците за щавене на кожи, от тоалетните, от кланиците и пивоварните попадаха и в двете реки и според Арн цялата тази нечистотия бе причината за това много от децата на крепостните да са със зачервени очи и с грозни обриви по лицето. Много от тях умираха в първите дни след раждането си.

Решението беше да изхвърлят нечистотиите само в източния ръкав край Арнес, докато западният ръкав трябваше да се опази чист. Така, обясни й Арн, като нарисува нещо в пясъка и сочеше с пръст, щяха да успеят да прокарат вода от чистия ръкав, като тази вода щеше да обслужва кухните и след това отново да се излива при мръсната вода. Чрез течението на водата щяха да спечелят много време, а и кухните винаги щяха да бъдат чисти, храната — по-вкусна. Щяха да внесат и други подобрения, като сложат върху пода камъни под известен наклон, така че остатъците по земята да се оттичат.

Подобни подобрения щяха да отнемат време. Щеше да стане по-бързо да построят градина между двете кухни. Арн беше започнал да почиства пространството между домовете на крепостните от боклуците, които натоварваше и превозваше до градината, като или превръщаше част от тях в тор, или ги гореше, ако не ставаха за това. Той се погрижи да убеди Ерика да стори всичко нужно, тъй че всички да го слушат и да помагат, защото искаше всичко да изглежда така, сякаш тя е господарката и тя взема всички решения.

Най-трудно му беше да реши за човешките изпражнения, тъй като според Арн те бяха също толкова добър тор колкото изпражненията на животните, но беше много по-неприятно, ако те попаднеха в храната или във водата. За да не се стигне дотам, Арн реши, че е най-добре да принудят всички да използват специални помийни шахти за изхождане, а онзи, когото хванат да ходи по голяма нужда на някое друго място, го чакаше порицание.

Крепостните доста се противяха на тези промени, но Ерика Йоаршдотер показа, че е строга господарка, защото вярваше на Арн повече, отколкото на всеки друг.

Тъй като бе прекарала пет години като послушничка в манастир, преди баща й внезапно да реши да я изкара от там, за да я ожени, тя познаваше много от нещата, за които Арн й говореше. Навярно си е мислела, че в манастира условията са други, че този по-добър ред е част от по-висшия свят, че всичко там вътре трябва да е по-красиво от нещата навън, като че чистотата имаше някаква духовна стойност. Именно заради това, преди Арн да дойде и да й отвори очите, тя никога не си бе мислила, че може да пренесе реда от манастира във всекидневния живот. Изчерви се, като си спомни грешката си, поздравявайки Арн за пръв път с няколко фрази на латински, които си беше измислила предварително, като че латинският щеше да изглади дефекта й и думите щяха да звучат красиво. А Арн й отговори с дълги и бодри изречения, от които тя разбра само половината и се престори, че разбира всичко. Когато Арн откри смущението й, заговори на народен език, ала високо рече, че тъй като само те двамата говорят латински в Арнес, би било жестоко да изключват всички останали от разговора.

Сега, след като го познаваше добре и си бяха говорили дълго всеки ден за известен период от време, тя му припомни за грешката си и двамата се засмяха. Той й разказа, че е било далеч по-забавно първия път, когато е срещнал свещеника във Форшхем. Според него, когато човек среща свещеник, е нормално да заговори на църковния език. Той бил поздравил любезно, представил се и казал, че се радва да се завърне в църквата от своето детство, както и други подобни неща. Тъй като наоколо имало хора, свещеникът отвърнал, сякаш наистина говорел латински, макар и да не било така. Арн изимитира нещо, което звучеше горе-долу като Рах vobiscum hummelidumdum, pater noster er Ave Maria k rusilirum hokuspokusum, hijnsum et gesum per aspera ad adstra.

Той имитираше толкова забавно, че двамата се смяха още повече. И Арн продължи да обяснява как навярно е погледнал шокирано, щом чул измисления латински на свещеника. Но свещеникът реагирал бързо и рекъл на хората наоколо, че да, да, латинският не е лесен за научаване, след което се извинил, смигнал на Арн и тръгнал да върши други неща из църквата.

Двамата се смееха така, че за малко да се разплачат, прегърнаха се и тя майчински го погали по бузата. Тогава той се изплаши и се отдръпна от нея, като засрамено помоли за извинение.

С пристигането на Арн в Арнес дните на Ерика Йоаршдотер станаха по-хубави, а отговорността й на домакиня вече не бе товар и тя се събуждаше в добро настроение още в ранни зори. И след като се оказа, че храната, сервирана на мъжете, бе станала по-вкусна, те почнаха да я хвалят както никога преди. Най-вече им харесваше печеният бут.

Арн донесе със себе си малко наденички и пушени бутове от Варнхем и макар че повечето бяха изядени още на пира по случай посрещането му, никой не се сещаше за храната от манастира, но тя го беше запитала как се приготвя. Скоро след това той се бе захванал да изгради помещение за опушване на месо от намазана с катран дървесина. Когато постройката беше готова, той се опита да опуши няколко парчета свинско месо, след което й показа всичко, което бе приготвил и съвсем скоро и тя, и крепостните й можеха да опушват свинското месо така, сякаш беше приготвено в манастира.

* * *

А през това време Арн замисляше нещо друго и й обясняваше, че ако за едно обикновено помещение за опушване на месо са достатъчни само насмолени трупи, то за много други неща в стопанството са необходими тухли. И изчезна за известно време, занимавайки се със строителството на работилница за изпичане на тухли. На източния бряг, който бе над дъбилната, имаше много глина, която бе подходяща за това. На Арн му се наложи да изгуби цяла седмица, за да обясни на крепостните как трябва да месят глината в дървените форми, за да се получават тухли с еднакви размери, и как след това трябва да се изпичат, сякаш се пече хляб, въпреки че за това се изискваха повече време и повече огън, отколкото за ковашките мехове. И скоро до кухнята започна да се издига нов тухлен склад. Арн взимаше често Ерика със себе си, показваше й строителството и дори се изкачваше с нея в гората, за да й обясни всичко и да й опише как ще взимат лед от езерото Венерн, за да изстудяват продуктите в склада през горещите летни дни. Отначало тя само му се надсмиваше, защото всеки знаеше, че през лятото не може да се намери лед по езерото. И тогава Арн й се стори за пръв път обиден, като сведе мълчаливо глава, сякаш сдържайки се да не каже нещо гневно. А след това внимателно и търпеливо й обясни как щеше да се съхранява ледът и че в това, че можеше да се използва такъв и през лятото, няма никакво чудо.

През вечерните си молитви Ерика, благодареше неуморно на Бог, че й е изпратил този блуден син, който, без да й е роднина, се отнасяше с нея като към майка и бе направил живота й в Арнес радостен и изпълнен със смисъл. Тя обаче не се осмеляваше да си признае пред Бог онова, за което мислеше всеки ден, а именно, че Арн се бе появил в Арнес като ангел.

* * *

Ескил бе стъписан и просто не знаеше какво да си мисли за по-малкия си брат, който в един прекрасен ден се бе появил изведнъж в имението, яздейки ужасната си кранта.

Първото чувство, което изпита Ескил, бе братска любов. Той си спомняше много добре деня, през който се бе разделил с по-малкия си брат пред вратата на къщата и през който бе тичал след каруцата, откарваща Арн, и бе плакал, падайки по пътя от коловоз в коловоз, гледайки през пелена от сълзи и прах как брат му изчезва завинаги по някакво Неясно Божие повеление.

И когато прегърна върналия се Арн на същото място, където някога се бяха разделили, отначало си помисли колко е крехък брат му, сякаш бе изтощен. След това обаче усети мечешката прегръдка на Арн, който го обхвана така, че Ескил едва не спря да диша. Това бе миг на истинска радост.

Още на празничната трапеза през първата вечер обаче Ескил усети смътно безпокойство за по-малкия си брат, който сякаш не пируваше заедно с всички, отказвайки неучтиво угощението, пиейки малко, като жена, и държейки се леко странно във всичко останало.

Това безпокойство се усили, след като бащата и по-големият брат се отдръпнаха от Арн, а той, на свой ред, усети неприязънта им, но вместо да общува с мъжете, започна да търси компанията на стопанката и крепостните. Дружинниците се нацупиха първи и въртейки очи, щракаха насмешливо с пръсти зад гърба на Арн. Тогава у Ескил се появи желанието да поговори строго с брат си, но не се реши, защото и самият той изпитваше същите чувства, каквито изпитваха и недоволните воини.

Баща им се изказваше за Арн едносрично и единственият разумен извод, до който стигнаха двамата с Ескил, бе това, че засега трябваше да се изчака. Нека Арн временно се занимава с работите на жените и крепостните, а след това може да бъде уговорен и да се заеме с нещо друго.

Между тях сякаш се спусна завеса — нито светлина, нито тъмнина — всеки бе зает със своите си работи и нито Магнус, нито Ескил не си правеха труда да проверят с какво се занимаваше Арн с крепостните в кухнята, намираща се в южната част на Арнес, където самите те наминаваха рядко.

Не бе възможно обаче да не се забележат промените. На трапезата се появяваха нови месни блюда и на Ескил особено му хареса пушеният бут, който не бе такъв сух, твърд и солен като от запасите за зимата, а необикновено сочен и дори му потичаха слюнки само при мисълта за него. Не можеше също така да не се забележи и как се бе променила стопанката на имението Ерика, която говореше вече високо и без стеснение, въпреки езиковия си дефект, и как се смееше и радваше на трапезата, докато отговаряше на въпросите за новите блюда за обед.

Ескил бе винаги за промените и много скоро започна да разбира, че майка му Сигрид бе значително по-разумна от баща му. Ако бяха от полза, промените носеха богатство, а ако не бяха от такава, то нали самите те можеха да бъдат променени. Изглежда, че винаги бе било така в Арнес и именно поради това тяхното имение бе по-богато и по-добро от останалите, в които не се променяше нищо.

Поради това Ескил не можа да се стърпи и помоли Арн да му покаже какво ново е направено. Арн се зарадва и бе толкова щастлив, че бе готов да скочи направо от трапезата, за да покаже на по-големия си брат всичките си нововъведения.

Обиколиха цялото имение и онова, което видя Ескил, го накара да промени мнението си за брат си. Арн съвсем не бе глупав, знаеше ясно какво прави и на Ескил му се наложи да си признае пред самия себе си, че бе постъпил неразумно, бързайки да съди по-малкия си брат.

След като се приближиха до помещенията на крепостните, Ескил откри, че и там всичко бе вече променено, като боклуците и нечистотиите бяха махнати и всичко бе изчистено като обор през зимата. Можеше дори да не гледа под краката си, страхувайки се да не стъпи в някаква мръсотия.

Отначало Ескил се пошегува, че, видиш ли, всичко изглеждало толкова красиво, но не си струвало да се позволява на крепостните да живеят по-добре от останалите, и веднага съжали за шегата си, защото Арн му отговори сериозно, че сега, когато наоколо е чисто, крепостните боледуват по-малко и оцеляват повече техни деца, а здравите крепостни са, разбира се, по-добри от болните, както живите са по-добри от мъртвите. И още, че заразата от болните крепостни може да се разпространи из цялото имение, поради което чистотата е от полза за всички. След това Арн разказа на брат си за състоянието на двата водни потока и това, че единият трябва да стане чист, както и за помийните ями, в които да се трупат отпадъците, които може да се използват като тор и също така да са от полза, а не във вреда.

Сериозността, с която Арн разсъждаваше за толкова незначителни неща като мръсотията на крепостните, произведе двойствено впечатление върху Ескил. От една страна, това изглеждаше смешно, почти шега, но от друга — звучеше толкова убедително, че просто му се замая главата. Нима промените към по-добро можеха да произлизат от толкова обикновени неща? И наистина, от такава дреболия — толкова полза, която нямаше да струва нито един сребърник!

След като стигнаха до кухнята, Арн показа как торта подобрява почвата върху малки участъци от зеленчуковата градина, където можеше да се отглежда лук и други зеленчуци, от които Ескил не разбираше почти нищо. След като влезе в кухнята и видя как полагат пода, преди всичко се учуди защо бе необходимо да се създава такава красота там, където работеха само крепостните и жените. Тогава обаче Арн се усмихна за пръв път и сякаш слънчев лъч проби най-сетне през облака на сериозността му, след което обясни, че това не се прави, за да е красиво, и не е заради крепостните, а е за чистота и по-вкусна храна на масата и ще е от полза за всички без изключение.

А след като Еркил видя новото помещение за опушване на месо и Арн му разказа как се опушват там бутовете, а също и тухлената постройка, която щеше да е новият хладилен склад, в който през лятото ще се поддържат студ и полумрак, той бе така развълнуван, че в очите му се появиха сълзи. Повече не се съмняваше за нищо. Бе съвсем сигурно, че Арн се е научил на различни премъдрости в манастира, въпреки че не бе станал мъж, достоен за уважение от воините. Благодарение на знанията му, в Арнес сега щяха да бъдат извършени полезни промени. Честно казано, дълги години там не бе имало никакъв прогрес и въпреки че работите в имението вървяха по-добре, отколкото при останалите, все пак липсваше движение напред.

Ескил прегърна Арн и на мига му поиска прошка за това, че не е познал веднага в него своя истински брат, който бе такъв, какъвто и самият той. Арн побърза да го успокои и самият той едва не се просълзи, защото и двамата бяха твърде чувствителни. Минаващите наоколо крепостни се взираха изумено към тях.

Щом Ескил забеляза това, веднага се изправи и изгледа строго крепостните, които побързаха да се отдалечат. И той предложи на Арн да се качат в кулата и да пийнат халба две пиво.

Отначало Арн се опита да измърмори нещо за заетост, за работа, за това, че само в края на деня може да се наслаждава на плодовете на ръцете си, придобити с пот на челото, но веднага промени намерението си, разбирайки, че не трябва да налага правилата на манастирския живот на брат си. Та нали самият той бе чакал това признание, бе се молил за него и бе страдал, усещайки студенината и неприязънта от страна на брат си и баща си. И се бе надявал, че с течение на времето ще разберат, че е прав. Така че нямаше да е голямо прегрешение да изпие халба пиво с брат си, макар и в разгара на работния ден.

* * *

Магнус търсеше оправдания за това, че не бе взел със себе си Арн в Норвегия, където трябваше да се реши проблем с наследствени земи. При норвежкия род бе опасно да се води дори и Ескил, защото, посрещайки гости, норвежците се хващаха бързо за оръжието, щом само силното им пиво започваше да оказва въздействието си, и онзи, който бе недостатъчно чевръст и ловък или пък недостатъчно стар, за да се откаже от младежките забави, рискуваше живота си в схватка с домакините си. Въпреки това, той все пак искаше да вземе със себе си Ескил, защото проблемът бе сложен и необичаен, а дори и след много халби пиво Ескил запазваше трезва мисълта си и можеше да изчисли кое колко ще струва в сребро. Обсъдиха подробно въпроса и решиха, че ще е по-разумно да се продаде норвежкото наследство, дори и това да не бе по вкуса на някого. В Норвегия, както и в Западна Геталанд, се смяташе за чест да запазиш наследството си цяло и да не позволиш да се раздели сред останалите роднини, обаче ползата от имение на брега на голям фиорд не бе голяма, особено ако не живееш в него. Ако пък се живееше постоянно в Норвегия, можеше да се използва това, че фиордът не замръзваше през цялата година, поради което там бе по-изгодно да се върти търговия, отколкото покрай езерото Венерн.

Разбира се, можеше да се назначи наместник в имението или пък там да се постави норвежки роднина, но Магнус и Ескил предполагаха, че това ще превърне владенията им в съвсем губещо начинание и ще им остане да се задоволят само с правото си на собственост, докато нямаше да получават нищо, защото нито един норвежки роднина нямаше да е в състояние да плаща изгодна аренда на собствениците.

Ако имението се продадеше, за него можеше да се получи сребро, което да се изхарчи за нещо по-стойностно. Защото сега, след като Арн се бе върнал вкъщи, трябваше да се мисли за бъдещото му наследство. И в такъв случай нямаше да е зле да се купят земи близо до Агнес или на границата с Ериковия род, на юг от Скара. Или пък защо да не се купи земя от рода Поле, намиращ се край Хюсабю? Всяка една такава възможност щеше да е със сигурност по-добра и по-надеждна за Арн, отколкото живот в имение сред войнствени норвежци.

Същевременно въпросът какво да се каже на Арн за пътуването до Норвегия, за да не се обиди той, отпадна от само себе си. През есента крепостният Сварте и синът му Кол бяха отишли на лов за елени и глигани. Върнаха се вкъщи със значителна плячка и работата на Арн и Ерика в помещението за опушване се увеличи, защото първият бе сигурен, че е по-добре месото на дивите животни да се опушва, а не да се осолява или суши. И точно преди заминаването за Норвегия, когато наближаваше неприятният разговор между Магнус и Арн за това, че не е разумно да се показва на норвежците мекушав син, Арн сам дойде при баща си. Поиска да съпровожда Сварте и Кол на лов, за да изучи и това изкуство.

Магнус се зарадва много, защото със сигурност избягваше мъчителните обяснения по повод на норвежките роднини, пивото, мечовете и секирите. А освен това Арн за пръв път проявяваше интерес към онова, което касаеше живота на Фолкунгите. Добрият ловец се ползваше с голямо уважение, дори и да бе крепостен.

Всъщност Магнус не таеше особени надежди, че Арн, който бе наполовина монах, ще успее да се научи на сложното и чисто мъжко изкуство на лова.

Сварте също не го вярваше, но се подчини. Научил, че трябва да вземе със себе си по-малкия син на господаря си, той разбра веднага какво го чакаше. Веднъж, преди две есени, го бяха накарали да вземе на лов по-големия син, Ескил, който тогава още не се бе окръглил като буре за пиво, но все пак бе пишман ловец, поради което ловът им не се увенча с успех. Не бе лесно да се разбере с господарския син, който се захващаше с онова, от което не разбираше нищо.

По-малкият син Арн предизвикваше още повече съмнения у Сварте, отколкото господарят Ескил, който все пак приличаше на баща си. Останалите крепостни говореха много за Арн, отбелязвайки, че бил сръчен човек и умеел много неща, които не умеели самите господари, а освен това бил с мек нрав. Не вдигал срещу никого ръка, не заповядвал да нашибат с пръчка никого и дори не разговарял грубо с никого.

Сварте предполагаше, че тази му особеност бе някак си свързана със странната вяра на господарите му, а съвсем не с онова, за което си шепнеха воините. А вярата на господарите му бе много неразбираема. Имаха толкова много богове, че не можеш да ги запомниш, и те постоянно наказваха хората за нищо, а което бе най-странното, дори и за помисли. Като че ли боговете можеха да подслушат какво си мисли човек! И сякаш, дори и да са дочули нещичко, щяха да започнат да раздават наказания за всяка лъжлива мисъл!

А що се отнасяше до самия Арн, то Сварте помнеше добре, как още като момче бе стоял горе на кулата и бе зяпал гаргите, след което бе паднал оттам, но му бе провървяло и се бе приземил в пряспа. Разбира се, момчето бе известно време в безсъзнание и господарите бяха молили боговете си да запазят живота му, обещавайки им възможното и невъзможното, и всичко бе свършило с това, че го бяха изпратили в манастир, наказвайки по този начин себе си или пък и него. На Сварте му бе трудно да разбере кое бе истината.

Сега наказанието бе свършило и Арн се бе върнал у дома, но бе станал различен от останалите. Сварте го видя как работеше в ковачницата и трябваше неволно да си признае, че лично той нямаше на какво да научи този момък, въпреки че бе смятан за най-добрия ковач и Арнес. Честно казано, това бе дори обидно и не бе лесно да се преглътне тази обида.

Докато се подготвяха заедно за лова, се случиха още много неща, които озадачиха Сварте. Понеже с тях тръгваше и господарският син, им бе позволено да си изберат оръжие от кулата. Наблюдавайки как Арн си избираше лък, пробвайки тетивата, при това без каквото и да било усилие, Сварте разбра, че синът на господаря му е свикнал да държи оръжие в ръцете си. Решил кой точно лък да вземе, Арн бе започнал да си подбира старателно стрели. Сварте имаше съвсем смътни представи с какво се занимаваха вярващите в Белия Христос в манастирите си и това, че те съвсем определено можеха да стрелят с лък, явно не съвпадаше с пиперливите шегички по техен адрес, които пускаха и Сварте, и останалите крепостни.

След като изведоха яздитните коне, за да ги оседлаят, Кол намекна предпазливо, че Арн, като господарски син, има правото да си избере кон по свой вкус и той със сигурност щял да бъде по-добър, отколкото неугледната му манастирска кранта. Арн обаче само се изсмя в отговор, всъщност без злоба, и каза, че щом излязат на открито място, ще им покаже, че това въобще не е кранта.

Сварте разбираше от коне не повече, отколкото останалите, но и не по-малко от тях. Обикновено той подковаваше конете в Арнес, сега вече с новите подкови, които, честно казано, бяха значително по-добри от предишните, и яздеше, както и всички останали — свободни хора или крепостни, селяни или воини. Така обаче, както яздеше Арн, Сварте не умееше и веднага си го призна. След като се отдалечиха от Арнес на известно разстояние, Арн започна да прави с коня си такива неща, каквито никой друг не би могъл, и по този въпрос Сварте и Кол стигнаха бързо до съгласие. Кончето му, което изглеждаше неугледно, докато стоеше мирно, се оказа на практика силно и бързоного, щом само Арн го яхна, и гледайки го, човек неволно го сравняваше с коня на Один.

На ловците невинаги им бе лесно да разберат Арн и често се съветваха помежду си, което ги смущаваше, така че през първите часове яздеха почти без да разговарят.

Щом само стигнаха дъбравите на Кинекуле край Хюсабю, се изясни, че Арн все пак не е никакъв ловец, както и брат му. От господаря Ескил обаче го отличаваше това, че разбираше, когато грешеше, извиняваше се и разпитваше какво и как трябва да се прави.

Така се случи и когато се приближиха за пръв път близо до елени, почиващи си на една горска поляна. Силният вятър духаше в лицата на ловците и шумолеше със сухите есенни листа. Това измами острия слух на животните и на ловците се удаде да се приближат до тях на разстояние от един изстрел. Сварте и Кол ги бяха забелязали отдавна, но Арн ги видя изведнъж и заговори възбудено. Чули гласа му толкова ясно, колкото и Сварте и Кол, животните скочиха на мига и побягнаха.

Вечерта край огъня Арн задаваше множество детински въпроси. Сварте и Кол отговаряха търпеливо на юношата, без да показват какво мислят всъщност. Да, ловецът трябва винаги да се промъква към дивеча срещу вятъра, защото в противен случай елените и глиганите, а и всички останали животни, ще го усетят. Да, ако наоколо е тихо и безветрено, те чуват човека на разстояние полет на стрела. В противен случай — по средата на разстоянието. Не, не трябва да се убиват елени с рога, защото те са най-лоши на вкус, особено по това време, когато току-що е отминало разгонването. Да, разгонване е, когато самците покриват самките, и тогава месото им мирише силно на урина. Същото се отнасяло и за глиганите. Не трябва да се убиват големите диви прасета, а по-добре — глиганчетата със средни размери. Добре е да се уцели свиня майка с прасенца, защото, след като умира, около нея се събират всичките прасенца и ако им провърви и боговете помогнат, може да бъдат убити и прасенцата, а месото им е най-хубаво на вкус.

Докато седяха до огъня и отговаряха на наивните въпроси на господарския син, се чу страшен рев в близката дъбова гора. Арн скочи уплашено и грабна лъка си, поглеждайки въпросително към Сварте и Кол. Те обаче седяха и се усмихваха мълчаливо. Видял, че те не са уплашени, Арн седна учудено на мястото си.

Сварте му обясни, че простите хора наричат този рев по всякакъв, който им хрумне, като се почне от войнствения боен вик на планинския крал и се свърши с крясъците на троловете, които си отмъщават на хората. Разбира се, всичките тези нечисти сили съществуват, но на практика така реве стар елен самец. Звукът му плаши мнозина, защото е най-силният в гората, но за ловеца е голям късмет да го чуе, защото това означава, че след няколко часа, когато замъждука разсъмването, може да бъдат открити кошутите, след които тича старият самец. Ако се следва еленът — неговият силует в тъмнината, особено през ранна есен, може да се добереш до кошутите с еленчетата, месото им е годно за печене, за солене и веене.

Малко преди разсъмване навлязоха тихо и предпазливо в гората, за да се ослушат и да се опитат да определят къде се намира старият елен и неговите кошути. Трудно бе да се върви тихо, защото през нощта бе застудяло и под краката им шумоляха замръзналите дъбови и букови листа и жълъди, дори и при безшумното придвижване на Сварте и Кол. Когато пък пристъпваше Арн, като че ли през гората се придвижваше цяла дружина в пълно бойно снаряжение. Ловците си мислеха, без да смеят да го изкажат на глас, че тропотът на Арн сигурно прилича на гръм за финия еленов слух.

Сварте не се реши да се приближат до елените и ловците излязоха на една поляна в дъбовата гора, намираща се до малко езеро. Срещу тях подухваше слаб вятър, защото Сварте, а още повече Кол винаги вървяха срещу вятъра. Езерото обаче се намираше от другата страна на поляната, по посока на вятъра, и от водата се издигаше плътна мъгла, поради което ловците можеха да чуват призивния рев на стария самец съвсем близо до тях, но едва различаваха кошутите, които от време на време се мяркаха в мъглата. Бяха твърде далече и не можеше да се направи нищо. Ако ловците направеха опит да се прокраднат по-близо и да излязат на поляната, те щяха да се издадат веднага. Оставаше им да не мърдат от мястото си и да се надяват на по-добър късмет.

Измина малко време и поучилият се вече от горчивия си опит Арн попита, колкото се може по-тихо, защо не стрелят. В отговор ловците му прошепнаха, че разстоянието е твърде голямо и трябва да се съкрати наполовина, за да попадне в целта изстреляната стрела. Поглеждайки ги недоверчиво, Арн възрази, че може да улучи и оттук.

Сварте понечи да поспори с него, но разсъди благоразумно, че е по-добре Арн да се учи от собствените си грешки, отколкото да се съгласи с крепостен, и само повтори накратко онова, за което бе говорил предната вечер край огъня. А именно да се цели в белите дробове под лопатката. Тогава, при точен изстрел, еленът остава на място, защото под лопатката се намира сърцето му. И ако бъде улучен, еленът подскача от страх, а този страх се предава и на останалите животни. Когато обаче стрелата попадне в белите дробове, еленът замира на място и има възможност да се застреля поне още едно животно.

Арн постави стрела на тетивата, притисна я с палеца на лявата си ръка и се прекръсти. Ловците замръзнаха в очакване.

И ето че след известно време, което се стори на Арн по-дълго, отколкото на останалите двама, в мъглата се очертаха контурите на три елена, които се вслушваха внимателно в горските шумове. Виждаха се добре и Арн докосна леко Сварте по рамото, питайки го с поглед. Сварте прошепна тихо, че елените са застанали добре, но са твърде далече. Арн кимна, давайки знак, че е разбрал.

След това опъна силно тетивата, прицели се в еленчето, което бе най-близо, и без да се колебае, стреля. Ловците чуха как стрелата попадна в целта, а еленчето стоеше неподвижно, сякаш не бе разбрало, че смъртта вече го е настигнала. Арн стреля отново. И пак, без да се бави нито минута. Сега вече се чу, че елените побягнаха.

Арн понечи да се втурне веднага към езерото, в мъглата, за да види какво се бе случило там. Кол обаче го хвана за ръкава, уплашвайки се сам от жеста си. Арн обаче съвсем не се разгневи и само кимна в знак на съгласие. Наложи им се да чакат още дълго, докато най-накрая слънчевите лъчи разсеяха този танц на елфите, както наричаха мъглата сред народа.

Сварте и Кол се настаниха до едно дърво и задрямаха. Арн седна близо до тях, но не можеше да заспи. Стреля с точността, на която само той бе способен, и знаеше със сигурност, че първите две стрели бяха попаднали в целта, но се съмняваше в третия си изстрел, усещайки, че нещо с него не бе наред. Може би бе избързал или пък бе нервничил твърде много. Сърцето му туптеше толкова силно, че му се струваше, че елените чуват ударите му.

След като слънцето се издигна високо и прогони мъглата, Сварте се събуди и разбуди сина си. Отправиха се всички заедно към поляната, за да видят убитите елени.

Еленчето, което Арн бе застрелял първо, лежеше там, където го бе настигнала стрелата. Друго не можеше и да се очаква, обясни Сварте, взирайки се дълбокомислено в трупа. Стрелата бе минала през белите дробове и бе излязла от другата страна. Поради това еленчето бе паднало там, където бе стояло. Не бе почувствало болка и не бе успяло да избяга.

Кошутата не се виждаше, но Сварте и Кол откриха веднага кървава следа. Огледали кръвта, те си кимнаха взаимно. Кол каза на Арн, че тази кошута е била улучена също в белите дробове и сигурно лежи някъде наблизо, така че скоро ще я намерят. Кол заби в земята стрела — там, където бяха видели кръвта — след което заедно с баща си, бавно и навели се към земята, стигнаха до мястото, където, доколкото си спомняха, бе стоял третият елен, когато Арн бе изпратил стрела по него. Върху тревата имаше кръв и ловците я разтриха между пръстите си, помирисаха я и се спогледаха разбиращо.

Сварте поясни, че тази кошута не е била убита, а смъртно ранена и сега се мята някъде в агония, поради което може да отидат и без да бързат, да вземат конете си, защото не си струва да се отправят толкова рано да я търсят. Тя трябва да умре спокойно.

Всичко се оказа точно така, както бяха казали ловците. Втората кошута, която Арн бе поразил с последния си изстрел, лежеше мъртва на голямо разстояние от поляната. Сварте посочи, че стрелата на Арн бе минала твърде ниско, но когато той започна да се извинява, не можа да скрие усмивката си. Сварте обясни сериозно, че дори и еленът да стои на удобно за ловеца място, все пак животното може да направи малка крачка напред в момента на изстрела или докато стрелата лети. Именно това се беше случило.

Чак докато започна да се стъмва, те ловуваха елени, но безуспешно. Както каза Сварте, вятърът бе стихнал и сега животните усещаха отдалече всичките движения на хората.

Въпреки това, когато настъпи нощта, ловците бяха в добро настроение и трите убити елена висяха в редица на здрав дъбов клон. Късметът все пак се бе усмихнал на ловците.

Вече край огъня Сварте и Кол, надявайки се, че господарският син няма да разбере с какво се занимават, принесоха в жертва на своите богове сърцата на елените, обърнали се с гръб към Арн и мърморейки над огъня нещо на своя си език. Когато решиха да си приготвят вечеря, Кол донесе жилави орехови клони и ги окачи над вече гаснещия огън, нанизвайки върху тях парченца от черен дроб и бъбреци заедно с лука, който Сварте бе извадил от кожената си торба. Сварте и синът му се съмняваха, че Арн ще ги опита, защото на всички е известно, че такова ядене не става за господари. За голямо учудване на крепостните обаче, Арн веднага изяви желание да опита от храната им и яде с такъв апетит, с какъвто го правеха и двамата ловци, че си поиска и допълнително, оставяйки настрана сланината си. След съвместната трапеза ловците започнаха да се стесняват значително по-малко от господарския син.

Нахранили се, те лежаха доволни до огъня, завити с плащовете си, и тогава Сварте се осмели да попита наистина ли е възможно да се научиш да стреляш с лък в манастира на Белия Христос. Разбрал, че ловецът одобрява изстрелите му, Арн се развесели. Помисли си за това, че бе имал късмет да взима уроци от такъв учител като брат Гилберт, и отговори, че се случва, но рядко. Монасите обикновено не стрелят с лък, но на самия него му било провървяло, защото имал изкусен учител. Сварте и Кол се разсмяха добродушно и Кол добави, че биха искали и те да срещнат такъв учител. След като обаче Арн им отговори все със същия весел тон, че такава среща е възможна, ако Сварте и Кол приемат светото кръщение, двамата крепостни се намръщиха и се взряха мълчаливо в огъня.

Опитвайки се да заглади неловката ситуация, Арн ги увери, че каквото и да си мислят за манастира на Белия Христос, той е свят, в който няма крепостни и всеки представлява еднаква ценност и има достойнство като останалите хора. Отговор на това бе мълчанието. На него обаче не му се искаше да сменя темата и той попита, опитвайки се да се изразява разбираемо и просто, защо Сварте и Кол продължават да са крепостни, както и по времето на далечното му детство, докато мнозина други вече са станали свободни хора.

Сварте бе принуден да отговори нещо и много неохотно поясни, че онези крепостни, които се занимават с обработване на земя, получават свободата си по-лесно, отколкото онези, които строят или ловуват. Селяните са, за да разорават нови земи за Арнес, и получават свобода, като крепостничеството се заменя с аренда. Ловът — осигуряването на кожи през зимата и на месо през есента — обаче се отнася непосредствено към воденето на стопанството в самото имение, поради което е невъзможно да станеш свободен човек, ако си ловец, защото се налага да се трудиш постоянно за Арнес. Същото се отнася и за дърводелците, и за ковачите. Решил сякаш, че е отишъл твърде далече и е заговорил неподобаващо му смело, Сварте добави, че не се оплаква и че мнозина дърводелци са в същото положение.

Ловците чакаха мълчаливо какво ще им отговори господарският син и помислил, Арн каза, че смята тази система за несправедлива, защото, ако е разбрал правилно, хермелиновите и самсарените кожи носят толкова добра печалба, колкото и ечемикът, ряпата и пшеницата. Тогава Кол му се изсмя направо в лицето и когато Арн го попита защо се смее, онзи му отговори с язвителен глас, че, за съжаление, е трудно да се намери начин да се направи крепостничеството справедливо. Сварте го побутна с крак, за да го накара да замълчи.

Арн обаче въобще не се разсърди на дръзките думи на Кол и дори, обратното, кимна мълчаливо замислен и помоли за прошка, че е сгрешил. Самият той никога не е желал и никога няма да поиска да има крепостни.

Сварте и Кол не намериха какво да му отговорят и разговорът им приключи. Арн прочете за всички вечерната молитва, зави се със своите плащ и кожа и бе видно, че и преди бе спал под открито небе и знае как да се подготви, за да не замръзне. Направи се, че не чува за какво си шепнеха ловците помежду си.

А Кол и Сварте не можеха по никакъв начин да заспят. Лежаха, притиснати един до други, за да запазят по-дълго топлината си, и продължаваха да разговарят за този странен господарски син и за неговите странни богове.

* * *

Поради нощния студ станаха рано, още преди разсъмване и закусиха с чорбата, която Кол бе започнал да готви от вечерта и която бе вряла през цялата нощ над огъня. Редувайки се, Сварте и Кол бяха добавяли дърва в огъня и доливали вода в котленицата. С чорбата, сварена от лук и еленово шкембе, те ядяха едрозърнест кафяв хляб и скоро топлината се върна в телата им.

Утрото бе прекрасно и те се спускаха с тежко натоварените коне надолу по покритите с дъбови гори склонове на Кинекуле, а под краката им се разстилаше целият Арнес от край до край. Ловците препускаха под лъчите на изгряващото слънце, което оцветяваше езерото Венерн първо в сребро, а след това и в злато. Арн вдишваше радостно свежият въздух. Той забеляза как блестеше в далечината църквата на Форшхем и успя да намери с поглед мястото, където се намираше тяхното имение, въпреки че то все още не се виждаше.

По планинските склонове се точеха гъсти дъбови и букови гори, а в полите на планината лежаха обширни пасища. Сега ту бяха черни, ту леко посребрени от скреж. Арн яздеше и си мислеше, че светът нямаше да е толкова красив, ако Бог не бе създал с любов всичките тези гори, дъбрави и поля. Той дори запя от радост, но забелязал, че това плашеше Сварте и Кол, престана скоро. Преодоля желанието си да ги попита защо не им харесва пеенето му и защо се боят от Белия Христос. Сдържаше се, защото разбираше, че трябва да се запаси с търпение при общуването си с тях, защото тези хора си оставаха вътрешно крепостни и свободата по-скоро ги плашеше, отколкото примамваше.

Докато се придвижваха, изгряващото слънце разтопи скрежа и железните подкови на конете вече не чаткаха толкова звънко. Вълните на Венерн станаха сини, но ловците вече се бяха спуснали от планината и езерото бе изчезнало от погледите им.

Пристигнаха в Арнес около пладне и бяха посрещнати с радостни възгласи, защото след толкова кратък лов караха три елена със себе си! Всичките слуги се радваха, че именно Арн бе застрелял елените и вдигаха нагоре всичко, което се намираше в ръцете им — различни паници и черпаци — и ги удряха над главите си, крещейки. Така крепостните изразяваха ликуването си. Виждайки как ги посрещат, Арн не можеше да не се преизпълни с гордост, но веднага се обърна към свети Бернар с молба за помощ и избавление от опасно високомерие.

Ловците одраха бързо кожите на елените и нарязаха месото. Кожите бяха отнесени в дъбилната. Сега вече не бяха в гората, където Арн им бе ученик, съвсем не, защото сега ставаше въпрос за месото и вече всичко се решаваше само от Арн. Сварте и Кол го бяха научили да търси кървави следи и да стъпва предпазливо по замръзналата земя, а той можеше да ги научи как трябва да се увесва и да се опушва месото, поради което смяташе за съвсем естествено да се разпорежда еднолично.

Бутовете и лопатките бяха изпратени в помещението за опушване, а гръбнаците бяха увесени по нареждане на Арн на новичките железни куки в новия тухлен склад. Онова, което бе останало от сърцата, черните дробове, бъбреците и шкембетата, Арн изпрати, без да се колебае, в дома на Сварте и Кол. След това описа подробно пред Ерика и слугите й колко време е необходимо за опушването на бутовете и лопатките и колко — за месото. След като всичките заповеди бяха издадени, той попита учтиво Сварте и Кол дали не е по-добре да се отправят отново на лов, защото така ще успеят да се доберат до гората до вечерта и може да половуват още на следващата сутрин. Крепостните го изгледаха учудено и кимнаха в знак на съгласие. Кол взе със себе си нови овчи кожи и прясно изпечен хляб и тръгнаха отново на път.

По пътя към Кинекуле Арн попита предпазливо дали не са тръгнали прекалено бързо към гората и дали ловците не са се готвели да пренощуват у дома си, в топлите си постели, или и те искат да половуват още. Крепостните отговориха уклончиво на Арн и той разбра, че те съвсем не бяха жадували да се отправят толкова скоро отново на път. Досети се, че уклончивостта им бе предизвикана от това, че никога и с никого не бяха говорили честно и искрено. И си помисли, че не могат да се променят изведнъж. Самият той трябваше да им дава добър пример и това бе единственият правилен начин. Не можеше да спаси душите им със строги заповеди.

След като стигнаха до склоновете на Кинекуле, ловците забелязаха в далечината глиганско стадо. Сварте видя пръв глиганите, спря коня си и посочи с пръст към тях. Арн дълго се взира в дъбовата гора, преди да види животните, като те се оказаха значително по-близо, отколкото предполагаше. Глиганите стояха тихо, обърнали се към ловците, сякаш бяха почувствали опасността и изчакваха какво ще предприеме врагът. Около тях растяха нарядко могъщи дъбове, така че имаше пространство за конете.

Яхнал своя Шимал, Арн се приближи плътно до силния северен жребец на Сварте и го попита дали не трябва да стрелят по глиганите още сега. Сварте се постара да му отговори колкото се може по-вежливо, че ако се приближат по-близо, ще подплашат животните. Арн възрази нетърпеливо, че разбира всичко това, но нима малките глиганчета бягат по-бързо от конете?

Чул този глупав въпрос, Сварте се напрегна, за да запази вежливостта си, и Арн забеляза това по тежкото му дишане. Сякаш обяснявайки на дете, Сварте каза, че в равнината може и кон да догони глиган, особено ако е такъв, какъвто е на Арн, но тук е гора. И второ, дори и да догони глиган, какво ще направи след това, щом язди коня си?

Арн се заусмихва и свали мълчаливо лъка от гърба си. Опъна с лекота тетивата, сякаш това не бе най-натегнатият лък в целия Арнес, извади от колчана си няколко стрели и ги пъхна под мишницата на ръката си, с която държеше лъка, след което свали от коня си част от багажа си и го даде на Сварте. След това попита по кои глигани е по-добре да стреля, след като ги догони. Сварте наведе глава и хапейки незабележимо устните си, за да не се разсмее, отговори, че е по-добре да убива онези, които са със средни размери или дори по-малки.

Арн му кимна и пусна спокойно коня си в тръст направо към глиганите, сякаш си мислеше, че те така и ще стоят на мястото си, очаквайки смъртта. Сварте и Кол си размениха мълчешком насмешливи погледи и свиха рамене.

И в този миг конят на Арн се стрелна напред така, че изглеждаше сякаш излита над земята. Сварте и Кол успяха да забележат как Арн изстреля първата си стрела, яздейки, и как тя попадна в целта. А след това се чуваха само чаткане на конски копита, шумолене на окапалите дъбови листа по планинския склон и глиганско квичене.

На Сварте и Кол им трябваше известно време, за да разберат какво става. Двамата видяха как Арн застреля първия глиган, намериха убитото животно и бързо го одраха и изкормиха. След това обаче им се наложи да се потрудят, за да накарат младия господар да им разкаже къде се бе намирал, къде бе стрелял и в каква посока бе побягнал раненият глиган. Арн бе възбуден и не можеше да обясни смислено какво се бе случило. След като обаче се стъмни, и трите глигански трупа вече висяха на клона, както се полагаше.

На ловците им се наложи да разположат лагера си значително по-ниско по склона на Кинекуле, отколкото бяха мислили, но това бе оправдано. Та нали толкова успешно и леко бяха застреляли цели три глигана! И те трябваше да бъдат откарани колкото се можеше по-бързо в Арнес, защото глиганското месо се разваляше значително по-бързо от еленското.

Край огъня им бе отново трудно да започнат разговор, но в края на краищата Сварте сведе поглед и призна онова, което не можеше да не бъде признато, а именно че нито един човек не би могъл да препуска по-бързо и едновременно с това да стреля с лък, както го бе направил Арн, и то в гората. Това можело да стане само с помощта на магия.

Отначало Арн се изплаши, защото смяташе, че магьосничеството е също толкова тежък грях според езичниците, колкото и според християните. Впусна се в продължителни разсъждения, че никога не би прибягнал до такова средство, защото е грешно. Много скоро обаче разбра, че крепостните на баща му съвсем не смятаха магьосничеството за грях и дори обратното, проявяваха любопитство и желание да се занимават с такова, щом то е по-скоро полезно за лова. За тях магьосничеството бе нещо добро.

Направил това откритие, Арн се замисли какво да им отговори. Най-накрая заговори, опитвайки се да обясни, че дълги години се е упражнявал в стрелба от гърба на отлични бегачи, такива като Шимал, и че го е учил отличен познавач на конете, поради което може да стреля толкова добре, докато язди.

Скоро обаче усети, че крепостните не му вярваха. Кол, който бе по-откровен от баща си при общуването си с Арн, заговори със загадки, сякаш смяташе, че Арн просто не искаше да сподели тайните си, но това било разбираемо, защото той, Кол, и баща му са крепостни, докато Арн е господар.

Арн просто не намери какво да отговори на това и само, мълчейки продължително, се молеше в душата си, обръщайки се към свети Бернар да направи така, че все някога Сварте и Кол все пак да разберат истината и тази истина да бъде далеч от всякакви съмнения.

* * *

Алгот Полсон от Хюсабю притежаваше много земи и гори, но според него самия той имаше само две истински богатства. Това бяха двете му дъщери Катарина и Сесилия, които вече се превръщаха в жени и напъпваха като разцъфнали нежни цветя. И двете имаха неговите светли очи, което той често изтъкваше на висок глас. Тъй като и двете показваха признаци на буен темперамент и пакостливост, особено по-голямата — Катарина, те му бяха и голяма тревога. За това обаче той никога не говореше на висок глас.

Когато Катарина бе на дванадесет години, за малко щеше да я сгоди за Магнус Фолкесон от Арнес и това щеше да бъде голям успех за него, като пламъче в живота, което щеше да измести целия мрак, надвиснал над дома им след смъртта на съпругата му Доротея Рьориксдотер, която бе починала при раждане, а с нея си бе отишъл и синът, който тя носеше в утробата си.

Да ожени по-голямата си дъщеря за някого от кралския род на Фолкунгите си беше истинско попадение, особено като се вземат предвид всички земи и територии, които бяха обградени или от земи, принадлежащи на кралския род, или от земи, принадлежащи на рода на Ерик. Подобна женитба бе по-изгодна отколкото брак с някого от рода на Карл Сверкершон. Макар че в момента той да бе на служба при крал Карл Сверкершон, а Хюсабю — кралски земи. За него това, да се грижиш за кралско владение, си беше въпрос на чест. А Хюсабю бе далеч по-красиво и от Кинекуле изглеждаше далеч по-внушително от другите владения на краля.

Но това, да се обвържеш тъй тясно с крал Карл Сверкершон в Западна Готаланд, криеше известни рискове, защото колкото и силен да беше родът Сверкер в Източна Готаланд, толкова слаб беше в Западна Готаланд. Карл Сверкершон не смееше да се обяви за крал по тези земи, а се наричаше ярл на Западна Готаланд, като срещу това нито кралският род, нито родът на Ерик имаха нещо против. Дори и най-безразсъдният човек, който предпочита да очаква само добри неща от бъдещето си, би се замислил, имайки предвид всичко, което се бе случило. Но в деня, когато крал Карл бъде убит от някого от враговете си, вече нямаше да е никак лесно за Алгот да живее в Хюсабю и да бъде един от хората му.

Заради това щеше да е най-добре, ако Катарина се омъжи за някого от Арнес. Алгот искаше да има свои хора навсякъде. Който и род да вземеше кралската власт, той щеше да бъде сроден с него и така животът и земите му щяха да са защитени.

Всичко се беше провалило, тъй като Магнус Фолкесон бе предпочел да вземе жена от рода на Ерик. Алгот не можеше да обвинява Магнус за мъдрата му постъпка, само можеше да оплаква собственото си нещастие. Понеже беше разговарял по проблема, той знаеше, че двамата мислят еднакво и смятат, че е от голяма важност имотите им да граничат един с друг.

Все още не беше късно да се подсигури, тъй като Магнус имаше син, който беше на възрастта на Катарина и Сесилия и този син Ескил след време щеше да стане господар на Арнес. С малко добра воля едно подобно решение на проблема можеше да се приеме за по-изгодно, защото инак на времето щеше да ожени невръстната Катарина за мъж на години.

Той имаше и проблем с буйния характер на девойките. Защото в общуването си с млади мъже те не показваха свенливостта, която един баща би изисквал от тях, рискуваха подобно поведение да навреди на репутацията им, а в най-лошия случай Алгот нямаше да успее да ги ожени. Заради това той беше решил да ги раздели една от друга. Когато Катарина беше у дома, Сесилия живееше като послушничка в манастира „Божия дом“. А когато Сесилия се върнеше у дома, беше ред на Катарина, за да получи опрощение на греховете, да се учи на добродетелност и още на много полезни неща, които щяха да бъдат от полза на съпругата на господаря на Арнес. На това не биваше да се гледа с лошо око, тъй като то издигаше достойнството на дъщерите му, макар те да не показаха признателност за това, че ги бе разделил една от друга и се редуваха в манастира. Сега отново Катарина трябваше да се отправи към „Божия дом“ и тя изобщо не изричаше добри думи за предстоящото заминаване.

Струваше му купища сребро, за да държи дъщерите си при монахините в „Божия дом“. Струва си, мислеше си Алгот, тъй като това, което плащаше сега, щеше да му се върне седемкратно, щом им намери добри съпрузи. А и без това му се бе отворила възможност да търгува с Магнус Фолкесон, който изглежда имаше огромно количество сребро в хазната си. Като продаде дъбовите си гори на Арнес, Алгот получи среброто, от което се нуждаеше, както и възможността след сключване на спогодбата да обясни, че парите ще бъдат използвани, за да научи дъщерите си на обноски. Така той бе напомнил на Магнус за нарушения обет за сключване на брачен съюз и че Катарина и Сесилия все още можеха да бъдат омъжени за някого от Арнес.

Алгот Полсон само бе чул някакъв неясен слух за по-малкия син на Магнус Фолкесон, който бе изпратен в манастир като дете и се беше върнал в Арнес. Това, което казваха за момчето, нямаше нищо общо с воинската чест, тъй като то просто си беше наполовина монах.

А Арн, както му беше името, бе дошъл на кон две седмици преди големия народен съвет в Аксевала. С него дойдоха и двама крепостни, натоварени с еленско и глиганско месо, което искаха да дадат на Алгот, тъй като то беше частта на Хюсабю от лова, на който бяха ходили. Магнус Фолкесон и Алгот имаха споразумение, когато хора от Арнес ловуват из земите на Алгот, които през някои сезони бяха по-добри за ловуване, понеже глиганите през есента търсеха жълъдови гори, то една четвърт от отстреляното трябваше да се предаде на Алгот от Хюсабю като отплата.

Ловът им явно беше твърде успешен, тъй като всичко, което носеха със себе си, щеше да бъде разтоварено в Хюсабю. След като сториха това, те искаха да си тръгнат за вкъщи по тъмно, тъй като по-възрастният от крепостните казваше, че може да открие пътя и през нощта.

Алгот веднага възрази. Щеше да бъде неприлично да позволи на онези, които бяха дошли с толкова вкусно месо, да се прибират през нощта. Освен това, прозря той веднага, навярно провидението ги бе довело тук, тъй като можеше да събере Катарина с единия от синовете от Арнес, пък бил той и по-нежеланият от двамата. Все едно, мислеше си Алгот, макар че май тя би предпочела по-големия.

Така че организираха малък пир в Хюсабю, малко преди Вси светни, когато зимата наближаваше. Преди това конете бяха разседлани и вкарани в обора, месото бе прибрано, за да може единият от готвачите в Хюсабю да се погрижи за него, а крепостните, дошли с Арн, бяха изпратени в постройките при събратята си. Катарина дойде при баща си и му рече, че няма да е добре да оставят госта си да спи в основната сграда заедно с всички останали, тъй като хората от Арнес са свикнали на по-изящна обстановка и обноски. Младият Арн можел да спи в една от малките къщички, които щяха да затворят за през зимата. Алгот се съгласи набързо, без да разбере или дори без да поиска да разбере какви бяха намеренията на Катарина.

Арн изпитваше свян, тъй като никога преди не бе гостувал на някого и не знаеше как трябва да се държи. От хората в Арнес знаеше, че не се гледа с добро око на това човек, който яде и пие твърде малко и заради това той реши, въздишайки тежко, че ще яде и пие като свиня, за да не се стигне дотам, че баща му да се срамува от него и извън Арнес. Все пак бе добре, че не беше ял от часове. Тъй че той беше гладен.

Щеше да се опита да пие и яде като свиня, макар и да му бе тежко, че трябваше да стори нещо тъй нехристиянско. Той излезе на двора, където стояха крепостните, за да се измие, и веднага разбра, че е сторил нещо не както трябва, тъй като крепостните се хихотеха ужасно, дърпаха се назад и го сочеха с пръст, щом се обърнеше.

Хайде, няма да успея да се измия, рече си той. Макар и да трябваше да яде като свиня, той не искаше да мирише като свиня.

Легна си, за да си почине малко в малката дървената къщичка, която му бяха дали. Лежеше, вперил очи в тавана, където виждаше само елени и глигани. Беше радостен, че бе сторил нещо, което щеше да накара баща му да погледне на него с по-добри очи. Той заспа с тази утешителна мисъл и с дивите животни пред очите си.

Когато един крепостен дойде и внимателно го събуди, навън беше непрогледен мрак и навярно бяха минали часове, откакто бе заспал. Той подскочи подплашено при мисълта, че домакинът може да си е помислил, че е отказал да присъства на пира, а подобно нещо хората не гледаха с добро око. Крепостният го успокои, като му рече, че пирът тепърва ще започне и той просто трябва да го последва. Беше им отнело много време да изпекат месото.

Когато влезе в тъмното помещение в Хюсабю, като че се бе върнал в прастари времена. Дългата мрачна зала се крепеше на два реда колони. Арн предположи, че покривът е натежал от пръстта и тревата и навярно се нуждае от подобна опора. По протежение на билото на покрива имаше три отвора със заслони над всеки един от тях, но въпреки това по него капнаха няколко капчици дъжд, когато преминаваше покрай камината в средата на залата. Квадратните колони бяха декорирани с оцветени в червено лъкатушещи фигури на дракони и герои от сагите. Така изглеждаше и престолът, както и местата за почивка, които се намираха в дъното на залата, в ъгъла между дългата и късата стена. На Арн това място му се стори езическо, мрачно и студено.

Когато узна, че Алгот, дъщеря му Катарина и другите четирима непознати мъже се бяха облекли в празнични одежди, той се почувства неудобно, тъй като носеше дрехи за лов от груба вълна и еленска кожа. Не можеше да стори нищо, за да поправи това. Тогава всички впериха поглед в него, сякаш очакваха да стори нещо, а той благослови Божия мир, поклони им се, като първо се поклони на гостите и на дъщерята Катарина. Забеляза, че тя се усмихваше някак подигравателно и си помисли, че може би е трябвало да каже още нещо.

Алгот Полсон не смяташе, че има причина да удължава страданието на госта си, който беше несръчен, но важен човек. Веднага се изправи от престола си, хвана Арн за ръката и го поведе към мястото от дясната му страна, което беше мястото за специалния гост. След това заповяда да донесат рога с пиво, който според преданията беше в Хюсабю още от времето на Улуф Шьотконунг, и го подаде празнично на Арн, като по този начин започнаха пира.

Арн не се сдържа и известно време разглеждаше рога, след което отпи. Първоначално не мислеше за това колко бе тежък, а мислеше за всички езически картини, които бяха изрисувани отгоре му, като християнският кръст изглежда бе добавен значително по-късно, за да не ги обвинят в грях. Разбра, че навярно очакват от него да се налива с пиво като животно, пое си дълбоко въздух, след което даде най-доброто от себе си, застана отстрани, надигна бързо рога и отпи. Тогава другите започнаха да удрят с длани по масата в знак на това, че гостът им ще почете дома, като изпие рога до дъно. Арн вече знаеше, че едва ли ще си спомня тази вечер с радост.

После внесоха печеното месо и още пиво, наляха на всички, а месото беше еленско, печено на шиш, както и свинско, приготвено по същия начин. Както Арн очакваше, еленското месо беше жилаво и сухо. А и не беше овкусено, макар че му бяха сложили много сол. Явно бяха опекли животно, което тази сутрин още е било живо, нещо, което брат Руджеро би сметнал за грях и за богохулство. Арн си обеща да се усмихва, да не се оплаква и веднага да похвали домакина за доброто месо. Изпи пивото си, после измляска доволно, защото така правеха другите. Но му беше трудно да се сети за нещо, което да каже, така че Алгот трябваше да му задава въпроси за лова, защото запиташ ли някой мъж за лов, той на мига става приказлив като бард, пък бил той по принцип и мълчалив човек.

Арн не знаеше какво трябва да стори, когато хората очакват от него да се хвали. Отговори кратко и само с няколко думи, след което похвали своите крепостни, като ги нарече по-сръчни ловци, което домакините не приеха добре. Като начало разговорът вървеше мъчително и много бавно. Когато накрая Алгот попита Арн дали той самият е застрелял някое от животните, което си беше дързък въпрос, тъй като гостът винаги можеше да си измисли нещо, без другите да си помислят нещо лошо за него. Арн наведе глава и рече тихо, че е застрелял шест елена и седем глигана, но веднага добави, че крепостните му застреляли почти също толкова. Всички на масата замълчаха и Арн не разбра, че просто не му вярваха и наистина смятаха, че можеше да поизлъже мъничко, но не да стигне дотам, че думите му да изпъкнат като гигантска лъжа.

Един млад мъж, чиято роднинска връзка с Алгот Арн не знаеше, го запита подигравателно дали няколко пъти е пропускал целите си или пък е бил такъв късметлия, че винаги е улучвал от първия път. Арн, който не видя клопката в този въпрос, отговори напълно вярно, че е застрелял всички животни още от първия опит. Ала тогава младият мъж се засмя подигравателно, без да се крие, и помоли всички да вдигнат чаши и да пият в чест на този тъй ловък стрелец. Арн отпи сериозно, но бузите му пламтяха, тъй като бе съзрял присмех и подигравка в очите на другите. Лесно се досети, че не бе отговорил мъдро на въпросите, които му бяха задали. Тъй като беше казвал само истината, нима щеше да е по-мъдро да излъже? Не успя да понесе тази мисъл, тъй като в момента беше по-добре да ги бе излъгал мъдро, за да не му се подиграват.

Алгот Полсон се опита да се притече на помощ на Арн, като започна да говори за това, че е чул за някои нови растения в манастирите. Навярно Арн можеше да разкаже нещо. Но младият мъж, който се беше подигравал на Арн, не искаше да го остави на мира, а хвърляйки многозначителни погледи на Катарина, рече, че е лошо хора, които се хвалят прекалено много, да получават хубави жени, които не заслужават. По скрития смисъл на думите му Арн реши, че враждебно настроеният мъж навярно е влюбен в Катарина, но това не го засягаше.

Алгот отново се опита да насочи разговора към спокойната тема за манастира, като го отклони от темата за стрелянето, която само щеше да им навлече беля. Само че Торд Геирсон, както беше името на подигравчията, искаше да надвие Арн, за да се покаже силен пред Катарина. Тогава той предложи да вземат лък и да се състезават, понеже залата бе достатъчно дълга. Арн побърза да се съгласи, защото забеляза, че Алгот Полсон притаи дъх и искаше да предотврати подобно състезание.

Бързо изпратиха крепостните да донесат лъкове и мишени, поставиха ги до вратата на залата, като трябваше да стрелят от двадесет и пет стъпки разстояние. Торд Геирсон взе лъка и стрелите и рече на висок глас, че от такова разстояние няма да е никак трудно да се стреля по глигани, тъй че господарят Арн, който е тъй сръчен, може да покаже първо как се прави, пък той самият щял да стреля след това.

Арн усети студена увереност в себе си и веднага се изправи. Не харесваше ситуацията, в която го бе поставила неговата честност, но искаше това да свърши, а имаше само един начин да го постигне. С дълги крачки той отиде при Торд Геирсон, взе лъка от ръката му, бързо се концентрира, избра три стрели, държеше две от тях в ръката си, а третата опъна до краен предел, за да използва цялата сила на стрелата, след което стреля. Стрелата почти уцели средата. Тогава всички надигнаха глави и започнаха да шепнат. Арн вече знаеше как се стреля с този лък, внимателно се подготви за другите два изстрела, не бързаше и уцели по-добре. След това подаде лъка на Торд Геирсон и седна.

Торд Геирсон пребледня, зяпаше стрелите върху мишената. Разбра, че е загубил, но не знаеше как да се отърве от безизходицата, в която сам се бе забъркал. От всички пътища, които знаеше, всички до един бяха позорни, а и той не избра най-добрия, понеже хвърли лъка в пристъп на гняв и напусна залата, без да каже нищо, докато гръмкият смях на другите кънтеше в ушите му.

Арн тихичко се помоли за него, помоли се яростта му да притихне и той да се е поучил от високомерието си. За себе си той се помоли на свети Бернар да му припомни, че трябва да се пази от високомерие и че не бива да приема този единичен случай за нещо повече, отколкото той е.

Когато Алгот Полсон се съвзе от изненадата си, той се зарадва и веднага всички около масата искрено пиха в чест на Арн, който бе много сръчен стрелец и го бе доказал. Донесоха още вино и Арн се почувства по-спокоен, а после дори и жилавото еленско месо му се услади. Опита и да пие пиво като истински мъж.

Катарина се зае сама да му налива пиво, показваше любезност, нещо, което тя трябваше да стори още в самото начало, тъй като седеше на мястото на съпругата, а той беше почетен гост. Първоначално той й се бе сторил твърде свит и незначителен. Сега й се струваше обещаващ и значим.

Скоро тя стана от мястото до баща си и седна до Арн. Седна така близо, че той усещаше тялото й, докато тя разговаряше с него. Говореше с него пламенно и му даваше да разбере, че според нея е казал мъдри неща. Ръцете й от време на време докосваха неговите, като че в това нямаше никакъв умисъл.

От това Арн се оживи още. Всеки път, щом поднесяха пиво, той отпиваше и се радваше на Катарина, която в началото, когато бе влязъл в залата, го бе гледала със студени и презрителни очи, а сега му се усмихваше с такава топлина, че той усещаше как тя обхваща и него.

Ако Алгот Полсон бе сторил това, което трябва, той щеше да постави дъщеря си на мястото й, особено като се имаше предвид това, че той смяташе нея и сестра й за пакостливи девойки. Но той си мислеше, че има разлика дали недопустимото поведение на дъщерите му е насочено към бедняка Торд Геирсон или към младия господар на Арнес. Затова не стори това, което би направил един добър баща и не постави дъщеря си на мястото й, а погледна на нещата твърде лекомислено.

От всичкото погълнато пиво скоро главата на Арн се завъртя и той разбра твърде късно, че трябва да повърне и хукна през залата, за да не измърси мястото, където ядяха. Когато студеният въздух го удари в лицето, щом излезе навън, той се хвърли напред, за да повърне нещо, което приличаше на жилаво еленско месо и огромно количество пиво. Той горчиво съжали за стореното, ала не можеше да се помоли, преди да приключи с това.

После избърса внимателно устата си и на няколко пъти си пое дълбоко въздух, после си каза, че се държи глупаво, каквото и да се опитва да прави, и влезе, за да пожелае на останалите лека нощ. Без да се връща на трапезата, пожела им Бог да ги дари с мир, благодари им за храната, след което с бързи и решителни стъпки излезе от залата, мина през двора и кладенеца, който беше като че забравен на двора, обгърнат от тъмнина и мъгла. Наплиска лицето си със студена вода, влезе в малката си къщурка, намери леглото си в тъмнината и падна върху му като заклан вол.

Когато всички в основната зала заспаха и се чуваха само похъркванията им, Катарина внимателно излезе навън в нощта. Алгот Полсон, който не можеше да спи добре заради многото пиене, чу как тя излиза навън и разбра накъде се бе запътила. Като добър баща той трябваше да я спре и да я смъмри подобаващо.

Като добър баща, успокояваше се той, може и да не стори това, надявайки се най-после някоя от дъщерите му да заживее в Арнес.

IX.

Всичко изглеждаше така: онези, които не знаеха нищо за кралския род на Фолкунгите, биха си помислили, че се готвеха да напуснат Арнес и да тръгнат на война. Но дори и тези, които ги познаваха добре, знаеха, че това не е невъзможно.

На двора се бе струпала огромна тълпа. Между каменните стени ехтяха удари от конски копия, пръхтене на коне, тракане на оръжия и нетърпеливи гласове. Слънцето скоро щеше да изгрее и денят щеше да бъде студен, но нямаше да вали сняг и пътищата щяха да са проходими. Две тежко натоварени каруци бяха изтикани през портата върху скърцащи, обковани с желязо дъбови колела, за да направят място за всички ездачи. Очакваха първия човек от рода, който се молеше в залата на високата кула. Някои се шегуваха, че послушникът стои зад всичко това. За да запазят топлината на телата си и да се освободят от нетърпението, четирима от хората на Магнус от Арнес започнаха да се бият с мечове и щитове, докато уплашените крепостни държаха неспокойните им жребци, а родствениците весело им подвикваха и им даваха добри съвети.

Арн се помоли заедно с баща си, чичо си Биргер Бруса и брат си Ескил, тъй като за това пътуване им бе нужна защитата на Бога и на светците, защото то можеше да свърши добре, но можеше да навлече на Западна Готаланд опустошителна война.

Когато Арн излезе на двора и видя четиримата биещи се с мечове мъже, той се сепна и застана сякаш поразен, защото според него тези мъже, които трябваше да са сред най-добрите от хората на баща му, не можеха да се бият с меч. Никога не би могъл да си представи нещо подобно. Макар и да бяха възрастни и облечени в тежки, дълги до коленете ризници в цветовете на кралския род, те изглеждаха като малки момченца, които едва ли знаеха нещо за мечовете и щитовете.

Магнус, който видя, че синът му зяпаше като слабоумен биещите се хора, реши, че Арн се е изплашил от дивите им игри, спокойно положи ръка върху рамото му и го утеши, като каза, че човек не трябва да се бои от тези хора, докато те се бият за него. Те са велики воини и това е добре за Арнес.

За пръв път Арн изглеждаше така, сякаш бе изостанал от света и не разбираше нищо. Тогава му хрумна някаква мисъл, той погледна баща си подозрително, увери го, че не се страхува от биещите се мъже и се чувства сигурен, щом те са облечени в цветовете на кралския род. Не искаше да нарани баща си, като му каже, че тези мъже не могат да си служат с мечовете си. Беше започнал да проумява, че е по-мъдро невинаги да казваш истината.

Стана по-лошо, когато Магнус разбра, че Арн е взел със себе си дадения му от монасите меч, който можеше да предизвика само подигравки. Той веднага се отправи към оръжейната, взе един добър и красив норвежки меч, който искаше да предложи на Арн. Арн отказа рязко по същия начин, по който бе заявил, че иска да язди мършавия си манастирски кон вместо мъжествен северен жребец.

Магнус започна да му обяснява, че трябваше да яздят изключително бързо, за да всеят страх у врага и да го накарат да поиска мир, че Арн, който също бе облечен в цветовете на кралския род, трябваше да не изостава от другите и да не става за посмешище. А щеше да се стигне дотам, ако синът на главата на рода носи меч, подходящ за жена, и язди кон, който не става за нищо.

Арн явно дълго се колеба, но след това отговори. Предложи да язди някой от бавните черни жребци, но ако не може да задържи своя меч, няма да вземе друг. Магнус се огъна пред това, не съвсем примирен, но все пак доволен, че поне синът му няма да язди кон, който е истинско посмешище.

След това голямата свита можеше да напусне Арнес и да се отправи към съвета на готите. Така наричаха народния съвет, в който крал Карл Сверкершон щеше да участва за пръв път от две години насам. На този съвет той щеше да реши дали ще има война или мир.

Най-отпред яздеше предвождащият, който държеше герба на рода, закачен на дълго копие. След него яздеха Биргер Бруса и Магнус Фолкесон, облечени в сребристо и синьо, загърнати в широки сини палта от бялка, и с тесни, ярки шлемове на главите. Отдясно, зад седлото, бяха поставили щитовете си, върху които златният лъв смело се бе изправил за битка. След тях яздеха Ескил и Арн, облечени и въоръжени също като най-изтъкнатите хора в рода си, след което следваха двама по двама хората на Магнус. Те носеха копия със знамената на кралския род, които се вееха из въздуха.

Много техни родственици от южната и западната част на страната се присъединиха към тях, а извън Скара те се обединиха с рода на Ерик, за да покажат ясно, когато пристигнат на съвета, че една война би коствала на Карл скъпо и кралският род, и родът на Ерик да се превърнат в негови врагове. А тези два рода бяха обединени не само чрез кръвта, а и чрез волята си никога да не бъдат подчинени. Съветът на всички готи щеше да се състои извън кралския двор при Аксевала.

По принцип двама млади мъже, стига това да не бяха Ескил и Арн, по време на половината път щяха да разговарят за борбата за власт, в която самите те щяха да вземат участие. Но Ескил по-скоро искаше да говори за търговията си в Норвегия.

Арн все още беше замислен и унил, какъвто бе след завръщането си от Варнхем. След нощта, която бе прекарал в Хюсабю, той бе яздил като луд до Варнхем, за да се изповяда на отец Хенри. Когато най-накрая се бе завърнал вкъщи, той поправи двата шлема, за които бе разбрал, че са предназначени за него и за брат му. Това, което промени, не се виждаше, шлемът му и този на Ескил бяха подплатени и топли от вътрешната страна, така че ушите им нямаше да мръзнат в студа.

Двама братя не могат да яздят, без да обелят и дума, мислеше си Ескил. Той реши, че е най-добре ако разчупи леда и заговори за онова, което изпълваше мислите му. Така неусетно можеха да стигнат до онова, което потискаше Арн.

Ескил разказа за търговията с норвежците, която беше минала много добре. Те успели да донесат със себе си в Арнес огромно количество норвежко сребро. Най-хубавото било, че продавали, без да предизвикат недоволство и спорове.

Размислите на Ескил се въртяха около нещо друго — сушената риба, която в Норвегия наричаха сушена треска. Горе из северните части на Норвегия имаше големи пасажи морска риба. Край нещо, което наричаха Лафутен, ловяха риба в огромни количества, много повече от това, което можеха да изядат или да продадат из цяла Норвегия и поради това сушената треска беше в изобилие и можеха да я купят на ниска цена и да я превозят до Арнес, без да се налага да я слагат във вода. Идеята на Ескил бе да купят всичката риба, която беше останала, и след това да я продадат в Готаланд. Имаше много периоди на пости, най-дългият, от които беше през четиридесетте дни преди Великден и тогава бе грехота да се яде месо. Рибата, която можеха да уловят из езерата и моретата в Западна Готаланд по това време, не беше достатъчна, особено за многолюдните семейства и хората, които не живееха близо до езерата и морето, където се въдеше рибата, както беше за хората от Скара и Линшьопинг.

Ескил се изненада, Арн знаеше за какво става въпрос, макар че не наричаше рибата треска, a kabalao, каквато често бе ял, и то не само по време на пости. Подобна риба от дълго време се ядеше в манастира. Арн смяташе, че само трябва да накарат хората да разберат колко е полезно да се хапва сушена риба. Според него това нямаше да бъде никак лесно. Онзи, който успееше да ги убеди, щеше да спечели огромно количество сребро. Тъй като наистина тази риба беше невероятно вкусна и можеше да се съхранява лесно, а нуждата от добра храна понякога беше ужасно голяма посред пости или пък през твърде дългите зими. Или пък ако човек живее в манастир.

Ескил се зарадва много, бе убеден, че е научил нещо ново, което със сигурност щеше да му донесе много сребро. Той вече виждаше пред себе си орди от купувачи, които поглъщат риба в огромни количества. Веднага реши да изпрати хора, които да преговарят с норвежките им родственици, и да направи огромна поръчка. Сушената риба определено беше обещаваща идея.

Огромната свита на кралския род пристигна при църквата във Форшхем. Ако човек погледнеше към първия ездач, погледът му не стигаше до последния. Часовникът на църквата във Форшхем зазвъня, сякаш в знак на тревога или на празник, а селяните стояха наредени от двете страни на пътя, за да станат свидетели на този спектакъл. Бяха тихи и наплашени, защото не знаеха дали тази военна сила идваше, за да навлече на страната им нещастие, или за да запази мира. Не можеха да разберат това просто ей така. За един обикновен селянин свитата на кралския род беше гледка, която вдъхваше по-скоро страх, отколкото надежда.

След като бяха приключили почивката си по средата на пътя и щяха да срещнат родствениците си, за да стане свитата им двойно по-голяма, Ескил внимателно започна да подпитва Арн за това, какво го караше да се чувства толкова унил, че дори изглеждаше мрачен, както и каква бе причината да се върне във Варнхем и да се подложи на десетдневно изкупление на греховете, като яде само хляб и вода и носи риза от конски косъм, нещо, което Арн се опитваше да скрие, ала Ескил бе забелязал. Побърза да добави, че не иска да прониква зад сакралната тайна на изповедта, но все пак му е брат и трябва да може да говори с него за проблемите, а не само за риба и сребро.

Арн разказа без увъртания как бе съгрешил, като се бе напил и повръщал и как през нощта в Хюсабю е бил с жена и двамата са сторили това, което е част от брака, и че съжалява за извършените глупости.

Ала Ескил не беше обезпокоен от думите му. Даже се засмя високо, така че накара баща им да се обърне и да го погледне строго, понеже кралският род не се бе отправил към съвета, за да присъства на пиршество.

По-тихо, но бодро Ескил каза, че всичко му е ясно, не беше много трудно да разбере какво се е случило. Това, че е повръщал от многото погълнати храна и пиво впрочем не беше нещо, заради което трябва да се безпокои. Показваше само, че човек оценява пиршеството, както си му е обичаят. Но после с Катарина, защото трябва да е била тя? Е, макар че още нищо не беше сигурно, но вероятно или той самият, или Арн щяха да бъдат обвързани с брачен съюз или с Катарина, или със Сесилия. Ала понеже Алгот Полсон от Хюсабю беше натясно и нямаше сребро и все пак през цялото време трябваше да раздава сребро, а не разбираше от подобни неща, то нищо чудно най-накрая земите му да попаднеха във владение на Арнес. Това очакване бе създало напрежение горе край Хюсабю, а онова, което Катарина бе сторила, чисто и просто е било един опит да изпревари Божиите планове в това отношение. Колкото до нея, по-скоро би се изсмял, отколкото да се разтревожи.

Арн не можеше да се разсмее, защото както и да преценяваше нещата, не можеше да избегне отговорността пред Бога за това, което бе сторил по собствена воля. Макар и тя да бе повлияна от изпитото количество пиво. Подобно на Ескил, и отец Хенри погледна по-нехайно на случилото се, отколкото Арн предполагаше, и след като го поразпита, за кратко време той достигна до същите изводи като Ескил: Една хитра и алчна жена искаше да примами Арн с пиво и с такива трикове, които жените използват, когато са хитри като змии. А Арн беше девствен в повече от едно отношение и заради това трудно можеше да противостои на подобни интриги.

Именно заради това той се измъкна само с десет дни изкупление на греховете си и след това бе освободен от греха си пред Бог. Макар и все още да му бе трудно да се зарадва на това, което би трябвало да му изглежда като огромно облекчение. Като че втори път той бе съгрешил тежко и отново не бе получил сурово наказание, което никак не го радваше, както очакваха Ескил и отец Хенри. Споходи го тежката мисъл, че грехът му, макар и опростен, все още бе някъде вътре в него. Доколкото си спомняше, на Катарина не й се бе наложило дълго време да го убеждава.

* * *

Крал Карл Сверкершон стоеше подпрян на края на зида на Аксевала заедно с най-приближените си хора и видя как свитите на кралския род Фолкунги и рода на Ерик яздеха заедно към мястото на съвета. Като че едно огромно синьо небе прииждаше, тъй като цветовете на кралския род бяха синьо и сребристо, а на рода на Ерик синьо и златисто, а заострените върхове на пиките им с веещите се сини знамена бяха като гора, която се простираше, докъдето ти стигат очите. Те не бяха дошли само с няколко дузини мъже, а с добре въоръжена войска и не бе никак трудно да се разбере скритото послание. А най-лошото беше, че сред яздещите мъже бяха не само Йоар Йедвардсон и зет му Магнус Ериксон, а и Биргер Бруса от Биелбо. Лесно бе да разбере и това послание. Родът от Биелбо, който бе най-силният клон от кралския род, бе станал част от врага.

Единственото добро бе това, че младият Кнут Ериксон, синът на краля Ерик Йедвардсон, не бе заедно със синята армия. В противен случай мирът на съвета трудно би могъл да бъде опазен. Отсъствието на Кнут Ериксон бе знак на добра воля за запазване на мира.

Крал Карл сега трябваше само да се посъветва с хората си. Всички те бяха видели и разбрали едно и също. Плановете му да се обяви за крал на цяла Западна Готаланд на този съвет трябваше да се отложат за в бъдеще, тъй като това нямаше да стане, защото Фолкунгите и родът на Ерик щяха да бъдат против и явно го демонстрираха, тъй като идваха въоръжени.

Не трябваше да показва и слабост, а да прокара резервния си план, а именно, да накара съвета да признае първородния му син, малкия Сверкер, който още беше пеленаче, за ярл на Западна Готаланд.

След което можеха да се надяват на успешен завършек на спора между Емунд Улвбане и Магнус Фолкесон. Тъй като там имаше добре заложен капан и Магнус в известен смисъл бе най-слабата брънка в кралския род, ако накараха тази брънка да се пръсне, то щяха да спечелят много.

Точно на юг от мястото за провеждане на съвета Фолкунгите и родът на Ерик издигнаха лагер, който изглеждаше като военен, ако човек го погледнеше от голямо разстояние. Такъв беше и умисълът.

След като издигнаха палатките и разтовариха каруците, дойде родът на Сверкер с родствениците си, носеха и кралския син, който бе полубрат на Кол и Болеслав от източната част на страната. На юг от мястото за провеждане на съвета всичко искреше в синьо, златисто и сребристо. А на изток от мястото всичко беше в червено, златисто и черно.

На север и на запад се струпваха родовете, които не вземаха страна по проблема. Там цветовете бяха по-бледи и по-смесени, тъй като повечето от хората от Западна Готаланд бяха дошли на съвета, както си му е редът, без да бъдат въоръжени.

Съветът нямаше да започне преди обяд, когато слънцето беше най-нависоко, така че имаха достатъчно време, за да обсъдят нещата. Над най-голямата палатка на лагера се развяха знамето на кралския род със златния лъв, както и новото знаме на рода на Ерик, върху което бяха изобразени три златни корони върху синьото небе. Това знаме можеше да се възприеме и като обида към крал Карл Сверкершон, тъй като по този начин родът на Ерик показваше, че уважава Ерик Йедвардсон като свой крал, понеже всички знаеха, че трите корони бяха неговият и ничий друг знак. Онзи, който уважаваше Ерик Йедвардсон и се перчеше с това пред крал Карл Сверкершон, показваше враждебност. А тази враждебност ставаше още по-открита, защото всички знаеха със сигурност, че именно Карл Сверкершон стоеше зад убийството на Ерик Йедвардсон и че нещастният датчанин Магнус Хенриксен е бил само оръдие в ръцете на Карл и е бил загубен в мига, в който Ерик Йедвардсон е паднал мъртъв на земята. Защото в мига, в който Магнус Хенриксен се е почувствал победител в Източен Арос, тъй като в краката му е лежал един мъртъв крал, подкрепата от страна на Карл Сверкершон бе секнала и той бе нарушил всички клетви, а в момента даже беше тръгнал да води война с предишния си довереник — кралеубиеца.

Така Карл Сверкершон бе завоювал кралската корона. А според слуховете човекът, когото бе изпратил, за да помогне на Магнус Хенриксен за убийството, бе Емунд Улвбане и именно той бе онзи, който с меча си бе отделил главата на Ерик Йедвардсон от тялото му.

Ако този слух беше верен, то Магнус беше в разпра с един кралеубиец и заради това трябваше да внимава при разрешаването й, тъй като това засягаше не само земите на границата между Арнес и земите, които полубратът на краля Болеслав скоро бе дал на Емунд.

Ако разсъждаваха трезво и не се напрягаха или разгорещяваха, както със сигурност щяха да направят, щяха да спечелят тази игра без никакви трудности. Тъй като самият законотворец Карле Ескилсон, който бе внук на законотвореца Карле от Едсвера, след женитбата си бе станал част от рода. Беше дошъл на съвета и сега беше в палатката на Фолкунгите.

Вътре в палатката бяха и Йоар Йедвардсон, Биргер Бруса, Магнус и двамата му синове, както и четиримата предводители на свитите на кралския род и на рода на Ерик.

Трябваше да обсъдят две неща и щом законотворецът Карле бе най-изтъкнатият човек в палатката, то той щеше да ръководи разговора. Той рязко и директно подхвана темата, за да не загубят нито миг. Беше ясно, че ако крал Карл Сверкершон се обявеше за крал и на Западна Готаланд, каквото навярно беше неговото намерение, то хората от кралския род и тези от рода на Ерик щяха да се надигнат срещу него. В такъв случай никой законотворец и никой епископ не би могъл да го обяви за крал, тъй като нямаше да може да постигне одобрение. Ако слуховете бяха верни, крал Карл можеше да поиска от съвета вместо това да признае сина му Сверкер за ярл на Западна Готаланд. Какво щяха да сторят в такъв случай?

Биргер Бруса каза, че според него това може да се окаже нещо добро. Крал Карл нямаше да се опозори, а и това щеше да намали желанието му за война. Западна Готаланд щеше да си остане свободна, тъй като той нямаше да има кралска власт над нея. Пък щом иска да обяви едно пеленаче за ярл на Западна Готаланд, което може и да е добре за самочувствието му, то на практика нямаше никакво значение. Чак след много години един подобен ярл можеше да играе някаква роля, но сега това си беше чисто и просто гола дума. По този начин щяха да избегнат война между двама равностойни противника, което си беше най-лошият възможен сблъсък.

Йоар Йедвардсон и Магнус Фолкесон веднага се съгласиха с казаното от Биргер Бруса. И те смятаха, че войната между равностойни противници е нещо, което трябва да се избягва, докато има възможност за това. Който и да спечелеше в тази война, то малцината оживели щяха да платят прескъпо и да живеят, обградени от вдовици и сираци в опустошени и обгорени земи.

Законотворецът Карле реши, че са стигнали до единодушие по този въпрос и никой не се възпротиви.

Тогава започнаха да обсъждат следващия въпрос — спора за имот между Магнус и човека на младия Болеслав Емунд Улвбане. В този спор имаше нещо. Просто проблемът беше твърде дребен, за да предизвика истински спор, а още по-странно щеше да бъде да го решават чак в народния съвет. Изглежда намерението бе да подхванат спор, който като пожар да прерасне във война. Зад Емунд Улвбане се криеше полубратът на крал Карл Болеслав. Болеслав пък беше само едно дете, дори още не бе възмъжал, тъй че подобни мисли за войни не го интересуваха. Зад Болеслав обаче се криеше крал Карл и точно той имаше полза от тези спорове.

Законотворецът Карле каза, че добре разбира, че този спор трябва да бъде разрешен по най-лесния начин, ако искаха да запазят мира, защото и двете страни в спора можеха да съберат много воини, ако се наложи, но спорът нямаше да се разреши така, както повелява законът. Тогава какво друго можеха да направят? Какво мислеше самият Магнус по този въпрос?

Той се изказа мъжествено и кратко. Обясни, че и той смята, че ако се стигне дотам и двете страни да призовават свои хора, то спорът няма да бъде разрешен, а ще бъде върнат в самото му начало. Той смяташе да предложи за помирение тридесет къса сребро за земите, за които спореха. Даваше десет къса повече, отколкото бе цената на тези земи, но според Магнус това не бе много, ако по този начин успееха да заличат спора. Купеха ли мир за страната само за десет къса сребро, то цената наистина щеше да бъде твърде ниска.

Законотворецът Карле кимна замислено и одобрително, после обясни, че според него е най-добре да положат клетва за това, че спорът не може да се реши. Едва тогава Магнус щеше да предложи тридесетте къса сребро, като поиска помирение, както сам бе обяснил. Тогава всички законотворци с лека ръка щяха да отсъдят помирение и никой нямаше да успее да възпрепятства това.

Съветът приключи и всички се разотидоха доволни, за да си поговорят със своите родственици.

Ескил и Арн се разходиха заедно, като разгледаха коне и оръжия, поздравяваха хора от своя род, които Ескил познаваше, докато Арн не, както и хора от рода на Ерик, които никой от двамата не познаваше, а Ескил обясняваше на Арн как се провежда съвет. Арн трябваше да знае, че няма право да влиза с меч в рамките на белия варосан кръг, който представляваше границата на самия съвет, а когато трябваше да положи клетва, трябва да знае думите и да ги изговаря свободно и ясно, без да се замисля или да заеква, или пък да прави нещо, което да се възприеме като недопустимо. Думите бяха:

„Тъй както боговете бяха тъй милостиви към мен, тъй говоря и истината.“

Арн веднага повтори думите, но възрази, че те погазват първата от десетте Божии заповеди, тъй като кои са тези богове, които трябва да бъдат милостиви? Как така човек да се закълне пред всички богове?

Ескил се засмя на тревогите му и му обясни, че думите в клетвата са още от времето на дедите им, тъй че според него се има предвид не някой друг, а Бог, и за да убеди Арн, рече, че най-първият закон на готите разяснява проблема, а той гласи:

„Христос е най-важният в нашия закон. След това са християнската вяра и всички християни: кралят, селяните, хората от градовете, епископът и всички учени люде.“

Арн беше доволен от тези думи и се пошегува, че според този закон Ескил е селянин, а той самият е един от учените люде. Важното бе, че дотук законът беше на тяхна страна.

Когато стана време да започват, дойде епископ Бенгт от Скара, благослови съвета, а законотворецът Карле каза гръмко, че е време за начало, а този, който наруши мира на съвета, е вандал. След това хилядите мъже започнаха да шумят от напрежение, като видяха как крал Карл бавно се запъти към най-високото място, където стоеше законотворецът. Скоро щяха да разберат как ще бъде разрешен проблемът — дали ще има война или не.

Когато кралят се качи достатъчно високо, та всички можеха да го видят, всички забелязаха, че той носеше в ръцете си пеленаче и разбирайки какво ще се случи, въздъхнаха от облекчение. Мирът беше спасен, тъй като крал Карл Сверкершон нямаше да поиска короната на Западна Готаланд с меч в ръка.

След това всичко мина така, както очакваха Карле и Биргер Бруса. Карл Сверкершон вдигна пеленачето високо над главата си, тъй че всички можеха да го видят, и помоли съвета да поздрави новия ярл Сверкер от Западна Готаланд. От страната, в която се беше скупчил родът на Сверкер и покрай струпалите се около полубратята на Карл Сверкершон Кол и Болеслав веднага се чуха възгласите, „Да“, а след това те обърнаха напрегнато поглед към другата част от съвета, която блестеше в синьо, а най-отпред стояха Йоар Йедвардсон, Магнус Фолкесон и Биргер Бруса.

Биргер Бруса изсъска с усмивка на лице, че трябва да почакат мъничко. Послушаха го и стояха застинали като всички хора зад тях. Шумът изчезна и скоро се чуваше само вятърът. Тогава тримата най-изтъкнати от рода протегнаха ръце към небесата, а след това зад тях се издигна гора от ръце. Тогава всички се успокоиха и се чуха викове на радост. Епископ Бенгт можеше да благослови новия ярл, който ревеше толкова силно, че церемонията по-скоро приличаше на кръщене, а не на обявяване на пеленачето за ярл.

След това трябваше да разгледат проблеми, които засягаха малцина — като убийства, вреди, после трябваше да обсъдят обесванията на хората, дръзнали да окрадат църкви. Заради това чак през късния следобед се стигна до разрешаването на проблема между Магнус Фолкесон и кралеубиеца Емунд Улвбане. Когато дойде ред и на този въпрос, над народния съвет повя вятър, изпълнен с напрежение, а хората, облечени в одежди, обагрени в цветовете на Сверкер, заприиждаха от всички посоки. Навярно очакваха нещо голямо, макар и да спореха за нещо незначително.

В началото всичко вървеше така, както очакваха хората от кралския род. Извикаха по дванадесетина доблестни мъже от всяка засегната страна, като всички те заявиха след полагане на клетва, че така, както е вярно, че боговете са милостиви към тях, е вярно, че тази земя от прастари времена принадлежи на човека, чието право защитават.

След това всичко вървеше, както бяха очаквали. Магнус Фолкесон извади среброто и обясни, че е готов да потърси помирение и че моли противника му да го приеме, тъй като цената, която предлага, е добра, а мирът между съседи е далеч по-ценен от сребро. Емунд Улвбане твърдоглаво отказа, но законотворецът Карле и хората му, без да се замислят, отсъдиха, че трябва да се стигне до помирение. Тогава напрежението стихна, всички разбраха, че проблемът беше разрешен и нямаше да се стигне до разправии.

Но в този момент Емунд Улвбане излезе отпред, презрително стъпи с крак върху среброто, което му беше отсъдено, и повдигна дясната си ръка в знак, че иска да каже нещо. На мига всички притихнаха в очакване, изпълнени с напрежение, защото погледът на Емунд Улвбане бе пълен с гняв и презрение.

— Аз като всеки друг човек трябва да зачета решението на съвета — започна той с кънтящ глас, тъй като си беше огромен човек. — Ала среброто не е по-важно от честта и от правдата. Мъчно е да се помириш с човек като Магнус Фолкесон, който не знае що е чест, тъй като ти, Магнусе, не си човек на честта, не си истински мъж, а синовете ти са също толкова жалки, като единият от тях си е чиста монахиня, а другият е пияндур.

Тогава Емунд Улвбане даде знак на хората си да се приближат, да вземат среброто, докато той самият застана с ръце на кръста, а хората му хвърляха презрителни погледи наоколо да търсят врага из тълпата. Този, който пръв отвърна на погледа на Емунд Улвбане от вражеската тълпа, беше млад мъж с идиотски невинен поглед, който го гледаше като че без разсъдък, без да изпитва страх, което като че събуди у Емунд Улвбане както учудване, така и състрадание.

След това настъпи истинска безредица, чуха се крясъци, а мнозина от хората побързаха да напуснат мястото, тъй като явно мирът беше застрашен.

Мъжете се събраха в шатрата на кралския род, всички бяха притеснени, тъй като и Йоар Йедвардсон, и Биргер Бруса, които разбираха от закони, рекоха, че законът повелява човек да отмъсти на онзи, който най-открито е обидил него или негов родственик с такива ужасни, грозни думи. Този път не можеха да се бранят, като предложат сребро.

Докато чакаха идването на законотвореца Карле, който трябваше да им прочете закона, настъпи ужасяваща тишина. Ескил намери каца с пиво, раздаде чаши на всички, но мъжете започнаха да пият, без да кажат и думичка.

Когато законотворецът Карле пристигна, шатрата като че бе натежала от всичката тревога и проблемите, които бяха надвиснали над хората от кралския род. А и на Карле му личеше, че е притеснен. Поздрави накратко, след което веднага премина към проблема, без да казва излишни неща.

— Родственици, всички знаете какво повелява законът за обидните думи, които бяха казани на съвета. Ще ви река и след това вие ще прецените как трябва да се действа, тъй като аз не мога да кажа какво трябва да се направи. Но обидните думи на Емунд бяха толкова ясни, че си мисля, че самият той не би могъл да ги подреди тъй прецизно, и най-вероятно зад това се крие потаен замисъл. Та нека чуем какво повелява законът. Веднага ще ви го прочета.

Той забеляза, че са сервирали пиво, прекъсна речта си, взе бокал с пиво, изпи няколко глътки, като през това време май си мърмореше тихичко закона. След това остави бокала, изтри устните си с опакото на ръката си и зачете с висок, напевен глас текста на закона:

— „Ако някой отправи към другите обидните думи: «Ти не си истински мъж», тогава следва отговорът: «Аз съм също толкова мъж, колкото си и ти». Това, което ще последва, зависи от това как двамата ще се изправят един срещу друг. Ако този, който е отправил обидните думи, дойде, а онзи, към когото са били отправени обидните думи, не се появи, то навярно в обидата има истина. Но ако този, към когото е била отправена обидата, се появи, а онзи, който е отправил обидните думи, не дойде, то всички извикват три пъти «Вандал» и издълбават в земята специален знак. Така той е още по-лош от това, в което е обвинен от другия, и е страхливец. Тогава двамата се изправят един срещу друг на двубой. Ако падне този, който е бил обиден, то той е изплатил вината си. Ала ако падне онзи, който е отправил обидата, то той е извършил най-огромния грях и следва да му бъде отрязан езикът.“

Всички се умълчаха за известно време, като обмисляха закона. Законотворецът Карле, който беше седнал, посегна към своя бокал с пиво. Скоро след това всички погледи се насочиха към Биргер Бруса, който седеше с наведена глава. Той забеляза, че всички го гледат, и разбра, че навярно той щеше да е този, който щеше да коментира, тъй като брат му Магнус беше пребледнял и вцепенен.

Той започна с въздишка:

— Да се срещна в двубой с Емунд Улвбане, който според мнозина е добър човек, даже по-добър от всички ни, е равно на сигурна смърт. Това явно е внимателно обмислено от крал Карл Сверкершон и съветниците му, тъй като неслучайно те отстъпиха земите си до Арнес на Емунд. Това е било намерението им. Но брат ми Магнус трябва да избира между това да се изправи срещу Емунд Улвбане с меч в ръка или да загуби честта си, което аз не бих пожелал и на най-лошия си враг. Фактите са такива и аз не мога да сторя нищо.

Магнус не рече нищо, а и не даваше вид, че иска да каже нещо. Вместо него Йоар Йедвардсон взе думата.

— Крал Карл се изсмя на желанието ни да избегнем война — рече той тежко. — Рано или късно ще се стигне до война. Карл Сверкершон ясно показа намерението си. Всички, които сме в тази зала, разбираме много добре това. Причината претендентът за кралската корона Кнут Ериксон да не присъства на съвета бе именно тази — да опази мира. Ала Карл Сверкершон чрез измама лиши Кнут от кралската корона и бащиния му живот. Тъй че скоро ще трябва да водим война. Заради това нека ви попитам, родственици мои, какво бихме спечелили от това Магнус да пожертва живота си? Всички тук знаем, че основната цел на Карл Сверкершон е да убие главата на кралския род, преди войната да е започнала. Така ние ще загубим много, а той ще спечели. Мнозина биха последвали Магнус Фолкесон в битка, но простете ми за честността, не вярвам, че също толкова от нас ще последват Ескил Магнусон. Ако на Магнус му е съдено да загине за каузата, то поне нека загине на бойното поле, тъй като войната скоро ще бъде факт. Така че всички ние от кралския род и рода на Ерик можем да си тръгнем. Ние показахме, че сме заедно и че имаме своя кауза. Това мисля аз.

— Мъдро, скъпи мой родственико — рече Биргер Бруса, но по лицето му се четеше очевидна неприязън. Всички, които го познаваха, разбраха, че казва точно обратното на това, което в действителност мисли. — Ала законът е ясен. Ако Магнус не се изправи срещу Емунд, то той е страхливец, човек без чест. Такъв човек не може да ръководи хората от кралския род. Това никога не се е случвало и не ще се случи. Знаем това. Знае го и Карл Сверкершон. Знаят го и съветниците му, които ни вкараха в тази беля. Магнус може да избира между две неща и ми е мъчно да река това като негов брат. Но аз трябва да кажа истината. Или той ще избяга и ще запази живота си, но като безчестник, или ще се изправи срещу Емунд и ще се надява на чудо, което да спаси живота му. Второто е по-добрият вариант. Тъй като изходът на никоя битка не може да бъде предсказан. Но този, който избяга най-страхливо, е обречен вовеки. Такива са фактите.

Законотворецът Карле се надигна тежко и заяви, че няма какво повече да прибави към казаното, защото всичко е казано понятно и ясно в закона, и че трудното решение, което трябва да вземат трите глави на рода, нямало да стане по-леко, ако хората около тях са повече. И излезе от палатката, клатейки тъжно глава.

Възцари се мълчание. Всички очакваха какво ще каже самият Магнус, защото неговата дума бе решаваща, ако не и единствена, понеже ставаше дума не само за неговия собствен живот, но и за честа на Фолкунгите, кралския род.

— Реших — промълви той най-накрая, когато очакването вече ставаше нетърпимо. — Утре, на разсъмване, ще изляза там, където се пресичат трите пътя, за да се сражавам с Емунд, както го изисква законът. И нека Бог да ми помага, а и вие се молете за мен! Нямаме друг избор, защото никой от рода ни няма да избере пътя на безчестието, а също така е вярно и че никой няма да тръгне след човек без чест.

Ескил и Арн седяха един до друг в ъгъла на палатката и старците не обръщаха внимание на юношите. Сега, след като баща им се бе изказал, обричайки се на смърт, Ескил въздъхна на пресекулки и видът му бе такъв сякаш аха-аха и щеше да се разплаче. Никой не възрази на Магнус в тягостната тишина и това означаваше, че всички са съгласни с него и възнамеряват да принесат живота му в жертва. Тогава се надигна Арн и заговори с мъжеството на отчаянието.

— Простете ни, че и ние, неговите синове, също се намесваме в това — започна той малко неуверено. — То обаче ни засяга толкова, колкото и всички останали. Във всеки случай, аз мисля така. Та нали ни оскърбиха и нас, както и баща ни Магнус, когато Емунд ни нарече кучи синове или както бе там?

— Точно така. Вярно е — отговори му мрачно Биргер Бруса. — Вие с Ескил бяхте оскърбени точно толкова, колкото и баща ви Магнус. Негова работа е обаче да защитава честта ви.

— Нима обаче и ние нямаме законното право да защитим честта си наравно с баща си? — попита Арн с детска наивност, така че по-възрастните не можаха да сдържат усмивките си, въпреки сериозността на момента.

— Няма да е кой знае каква честта на Магнус, ако вместо да се защити, както подобава на мъж, изпрати на заколение някого от тези младежи — изръмжа кисело Биргер Бруса и излезе от палатката, оставайки останалите в мълчание.

След като се поколеба малко, Арн излезе след него.

Вгледа се в тъмнината, която се бе сгъстила рано след краткия зимен ден и докато бяха седели в палатката, след което тръгна решително напред — направо към брата на баща си, който през това време се облекчаваше по малка нужда. Арн му заговори властно и с убеденост в гласа:

— Трябва да ти кажа нещо много важно, скъпи чичо. А ти трябва да ми повярваш, защото е настъпил часът, когато няма място за празни приказки. Проблемът не е само в това, че аз владея най-добре меча от всички оскърбени, а и в това, че съм сигурен, че с лекота ще победя не само този Емунд, но и теб или когото и да е от нашите воини. Поради това трябва да организираш всичко така, че именно аз, а не бедният ми баща да участва в този двубой.

Биргер Бруса просто изгуби дар слово и замря, едва вдигнал панталоните си. Малкото, което знаеше за Арн, предизвикваше всеобщи насмешки, а и Емунд Улвбане също го бе нарекъл монахиня. И сега този вярващ в Бог и много сериозен млад човек стоеше пред него и говореше нещо такова, на което бе невъзможно да се повярва, само че по лицето му нямаше и сянка от лъжа. Биргер Бруса не знаеше какво да си мисли и въпреки че думите на младежа му се бяха сторили безумни, самият Арн не приличаше на луд. Съмнението на чичо му бе толкова очевидно, че Арн направи нетърпелив жест с ръка и внезапно продължи:

— Скъпи чичо, ти си значително по-силен от мен, също като този Емунд — говореше разпалено Арн, разпалвайки се още повече от някаква идея. — Хвани ме за ръката и да застанем един до друг! — продължи той и протегна ръка на Биргер Бруса, който, сам не очаквайки това, я пое и се учуди на силата й.

През това време Арн се обърна така, че вече стояха по диагонал един спрямо друг, както когато ставаше премерване на силите.

— Точно така! — възкликна весело Арн. — Опитай се сега да ме събориш! Нали си по-силният!

Биргер Бруса направи неуверен опит, който нямаше никакъв ефект и само разсмя Арн. Тогава той опита по-решително, но в следващия миг се просна в калта. Станал учудено отново на крака, той отново хвана силната ръка на Арн. И отново се търколи на земята. Това момче го въртеше като играчка. След третия опит Арн вдигна ръце, спирайки чичо си.

— Сега ме чуй! — каза той. — Точно така мога да се справя с Емунд или с когото и да е и ще ти кажа защо. През всичките онези години в манастира аз се упражнявах ежедневно, повече от когото и да било другиго. Да владея оръжието ме учеше човек, който преди това е бил тамплиер в Светите земи. Кълна се в светата Дева и в свети Бернар, които са мои небесни покровители, че владея меча по-добре от всички вас, и ти трябва да знаеш, че в такъв сериозен момент няма да излъжа никого, а още по-малко роднините си.

Биргер Бруса усети как убедителността и искреността на Арн му се предадоха и на него и сякаш го озариха със светлина. Изведнъж разбра, че всичко казано от Арн е самата истина. Като поразмисли още малко, той засия и прегърна радостно Арн. Биргер Бруса, който имаше остър ум, особено за онова, което се отнасяше до борбата за власт, разбра най-сетне, че черното можеше да стане бяло за Фолкунгите, при това независимо кой щеше да спечели двубоя на разсъмване — Арн или Емунд Улвбане. Арн щеше или да спечели, или да изгуби, но с повече чест, отколкото Магнус. И тогава победата на Емунд щеше да бъде смятана за срамна.

Предварително скърбящите роднини обаче се усъмниха и останаха недоволни, когато Биргер Бруса се върна в палатката и обяви, че Арн е човекът, който ще се сражава с Емунд Улвбане, което трябва да се съобщи на всички, защото е бил оскърбен повече от останалите, тъй като Емунд не само го бе обидил, но и бе произнесъл хула срещу Божия дом, в който е възпитан Арн.

Разкъсваният от съмнения Магнус възрази на Биргер Бруса. Той виждаше, че животът му е спасен, въпреки че бе започнал да се прощава с него, но едновременно с това разбираше, че ще изгуби сина си, и се жалваше, че не му подобава да постъпи така, защото възрастният мъж трябва лично да защитава честта си и да не изпраща на сигурна смърт своя незрял син. Не прие сериозно и предпазливите уверения на Арн, че е по-разумно да бъде изпратен на двубой онзи, който владее по-добре меча.

Разстроен, той остави Фолкунгите да нощуват и се оттегли заедно с четиримата си воини. Видът им бе смутен, докато, свели погледи, се прощаваха, молейки за Божия благословия върху младия Арн, който все още имаше мъх по бузите.

След като Фолкунгите останаха най-сетне сами, Магнус предложи да се молят през цялата нощ — кой колкото издържеше. Арн реши, че предложението е добро, но колко се учудиха роднините му, когато започна да се моли за Емунд Улвбане, за греховете му и за високомерието му.

* * *

Настъпи утрото, а с него започна онзи ден, който никой в Западна Готаланд нямаше да забрави. Мястото, на което двамата противници щяха да се срещнат, бе там, където се провеждаше съветът. Така мирът приключваше. Малцина се бяха отправили към дома си предната вечер, тъй като малцина биха се отказали да станат свидетели на двубоя, който щеше да разреши изхода на войната.

Никой от кралския род и от рода на Ерик не си бе тръгнал, тъй като трябваше да покажат, че онзи, който убие техен близък, си спечелва враг в лицето на всеки един от родствениците му. Още по-важно беше да застанат зад онзи, който щеше да жертва живота си заради честта си и честта на рода. Човек трябва да стои зад родствениците си от деня на раждането им до деня на смъртта им. А сега смъртта се приближаваше.

Най-отпред в редиците на кралския род вървяха Биргер Бруса, Магнус Фолкесон и двамата му сина, като всички бяха облечени в сини палта от бялка. Всички носеха шлемове, върху които се виждаше лъв, готов за битка. Сега четиримата застанаха пред мълчаливите си родственици и зачакаха. Емунд и свитата му нарочно закъсняха.

Времето беше студено и когато слънцето се показа, небето се обагри в червено като от кръв. Всички смятаха, че това беше добър ден за среща със смъртта.

А когато слънцето се показа, Емунд Улвбане хвърли настрана палтото си, извади меча си и излезе в средата.

Това, което се случи, никой не беше очаквал. По-малкият от синовете на Магнус Фолкесон, когото всеки наричаха „послушника“ или пък „монахинята“, пусна палтото си на земята, свали шлема си, извади меча си, целуна го и изрече тихичко клетва, която никой не разбра. След това той се прекръсти и бавно, но без да показва колебание, излезе срещу Емунд.

Чак тогава хилядите събрали се мъже притихнаха, а след това започнаха да мърморят недоволно. Едва сега всички видяха, че послушникът дори не носи ризница, така че и най-незначителният удар можеше да го повали мъртъв на земята. Той остави и шлема си.

Според Емунд Улвбане това си беше чиста обида, тъй като навярно искаха от него или да отмени битката, или да убие един невинен послушник. Това момче показваше смелост, показваше, че е готово да жертва собствения си живот, за да спаси живота на баща си.

Емунд реши да не се бави и да свърши с тази битка колкото се може по-бързо. Той решително нападна Арн и искаше още в началото да му отсече главата.

Но пропусна и се просна на земята. Момчето май не разсъждаваше и не сложи веднага край на битката, а стоеше спокойно встрани и чакаше врагът му да се надигне и да го нападне отново.

Емунд се опита да го удари три пъти, Арн се въртеше около него, като дори не нападаше. Тези, които стояха отстрани, първо помислиха, че Емунд си играе на котка и мишка с момчето. А онези, които стояха най-отпред, забелязаха, че не е точно така.

Хората от кралския род и рода на Ерик започнаха да се смеят, като се подиграваха на Емунд, че не може да улучи въпреки всичките си опити.

Арн почувства увереност, тъй като противникът му не бе тъй опасен както брат Гилберт, а и не бе никак сръчен. Но Арн не забравяше, че трябва да пощади живота на Емунд, че не трябва да позволява на високомерието да го завладее. И когато Емунд се приближи към него, го нападна. Арн не се целеше в главата на Емунд, а в ръката му, която не беше защитена от ризницата.

Колкото по-дълго той се въртеше около Емунд, толкова по-често слабото му място се откриваше, но той изчака, докато се откри наистина добра възможност. Тогава той нападна за пръв път, използвайки цялата си сила.

Хилядите събрани мъже се ужасиха, щом видяха как дясната ръка на Емунд падна на земята.

Емунд безмълвно се срина на колене, хвърли щита си и протегна лявата си ръка към раната, опитвайки се да спре кръвта.

Арн отиде при него, насочи меча си към врата му, като всички го зачакаха да нанесе решителния удар.

Вместо това младежът взе червения щит на Емунд, обърна му гръб, вдигна собствения си щит от земята и се върна при баща си, предавайки му щита на Емунд.

Някои от хората на кралския брат Болеслав изтичаха при Емунд и бързо го понесоха нанякъде.

Магнус Фолкесон се просълзи от гордост и облекчение, тъй като бе завоювал червения щит, след което го вдигна към небесата в знак на триумф, а хората от кралския род извадиха мечовете си и заудряха по щитовете си, тъй че настана неистов шум.

Никой, който присъстваше там, нямаше да забрави този ден. А онези, които не бяха видели случилото се, щяха да чуят куп разкази за него, щеше да им се иска да бяха присъствали и да бяха го видели със собствените си очи.

Х.

Като буреносен вятър през есента претендентът за кралската корона Кнут Ериксон се завърна от Норвегия в Западна Готаланд. Първо той отиде при чичо си Йоар Йедвардсон, отбеляза коледните пости и отправи благодарствена молитва за завръщането си в църквата на Ериксберг. След това трябваше да навести много роднини и ако не можеше да намери друг претекст, щеше да каже, че е дошъл за лова. В Западна Готаланд се бе спуснал кучи студ. Снегът не бе твърде висок и не пречеше човек да препуска с кон и с уморени крепостни, но бягащият вълк бе в беда. През такива зими много дръзки ловци яздеха из горите и ловуваха. Освен това имаше доста други теми за разговор, които все се въртяха около победата на кралския род и на рода на Ерик на съвета в Аксевала. Кнут имаше да каже много по този въпрос, искаше и да посее доста идеи, за да му е по-лесно да пожъне успехи, когато му дойде времето.

Първата му и най-важна цел по време на тази обиколка из страната беше Арнес. Когато той и хората му пристигнаха, бяха очаквани, тъй като той бе изпратил един воин да предупреди за идването му от предния ден. Магнус вече бе пратил Сварте и Кол заедно с всички крепостни горе, в горите северно от Арнес, за да ловуват вълци, които се срещаха много по тези земи.

Сега в двора му влязоха буйни и силни мъже, половината от които бяха норвежци. Веднага насреща им хукнаха крепостни, за да поемат конете им. Кнут Ериксон скочи от седлото и с отворени ръце тръгна към домакина Магнус. Втория, когото прегърна, беше Арн. Той хвана Арн за раменете, разтърси го приятелски и му рече, че тази среща му е много скъпа, тъй като с него, именно с Арн, той е преживял един от най-силните си детски спомени. Арн първо не разбра какво има предвид, но когато Кнут бодро му напомни за онзи път, когато двамата се бяха промъкнали в залата, в която се намираха сега, за да слушат историите на норвежкия бард, когато бащата на Кнут Ерик бе довел със себе си, а върху тях се беше изпикал не някой друг, а един крал и светец.

Сега Арн си спомни и каза, че несъмнено този спомен е силен, но и е събитие, което е далеч по-приятно като спомен, отколкото е бил тогава. И двамата се смяха така, както се смеят двама приятели, които се откриват след много години. Кнут влезе в залата, прегърнал Арн през раменете. Двамата мъже се надприказваха, което радваше обкръжението им, тъй като единият звучеше като норвежец, а другият като датчанин.

Като че Бог беше благословил това посещение, защото никой досега не се бе чувствал толкова добре в Арнес. Нито пък тази зала бе виждала такова огромно щастие.

Магнус сега бе почитаният баща на син, който бе победил в открит дуел самия Емунд Улвбане и бе удостоил бащиния си дом и рода си с огромна чест. Ескил също бе доволен, че всички говореха за Арн и че сенките между бащата и синовете му вече ги нямаше. Арн се чувстваше така, сякаш той, блудният син, вече наистина се беше завърнал у дома. Ерика Йоаршдотер бе уважавана и всички й говореха красиви думи, тъй като еленското печено с добре подбрани подправки и малките диви прасета с мед, които тя бе предложила заедно с най-доброто пиво и медовина в дома, предизвикаха викове на възхищение и почуда сред гостите и те отново и отново вдигаха наздравица за Магнус, за да го поздравят, че има такава съпруга. Никой от гостите не се интересуваше дали Ерика говори неясно.

Кнут Ериксон не би могъл да бъде посрещнат никъде по-топло от този дом, който той смяташе за най-важния в цяла Западна Готаланд. Заради това той чувстваше огромно щастие и облекчение по време на това посещение.

Когато никой не можеше да яде повече, а всички само пиеха, дойде времето да поговорят за онова, което трябваше да се спомене рано или късно, а именно победата на съвета в Аксевала.

Арн беше объркан и не каза много по въпроса. Рече, че само е повалил един негодник с много по-лош меч и с много по-лоша подготовка и че няма какво друго да добави. Кнут помоли поне да види меча, а онова, което иска кралският син и почетен гост, трябваше веднага да бъде изпълнено. Крепостните донесоха меча и го подадоха на Кнут.

Кнут изненадано го извади от ножницата, първо го подържа в ръка, след това слезе на каменния под, заудря във въздуха, за да го изпробва, и всички видяха, че и преди е държал меч в ръката си. Но този му се стори твърде лек и нестабилен, точно както го беше описала мълвата. Помоли Арн да му обясни.

Арн раздразнено рече, че мечовете нямат работа край софрата и при пиенето. Тогава той видя почервенялото, пламтящо лице на Кнут Йедвардсон, който настоятелно го помоли да покаже и обясни, и веднага прие.

Отиде отпред при Кнут, с негово позволение извади меча му от ризницата и го подържа в ръката си.

— Имаш тежък и красиво изписан норвежки меч, скъпи мой приятелю от детството — каза той и замислено заогъва меча във въздуха. — Ако си точен, то едва ли и един щит ще остане насреща ти, но виж тук!

Той наклони меча, уж за да удари с напречната му страна огнището, при което щеше да го счупи на две. Тогава Кнут извика от страх. Арн забави удара, май беше изненадан, но се засмя, подаде почтително меча на Кнут и каза, че естествено, никога не би повредил меча, с който ще бъде завладяно кралството.

После взе своя меч от Кнут, вдигна го и удари с все сила в камъните с напречната му страна, но не се случи нищо друго, освен, че в залата отекна звукът на стомана.

— Виждаш ли разликата, приятелю Кнут — рече той игриво, докато огъваше върха на меча си. — Нашите северни мечове са от твърдо желязо и могат да се пукнат, а са и твърде тежки, за да се размахват. Мечът, който имам, е с гъвкав връх, няма да се пукне и лесно се върти.

Това, което каза, предизвика учудване, не и недоверие. Кнут помоли двамата с Арн да се дуелират, извади отново меча си, а Арн покорно надигна своя. За да покаже това, което искаше, Арн посрещна ударите на Кнут няколко пъти във въздуха, така че силата на тежкия меч да бъде намалена от гъвкавостта на лекия меч. Стоеше спокойно и не се напрягаше ни най-малко, докато Кнут трябваше да използва много сила за всеки удар, без да има някакъв резултат. Най-накрая Арн изведнъж огъна китката си, така че мечът на Кнут падна на земята и самият той го последва. Особено норвежките родственици намериха това за много забавно.

Кнут се надигна без ярост, повече с учудване, отиде при Арн, прегърна го приятелски и му рече, че светците трябва да се погрижат мечовете им да са на една и съща страна, тъй като никога не би пожелал Арн за свой враг.

Сега всички пиха за тези мили и доброжелателни слова. Духът им бе приповдигнат. Всички усещаха, че са свързани не само чрез кръвта.

Когато малко по-късно Ерика Йоаршдотер се изправи, за да каже лека нощ, при нея първо дойде Ескил, похвали я, благодари й, й и пожела лека нощ. Той не беше правил това никога, тя почувства, че ледовете най-сетне се отдръпват през късната пролет.

Когато и Арн дойде, за да й пожелае лека нощ, тя се усмихна радостно и рече тихо, така че само той да я чуе, че никой никога не й е помагал така, както той. Арн отхвърли това и рече, че гостите са се насладили на гозбите на дома и че двамата здраво са работили, за да го постигнат. Добави с намигване, че това трябва да си остане тяхна тайна, защото инак норвежците отново ще го сметнат за немъжествен. Така те се разделиха с огромна обич между мащеха и син.

Ескил намери претекст, за да направи промени в пира им. Онези, които имаха още място за пиво и медовина, можеха да се качат в едната от залите в крепостта над двора. Там беше студено, но скоро придворните щяха да внесат мангал с огън. Онези, които искаха да спят, без да има шум около тях, можеха да го сторят, а онези, които искаха да пируват, можеха да го направят, без да пречат на другите.

Всички млади мъже избраха залата в крепостта. Магнус реши, че е мъдро да каже лека нощ.

Горе, в залата на кулата, отначало беше студено, докато не внесоха мангалите, но студът на двора стори своето и когато младите мъже се събраха пак, тонът се беше променил.

Вероятно заради изпитото пиво Кнут започна да говори, че в известна степен Арн е сторил зле, като е пощадил живота на кралеубиеца Емунд. Но Арн е направил така, побърза да се подсигури Кнут, че Емунд да стане за посмешище и вече го наричали Емунд Едноръкия, вместо Улвбане. Все пак един кралеубиец не заслужава да живее и, като син на баща си, Кнут трябва да завърши това, което Арн не е довършил.

Арн пребледня при тези думи и не можа да отговори нищо. Но и не трябваше, тъй като Ескил веднага се намеси в разговора, по начин, който никой не бе очаквал.

Ескил първо увери, че разбира онова, което Кнут смята да стори, и че лично няма нищо против. Имало една малка пречка, която, според него, като добри родственици можели да разрешат.

Домъкна една карта, разпъна я на една от масите в залата, донесе свещи и помоли всички да дойдат и да видят. Те веднага се събраха любопитно около него.

Ескил постави пръстта си първо върху Арнес, а след това проследи река Тидан чак до мястото за съвета Аскеберя на изток, след това спря при Форшвик, край бреговете на Ветерн, където се намираше основната крепост на Емунд Улвбане, Едноръкия, поправи се той.

— Погледни и помисли — рече Ескил и посочи земите на Емунд с ръка. — Емунд седи във Форшвик сам в една вражеска страна и с една отсечена ръка. Едва ли се чувства особено радостен и сигурен. Не може да очаква помощ от онзи хлапак Болеслав, а ще отнеме време, преди Карл Сверкершон да покаже войската си от свине в Западна Готаланд. Виж! Ако ние от Арнес купим земята му, така ще притежаваме цялата площ между Венерн и Ветерн. Всички пътища и цялата търговия ще бъдат в ръцете ни. Това би била огромна крачка напред.

Ескил гледаше така, като че всички бяха разбрали мисълта му, но не беше така. Кнут отговори мрачно, че едното няма нищо общо с другото.

Тогава Ескил възрази, като използва заобиколки, че навярно първо могат да уредят това, преди кралеубиецът да си получи заслуженото. Иначе земята му ще бъде наследена в рамките на същия вражески род. Както стоят нещата в момента, почти прошепна Ескил, Емунд няма да отхвърли мисълта да избяга в по-сигурни земи и заради това може да му предложат ниска цена за Форшвик. Това няма да бъдат много трудни преговори.

Тогава двама от хората на Кнут, които бяха норвежци и се казваха Геир Ерлендсен и Елинг Силния, се разсмяха силно, защото бяха разбрали всичко. Скоро всички в залата се смееха така, че им текнаха сълзи. Всички, освен Арн, който изобщо не разбра кое е толкова смешно.

Вдигнаха тост за изключителната идея на Ескил и обещаха като Добри родственици да се погрижат тя да бъде осъществена по най-добрия начин.

— Рядко, родственико Ескил, си имал тъй просто предложение — изсумтя Геир Ерлендсен в чашата си. — Смятам, че Емунд Едноръкия трудно ще откаже на предложението ти, макар и то да е долно. След това спокойно можеш да оставиш останалото на нас и навярно ще получиш значителен дял сребро!

— Както е вярно, че съм ваш предводител и бъдещ крал, така се заклевам, че ще наградим добрите си родственици — извика Кнут Ериксон и наново всичко се засмяха, а Арн все още не разбираше нищо от това, по което бе постигнато съгласие.

Преди нощта да се беше изтърколила и тъй като на следващия ден щеше да е трудно да яздят из снега, норвежкият им родственик Ейвин Юнсон реши, че е време да чуят как бардът разказва за бащите и родствениците им, както и за неща, които подсилват духа. Бардът, който се казваше Урм Рьогнавалдсен, излезе отпред и изчака, докато всички получат пиво, намести се добре и започна разказа си. Родствениците от Западна Готаланд очакваха истории за западните страни, понеже на тези истории всички се смееха най-много. Това, което бардът започна да разказва, беше нова сага, която звучеше така:

— При възнасянето на Христос в небето се видели много поличби. Когато свети Ерик този ден участвал в голямата литургия в църквата „Светата троица“ на т.нар. Възнесение Господне в Източен Арос, той получил послание чрез един от хората си. Врагът бил близо до града, се казвало в съобщението, искали, без да се бавят да тръгнат насреща му с въоръжени групи. Казват, че той рекъл: „Нека да послушам тази голяма литургия на спокойствие. Надявам се в името Господне на някое друго място да можем да изслушаме това, което остава от нея.“ След тези думи той поверил живота си на Бога, прекръстил се, излязъл от църквата и въоръжил себе си и хората си. Въпреки че те били малко на брой, той смело се отправил към врага си. Врагът ги посрещнал с битка и със сила се насочил преди всичко към него. Когато повалили богопомазания крал на земята, му причинили много рани. Скоро той лежал полумъртъв, ала враговете ставали още по-жестоки и започнали да го плюят и да му се подиграват. Напред излязъл Емунд Улвбане, който бил от хората на Карл Сверкершон, и като не проявил уважение, му отсякъл главата. Така свети Ерик като победител се пренесъл от царството на живите към Божието царство. Там, където паднала главата му, веднага бликнал извор и до днес там тече вода, а изворът се нарича „Свети Ерик“. Водата му е сътворила много чудеса. А светецът Ерик живее и до днес и завинаги ще живее сред нас.

Когато бардът Урм Рьогнавалдсен приключи разказа си, настъпи пълна тишина, не се чуваше и звук от удар на чашите в масата, в знак, че някой иска още. Кнут помоли Арн да избере молитва за спасението на баща му. И за да й даде повече сила, да я каже на църковния език. Арн го стори, но все още бе потресен от мъка и нещо подобно на ярост, заради това, което беше чул.

Кнут Ериксон бе наел Урм, на когото думите му се удаваха, за да повтаря казаното във всеки дом, който щяха да посетят. Всеки човек в страната трябваше да чуе този разказ. Така искаше Кнут.

На следващия ден имаха успех в лова на вълци в Арнес и убиха осем животни. Вълчата кожа бе най-добра за през зимата.

* * *

Тази година в църквата в Хюсабю, която беше кралска, щеше да се отслужи голяма коледна служба. Карл нямаше да се появи, тъй като хората от Западна Готаланд бяха против него. Но в Хюсабю щеше да дойде човекът, който създаваше законите, Карле, най-изтъкнатият човек в Западна Готаланд. Заради това хората от кралския род щяха да отбележат коледната служба в Хюсабю, а не в собствената си църква във Форшхем.

Няколко дена по-рано в Арнес пристигна новина от свещеника във Форшхем. Той на свой ред беше получил запитване от кралския свещеник в Хюсабю, което сам беше предизвикал, като се беше похвалил какъв добър певец има за литургиите си, а сега въпросът беше дали Арн би могъл да дойде няколко дни по-рано в Хюсабю, за да се упражнява с хора, така че коледната литургия да е по-добра. Според Арн това беше християнско предложение, на което не може да откаже. Без да обръща внимание на ласкателствата, веднага се приготви да отиде до Хюсабю. Магнус искаше да изпрати с него свита, понеже Арн беше воин, който би донесъл слава на онзи, който го убие, а и беше мъж, чиято смърт щеше да зарадва поддръжниците на Сверкер. Арн отхвърли предложението и обясни, че докато е ден, а той е на кон, никой няма да успее да го хване. Не и ако язди собствения си окаян свещенически кон, добави той през смях.

Сега Магнус можеше да се смее на това, тъй като бе прозрял, че е грешил за коня му, както и за меча му, и за способностите му да борави с меч и да язди кон. Магнус се беше молил за прошка за всичко това.

Арн бе станал на развиделяване. Беше добре облечен и загърнат във вълча кожа и с църковни одежди в торбите на седлото. Беше лют студ, но яздеше равно, така че и той, и Шимал да поддържат топлина, без да се потят, и да стигне църквата в Хюсабю и дома на свещеника още по обед. Веднага щом остави Шимал в конюшнята беше посрещнат с пиво и пита от съпругата на свещеника, както си беше обичаят. Той влезе в църквата, която беше най-големият храм в Западна Готаланд след катедралата в Скара и имаше огромна кула на запад, построена далеч преди времето, за което си спомняха.

Беше в много добро настроение, понеже обичаше да пее, и коледните химни бяха нещо, което според него всеки трябваше да знае наизуст, а и Коледата беше весел празник, който правеше тоновете лесни за пеене дори и за онези, които не се бяха упражнявали много.

Сред певците в хора той беше единственият, който се беше упражнявал при монасите от Цистерцианския орден. Там беше и Сесилия Полсдотер, която през последните години се беше редувала със сестра си Катарина да се изучи в манастира „Божия дом“ край езерото Хорнборг.

Първото нещо, което чу, като влезе в студената църква, беше гласът й. Той се открояваше ясно и чисто над всички други гласове и Арн се сепна от почуда и се заслуша. Никога не беше чувал нещо толкова красиво и си помисли, че гласът й звучеше така, както едно момчешко сопрано сияе в един хор, както той самият бе звучал в „Школата на живота“. Макар че бе убеден, че този глас е още по-добър. Това женско сопрано беше изпълнено с живот.

Той беше застанал далеч от репетиращите и не виждаше чий беше този небесен глас. А и засега не се интересуваше, защото бе забил поглед в каменния под, така че гледката пред очите му да не пречи на ушите да усетят и тихите тонове.

Когато хорът най-отпред изпя четири от шестнадесетте стиха, свещеникът, който ръководеше певците, направи пауза, за да оправи нещо и да изкрещи на един от тях, който пееше втори глас. Тогава Арн отиде отпред, поздрави свещеника и се поклони леко свенливо на групата певци.

Тогава той я видя за първи път. Като че отново беше видял Биргите край фиорда Лим, макар и сега пораснала. Онази Биргите, заради която трябваше да изкупи толкова грехове и заради която почти бе крещял на отец Хенри за това какво всъщност представлява любовта. Тя имаше същата гъста червена коса, сплетена на плитка на гърба, същите будни кафяви очи и същото красиво, бледо лице. Навярно я бе зяпнал, понеже тя му се усмихна закачливо, защото беше свикнала младите мъже да я гледат. Сесилия не знаеше кой е той, тъй като свещеникът не беше казал, че е поканил още един певец и не бе споменал кой е той, понеже не знаеше дали единият от синовете в Арнес би си причинил неудобството да дойде, за да репетира песни.

Свещеникът от Хюсабю беше щастлив и се надяваше, че Арн е поне наполовина толкова добър певец, колкото се беше похвалил простият свещеник от Форшхем, и коледната служба щеше да стане необикновено добра, защото вече имаше изключително красиво сопрано за първия глас. И тъй като беше по-скоро весел, отколкото строг свещеник и обичаше да се шегува и да изненадва, ако му се отдадеше случай, той веднага прибягна до хитрост.

Рече, че е дошъл певец от църквата във Форшхем, което според Арн беше някак странен начин да бъде наричан, и че може да изпеят онова, което току-що бяха изпели, но само с двама певци на два гласа. Той даде знак на Сесилия, която излезе пред другите с явна увереност и отново се развесели от зяпналия селяндур от Форшхем.

Арн разбра, че именно тя притежава онзи небесно красив глас и това прозрение го накара да се изчерви като глупак.

Когато Сесилия стори това, което свещеникът й беше казал, започна да пее сама първия глас и дръзко повиши тона, за да постави певеца от Форшхем на място.

Но когато чу или по-скоро усети с цялото си тяло как новият певец стигна височината на гласа й и я последва като че в танц, в който гласовете им се преплитаха напред-назад с лекота като че винаги са пели заедно, тя вдигна поглед към него. Той вече я гледаше и когато очите им се срещнаха, двамата се почувстваха така, сякаш Божият глас беше проговорил чрез гласа на другия. Тогава тя изви глас, за да направи песента по-трудна. Той я последва със същата лекота и те вече не виждаха другите певци и свещеника до тях, онемели от тази красота, която се сипеше като светлина под свода на църквата. Гледаха се един друг и не спряха, преди изпеят всичките шестнадесет стиха.

Упражняваха се цял ден и успяха да изчистят голяма част от грешките си. Свещеникът от Хюсабю беше любезен с всички и в такова добро настроение, в каквото никой не го беше виждал. Към онези, които по-рано бе искал да постави на мястото им, сега показваше търпение и скоро всички разбраха как трябва да пеят, понеже имаха възможност да слушат двама изключителни певци.

Всички бяха в добро настроение, когато трябваше да привършват заради вечерната молитва, а Арн и Сесилия, които едва сега имаха възможност да говорят един с друг, веднага заговориха страстно, питаха се къде са се научили и скоро се надприказваха за манастира „Божия дом“ или за „Школата на живота“, или за Варнхем. С очи, които гледаха само другия, те излязоха на стълбите на църквата, където мъже чакаха Сесилия с палтото й и коня й, за да я отведат в дома й в Хюсабю за вечерта както баща й Алгот строго беше заповядал.

Единият от хората тръгна гневно към певеца, който вървеше твърде близо до девицата, чието целомъдрие той трябваше да пази. Другият, който беше присъствал на съвета в Аксевала, го хвана предупредително за ръката, промъкна се и любезно поздрави господаря Арн от Арнес.

Тогава Сесилия Алготсдотер спря да говори за пеенето в манастира, тъй като й се стори, че е чула грешно. Този мил младеж с тези благи очи не можеше да бъде мъжът, за когото всички в цяла Западна Готаланд говореха като за главорез.

— Как е името ти, певецо — попита го тя със съмнение в гласа.

— Аз съм Арн Магнусон от Арнес — отговори бързо той и в същия миг прозря, че за пръв път в живота си той каза името си, както трябва. — А коя си ти — добави той след малко, а погледът му беше потънал дълбоко в нейния.

— Аз съм Сесилия Алготсдотер от Хюсабю — отговори тя свенливо и направи на Арн същото впечатление, което той й беше оставил, когато й бе казал собственото си име. Така и двамата разбраха, че Бог ги беше събрал заради тази гореща и игрива среща на гласовете им в църквата.

* * *

Коледната служба в църквата на Хюсабю в лето Господне 1166-о щеше да остане в историята. Никой никога не беше чувал по-красиви химни. По този въпрос всички бяха единодушни. И като че ли умората, която всички обикновено рано или късно изпитваха, след като бяха стояли на каменния под, този път не навести никого от участниците.

И за очите тази служба беше като че Бог говореше, тъй като русокосият младеж от кралския род, облечен в синьо палто, и червенокосата дъщеря на Алгот до него, облечена в зелено, пееха заедно с толкова огромна радост и сила, че всички можеха да прозрат Божията мисъл за тези двама души. А ако бащите им, които присъстваха, не го виждаха, то множеството, което беше дошло на пира в Хюсабю, на драго сърце щеше да им го обясни. Всички знаеха, че няма да се говори за злато или покупки, както и че сега Алгот Полсон беше в много тежко икономическо състояние. Като че ли Иисус Христос говореше на събраните хора, карайки небесните гласове на тези двама млади да разпръснат коледното радостно послание, че любовта е онова, което помирява, че любовта е онази сила, която въстава срещу злото, а любовта, която виждат и чуват на тази коледна литургия, е силна и явна.

Естествено, и Алгот също забеляза това, което всички, които не бяха в час с църковните дела, бяха видели. Като човек на краля той беше сред застаналите най-отпред, до Карле Ескилсон и господаря Магнус. А онова, което той видя, и онова, което всички бяха видели, със сигурност породи у него надежда. Но той знаеше от богатия си опит, че с господаря Магнус и сина му Ескил не можеше лесно да се преговаря, а сега нещата стояха така, че всички разправяха, че Арн е близък приятел на Кнут Ериксон, за когото всички приглушено повтаряха, че ще бъде следващият крал на страната. Така че това, което сега му изглеждаше ясно пламтяща надежда, можеше да се превърне в пепел, веднага щом дойдеше време да преговарят. Навярно хората от Арнес имаха планове за далеч по-удобен брачен съюз, навярно искаха да обвържат рода на Ерик и кралския род още по-тясно. Навярно искаха някоя дъщеря на норвежки крал. Това, че Сесилия и Арн имаха мечти, които литнаха високо, и това, че пееха като птици така, че всички можеха да го видят и чуят, не беше от никакво значение, щом дойдеше време да се преговаря.

Така Алгот Полсон се луташе между надеждата и отчаянието, докато обмисляше тези възможности. Беше и наплашен от предстоящия пир, тъй като това му изглеждаше като да изгори на брега всички кораби, които предците му бяха построили според сагите, и нямаше да има връщане назад. Сега за Алгот също нямаше връщане назад.

Задължението на Алгот в кралския двор беше да подреди нещата така, че кралят да може да дойде, по което време пожелае, с колкото голяма свита пожелае, и да остане, колкото поиска. Кралският двор във всеки миг трябваше да може да предложи пир.

Ако самият крал Карл Сверкершон беше изпратил хора, които да предупредят, че той и свитата му щяха да пристигнат за коледната служба в Хюсабю, както самият той и много други крале бяха правили много пъти, то всичко щеше да си бъде така, както трябва. Ала това не беше разумно, имайки предвид случилото се на бащата на краля Сверкер Стария именно по пътя за една такава коледна служба. А Западна Готаланд в момента не беше сигурно място за хората от рода на Сверкер.

Вместо това пристигна вест, че кралският род, господарите от Арнес и законотворецът заедно с огромна свита ще празнуват Коледа в Хюсабю, като че кралското право беше тяхно. Да им се откаже, щеше да е трудно, особено ако трябваше да признае единствената причина за това, че този двор принадлежи на Карл Сверкершон, а не на рода от Арнес. Да каже това, което беше вярно, беше равностойно на смърт.

Но да каже да, което Алгот Полсон беше сторил, също можеше да бъде равностойно на смърт. Беше зима, имаше много сняг и никоя кралска войска нямаше да дойде преди началото на пролетта, ако дойдеше и тогава. Но ако тя дойдеше и победеше, нямаше да е лесно да обяснява, че победеният враг е ял от храната на краля в кралския двор. Единственото, на което Алгот Полсон можеше да се надява, беше, че през пролетта родът от Арнес и техните родственици щяха да победят. Иначе той нямаше да живее още дълго. За тази си дилема той не беше казал нищичко на дъщеря си Сесилия. Той дори и не предполагаше, че момичешката й главица може да разбере онова, което ставаше.

Пирът мина отлично. В началото Алгот Полсон изпитваше леко напрежение, седнал на централното място, до него седяха законотворецът Карле и тримата най-видни мъже от Арнес, които седяха на следващите места по ранг. Не беше никак трудно да се разбере какво смятаха тези хора за това, че ядат кралската храна, като че тя беше тяхна. Те дори се шегуваха на висок глас по въпроса, а от време на време вдигаха тост за краля и всеки път се смееха още по-високо.

Сесилия и Арн нямаха възможност да се усамотят по време на пира. Можеха да си говорят с очи, тъй като стояха най-много на няколко крачки разстояние един от друг. Този начин за разговаряне даже не беше дискретен, защото на всички останали в залата им беше ясно като бял ден.

Магнус и Ескил скоро разбраха, че са изправени пред сериозен проблем, и шепнейки, стигнаха до решението, че не му беше мястото да го обсъждат, било то с Арн или помежду си.

След коледния пир в Хюсабю хората от Арнес се отправиха на запад към Ериксберг, за да навестят за няколко дни Йоар Йедвардсон, Кнут Ериксон и родствениците си.

След огромните пирове те се върнаха уморени в Арнес. Не мина много време, преди Кнут Ериксон и дивите му норвежки воини да дойдат в Арнес, облечени така, сякаш планираха нещо далеч по-мащабно от лов на вълци край Тиведен. Макар и да обявиха този лов като причина за идването си.

Времето не беше благоприятно за лов, което изглежда се понрави на Кнут Ериксон, още повече, че той искаше да говори по много въпроси с хората от Арнес. С Ескил искаше да обсъди това, с какви търговии трябва да се занимава, щом стане крал на свеите и готите, а той имаше много за казване по темата. Преди всичко смяташе, че онзи, който владее Свеаланд и Източна Готаланд, трябва да търгува със Заксен и Любек в повече, отколкото преди. Засега те не се бяха научили да използват Балтийско море, като че то щеше да свърши там, където започва Дания, след края на горите на Смоланд. Подобна търговска връзка по море, ако можеха да я осъществят с мир и да сключат споразумения преди всичко с хората от Любек, щеше да е много доходна. Кнут трябваше и да изсече нови кралски монети, защото времето, през което заменяха кожа на бялка за чужди стоки, беше отминало. След това трябваше да подобрят търговската връзка между Норвегия и източните дялове от кралството, която щеше да преминава от Льодьосе през Венерн, през земите на Арнес и след това Ветерн. Преди всичко Ескил смяташе, че тази връзка ще спомогне за добра търговия със сушена риба от Лофутските острови, която можеха да изкупуват почти без пари и да я продават с добра печалба.

Кнут Ериксон беше превъзбуден от тези търговски мисли и рече, че Ескил трябва да стане най-първият му човек по въпросите, отнасящи се до търговията и парите, веднага щом спечели трите кралски корони.

По този въпрос можеха да сторят само едно и то беше търговия с Емунд Едноръкия от Форшвик, понеже земите му бяха брънка във връзката между Норвегия, Свеаланд и Източна Готаланд. Тъй като това беше сделка, изключително добра за едната страна и по-малко изгодна за другата, според Ескил трябваше да преговарят по нов начин, като изпратят писмо с предложение за покупка. В Арнес нямаше много пергаменти и принадлежности за писане, но бяха достатъчни за целта. Помолиха Арн да напише предложение, което той рече, че може да стори. В „Школата на живота“ и във Варнхем той беше работил при архиварите, а в двата манастира пазеха много писма от подобен род, които се отнасяха до дарения и покупки. Ако Арн знаеше кой какво ще купува, от кого и за каква сума, то той без проблем можеше да напише такова писмо.

Арн известно време слушаше обясненията на Ескил, след което се качи в залата в кулата, извади всичко, което му беше нужно за работата, и след това остана там целия ден. Когато дойде време за вечерна молитва, той се върна с много красиво писмо, написано на пергамент, върху което беше поставил восъчния печат на Магнус Фолкесон. Тъй като писмото беше на латински, а тези писма по принцип трябваше да бъдат на латински, за да имат сила, той няколко пъти го прочете високо на народен език, така че другите да го чуят:

„В името на Светата троица. Аз, Магнус, господар на Арнес, и двамата ми синове Ескил и Арн, съобщаваме, че за момента и завинаги срамната и продължила дълго вражда между Емунд и нас приключи. И нека свърши тъй, че с Божията помощ и всеобщо одобрение, Емунд Улвбане да ни предаде Форшвик с принадлежащите му ливади, гори, реки и всичко друго, което спада към земите му, така че тогава тези земи да ни принадлежат в мир и завинаги. За това споразумение ние ще дадем 50 сребърни къса, както се изразяваме на народен език.

Дори аз, Кнут Ериксон, който след Бога съм най-голям застъпник на това прехвърляне и на помирението, заедно с много други свидетели подкрепяме това дело. Тъй че това да може да стане безпрепятствено, ние поставяме отпечатък и от печатите на Магнус, и на Кнут, като се обвързваме чрез властта, дадена ни от Иисус Христос, майка му светата Дева Мария и всички светци, да накажем онзи, който пристъпи тази спогодба, с разправа. Свидетели са Ескил и Арн Магнусон, Ейвин Юнсон, Урм Рьогнавалдсен, главният свещеник във Форшхем и много други, чиито имена няма да изброим.“

Когато Арн прочете текста три пъти, така че всички да разберат онова, което се казваше в него, известно време всички го обсъждаха оживено. Норвежките родственици смятаха, че той не бива да нарича Емунд Улвбане, а както си му е редът Едноръкия. Магнус възрази, че е по-вероятно Емунд да постави печата си под писмо, в което към него се обръщат с Улвбане. Макар и Едноръкия да е по-вярно и в по-голяма степен заслужено име, в момента целта не е да се обиждат, а да търгуват. Норвежците смънкаха, че са съгласни.

След това Кнут поиска да не бъде споменаван само с бащиното си име, а и с rex sveorum et gothorum, словосъчетание, което в самото начало разбра само Арн и на което възрази, тъй като смяташе, че онова, което човек иска да се случи и което заслужава да се случи, не бива да се обявява предварително, тъй като това е като да се продава кожата, преди мечката да е застреляна.

Никой от останалите не разбираше този спор, докато Арн не обясни, че думите означават крал на свеите и готите, а тогава Магнус взе думата и рече, че всички присъстващи със сигурност се надяват, че ще стане така в недалечно бъдеще, а и че трябваше вече да е така, но и че твърде много свеи и готи са невежи по този въпрос и си мислят, че крал на Свеаланд и Източна Готаланд е Карл Сверкершон. Все пак това е само едно писмо, което ще придобие толкова по-голяма стойност, колкото по-правдоподобно звучи. Вярно, че Кнут Ериксон си е Кнут Ериксон и ще се нарича така дори и по-късно, когато бъде обявен за крал. Ако той сега сложи печата си под писмото, то винаги ще има същата стойност, дори и без думите, които той иска да прибави към името си.

Тъй като Кнут не даваше вид, че желае да се предаде, Арн изтъкна, че фактически е написал, че Кнут вече е крал, но с думи, които имат двойно значение, и бавно зачете ясно думите:

„… така ние се обвързваме чрез властта, дадена ни от Иисус Христов, майка му светата Дева Мария и всички светци, да накажем онзи, който престъпи тази спогодба…“

Арн обясни, че ако под „ние“ се разбира Кнут Ериксон, то Ериксон получава властта си от Бога и само един крал може да получи правото да отсъжда при неуредици. Естествено „ние“ може да се разбира и като събирателно за всички изброени имена, като че те са една заплаха за безмирици. Не беше лесно да се разбере как точно трябва да бъде тълкувано, което не беше и смисълът в написаното от Арн. Целта беше да се каже, че Кнут Ериксон е крал по Божията милост, ала и да не се казва.

Кнут се съгласи с това, даде на Арн печата си с трите корони и го помоли да отиде в залата и да сложи печата в края на писмото. След това оставаше Емунд да постави печата си, но всички смятаха това за сторено, макар и самият Емунд да нямаше ни най-малка представа за предстоящата сделка.

На следващия ден Ескил и Кнут, всички норвежки хора от свитата му и половината от хората на Магнус в Арнес щяха да се отправят към Форшвик, за да решат този въпрос. Арн се учуди, че бяха толкова добре въоръжени, макар че отиваха на мирна мисия, но бяха натоварени и със сребро. Ескил обясни, че най-добрият начин да избегнат размирици е да успеят да се договорят по трудната сделка, без да вдигат много шум. Норвежците щяха да са само за морална подкрепа. Когато Емунд положеше печата си под писмото, той трябваше да бъде в добро здраве и спокоен, иначе всичко щеше да се провали. Арн сметна, че е разбрал, и се успокои.

Тогава Кнут дръпна Арн настрана и му рече, че е най-разумно да не го последва за сключването на тази сделка, тъй като присъствието му ще повлияе на душевното състояние на Емунд по неблагоприятен начин. Сега трябва да въртят търговия и това е задача на брат му Ескил, а не на Арн. Скоро ще настъпят времена, когато ще е нужна помощта на Арн, а Ескил няма да бъде от особена полза.

Арн бързо се съгласи с това, толкова бързо, че изненада Кнут, който се безпокоеше от този разговор. Арн имаше други планове и желания и рече някак предпазливо, че докато родствениците му бяха по дела край бреговете на Ветерн, той ще тръгне за Хюсабю. Кнут веднага разбра за какво става дума, тъй като Ескил вече беше разказал за Сесилия и неприятностите, които тя и Арн можеха да им навлекат.

Веднага след празника на света Гертруд, когато пролетта се усещаше ясно във въздуха и лесно можеха да яздят из снега, макар и ледовете все още да сковаваха здраво земята, натоварената и въоръжена група напусна Арнес. Всичко, което взеха със себе си, го носеха на гърбовете си или в натоварените по конете торби. Не можеха да вземат каруци или шейни, тъй като това време през пролетта беше най-неблагоприятно за тежък товар. Но такава беше и целта им, защото Емунд и хората му не биха очаквали посещение през този сезон, което щеше да улесни нещата.

Първо яздиха на север, за да стигнат до река Тидан, която още беше покрита с непробиваем лед, така че успяха да достигнат до мястото на съвета в Аскеберя, където пренощуваха в навесите на съвета. На следващия ден тръгнаха на развиделяване, така че да пристигнат във Форшвик при залез-слънце и да успеят да се промъкнат в двора, преди хората на Емунд да разберат, че някой идва.

Успяха. Емунд и хората му бяха навестени изненадващо и бързо бяха обезоръжени. Мъжете, които можеха да носят оръжие, бяха натикани в килерите и ковачниците и бяха наблюдавани внимателно от суровите норвежци. След това в централната сграда бяха самият Емунд, порасналият му син Гермунд, жена му Ингеборг и три малки деца. Там останаха и крепостните, които им бяха нужни, като преди това дошлите се бяха уверили, че никой от тях не носи оръжие.

Беше мрачно посещение, при което Ескил и Кнут говореха високо и без колебание, докато Емунд и хората му отговаряха едносрично и подозрително на всичко, което им казваха.

Ескил изглеждаше в изключително добро настроение, в самото начало рече, че е дошъл, за да сключи сделка и че със сигурност могат да се споразумеят, но както си му е редът, първо щяха да се отдадат на ядене и пиене, за да могат да им се развържат езиците. След като хапна малко, той нареди да донесат сандък със сребро, който поставиха на масата между него и Емунд, който след това се поуспокои, не защото го искаше много, а защото се страхуваше, че не бяха дошли за споразумение, а за да убият него и децата му. Среброто на масата показваше, че са дошли с предложение, а не да сеят смърт. Все пак разговорът вървеше мудно.

След като ядоха дълго, Ескил любезно предложи да преминат към обсъждането на сделката, а този разговор е за мъже, заради което жена му Ингеборг и децата й имат позволението на гостите да се оттеглят. Домакините веднага се подчиниха на тази заповед.

Когато Ескил и Кнут останаха насаме с Емунд, Ескил говори просто и ясно. Рече, че цената може да му се стори някак ниска, тъй като със сигурност Форшвик струва повече от 50 къса сребро. Това е ясно на всеки. Той спря, за да отвори сандъка със сребро, извади писмото, което прочете на народен език, но без да споменава всички имена в него и особено името на Кнут Ериксон. Така Емунд се убеди, че става дума за сделка, била тя и неизгодна.

Ескил рече, че 30-те къса сребро, които Емунд бе получил на съвета при Аксевала, трябва да бъдат добавени към тази сума, тъй като тези 30 къса са били предназначени за помирение, макар че тогава Емунд не се беше помирил с тях. Но сега е разумно най-после да постигнат помирение.

Емунд кимна, че разбира този начин на мислене и рече предпазливо, че 80 къса сребро са добра цена, особено щом на всичко отгоре се помиряват. Ескил каза, че е радостен, че за момента се разбират така добре.

Ала Емунд не беше готов да постави печата си под писмото и да получи среброто без някакви уверения, защото не се чувстваше сигурен при сключването на сделки, когато неговите хора бяха заложници на най-яростните норвежки воини, а и не разбираше какво общо има с това този Кнут, който седеше на масата му.

Ескил отговори, че го разбира. Тези проблеми можели да се решат, като на следващата сутрин натоварят на шейни семейството на Емунд и онези от хората му, които поискат да го последват. Когато шейните тръгнат, щели да изчакат достатъчно дълго, преди да сключат сделката, така че тези, които тръгнат, да са в безопасност. Така Емунд няма да се страхува за живота и сигурността на родствениците си.

Емунд се съгласи и добави, че собственият му живот няма да бъде ценен в часа, в който той остане сам във Форшвик, обграден от хора, които не са му приятели.

Ескил кимна замислено и каза, че все пак е така, но ако в този момент родствениците на Емунд отпътуват с огромна преднина, няма да успеят да ги настигнат, така че няма да е същото, като да убият всички на момента, понеже не са успели да се споразумеят.

Емунд рече, че иска да се споразумеят. Но иска да предложи едно последно нещо. Среброто, с което ще платят покупката да бъде в шейната, с която тръгнат родствениците му.

Това предложение не се хареса на Ескил, тъй като по традиция не се плаща за нещо, преди човек да го получи. Ако Емунд откаже да даде Форшвик, те щяха да изгубят среброто. Съгласиха се за половината, след като дълго обсъждаха проблема. Половината от среброто за покупката щеше да тръгне с шейната, а Емунд щеше да получи другата половина, след като положи печата си в края на писмото. Така и стана, започна нощ, през която много от хората във Форшвик не можаха да спят.

На сутринта половината от залостените хора на Емунд бяха пуснати, за да получат закуска и да натоварят шейните. След това Емунд се сбогува с жена си Ингеборг и децата си, помоли да им предадат договорената половина от среброто, което Ескил носеше със себе си, натовариха го в най-предната шейна, а до него седна съпругата на Емунд. Шейните тръгнаха по ледовете на Ветерн.

Чакаха, без да говорят, в огромната зала, докато шейните взеха голяма преднина и вече не можеха да ги настигнат. Тогава дойде време да приключат сделката. Емунд беше унил, а лявата му ръка трепереше, когато с помощта на Ескил той постави печата си под споразумението за покупката. Остатъкът от дясната му ръка, която се подаваше през ленения плат, миришеше лошо.

Когато споразумението беше уредено, Ескил внимателно го нави и го прибра под ризата си, бутна сандъка с другата половина от сумата към Емунд. Сбогуваха се, като Ескил му рече, че той вече няма работа във Форшвик. Няколко от хората му щяха да останат и да се грижат за стопанството през пролетта, а след това щяха да дойдат други хора от Арнес, за да поемат Форшвик.

После Ескил тръгна, държейки се любезно с Емунд, събра хората от Арнес, които го чакаха, качи се на седлото и пое, без да бърза.

Вътре в залата никой не даваше вид, че ще позволи на Емунд да тръгне с шейната, която го очакваше. Когато мина достатъчно време и Ескил се изгуби от погледа им, така че нито виждаше, нито чуваше звука, Елинг Силния и Егил Улафсен излязоха и убиха хората, които чакаха господаря си, и хвърлиха телата им в шейната.

Когато бяха готови, те се върнаха и седнаха, без да кажат нищо, понеже нямаше нищо за казване. Всички вътре ги бяха чули и разбрали какво става.

Тогава Кнут се обърна към Емунд и му заговори с нисък глас, но със студена омраза.

— Ти се чудеше, Емунд Едноръки, кой съм аз, тъй като не познаваш никой Кнут. Ще ти кажа, понеже аз не съм кой да е норвежец. Аз съм Кнут Ериксон, син на Ерик Йедвардсон, и ако вече си в мир с Ескил Магнусон, то аз имам да ти връщам за греховете ти.

Емунд разбра за какъв грях ставаше дума и веднага подскочи, като че искаше да избяга, но беше хванат, докато норвежците крещяха бурно. Изведоха го навън, удряйки го, като му се присмиваха, разпънаха го на земята, завързаха ръцете и краката му, така че той лежеше по гръб, а под главата му поставиха дънер.

Геир Ерлендсен рече, че трябвало да го вържат от другата страна, за да може да види онова, за което бяха говорили, но той не беше виждал — норвежкия обичай да откъснат окървавеното ухо на този, който заслужава да умре в мъки. Било добре, тъй като ребрата на кралеубиеца щели да се пречупят и да паднат като криле на земята, а Кнут след това може да извади сърцето на Емунд от тялото му.

Кнут Ериксон не искаше да чуе за това, тъй като не желаеше да цапа ръцете си с кръвта на този варварин. А както пишеше в Светото писание, кралеубиецът щеше да умре по същия начин, по който бе убил самият той, като отсекат главата му изотзад.

Емунд Улвбане се държа мъжки и не моли за живота си. С един-единствен удар Кнут Ериксон отсече главата от тялото му, нареди да я поставят насред двора, за да напомня на крепостните, които бяха останали, че във Форшвик има нов господар. Нареди да хвърлят тялото на Емунд в шейната сред телата на хората му и да я изгорят върху леда.

Кнут Ериксон и повечето от воините му останаха във Форшвик още един ден и взеха всичко, което можеха да използват от мазите в имението. Нещата, които намериха, бяха ценни, тъй като откриха и огромно количество нарязано дъбово дърво, за да построят кораба, който искаха. Ейвин Юнсон, Юн Микелсен и Ескил Улафсен останаха във Форшвик, за да построят кораба, докато ледовете на Ветерн се пропукат. Това щеше да бъде тежка работа, с която можеха да се справят само норвежки корабостроители.

Останалите от хората на Кнут, както и някои от воините от Арнес, тръгнаха с Кнут към Западна Готаланд. Той беше поел по пътя, който щеше да го отведе до трите корони.

* * *

Възлюбената: Гласът на моя възлюбен! Ето, иде, припка по планините, скача по могилите. Моят възлюбен прилича на сърна или на млад елен. Ето, стои зад стената ни, поглежда през прозореца, наднича през решетките. Моят възлюбен ми заговори: „Стани, моя мила, моя хубавице, излез! Ето, зимата се вече мина, дъждът преваля, престана.“

„Песен на песните“, 2:8–11.

Арн отново и отново си повтаряше тихо Божиите думи, като че те го изпълваха повече от всичко останало, докато яздеше към Хюсабю, а огромни парчета пръст, замръзнал сняг и лед подскачаха под копитата на Шимал. Жребецът се потеше, но Арн носеше страстта в себе си и си мислеше, че пролетният вятър ще го освежи. Знаеше добре, че това не беше състоянието, в която трябваше да се появи в Божия дом, за да пее във възхвала на Бога. Той беше сигурен, че отец Хенри би го корил за това.

Яздеше като луд, поддържайки скоростта на луд, тъй като не знаеше нищо друго. Беше тъй обладан от мисълта за Сесилия, че всичко друго не го интересуваше. И като че дяволът го изкушаваше с лоши помисли и го питаше, дали може да избере между Божията любов и любовта на Сесилия. Какво би избрал? Тези лоши помисли го обземаха, колкото и да се отбраняваше. Като че ли дяволът наистина беше открил душа, която беше слаба.

Трябваше да спре, да слезе от Шимал и да поиска прошка за всички лоши помисли, които го бяха обзели. Моли се, докато замръзна, та даже и след това. После продължи, като поддържаше умерена скорост, беше толкова близо до Хюсабю, че хората скоро щяха да го видят.

Дойде навреме за службата, остави Шимал, избърса потта му и го покри с домашен плат, за да не настине след това бясно препускане. Шимал го погледна с огромните си, замислени очи.

Беше Благовещение и жеравите се бяха върнали в Западна Готаланд. През този ден в „Школата на живота“ щяха да почнат да орат земите, а на тази литургия Арн трябваше да пее също тъй хубаво, както на коледната. Дева Мария беше светец пазител на Варнхем и всички певци, които идваха от Варнхем, знаеха всички текстове за светата Дева наизуст.

По време на репетирането на песента той чувстваше като че извършва грях, макар двамата със Сесилия да пееха толкова отдадено, както по време на коледната литургия. В тези редове се пееше за любовта към Девата, но Арн гледаше Сесилия в очите и всяка дума беше предназначена за нея, а усети по песента й, че и тя му отговаряше по същия начин.

Без да знае, че така потъпква самоуважението на Алгот Полсон, той реши да остане няколко дни в Хюсабю, така че двамата със Сесилия да могат да репетират новата песен за предстоящата литургия. Точно както Арн предполагаше, макар и да не знаеше причината, Алгот Полсон не беше мъж, който можеше да откаже на желанието на един от синовете от Арнес. Така че веднага и без много да говорят, стана така, както беше рекъл Арн.

След това избухна борбата между двамата млади от една страна и всички останали, които искаха или трябваше да ги пазят, от друга. Двамата използваха всичката си хитрост, за да говорят насаме. Алгот и по-старите жени в имението пък виждаха това и трябваше да приложат, всичката си хитрост, за да ги пазят във всеки един миг. Докато седяха мирно в залата с други хора наблизо и пееха химни за възхвала на Бога, като всяка песен беше по-хубава от другата, никой нямаше нищо против. Издръжливостта на Арн и Сесилия да седят заедно и да пеят беше голяма, ала не по-голяма от стоицизма на обкръжението им да седи и да ги пази. Внимаваха да не би двамата да седнат твърде близо един до друг. Когато дойдеше време за вечеря, двамата седяха на централното място, а Алгот седеше като вълнолом помежду им. Не можеха да се доближат един до друг, освен когато Сесилия любезно предлагаше пиво на Арн, което му причиняваше известно страдание, защото беше решил никога през живота си да не пие толкова много пиво колкото първия път в Хюсабю.

Точно преди Благовещение свещеникът Суне от Хюсабю беше на посещение при епископ Бенгт в Скара. Въпреки непроходимостта на пътищата по това време много от божиите служители се бяха събрали, което беше знак за огромното безпокойство, което се ширеше чрез слуховете в цяла Западна Готаланд след съвета в Аксевала. Всички знаеха, че крал Карл Сверкершон нямаше да се задоволи с това, че е загубил властта в Западна Готаланд, както и знаеха, че онзи, който искаше да му отнеме кралската корона, беше именно Кнут Ериксон. Ако се случеше най-лошото, крал Карл щеше да пристигне с войска в Западна Готаланд и не се знаеше кой щеше да победи. Сигурно беше, че една подобна война щеше да опустоши страната.

Въпросът, който трябваше да решат по време на това посещение, беше дали църквата трябва да вземе страната на единия или другия в тази борба за светската власт. Мнозина бяха за крал Карл, между тях и самият епископ. Също толкова бяха за Кнут Ериксон, но повечето смятаха, че единственото разумно нещо, което църквата може да стори, беше да не се месят в борбата за светската власт. Защото ако църквата се впуснеше в подобни игри, то щяха да последват много проблеми. Скоро стигнаха до това решение и Суне от Хюсабю беше от най-големите му застъпници. Ако не заради друго, то, защото той самият беше намесен, тъй като бе принуден да извърши коледната литургия за хората от рода Арнес в кралската църква в Хюсабю.

По време на това събиране трябваше да говорят и за друго — главният свещеник разказа на онези, които искаха да слушат, и дори на онези, които не искаха да го чуят, за това, че е станал свидетел на чудо, когато един малък, беззащитен послушник от Варнхем с помощта на архангел Гавраил е повалил на земята двама воини.

Тъй като свещеникът Суне беше на вечерята в Хюсабю и видя Арн край масата, той се сети за тази история и я разказа така, както я бил чул. Всички на масата слушаха напрегнато и внимателно, освен Арн, на който изглежда не допадаше това, което чуваше. Тогава свещеникът се сети, че Арн навярно знае повече за тази случка, отколкото самият той. Все пак Арн идваше от Варнхем и навярно е чул за това или пък познава момчето, което го е сторило. Заради това свещеникът се обърна към него.

Всички забелязаха, че Арн намери въпроса за неприятен, но никой не знаеше защо. Беше им трудно да повярват, че Арн би могъл да изпита завист към някой друг.

Арн заговори бавно, тъй като се чувстваше хванат натясно и не умееше да се измъква с лъжа както другите. Той каза истината, че главният свещеник е подхванал историята от грешната страна. Не ставало дума за чудо, нито пък за беззащитен послушник, понеже той самият е човекът, за който се говори. Това, което се било случило, е, че няколко пияни селяни, които били напуснали венчавка и загубили разума си го обвинили, че е откраднал булката, макар той да бил излязъл от манастира само преди няколко часа. Опитали се да го убият, но за да го убият като мъж, му дали меч да се защитава.

Тук Арн трябваше да спре и се замисли, как да продължи разказа си. Искаше му се да не разказва повече, понеже мислеше, че вече е казал онова, което трябва. А и не беше горд от това, което беше направил, и се разкайваше за стореното. Ала колкото и малко да знаеше за хората от ниския свят и начина, по който разсъждаваха, знаеше, че те си мислят, че иска да се хвали. Този, който се хвалеше всъщност, беше главният свещеник, който във високомерието си беше сметнал, че е свидетел на Божие чудо, а всъщност ставаше дума за нещастие. Но Арн не можеше да каже това, без да го обиди.

По време на непоносимата тишина, която последва, Арн изглежда не искаше да каже повече, но Сесилия го помоли да продължи. Тогава той вдигна поглед и срещна нейните очи и като че светата Дева Мария му говореше и му обясняваше как да построи думите си, така че разказът да стане интересен, макар и причината за него да не е хубава.

Той подмина онова, което беше мъчително. Пияните селяни по погрешка се бяха впуснали да убият някого, когото смятаха за беззащитен послушник, но това беше Арн, който се бе обучавал в изкуството на меча при един от рицарите тамплиери в служба на Бога. Заради това битката беше кратка. Това не беше някакво чудо, както не беше чудо и случилото се в Аксевала.

В тази история все пак имаше някакво чудо, чудото на любовта. Защото в продължението, което главният свещеник не беше видял или не беше разбрал, човек наистина можеше да съзре неоспоримата доброта на светата Дева и нейната загриженост за онези, които се уповаваха на нея. Арн се засрами от дръзките си думи към главния свещеник, но никой в залата не му се ядоса, така че той веднага събра смелост да продължи.

Светата Дева дълго време беше слушала съкровените молитви на жена на име Гунвор и мъж на име Гунар. Те се обичали толкова много, че по-скоро щели да умрат, отколкото да се откажат от щастието да живеят заедно като мъж и жена с Божията благословия.

Гунвор в най-мрачното си отчаяние избягала от женитбата и от самото брачно ложе, преди бракът да бъде осъществен, излязла на пътя и срещнала онзи послушник, който нищо не знаел и не разбирал, ала светата Дева го била изпратила да спаси Гунвор. Така тя била спасена от нещастен живот с мъж, с когото не искала да живее, тъй като той бил един от убитите.

Гунар и Гунвор се оженили и двамата заживели щастливо заедно. Любовта им с помощта на света Дева Мария беше победила всички закони, традиции и правила, тъй като любовта е по-силна от всичко останало. Това показала и Божията майка, когато отговорила на съкровените молитви на Гунвор и Гунар и им дала отплата за това, че и в най-тежкия момент те са се уповавали на нея.

В този момент от разказа Арн прочете няколко стиха от Светото писание за побеждаващата безкрайна любов, които знаеше толкова добре наизуст и на народния език, че можеше да ги каже по всяко време. Така той направи много силно впечатление на всички на масата и най-вече на Сесилия, както се беше и надявал.

Свещеникът от Хюсабю се замисли и потвърди, че думите, които Арн беше казал, бяха наистина Божии думи. С любовта било така, добави той, че наистина можела да предизвиква чудеса и Светото писание съдържало много подобни примери. Това, естествено, не било лесно за разбиране, понеже повечето хора, които живеели по начина, който бил разпространен в Западна Готаланд, сключвали брачни съюзи по съвсем други причини от тези на Гунвор и Гунар. Арн бил разказал тази история с разбиране на църковните норми и заради това свещеникът от Хюсабю беше на същото мнение като него. Светата Дева наистина била показала чудото на любовта и вярата, не чудото на меча и насилието. От това със сигурност можело да научат нещо.

На всички край масата не им стана ясно какво можеха да научат, макар че разказът беше хубав. Свещеникът от Хюсабю не даде повече разяснения. Той дръпна Алгот настрана след края на молитвата и двамата проведоха разговор, който никой не чу.

Навярно именно този разговор наведе Алгот на много нови мисли, тъй като следващата сутрин попита Арн дали той, който беше добър ездач, би искал да вземе Сесилия заедно със себе си на езда в това красиво пролетно време. Не се наложи Арн да бъде убеждаван.

Стана така, че Сесилия и Арн яздеха един до друг по южните склонове на Кинекуле в този толкова топъл ден, през който духаха хладни ветрове. Върбата беше напъпила, в поточетата се лееше вода, а земята тук-там беше покрита с петна сняг. Като че в началото не смееха да си говорят, макар най-накрая да бяха в близост един с друг, а хората на баща й, които ги следваха, бяха на прилично разстояние, така че ги виждаха, но не ги чуваха. Всичко, което Арн й беше казал в трескавите си среднощни мисли или когато се бе метнал на Шимал и високо бе извикал думите във въздуха, остана неказано. Той скоро се увлече в детински описания на предимствата на Шимал и защо конете от Светите земи са много по-добри от другите коне.

Сесилия изглеждаше умерено заинтересувана от тези думи. Тя се усмихваше, за да го насърчи да продължи да говори. Самата тя също беше водила дълги среднощни разговори с Арн в сънищата си, макар че през цялото време си беше представяла, че той ще каже правилните думи и че тя ще му отговори учтиво, така че той да каже повече неща. Тя млъкна, когато стана дума за способностите на конете и за това как биха могли да се групират за чифтосване.

Тъй като Арн беше на ръба на отчаянието поради свенливостта си и заради това, че беше изменил на всичко онова, което беше обещал да й каже веднага, щом му се удадеше удобен момент, той се помоли тихо на светата Божия майка да му даде само мъничко от силите, които е имала Гунвор. И тогава думите заприиждаха, като че светата Дева с лека усмивка го водеше по правилния път. Той забави Шимал, погледна неспокойно назад към хората, които все още бяха надалеко и не ги чуваха, и й каза думите, гледайки я в очите и изпълнен с радост.

— „Ти плени сърцето ми, сестрице, невесто! Плени сърцето ми с един поглед на очите си, само с огърлието на шията си. О, как са сладки твоите милувки, сестрице невесто! По-сладки от вино са твоите милувки и благоуханието на твоите мазила е по-приятно от всички аромати. Из устата ти капе мед, невесто, мед и мляко под езика ти, и благоуханието на дрехите ти е като благоухание ливанско!“

„Песен на песните“, 4:9–11

Когато Сесилия чу Божиите думи, които бяха и думи на Арн към нея, тя спря коня си, дълго го гледа и първо го заговори с очите си, тъй като той и тя бяха вече принудени да си кажат всичко. Стоеше застинала върху седлото, но дишаше тежко.

— Никога няма да разбереш, Арн Магнусон, колко много жадувах да чуя тези думи от теб — рече тя най-накрая, без да сведе поглед. — Така е, откакто погледите ни си срещнаха и първата ни песен се сля. Искам да съм твоя повече отколкото искам нещо друго на този свят.

— И аз съм твой, Сесилия Полсдотер, повече от всичко друго на този свят, и завинаги — каза Арн, изпълнен с тържественост, поради което думите му прозвучаха като молитва. — Истина е, че ти открадна сърцето ми с един-единствен поглед, както е в Божиите слова. Сега не искам никога да се откъсвам от теб.

Известно време яздиха мълчаливо, докато стигнаха до един прастар и наполовина изгнил дъб, който беше наклонен над буен поток. Там слязоха от конете си, седнаха на земята, като опряха гърбовете си на дъба. Хората от Хюсабю първоначално се подвоумиха, ала останаха настрана и като че ли не можеха да се разберат дали да се приближат. Шумът от потока им пречеше да чуват. Все пак решиха да седнат там, където бяха, така че ако се наложи, да виждат, но не и да чуват.

Сесилия и Арн се хванаха за ръце и се погледнаха, без да казват нищо за известно време, понеже и двамата почувстваха чудото в себе си.

Най-сетне Арн рече, че е време да се върне в Арнес, колкото и трудно да беше да се разделят, за да обясни на баща си как стоят нещата. Навярно, каза той, можели да се венчаят още през лятото.

Първо тя се зарадва на думите му, хвана се за сърцето като че ли изпитваше болка, но тогава като че облак надвисна над лицето й.

— Навярно се нуждаем от помощта на светата Дева Мария толкова, колкото и Гунвор и Гунар, за които разказа така хубаво — рече тя сериозно. — Защото любовта ни трябва да издържи много трудни изпитания и огромни спънки, за които навярно добре знаеш.

— Не, за това нищо не знам — рече Арн. — Макар да има огромни спънки, няма планина, която да е толкова висока. Няма гора, която да е толкова дълбока или море, което да е толкова необятно, за да бъде преплувано. С Божията помощ нищо няма да ни се изпречи на пътя.

— За Божията помощ трябва много да се молим — каза тя с наведена глава. — Тъй като моят баща е от хората на Карл Сверкершон, а баща ти е човек на Кнут Ериксон. Всички знаят това. Баща ми се страхува за живота си. Докато Карл е жив, той няма да посмее да се обвърже с рода на Фолкунгите. Така е, мой любими Арн! О, каква радост изпитвам да мога да изрека тези думи! Любовта ни трябва да пребори повече от едно необятно море, докато Карл Сверкершон е крал, а баща ми е негов човек.

Арн не позволи това да го обезвери. Не само че увереността му беше огромна и че той смяташе, че светата Дева Мария е на негова страна и на страната на Сесилия. Колкото много той знаеше за Аристотел и свети Бернар от Клерво, за високия и ниския свят на Платон и за житейските правила на Цистерцианския орден, за които хората в Западна Готаланд не знаеха нищо, толкова малко знаеше за правилата, които определяха битката за власт, това, за което хората в Западна Готаланд знаеха всичко.

Той се уповаваше напълно на убедеността си, че най-голяма от всичко е любовта.

XI.

Магнус и Ескил стояха сами в оръжейната зала, а разговорът, който водеха, не беше лек. Беше им удобно, че Арн е постоянно зает. Почти цялото си време той прекарваше на едно място край езерото Венерн, където оформяше ледени късове по същия начин, по който се оформят камъни за строеж на крепостни стени. Носеха късовете в Арнес на шейна и след това ги съхраняваха в зимника. Той категорично бе настоял, че трябва да го направят, преди ледът да стане прекалено тънък. Беше добре, че се бе захванал с това тежко занимание. Иначе щеше да е трудно да водят този разговор, ако той беше при тях.

И двамата от личен опит знаеха, че понякога младите мъже, а и младите жени, са подложени на изпитания. Неведнъж тези изпитания са тежки. Това бе част от живота и човек не можеше да стори нищо друго, освен да ги изчака да преминат като настинка през пролетта. Магнус си спомни за някои случки от младостта си, при което го налегна носталгия и той призна на Ескил, че първата му съпруга, която бе майка на Ескил и Арн, в самото начало за него не означавала нищо повече от няколко красиви коне или друга ценна придобивка за имението му. Но с времето тя — Сигрид — му бе станала по-мила от всеки друг. Онова, което Арн наричаше любов, можеше да разцъфти в мир, ако хората живеят разумно заедно. Когато Магнус се замисли по въпроса, той реши, че сега дори Ерика Йоаршдотер му се струваше по-хубава, разбираше се с нея по-добре, а на моменти дори му бе приятна. Поне никога преди не му бе било така лесно да се разбира с нея. Така ставаше с онова, което Арн наричаше любов.

Това беше мъдростта на възрастния човек, която не можеше да бъде приета от Арн чрез словото. Беше безсмислено да се опитват да вразумят този, който си беше неразумен. Все едно човек да иде при някой, който току-що е загубил приятел и го е положил в земята, и да му рече, че времето лекува всички рани. Вярно е, но няма смисъл да го изрича, когато болката е най-силна.

Така че какво можеше Магнус да стори с Арн, който бе рекъл, че още утре ще се отправи към Хюсабю, за да бъде бракосъчетан със Сесилия?

Ескил смяташе, че човек трябва да мисли трезво, което на него му се отдаваше по-лесно, когато Арн не беше там, тъй като той беше като нажежено желязо. Имаше неща, които бяха за, и неща, които бяха против, и само те трябваше да се претеглят като че са сребро, за да видят кое натежава повече.

Против приемането на желанието на Арн беше фактът, че никой не знаеше кой ще поеме в ръцете си кралската корона през следващите две години. Все пак докато Карл Сверкершон бе крал, Алгот Полсон щеше да избягва да обвърже своя род с кралските врагове, поне ако беше мъдър човек. А и за тях не беше никак разумно да се обвързват с род, който бе враг на Кнут Ериксон, тъй като ако човек се замислеше кой щеше да стане крал, ако Карл бъдеше убит, то това щеше да бъде именно Кнут Ериксон.

За приемането на предложението на Арн говореха някои факти, които не бяха незначителни. Сега, когато Форшвик край Ветерн бе част от Арнес, те владееха цялата северна част на Западна Готаланд, частта на юг от Тиведен, където щеше да се извършва търговията между четирите страни. Тази верига бе най-слаба край Кинекули, където започваха земите на Алгот. Ако можеха да спечелят Кинекуле и бреговете на Венерн южно от тези места, това щеше да се окаже безценно. И ако се стигнеше до подобно нещо, Алгот щеше да бъде натясно и щяха да успеят да го накарат да даде като зестра точно тези земи, които бяха два пъти повече от обработваемите.

Невъзможно бе този план да бъде осъществен, докато Карл Сверкершон бе жив. А Алгот щеше да бъде принуден да се спазари, ако Карл Сверкершон си отидеше от този свят толкова бързо, както си мислеше Кнут Ериксон.

Такива бяха фактите. Докато крал Карл Сверкершон си седеше удобно в двореца край Ветерн, нищо не можеше да се направи. Ако той се споминеше, можеха веднага да осъществят тази важна за Арнес задача.

Ескил съзираше само един недостатък в този план. Въпросът касаеше Биргер Бруса и това, че родовият съвет щеше да има други планове. Така бе станало и онзи път, когато баща му Магнус искаше да се обвърже или със Сесилия, или с Катарина поради същите причини, които току-що бяха обсъдили. Вместо това Магнус се бе оженил за Ерика Йоаршдотер, тъй като родовият съвет бе решил, че този брачен съюз бе по-изгоден.

Магнус рече, че не е чувал да се говори за подобни планове. Засега те се бяха сродили с рода на Ерик чрез Ерика Йоаршдотер. Кнут имаше сестра на име Маргарета, но тя вече бе омъжена за крал Сверкер от Норвегия.

Тъй като собственият брат на Магнус Биргер Бруса бе женен за Бригида, която бе дъщеря на крал Харалд Гиле от Норвегия, то норвежките връзки бяха силни. Не, засега Магнус не можеше да намери по-изгодна партия за Арнес или за рода от Катарина или Сесилия. Все едно коя от двете. Въпреки че Арн смяташе, че Сесилия е всичко за него и за никоя друга не може да става и въпрос.

Оставаше да уточнят кой щеше да каже това на Арн. Решението бе просто. Той не можеше да се обвърже, докато крал Карл е жив.

Колкото и прости да бяха тези думи, бе сложно да се кажат на син или брат, който живееше в треска или лудост, наричана любов от самия него.

Магнус трябваше да му каже, тъй като той бе бащата и имаше властта да определи дали ще има сватба или не. Или пък Ескил, който беше негов брат и нямаше никаква власт, и не трябваше да го уговаря, а само да му обясни. Те обсъждаха проблема известно време и след това решиха, че този, който трябва да му каже, е Ескил.

* * *

Една седмица преди литургията в чест на свети Тибуртий, когато земята все още бе скована от ледове, които започваха да се топят, Кнут Ериксон пристигна в Арнес без предупреждение. Той дойде само в компанията на Гейр Ерлендсен, барда Урм Рьогнавалдсен и Берше Силния. Бяха обходили Западна Готаланд, където бардът трябваше да си заслужи доброто заплащане, и идваха от Скара, където Кнут имаше много уши и очи и където бяха научили много полезни неща от човек, който току-що бе напуснал службата при Карл Сверкершон на остров Висинг.

Кнут не каза защо идва, освен че иска да види Арн, когото намери опечален сред слугите и готвачите — място и състояние, което според Кнут Ериксон никак не прилягаше на човек като Арн.

Той хвърли в недоумение Арн, като поиска двамата веднага да се състезават по стрелба с лък. Искаше да поставят целта, изработена от слама, на двора. Арн не искаше да му откаже, но не откриваше радост в подобно състезание. Поставиха целта на четиридесет стъпки разстояние, което според Арн бе твърде трудно за Кнут, но той самият искаше така. Избраха измежду най-добрите и най-силните лъкове и всички от имението дойдоха да видят какво щеше да се случи, тъй като знаеха, че вероятно следващият крал щеше да се състезава в стрелба с лък с единия от синовете на господаря на Арнес и никой не искаше да пропусне това събитие.

Когато двамата застанаха един до друг, готови за стрелба, а Арн все още не проявяваше желание за подобно състезание, Кнут го хвана с две ръце за раменете, прегърна го и изрече онова, което бе намислил: Така, мой скъп приятелю от детските години, ще стреляш ли, за да победиш твоя крал, като че ли всичко зависи от тези стрели? Знай, че става въпрос за Сесилия. Да, известно ми е всичко за нея и за теб. Знай, че аз съм твой крал и мога да ти я дам, само ако ме победиш. Така че сега ще стрелям пръв. Не ми отговаряй, а само стреляй добре.

Докато Арн, разтърсен от тези думи, събираше силите си, за да даде най-доброто от себе си, Кнут изстреля десетте си стрели и предизвика истинско възхищение, тъй като никой не предполагаше, че той бе толкова сръчен стрелец.

След това Арн със студено лице в огромната тишина се вглъби в себе си, като че всичко зависеше от тези стрели. След като стреля, всички успяха да видят, че между постиженията на двамата имаше голяма разлика и че Арн беше по-добрият.

Тогава Кнут отново го прегърна и му рече, че Арн е заслужил Сесилия Аглотсдотер за своя съпруга. Напуснаха двора и се отправиха към кулата, където Кнут поиска пиво.

Когато останаха сами, Кнут не почака да донесат пивото, а започна да разказва на Арн как стоят нещата, тъй като часът бе настъпил. Той щеше да получи кралската корона, а Арн щеше да получи Сесилия. Кнут Ериксон имаше много шпиони из страната и така той узнаваше всичко, което беше важно, та дори и онова, което навярно бе по-маловажно, като историята на Арн и Сесилия.

Арн рече мрачно, че разбира, че голяма част от информацията е важна за онзи, който се стреми към кралската корона, ала не вижда смисъл в състезанието по стрелба с лък. Защо му е на един бъдещ крал да се състезава, да загуби и след това да бъде обсъждан за това?

Точно тогава слугите донесоха пивото. Кнут се усмихна широко на това прекъсване, тъй като изглежда разбираше нетърпението и учудването на Арн. Първо вдигна наздравица, както си му е обичаят, след което съзря в погледа на Арн изгарящо нетърпение, което искаше отговор веднага. Но той не му отговори, а започна да говори за баща си, свети Ерик, който бил добър към всички, нищо не искал за себе си, предпочитал ризницата си и дългите часове на молитви вместо рицарския живот, помагал на слабите и се изправял срещу силните, докато не загинал като светец от ръката на един варварин. Навярно Арн бе слушал много за това и преди, но сега Кнут трябвало да добави нещо.

Бащата на Ерик Йедвардсон бил Йедвард от Оркни, който заедно със Сигурд Кръстоносеца отплавал към Светите земи и там извършил големи услуги на норвежкия крал. Като благодарност за помощта крал Сигурд подарил на Йедвард от Оркни две малки парченца от Светия кръст, на който се е мъчил и загинал нашият Спасител. Крал Сигурд получил цяло парче от светото дърво от крал Балдуин от Утремер, или кралство Йерусалим.

Тук Кнут прекъсна разказа си и попита Арн дали е чувал за Утремер. Веселият смях на Арн и пламенното му кимване му даде да разбере, че Арн е чувал за Утремер.

Така тези две парчета от Светия кръст бащата на Кнут Ерик Йедвардсон получил в наследство и наредил да ги инкрустират в златен кръст, който той винаги носел на врата си. Когато Емунд Едноръкия му отрязал главата, светата реликва паднала на земята, а един лукав мъж я дал на онзи, който стоял зад убийството. Онзи, когото сега наричали крал Карл Сверкершон. Така че той бил не само кралеубиец, а и варварин, който осквернил една свята Божия реликва. Самият Карл Сверкершон носел на врата си златния кръст с парченцата от кръста на спасителя и това навярно е неугодно на Бога, относно, което няма и капчица съмнение.

Арн веднага потвърди, че това не е угодно на Бога и рече, че трябва да се стори всичко, за да се поправи тази грешка.

Тогава Кнут Ериксон се усмихна на Арн и тихо повтори, че този час е настъпил. Но малцина могат да стигнат там, където е светата Божия реликва. Тези мъже трябва да издържат на студ, да гребат добре, да стрелят умело с лък и да могат да се защитават с лък по-добре от всички други.

— Заради това беше и състезанието — продължи Кнут. — Тъй като има мъже, които могат да стрелят добре по време на състезания, ала не и по време на битка, когато главите им са изпълнени с ярост и страх. Както когато ти стреля и същевременно мислеше за Сесилия. Ала ти издържа този изпит. Сега и не по-късно това, което трябва да се направи, ще бъде направено — каза Кнут и попита, като че ли това бе истински въпрос, някак бавно и давайки уверение, че ако стане крал, той ще бъде първият, който ще благослови съюза между Арн и Сесилия: — Искаш ли да ме последваш по този път като един от осемте мъже?

За трети път някой казваше на Арн, че той няма да има Сесилия, докато Карл Сверкершон е жив. Дори и да се беше усъмнил първите два пъти, сега той не изпитваше никакво съмнение.

* * *

Когато пристигнаха при бреговете на езерото Ветерн, те откриха, че Ейвин Юнсон, Юн Микелсен и Егил Улафсен бяха построили малък, изключително красив кораб, който бе широк, зеленееше се във водите на езерото и можеше да плава с три двойки гребла. Норвежците се извиниха, че не са изписали кораба с рунически знаци, така че да бъде напълно готов, но устойчивостта на кораба била по-важна, тъй като ледовете скоро щели да се отдръпнат. Този малък кораб, който бе построен като норвежки флагман, можеше да плава по-бързо от другите кораби по онова време, особено в сравнение с тези в Западна Готаланд. Можеше да се придвижва много по-бързо от всички, ако гребците бяха норвежци, можеше да се движи по лед. Кнут бе изключително доволен от онова, което видя, и обясни всичко на Арн, който не знаеше много за Норвегия, за разлика от другите в рода си.

След три дни чакане бе време да тръгнат. Първо Арн каза молитва на църковен език. След това Кнут Ериксон говори и събуди у хората си мисълта, че сега му е времето за мъст. Тяхната сила беше в това, че бяха осем добри мъже, които щяха да преминат Ветерн, макар и никой да не вярваше, че това е възможно. Там, на южния нос на остров Висинг, се намираше кралеубиецът Карл Сверкершон заедно с хората си и си мислеше, че е на сигурно място. Ала Бог не би защитил онзи, който бе убил един светец. Щом спечелеха онова, което трябваше да бъде спечелено, всеки от тях щеше да бъде награден според заслугите си.

Не каза повече. С коне издърпаха кораба от ямата в леда на брега, където бе стоял, така че водата да накара облицовката да се издуе, за да стане дебела. Натовариха конете и всеки пое края на едно въже, за да изкарат кораба в открити води. Широкият кораб лесно можеше да се движи по леда и осем мъже не бяха малко, за да изпълнят тази работа.

След половин ден работа те стигнаха до канал, който щеше да ги отведе до водата насред Ветерн и тогава да видят остров Висинг. Вятърът беше западен както обикновено по това време на годината и скоро можеха да опънат корабните платна. Колкото по на юг се придвижваха, толкова по-широк ставаше протокът. В сумрака те видяха, че южният нос на остров Висинг, накъдето се бяха отправили, бе обвит от вода, и разбраха, че Бог беше с тях. Ако бяха дошли ден по-рано, щяха да бъдат принудени да оставят кораба си в леда, така че всеки да може да го види на дневна светлина. Ако бяха дошли ден по-късно, ледовете на езерото Ветерн щяха да са се разтопили, а край кралската крепост Нес щяха да бъдат поставени стражи, които да бдят за заплаха откъм езерото.

Те свалиха платната си и загребаха към Нес. Стигнаха брега дълго след залез-слънце. Зачакаха в един малък, обрасъл с всякаква растителност залив. Тогава отново опънаха платната на кораба, запалиха огньове в две стоманени каци и изпратиха хора да проучат сушата, за да са сигурни, че огънят не се вижда. Топлината им беше нужна, понеже пролетните нощи на Севера все още бяха ужасяващо студени.

Кнут бе в добро настроение, като че ли всичко трудно вече беше преминало. Седна близо до Арн и каза, че това или е последната им нощ заедно, или първата нощ от едно дълго пътуване.

След това започна да говори за мъжа, който бе убил собствения му баща и се бе опитал да убие бащата на Арн с лукавост и в неравностоен двубой. Но Арн го прекъсна и му рече, че тези думи не са нужни. Известно му беше всичко това и дълго бе мислил по въпроса.

Все пак изпитваше съмнение, сподели той на Кнут. Беше се заклел да не вдига меч от ярост или заради печалба, а сега изглежда бе на път да стори точно това. Той самият щеше да спечели много от смъртта на Карл Сверкершон. Каза, че е разбрал, че не става въпрос само за това да си върнат светата реликва, която по право принадлежи на неговия добър приятел Кнут и несправедливо бе попаднала в ръцете на Карл Сверкершон.

Кнут не рече нищо, за да го спаси от мъченията му, понеже знаеше, че всичко, което Арн бе казал, е истина. Вместо това с нисък и топъл глас той заговори за Сесилия и каква радост ще бъде, когато техният крал ги венчае, в която и да е църква, и ако искат, дори пред архиепископа в Източен Арос. Тогава Арн изведнъж се разнежи въпреки суровата и влажна зимна нощ и отговори, че е съгласен да ги бракосъчетаят, в която и да е църква, само тя да е близо. След това двамата се засмяха, и докато ехото от смеха им не бе отзвучало, Кнут рече на Арн, че ако иска, може да му заеме един от многото норвежки мечове, които не бяха под клетва.

След това Кнут сниши глас и обясни какво трябваше да се случи. В Скара бяха получили много информация, ала най-важната от тях бе тази от един мъж, който малко преди това бил напуснал службата си при Карл Сверкершон в Нес. Научили, че когато нямало никаква опасност, както сега, когато ледовете бяха така здрави, че да издържат преминаваща група мъже, и не се пропукваха, всяка сутрин кралят предприемал кратка разходка край брега, за да се усамоти. Никой не знаел със сигурност защо прави това, но винаги предприемал една и съща разходка по изгрев-слънце. Едва когато слънцето се покажело, воините разбирали къде е бил.

За тази важна информация предателят на Карл Сверкершон бил получил заплащането, което заслужавал.

Ако Бог беше на тяхна страна, всичко щеше да свърши след края на нощта, тъй като това бе последната нощ, преди Карл Сверкершон да започне да очаква вражески кораби. Трябваше само да се молят и да се опитат да поспят малко.

Поставиха стражи. Корабът бе добре скрит в тъмнината зад зеленината на брега.

Арн не спа много през тази студена нощ, а навярно и другите мъже не спаха, макар и да бяха норвежци, защото бяха малко уплашени от факта, че утрешният ден може да е последният в техния живот.

Всичко говореше за това, че Бог бе на тяхна страна докрай. Арн беше в готовност с лък и стрела още когато беше напълно тъмно. Когато започна да се развиделява, той се премести на по-удобна позиция. До него бяха самият Кнут, Юн Микелсен и Егил Улафсен. Заради студа и тъй като трябваше да чакат, всички бяха обвити в дебели вълчи кожи и носеха дълги двойни кожени наметала. Бяха така близо до кралската крепост, че върховете на копията им можеха да достигнат до края на зидовете. Арн носеше норвежки меч. Не искаше да използва своя меч в това си начинание. Не си казаха много.

Когато тежката дъбова порта към Нес се отвори, като че ли студът в крайниците им се изпари и ги обзе напрежение. Видяха как излезе мъж с двама други от двете му страни. Тримата се отправиха към брега, където се намираха самите те. Арн направи движение, като че опъва лъка си, ала останалите трима веднага го спряха.

При тази слаба светлина бе трудно да различат цветовете. Когато тримата мъже от крепостта минаха само на няколко крачки разстояние от тях, видяха, че онзи, който вървеше най-отпред, носеше червена мантия и златен кръст, който блестеше на врата му.

Кнут Ериксон вдигна ръка в знак на предупреждение никой да не предприема нищо преди него самия, макар че всички бяха разбрали, че покрай тях бе преминал кралят.

Крал Карл Сверкершон отиде на брега на Ветерн. Там той се спря, наведе се към водата, загреба с шепа и отпи, след което падна на колене, за да благодари за сетен път, че тази вода бе спасила живота му за още една нощ.

По земята нямаше скреж. Заради това Кнут Ериксон успя да се изправи, докато тримата край брега паднаха на колене, без да го чуят, че се приближава. Той веднага отсече главата на краля и след това отсече главата на единия от стражите. Но другия не уби. Приближи меча си до врата му, даде знак на Егил и Юн да се покажат, което те сториха веднага, щом казаха на Арн да остане скрит.

Арн видя как най-добрият му приятел от детските години се наведе над златния синджир и отми кръвта от него във водите на Ветерн. След като прошепна нещо на норвежките си приятели, той веднага тръгна към Арн, а норвежците го последваха, като мъкнеха единия страж след себе си и с ръце закриваха устата му.

Издърпаха кораба и се качиха на него. Норвежците заеха местата си край греблата. Кнут застана отпред при руля, хванал заложника с едната си ръка, докато с другата държеше златния синджир със светата Божия реликва. Когато бяха готови да отплават, той пусна заложника и му рече на висок глас.

— Сега ти казвам, заложнико, че си свободен. Дарявам ти живота, но трябва да знаеш кой, освен Бог ти е дарил живота. Аз съм Кнут Ериксон и сега съм твой крал. Отиди на литургията в чест на свети Тибуртий утре и благодари на Бог за живота си, защото точно както Той те пощади, така Той ни доведе тук. Побързай, така че никой да не помисли, че ти си убил Карл Сверкершон!

След това Кнут Ериксон даде знак с ръка да пуснат греблата. Със силни загребвания те отново навлязоха в открити води по-бързо и от стрела, докато заложникът, който бе хвърлен като коте във водата от крал Кнут Ериксон, хукна толкова бързо, колкото можеше, към полуотворената дъбова порта в стените на кралската крепост. Тази крепост бе така построена, че никой не би успял да убие краля там.

Гребците се отпуснаха върху греблата, за да изчакат хората на Карл Сверкершон, които се впуснаха към брега с лъкове и стрели. Напразно изстреляха стрелите си и крал Кнут в знак на победа държеше Божията реликва над главата си.

След това се отправиха към Форшвик, за което трябваше да плават срещу вятъра. Никой от преследващите ги от Западна Готаланд не можеше да гребе срещу вятъра така, както норвежките родственици на Кнут.

* * *

Седмицата след празника на Филип и Яков, когато добитъкът бе пуснат на паша и започваха да се грижат за стопанствата, късната пролет премина в лято. Хладният южен вятър се задържа дълго, а цялата крехка растителност се появи изведнъж и между дъбовете по склоновете се показа плътна покривка от горски съсънки[11]. Кукувиците се чуха първо на юг.

Този път Арн язди дотук сам, поддържайки величествен такт по пътя си към Хюсабю. Като че ли искаше да удължи това приятно мъчение, като знаеше, че Сесилия ще бъде негова. Имаше и много неща, над които трябваше да помисли, тъй като времето му напоследък бе заето от всевъзможни задачи, които трябваше да изпълни за Кнут Ериксон. Много неща се бяха случили и той не бе сигурен, че бе разбрал какви бяха истинските намерения на Кнут.

След като се бяха завърнали във Форшвик след успешното си пътуване до остров Висинг, успяха да влязат в пристанището. Толкова голяма бе разликата, а беше минал само ден. Кнут нареди да изпратят съобщение в Арнес и на Магнус Фолкесон, който щеше да го препрати към Йоар Йедвардсон в Ериксберг. Преди всичко родствениците трябваше да научат какво се бе случило, тъй като скоро трябваше да се събира войска.

Арн бе готов да язди сам със съобщението и сметна, че така то ще пристигне най-бързо. Но тогава Кнут рече, че има други важни работи, които Арн трябва да свърши за своя крал и че той може да се отправи към Сесилия, щом изпълни това, което трябваше да бъде сторено.

Преди всичко Кнут и Арн отново трябваше да преминат Ветерн заедно с конете и хората си, за да се отправят заедно към Биелбо и да осведомят Биргер Бруса затова, което се беше случило. Не трябваше да губят и ден, незнанието бе опасно като смъртта, тъй като всички родственици трябваше да успеят да се обединят, преди врагът да нападне. Освен това би било добре Биргер Бруса да научи за станалото от един от своите, участвал в нападението над варварина на остров Висинг. Според Кнут следващият по важност човек, с когото трябваше да се срещнат, бе архиепископ Стефан от Източен Арос. Кнут трябваше да спечели и Биргер Бруса, и архиепископа за делото си, а и двамата бяха близки на Арн. Арн не можа да възрази срещу това.

Когато пристигнаха в Биелбо, Биргер Бруса първо ги прие като млади мъже, дошли на гости при родственик, и се извини, че ще трябва да ги остави сами на следващия ден, тъй като има важна работа в Линшьопинг. Когато по искане на Кнут бяха оставени насаме и Биргер Бруса разбра за случилото се, повече не стана дума за пътуването. Никой от Биелбо нямаше да стъпи дълго време в Линшьопинг, града на Карл Сверкершон, който в момента бе град на Болеслав или Кол.

Биргер Бруса седеше мълчаливо и мислеше, без изражението на лицето му да показва накъде се движеха мислите му. Изведнъж той се надигна и рече, че има само един избор. Сега целият род застава като един човек зад Кнут Ериксон в стремежа му да си върне кралската корона на баща си. Това бе единственият път. Трябваше да бъдат обединени срещу рода на Сверкершон и датските им поддръжници и да покажат сила и решителност, както и да използват предимството, което имаха по отношение на време и информация, по разумен начин.

Поради състоянието на леда през изминалия ден, когато Карл Сверкершон беше загубил живота си във Ветерн, щеше да измине още един ден, преди новината да тръгне из страната. Биргер Бруса сметна за свое задължение да разпространи новината из Източна Готаланд, но посъветва Кнут бързо да се отправи към Източен Арос, да спечели архиепископ Стефан на своя страна, ако е възможно, и след това да се опита да събере своите на съвет край камъните на Мора, за да излъчат нов крал. Всичко това трябваше да се случи бързо, така че нямаха повече време за посещения и почивка. Стана така, както рече Биргер Бруса.

Кнут Ериксон бързо се съгласи с казаното от Биргер Бруса, тъй като знаеше, че той беше най-мъдрият от всички по въпроса за борбата за власт. Когато се приготвиха да отпътуват, Кнут отправи молба, която Арн не успя да разбере. Той поиска да получат от запаса на Биелбо щитовете на кралския род, сини мантии и вимпели, както и няколко воини. Биргер Бруса веднага кимна одобрително, като че ли разбираше какво има предвид Кнут Ериксон. Това искане се стори на Арн едновременно много малко, за да губят време заради него, но и твърде голямо. Напоследък Арн разбра, че мъже като Кнут и Биргер мислят по напълно различен начин от него самия, а и той не беше свикнал да се занимава с подобни въпроси.

В Източен Арос архиепископ Стефан първо отказа да приеме Кнут Ериксон, когато той поиска да влезе в двора на архиепископството в компанията на Арн. Разбра се, че архиепископът се е ядосал и е рекъл, че този мъж идва само заради интриги.

Но когато архиепископ Стефан чу, че Кнут идва заедно с Арт Магнусон, той промени решението си и веднага прие и двамата. Когато се срещнаха в тъмната библиотека, Арн веднага падна на колене и целуна ръката му, докато Кнут се двоумеше дали да стори същото. Разговорът след това се водеше на църковен език, така че Кнут беше най-маловажният от тримата и няколко пъти се изкушаваше да се вбеси на Арн за думи, които не бяха негови, а на архиепископа.

Това, което архиепископ Стефан имаше да каже на Кнут Ериксон, бе ясно и лесноразбираемо, макар и да не бе никак приятно. Църквата нито можеше, нито искаше да вземе страна в тази задаваща се битка. Архиепископ Стефан се интересуваше от Божието царство, а не от вътрешните борби между претендентите за кралската корона. Не можеше и да става въпрос за това да се вземе страна за или против Кнут или братята на Карл Сверкершон, или за който и да е друг, появил се от юг. Светската власт бе едно, а Божията власт — друго.

Кнут Ериксон се овладя, когато разбра, че не можеше да получи повече, и помоли Арн да поиска двамата да получат причастие от самия архиепископ на литургията, която трябваше да се отслужи на следващия ден. Арн не видя нищо лошо в това и успя да въздейства на архиепископа, когато му каза за предложението на Кнут. Дори и архиепископът да подозираше, че Кнут има и други цели, освен да получи причастие, той се съгласи. Навярно смяташе, че това бе добър и приятелски начин да сложи край на този диспут с човека, който навярно щеше да бъде следващият крал. Дори и църквата да не можеше да се меси в борбата за кралската власт, то тя трябваше да е в добри отношения с нея.

Веднага щом се сбогуваха с архиепископа, Кнут се изпълни със сила и пламенност. Той рече, че все още може да спечели много, и когато се върнаха при хората, които ги очакваха, облечени както бяха тръгнали и без сините цветове, той им каза да идат в града и да разпространят някои слухове.

На литургията на следващия ден Кнут и Арн отидоха, яздейки най-отпред в редица от воини, а сините цветове ги изпълваха от мантиите до копията им. Освен сините си мантии Кнут и Арн носеха и оръжия, и щитове, които изобразяваха кралския лъв с трите корони.

Слуховете бяха накарали толкова много хора да дойдат на тази литургия, че повечето не успяха да влязат в църквата, а чакаха отвън. Край стълбите Кнут и Арн слязоха, докато хората им държаха конете.

Вървяха един до друг и всички със страхопочитание им правеха място. В оръжейната Кнут свали меча си, както трябваше да стори. Ала когато влизаха в църквата, той забеляза, че Арн не е свалил своя и шепнешком му напомни да го направи. Арн се усмихна тайнствено и поклати глава. А това, което се случи, когато влязоха при архиепископа, за да получат причастие, бе от полза за Кнут Ериксон, но много го и озадачи, тъй като, когато отидоха най-отпред, Арн извади меча си, така че из цялата зала се разнесе свиреп съскащ звук. В следващия момент той го подаде на архиепископа. Той прие меча със страхопочитание, целуна го и го поръси със светена вода, преди отново да го върне на Арн, който се поклони, постави обратно меча в ножницата, падна на колене и прошепна на Кнут веднага да стори същото.

Всички останали се бяха преместили и двамата стояха сами на колене, за да получат причастие от самия архиепископ. След това двамата не останаха за литургията, а веднага щом получиха светото тайнство, бавно напуснаха църквата, един до друг.

Когато излязоха на стълбите, навън имаше голяма шумотевица, тъй като слухът за меча, който архиепископът беше благословил, бе стигнал до там, без никой да знае за чий меч става въпрос.

Тогава Кнут извади оръжието си и рече, че в ръката си държи благословен от Бога меч и че с него той ще убие онзи, който е варварин и е убил крал Ерик точно на това място. След това свали златния синджир и го изправи на слънцето, така че кръстът блестеше, и рече, че това е Божия реликва, която е отнел от варварина Карл Сверкершон, и че той, Кнут, изпитва същото страхопочитание пред събранието на свеите, както Ерик. Затова призовава свеите да се съберат на съвет след пет дни и ги моли да отидат при съветниците и старейшините в Свеаланд и да им кажат това.

Когато той привърши речта си, отново се разнесе огромна шумотевица, която първо идваше повече от неговите хора, а не от другите, но скоро се включиха всички събрали се. Никой не можеше да си помисли друго, освен че самият архиепископ е взел отношение по въпроса за това кой трябва да бъде избран за крал на Свеаланд. И така слухът се разнесе със скоростта на вятъра.

По-късно същия ден, когато се върнаха в лагера си, където Кнут бе заповядал да донесат вода от извора на свети Ерик, за да може самият той да благослови всички, които дойдат при него по този повод, той освободи Арн от задълженията му към краля.

Кнут го дръпна на една страна и му каза, че сега предстоят няколко скучни дни на очакване и разговори ту с един, ту с друг пристигнал. Заради това според Кнут Арн едва ли би проявил търпение. Какво по-хубаво от това да отиде при Сесилия? Тъй като Кнут не иска да е коравосърдечен към хората си и повече не желае да стои на пътя на щастието им.

Тогава Арн прегърна най-добрия си приятел и скоро те се разделиха. Арн тръгна, за да дири мечтите си, а Кнут остана, за да дири власт.

Отне му седмица, за да стигне до склоновете на Хюсабю, което е далеч по-бързо от това, на което е способен, който и да е друг от Севера, поне ако язди северен кон. Успя да се отбие в Арнес, за да разкаже всичко, което се бе случило, да се измие и да смени дрехите си.

И сега най-после той яздеше и вече виждаше Хюсабю. Конят вървеше тъй леко, сякаш танцуваше нетърпеливо. Колкото повече приближаваше Хюсабю, толкова по-малко се интересуваше от всичко странно, което бе видял и което засягаше борбата за власт.

Алгот Полсон бе привикан в Арнес, за да уговорят зестрата. Сметнаха, че подобен разговор трябва да бъде воден от Ескил и Магнус от една страна, и Алгот от друга, а участието на Арн не е наложително.

Това много допадна на Арн. Най-вече защото не се интересуваше дали женитбата му със Сесилия е изгодна или не за бащите им, а и защото искаше да види любимата си, да й каже всички добри новини, без да бъде постоянно наблюдаван от баща й или от всичките му изпълнени с подозрение хора.

Като че ли всичко беше прекалено добро, за да е истина. Скоро щеше да бъде при нея. Щеше да я държи в обятията си и да й каже, че навярно ще се венчаят в Хюсабю още на литургията по случай празника на свети Ескил.

Магнус и Ескил бяха решили, явно без предварително да попитат Алгот, венчавката да бъде в Хюсабю, а пирът в Арнес. Сесилия щеше да получи Форшвик. А сега Магнус и Ескил искаха да изкопчат от баща й информация за това каква ще бъде зестрата. Смятаха, че той трудно би отказал на подобно предложение.

Алгот не проявяваше интерес към това. Няколко гори или брегове, какво бяха те в сравнение с най-великото, което Бог бе дарил на човека?

И макар че Алгот не се интересуваше особено от чувствата на дъщеря си, както Магнус не приемаше сериозно чувствата на по-малкия си син, чрез този брачен съюз той все пак си гарантираше своята сигурност и сигурността на рода и имотите си. Понастоящем Арн разбираше само това.

Усещането за мрак и безнадеждност, което бе белязало последната му среща със Сесилия, сега се бе превърнало в светлина. Подобно на Гунвор и Гунар, Арн и Сесилия никога нямаше да спрат да благодарят на светата Дева Мария за това, че тя за сетен път бе показала, че най-великото от всички неща е любовта.

Когато Арн приближи Хюсабю, той бе забелязан от крепостните, които садяха ряпа. Някой веднага хукна към двора, за да съобщи за пристигането му. Заради това веднага настана олелия и когато Арн вече беше съвсем близо, всички крепостни и хората на Алгот, както и всички останали в двора, се бяха строили в двойни редици най-отпред при портата и когато Арн мина помежду им, крепостните нададоха радостни викове, а хората на Алгот вдигнаха оръжията си.

Сесилия излезе на моста и първо тръгна сякаш искаше да изтича при Арн, след това се опомни, скръсти ръце, вдигна глава и го изчака. Баба й Улрика веднага излезе на моста, с физиономия, която искаше да каже нещо сурово, но когато съзря Арн сред крепостните и хората на Алгот, тя се опомни и зачака с внучката си.

У Арн се надигна буря, когато слезе от Шимал, който веднага беше отведен от един крепостен. Лицето му гореше и той разбра, че се изчервява. Сърцето му биеше така лудо, че му се струваше, че ще припадне. Трябваше да използва цялата си воля, за да срещне Сесилия достойно и благовъзпитано пред всички тези погледи, тъй както тя го очакваше смирено и със сведена глава.

Тогава тя вдигна очи и двамата се погледнаха за миг. После самообладанието им ги напусна, те хукнаха един към друг и когато се срещнаха, се прегърнаха по начин, неподходящ за млади хора, които все още не са венчани. Тогава крепостните отново започнаха да надават викове на радост, разнесе се шум, така че никой не можеше да чуе нещо от думите на другия за известно време.

Крепостните знаеха за това, което се бе случило, и за онова, което щеше да се случи. Мнозина от тях се надяваха да тръгнат със Сесилия след сватбата. Всички смятаха, че онези, които отидат със Сесилия и младия господар Арн, ще получат по-добро отношение, отколкото другаде. Крепостните разправяха добри неща за Арн, като не ставаше въпрос за това как борави с меч и лък, на което обръщаха внимание само свободните. Говореха, че младият господар Арн се държи с крепостните като с хора.

Сесилия и Арн не искаха да се отделят един от друг, но бяха принудени, когато баба Улрика се прокашля за трети път. Двете жени и Арн влязоха вътре, така че той да бъде нагостен за добре дошъл. Когато бяха вътре, Улрика взе думата от младите и започна да разпитва за даровете, които Сесилия ще получи при венчавката, за имотите, както и за мястото, където ще стане това. Арн трябваше да положи усилия и да обсъжда тези въпроси, като че те наистина го засягаха: Форшвик, броят на външните дворове, големината на главната постройка, броя на слугите и други неща, за които нямаше точна представа. Едва след това Улрика започна да разпитва за неща, които според Арн бяха по-важни, като какво е станало в Източна Готаланд и дали свеите вече са свикали съвет. Арн я успокои, че кралският род в Източна и Западна Готаланд се е обединил с рода на Ерик и смята, че Кнут Ериксон вече е бил избран за крал на съвета на свеите, тъй като това бе чул от всеки, когото бе срещнал по пътя от Източен Арос през Свеаланд, като че ли нямаше никакво съмнение по този въпрос. Навярно Кнут Ериксон вече бе крал на свеите и щеше да отиде на общия съвет в Западна Готаланд през лятото, за да бъде избран за крал и там.

Улрика се задоволи с всички тези добри новини, разбра, че пречи на младите, като кара Арн да говори за неща, които, естествено, бяха от по-голямо значение от замаяността им и горещите им чувства, но които сега бяха маловажни. Заради това тя ги изненада, като рече, че времето е хубаво и не би било зле да пояздят по Кинекуле. При тези думи Сесилия скочи и прегърна иначе тъй мрачната и сурова баба Улрика.

Веднага оседлаха една добродушна кобила за Сесилия, тя се облече за езда с широка и топла зелена мантия, която я покриваше от врата до кокалчетата на краката. Тя по навик уви мантията около едната си ръка и бързо възседна животното, преди Арн или крепостните да успеят да й помогнат. И докато Арн вземаше една кожена торбичка с хляб, месо, дървени чаши, от които да пият, ако се забавят повече, както му рече плахо засмяна придворната, която му ги подаде, Сесилия пришпори кобилата си и препусна напред. Малко по-нататък тя се обърна и му извика да се опита да я настигне. Тогава Арн отметна глава назад. Изсмя се с пълно гърло от щастие, потупа нежно Шимал по врата и му рече на шега, че сега двамата са на лов, в който не трябва да се провалят. След това той се хвърли на седлото с един скок, който накара тези, които бяха наблизо, да ахнат от учудване, и потегли. Първо остави Шимал да препуска бавно, така че да не настигне веднага бялата кобила, зелена мантия и червената коса далеч пред него, но въпреки това бе сякаш толкова близко, че можеше да усети дишането им.

Когато никой от Хюсабю вече не можеше да ги види, той пришпори Шимал. Като вихър той настигна и задмина Сесилия, спря, след което се втурна обратно към нея, едва успя да я избегне и след това започна да кръжи около нея, като се наслаждаваше на звънливия й смях, който го караше да бъде дързък и самонадеян. Той се изправи на седлото и балансираше с ръце във въздуха, яздеше край нея така, че я изуми с тези изкусни способности, спря коня и се обърна назад към нея с ръце от двете си страни и не видя дебелия дъбов клон, който го повали на земята.

Като че ли падна лошо и лежеше тихо на земята. Извън себе си от тревога, Сесилия спря коня си, слезе, хвърли се към него и отчаяно започна да гали безжизненото му лице. Тогава той отвори едното си око, след това другото и после я прегърна през смях. Двамата се търкаляха из горските съсънки, а тя се преструваше на сърдита, задето я бе изплашил така.

Изведнъж те притихнаха, приседнаха и се прегръщаха дълго, без да кажат нищо, като че ли не съществуваха думи, а само песента на птиците.

Стояха така, докато започнаха да изпитват болка от неудобната поза. Първо тя се отскубна от него и се отпусна в тревата, а той легна до нея и погали лицето й. Известно време се бори със свенливостта си. След това я целуна внимателно първо по челото, а после по бузите и по устата. Тя отговори на целувките му и първоначалният им свян бе отнесен от летния полъх.

След това те се върнаха в Хюсабю.

XII.

Именно добротата на Сесилия им навлече тази огромна беда. Някой би рекъл, че Бог определя и доброто, и лошото, което може да сполети човека, и че щастието или пък бедата го заварват неподготвен, така, както идва и смъртта, щом норните[12] внезапно прекъснат нишката на човешкия живот.

Подобно тълкуване на Христовото учение не беше необичайно в Западна Готаланд, но за монасите от Цистерцианския орден и за Арн това мислене беше само остатък от старото езичество и съдържаше известна доза богохулство. По този начин се допускаше, че човешкото добро или зло, греховете или праведните деяния, грешките или проницателността, както и любовта на хората към Бога не са от значение. Чрез свободната си воля и любовта си към Бога всеки мъж и всяка жена в голяма степен направляват живота си. Както Арн с горчивина обясни нещастието им: то повече от всякога се коренеше в добродушието на Сесилия. Човек трябваше да я сравни със сестра й Катарина само за миг, за да може веднага да прозре това. А и от самото начало всичко се решаваше от отношенията между двете сестри.

За Катарина щастието на Сесилия означаваше нещастие за нея. Щом Сесилия вече не трябваше да идва в „Божия дом“, за да продължи обучението за развитие на трудолюбието и духа си, според Катарина самата тя щеше да бъде залостена като плъх зад стените на презрения манастир. Това чувство се засили, когато тя разбра какво е получил баща й, за да омъжи сестра й за някой от съседите. А това, че баща й ще стори подобно нещо и за самата нея, вече не изглеждаше логично и Катарина се страхуваше, че ще остане завинаги в манастира и ще се съсухри като някоя стара мома сред другите такива.

Сесилия и Арн още не бяха женени и това зависеше не толкова от тях, колкото от борбата за власт. Кнут Ериксон накара свеите от скалите край Мура да го изберат за крал с далеч по-голямо усилие, отколкото бе предполагал. А когато това най-накрая бе уредено, той закъсня по своя вина да дойде на съвета в Западна Готаланд, тъй като Болеслав изпрати насреща му войска, тъй че той трябваше да успее да накара свеите да се сражават заради новия си крал.

Но Болеслав не беше събрал достатъчно голяма войска, тъй като си мислеше, че времето е срещу него и не бива да се бави. Със събраните хора от рода си и датчаните той се отправи срещу Биелбо и веднага бе победен от Кнут Ериксон и свеите, Биргер Бруса и хората от Фолкунгите в Източна Готаланд. Така засега всичко бе уредено, ала бе отнело доста време и половината лято се бе изтърколило. Магнус Фолкесон от Арнес се бе заинатил, че иска на сватбата да присъства и крал, така че реши да изчака, докато Кнут успее да изпълни задълженията си на съвета в Западна Готаланд, където той със сигурност щеше да бъде избран с огромно единодушие.

Поради тази причина Арн и Сесилия не можеха да бъдат мъж и жена пред Бога, когато яздеха към „Божия дом“. Те бяха просто годеници. Въпреки това скоро щеше да стане явно, че Сесилия носи детето на Арн под сърцето си.

Арн се бе посъветвал по въпроса с Ескил, който бе добре осведомен за светските неща и нрави. Но Ескил само се бе засмял и бе казал, че според закона, ако бащата на Сесилия иска да направи проблем от това, то Арн ще бъде виновен и ще трябва да плати шест сребърни монети. Ескил не смяташе, че Алгот Полсон ще спори на дребно. В най-добрия случай Сесилия, водена от сестринска любов, искаше да види Катарина, за да й даде утеха. За нея не бе трудно да разбере как се мъчеше Катарина зад стените на „Божия дом“, защото смяташе, че познава добре сестра си.

Но както се оказа, не беше така. Ако знаеше това, никога нямаше да стъпи там, за да се опита да утеши Катарина.

Когато двете сестри се срещнаха в двора на „Божия дом“, Сесилия положи неимоверни усилия, за да не заговори за собственото си щастие, и се опита да утеши Катарина, като й каза, че щом венчавката мине, ще говори с баща им, той ще вземе думите й на сериозно, тъй като тогава тя ще е част от кралския род. Все нещо трябва да може да накара Алгот да се вслуша в думите й, може би нещо простичко, като факта, че той беше стиснат, а трябваше да плаща в сребро, за да може да държи дъщеря си в манастир. Това му излизаше скъпо, а и дъщеря му не оценяваше тази странна бащина любов. И двете се разкикотиха на тази истина.

Тогава Сесилия отново бе изкушена да говори за собственото си щастие, как първо щели да живеят в Арнес, докато времената били толкова неспокойни, как после щели да се преместят във Форшвик при Ветерн, как щели да пътуват с Ескил, за да посрещат норвежките си родственици, както и всичко, което й дойдеше наум и което за Катарина бе свободният, щастлив живот извън стените на манастира. Сесилия беше прекалено обсебена от собственото си щастие, за да види как очите на Катарина се присвиха от омраза и завист. Когато Катарина като че лукаво запита дали напоследък са имали прекалено много посещения и пирове, та Сесилия е напълняла, сестра й не успя да прикрие радостта си и й разказа тайната, която бе греховна и струваше шест парчета сребро и няколко пъти „Отче наш“ и „Аве Мария“, може би власеница, една седмица на хляб и вода и каквото и да е друго изкупление на греховете. Беше вярно, че тя очакваше дете. И когато се отвори тази тема, Сесилия не можеше да спре, тъй като изпитваше много страх от раждането, но и беше безкрайно щастлива.

Катарина не слушаше това детинско бръщолевене на сестра си. Вече мислеше за това как този проблем може да се превърне в нейно спасение.

Когато най-накрая настъпи време да се разделят, тя прегърна Сесилия нежно и я помоли да бъде внимателна с детето, което очаква, и да предаде най-топли пожелания на Арн.

Веднага щом портата на манастира се затвори след Сесилия, допълнителният гняв на Катарина като че ли внезапно се уталожи, точно както се беше появил. Изпълнена със студена решителност, тя се запъти към игуменката, за да промени всичко, колкото се може по-бързо.

Божият дом беше манастир, който се бе появил преди известно време след дарения от страна на крал Сверкершон, когато той бе дарил земя и на женския манастир „Врета“ в Източна Готаланд. Никой не знаеше със сигурност какво мисли родът на Ерик за манастира, построен с помощ от Карл Сверкершон и рода му. Но игуменката в „Божия дом“, майка Рикиса, която беше от рода на Сверкер и близка родственица на скоро убития крал Карл, бе изразила огромното си безпокойство от това, че „Божия дом“ сега навярно трябва да се премести или да престане да съществува. Ако Кнут Ериксон станеше крал, както всички вярваха, то нямаше да е добре човек да принадлежи към рода на Сверкер в Западна Готаланд, а и не беше добре да се намират в манастир, който беше построен с помощ от Сверкер. Все пак всички знаеха как навремето Ерик Йедвардсон бе протегнал алчните си ръце към Варнхем.

Майка Рикиса бе трудна жена, някои дори я наричаха коварна, а от време на време на послушничките хич не им беше лесно да се оправят с нея. Но като близка родственица на краля тя познаваше добре проблемите, които имаше светската власт.

Когато Катарина дойде и случайно се изповяда за един стар грях, който бе премълчала при предишната си изповед, как е имала сексуални отношения с младия Арн Магнусон, тя навярно беше много строга към момичето заради премълчаното. Ала както Катарина й разясни с наведена глава и като че бършеше сълза, грехът й бе станал още по-голям, тъй като онзи Арн не бе прелъстил само нея, като й е обещавал да се венчаят, а и сестра й, която сега била бременна.

Майка Рикиса веднага съзря огромната възможност, което се бе отворила. Катарина също я видя ясно, тъй като скромно потвърди, че съблазнителят Арн е близък приятел на Кнут Ериксон и ще навредят много на врага, ако успеят да отлъчат Арн Магнусон от църквата.

Майка Рикиса се вглъби, когато чу думите, че Катарина и тя самата си приличат, тъй като мислят по почти еднакъв начин по този голям проблем. Тя определи много леко наказание за непълната изповед на Катарина преди и късното й признание, изпрати я на една седмица усамотение, тишина, хляб и вода и обичайния списък с молитви. Катарина се смири, целуна ръката на майка Рикиса за благодарност, на висок глас благодари на светата Дева за милостта, с която се бяха отнесли с нея, и излезе с леко доволна усмивка, която майка Рикиса проницателно забеляза.

Но след това майка Рикиса тръгна с решителни стъпки, удряйки петите си в пода, звук, от който послушничките в манастира се страхуваха повече от всичко останало, към стаята за преписване на ръкописи, за да стори онова, което беше нужно, колкото се може по-скоро.

Тя писа на Болеслав да се обърне към архиепископа в Източен Арос заради този проблем, писа и на епископ Бенгт от Скара, че той възможно най-скоро трябва да подготви отлъчване от Църквата, преди това дело да бъде благословено от някой друг от Божиите слуги. Тя се надяваше да успее да спечели епископ Бенгт за делото си, тъй като знаеше, че той споделя безпокойството й по въпроса, че времето на великодушие към Църквата и нейните най-изтъкнати слуги може би е към края си. Защото дори епископ Бенгт бе изключително благодарен на рода на Сверкер.

Катарина и майка Рикиса скоро получиха това, което искаха, макар и да го искаха по съвсем различни причини. Две седмици по-късно на литургията в Скара епископ Бенгт обясни, че Сесилия Алготсдотер и Арн Магнусон са отлъчени от църквата. Никой от хората на Църквата в цяла Западна Готаланд не трябваше да се занимава с тези двама души по въпроси, засягащи християнската общност. Единственото светилище, в което те можеха да отидат, бе манастирът.

* * *

За втори път Арн и Сесилия заедно се отправиха към „Божия дом“, но този път пътуването им беше тъжно. Магнус беше изпратил група от хората си, за да ги съпровожда по пътя, и всички те носеха цветовете и вимпелите на кралския род, както им бе заповядано. Изпълнен със срам, Магнус не искаше да остави сина си да язди, за да получи прошка и убежище.

Нямаха много да си кажат по пътя, тъй като всичко беше казано много пъти. На Сесилия й бе трудно да прости на Арн, колкото и той да се опитваше да й обясни, че е бил пиян онзи път, когато Катарина е дошла при него, и не знае какво се е случило. Тогава тя възрази, че той е премълчал това, така че тя, без да знае, си е навлякла грях, който е можела да избегне, ако й е било известно. Той се опита да се защити, като й рече, че не му е било лесно да говори с тази, която му е най-скъпа в целия свят, за това, че е съгрешил със сестра й, а и той не познавал закона, според който това е нередно. Сесилия му повярва за последното, макар и според нея да беше странно, че точно той от всички не познава християнския закон. Когато изясниха това, започнаха да мислят какво да направят. Както Арн смяташе, можеше да мине дълго време, преди грехът да бъде признат от Рим, може би година или повече. Тя гледаше на бъдещето далеч по-мрачно.

Когато се разделиха пред портите на „Божия дом“, той се закле пред Бога, че ще се върне някой ден и ще я вземе, закле се в меча си, за да я убеди в това, което според нея беше детински жест. Но той повтори настоятелно, че тя трябва да му вярва, да не предава тази вяра, защото докато диша, той винаги ще чака онзи час, когато двамата отново ще могат да се съберат, и я закле да не приема трите обета в манастира, тъй като те не могат да се върнат назад. По-добре да живее като послушничка, макар и на послушничките, подобно на послушниците, да им беше далеч по-трудно отколкото на онези, които бяха дали обети. Тя мълчаливо кимна на това, отскубна се от него и побягна към вратата на манастира, където майка Рикиса я чакаше с презрителна и строга усмивка. Когато обкованата с желязо дъбова порта се затвори зад Сесилия, Арн изпита огромна мъка, стори му се, че не може да си поеме въздух. Падна на колене и дълго се моли. Хората на баща му чакаха тихо и търпеливо на известно разстояние. И те бяха изпълнени с мъка заради него, заради кралския род и заради това, че на тях самите и на родствениците на Ерик бе открадната радостта. Изпитваха омраза към Сверкеровия род, който, както всички знаеха, стоеше зад това, което се беше случило.

Арн язди не за дълго заедно със своите хора от Арнес. След това спря, смени дрехите си, вместо кралската ризница, облече прости сиви дрехи от домашна вълна с червен ръб, които бяха първите му светски дрехи, след като бе напуснал Варнхем преди по-малко от година. Тогава смяташе, че ще научи нещо за ниския свят. Беше научил много през тази година. Сега осъзна, че повечето беше лошо.

Веднага реши, че ще язди сам до Варнхем по източния бряг на езерото Хорнборг и през горите на Белинген. Искаха да го разубедят, защото бяха смутни времена и човек не можеше да знае кой скита из горите. Тогава Арн отговори студено, че не смята да остави меча си и Бог да е на помощ на разбойниците или сганта, която се изпречи насреща му в състоянието, в което е сега. Като рече това, той се хвърли на Шимал и тръгна, без повече да каже и дума по този въпрос. Всички хора в свитата му знаеха, че никой от тях не би могъл да последва жребеца, който се отдалечаваше, и не им оставаше нищо друго, освен да тръгнат към Арнес без компанията на човека, чийто живот се бяха заклели да пазят, ако се наложи и с цената на своя собствен.

Дълго Арн яздеше през тресавища и блатисти местности, където не живееха хора, и мъчителната езда го бе забавила. Нощта падна, когато той достигна възвишенията на Белинген. Знаеше само, че трябва да продължи на север, за да стигне до земите на Варнхем, а оттам насетне или щеше да познае пътя, или пък щеше да попита. Беше трудно да язди из планините през нощта, небето беше покрито с облаци, така че нито звездите, нито луната можеха да осветят пътя му. Той продължи, докато все още виждаше накъде направлява Шимал, но скоро трябваше да спре за нощуване. Щеше да стане студено, тъй като той не носеше със себе си кожени завивки, а само тънко палто. Арн прие това само като едно малко начало на всички изпитания и изкупление на греховете, пред които смяташе, че се намира. Искаше да страда много, само и само това да намалеше времето на изкупуване на греховете му, така че с Божията помощ да изпълни святата клетва, която беше дал, че ще вземе Сесилия от „Божия дом“.

В сумрака той намери малка колиба, в която светеше огън, до нея имаше западнал обор, в който една крава започна да мучи неспокойно, когато той се приближи. Той предположи, че тук живеят освободени или избягали крепостни, но по-скоро предпочиташе да спи в колибата им, отколкото в студената гора.

Без да мисли, той влезе, за да ги помоли да пренощува там. Не се страхуваше от нищо, тъй като не се сещаше за нещо по-лошо от това, което го беше сполетяло, а и имаше сребро, за да плати, както беше благоприлично, вместо да нощува, като използва меча си.

Все пак се изплаши от прегърбената жена, която седеше край огъня и бъркаше в една тенджера. Гласът и бе писклив, тя не го посрещна любезно, а с насмешка и с думи, които той не разбра, и които гласяха, че такива като него се страхуват от мрака, докато такива като нея са му приятели.

Арн й отговори със спокойни думи, че просто иска да пренощува някъде, тъй като щеше да навреди на коня си, ако продължи из планината по тъмно, и добави, че ще й се отплати богато за тази услуга. Тъй като тя не отговори, той излезе, разседла Шимал и го вкара до самотната крава в обора. Когато се върна в колибата, той свали меча си и го хвърли на празното легло в знак, че възнамерява да спи там, а след това придърпа едно трикрако столче до огъня и седна, за да стопли ръцете си.

Жената дълго време го гледа подозрително, докато най-накрая го запита дали има право да носи меч, или носи, въпреки че няма такова право. Арн отговори, че по въпроса има различни мнения, ала тя във всеки случай няма от какво да се страхува. Като че за да я успокои, той извади от кожената торбичка, която беше получил от Ескил на сбогуване, две сребърни монети и ги постави до огнището, така че да се виждат от искрящия огън. Тя веднага взе монетите, захапа ги, за да провери дали са истински, което Арн не можа да разбере, тъй като не можеше да разбере как някой може да се усъмни в думите или намеренията му. Тя изглежда беше доволна от това, което няколкото й зъба й показаха, и попита дали и той както всички останали, е дошъл, за да разбере какво го очаква в бъдеще. Арн рече, че всичко, което го очаква, е в Божиите ръце, и никой друг не може да знае. На тези думи тя се разсмя така силно, че откри цялата си беззъба уста. Известно време мълчаливо бъркаше в гърнето и след това попита дали той иска малко от супата. Арн отказа, както би сторил и ако беше на кралски пир. Беше готов за дълго време само на хляб и вода.

— Между всичко, което ще ти се случи в живота, виждам три неща, момко — рече тя изведнъж, като че онова, което тя си мислеше, си проправяше път навън, въпреки малкия интерес, който Арн проявяваше. — Виждам три щита. Искаш ли да знаеш какво виждам? — продължи тя и затвори очи, като че да види по-добре онова, което беше в главата й. Любопитството на Арн вече беше събудено и тя виждаше това зад затворените си клепачи.

— Кои щитове виждаш? — запита той, като беше сигурен, че сега тя ще изрече нещо глупаво.

— Единият има три златни корони, които блестят сред небето, а другият — лъв — каза тя с напевен тон, а очите й все още бяха затворени.

Арн онемя. Не можеше да разбере как една стара, самотна жена, която живееше на такова затънтено място, можеше да има понятие за подобни неща. Не смяташе, че тя може би знае кой е той или пък се е досетила, като е видяла облеклото му. Спомни си за една история, на която не беше обърнал внимание. Кнут беше разказал, че баща му Ерик Йедвардсон е бил на кръстоносен поход и трите корони са му били предсказани. Но това се беше случило преди много време от другата страна на морето.

— Какво е третото, което виждаш? — запита той предпазливо.

— Виждам кръст и заедно с кръста чувам думи. Думите, които чувам са: „Ще побеждаваш в името на този знак“ — продължи тя напевно, без да помръдне или да отвори очи.

Арн първо си помисли, че тя е по-умна, отколкото е смятал, и е прочела латинския надпис върху дръжката на меча му.

— Имаш предвид, „Jn hoc signo vinces“? — рече той, за да провери. Тя само поклати глава, като че латинските думи не й говореха нищо.

— Виждаш ли това, което ме очаква, жено? — запита той с известен страх, който пролича по гласа му.

— Ще спечелиш жена си! — извика тя с креслив глас, отвори очи и го загледа диво. — Но нищо няма да стане така, както си мислиш. Нищо!

Тя се разсмя пресипнало, психическото й състояние сякаш бе разстроено и той не можеше да измъкне от нея и дума. Скоро той се отказа и легна на мястото, върху което бе хвърлил меча си. Зави се с палтото си, обърна се към стената и затвори очи, но не можа да заспи. Известно време размишляваше върху думите на жената и те му се сториха както истински, така и прости. Беше му странно, че тя е разпознала в него кралския род и този на Ерик. Трябваше да признае това. В същото време тя не му бе казала нещо, което самият той да не знаеше. Беше му утеха, че ще си върне Сесилия, но и той смяташе така. Това, което се разминаваше със собствените му очаквания, бе, че нищо няма да стане така, както той си мисли. Най-накрая трябва да беше заспал.

Когато се събуди на развиделяване, нея я нямаше, но Шимал стоеше на мястото си навън в стария обор и изцвили за поздрав, като че нищо не се беше случило.

След обяд той мина през портата на Варнхем и всички познати миризми от градините и кухнята на брат Руджеро го удариха в лицето. Пристигането му беше очаквано, но предизвика известна шумотевица и двама братя хукнаха да го посрещнат. Единият отведе Шимал, а другият мълчаливо го поведе към банята и му показа дрехите му. Тъй като Арн не разбираше, монахът му рече, че тъй като е отлъчен, не може да го заговарят, преди поне да се е пречистил, а след това ще получи и монашеско облекло.

Арн се къпа дълго и внимателно, подстрига дългата си коса, казвайки молитвите, които бяха подходящи за случая. Облечен в расото на послушник, той се появи при отец Хенри горе, на любимото му място под галерията със сводовете. Отец Хенри го погледна с поглед, който криеше огромна строгост и мъничко любов. Тогава той въздъхна тежко, извади молитвеника си и даде знак на Арн да се приготви за изповед. Арн падна на колене и се помоли на свети Бернар да му даде силите и честността, които му бяха нужни, за да успее да се изповяда, което едва ли щеше да бъде лесно.

* * *

Крал Кнут Ериксон пристигна с кралската си свита и Биргер Бруса в Арнес. Мъжете с него бяха много и им отне време да им намерят място за нощувка. Все пак ги очакваха, а и в близките села им бяха казали, че ще посрещнат както трябва многото гладни и уморени мъже.

Биргер Бруса бързаше и настояваше да свикат съвет, колкото се може по-бързо, а не първо да се наливат с пиво, да седят с препълнени стомаси и да мислят за глупости, когато трябва да обсъдят онова, което беше от огромно значение. Дори и в присъствието на крал Кнут стана така, както искаше Биргер Бруса, и онези, които щяха да участват в съвета, се събраха в централната сграда, като бяха пили само малко пиво.

Първо се помолиха Бог да благослови тази среща, за да стигнат до мъдри, а не глупави решения. Това прозвуча така неловко и нелепо, че липсата на Арн профуча из залата като зимен вихър. Въпросът за Арн беше само един от онези, по които трябваше да постигнат съгласие.

Биргер Бруса водеше съвета, когато всички се поуспокоиха, за да започнат да обсъждат проблемите, и според него първият въпрос трябваше да бъде относно съвета в Западна Готаланд, тъй като много неща зависеха от това Кнут възможно по-скоро да получи и втората си корона. Никой не беше против това.

Така че отделиха известно време, за да измислят как да изпратят знак на другите и как да разпространят новината за съвета по най-добрия начин и възможно най-бързо. Тъй като нищо от това, което беше казано по въпроса, не бе нещо ново или непознато, то разглеждането му скоро привърши.

Следващият въпрос според Биргер Бруса беше за това, което Кнут трябваше да направи, след като бъде избран за крал, за да премахне срама, застигнал рода им, след като един от неговите хора беше отлъчен от църквата. Според Биргер Бруса това беше въпрос, по който самият Кнут трябваше да се изкаже.

Кнут Ериксон започна с това, че Арн, както всички знаеха, е най-добрият му приятел, и че Арн, освен това му е направил много големи услуги, за които той е длъжен да се отплати, и че цялото добро, което родът на Ерик и кралският род бяха сторили един за друг, е над всичко. След като каза това и други подобни неща, той стигна до въпроса.

Доколкото разбирал, един архиепископ без никакъв проблем може да отмени отлъчването от църквата на епископ Бенгт от Скара. Но за беда архиепископът бе тръгнал нанякъде и никой не знаеше накъде. Във всеки случай не беше в Линшьопинг, което би било лошо, защото щеше да бъде сред последователите на Сверкер, но той не беше и в Свеаланд. Шпионинът на Кнут трябваше да разбере това. Все пак един архиепископ не може да се скрие толкова лесно.

Понякога тези Божии хора бяха упорити. Така че дори и ако намереха избягалия архиепископ, не беше лесно да предскажат каква позиция ще заеме той, ако кралят изиска от него решение по въпрос от юрисдикцията на църквата. Все пак винаги можеха да заплашат някой свещеник, това беше ясно. Свещениците бяха сребролюбиви и се грижеха за земите си, искаше им се да получат нови, което често ги караше да омекват по време на преговори. Беше невъзможно да кажат повече по този въпрос, преди да бъдат изпълнени две неща. Кнут смяташе, че първо трябва да бъде избран за крал и в Западна Готаланд, както беше казал неговият скъп родственик и мъдър съветник Биргер Бруса. След това можеше да преговаря със сила и с архиепископа. Освен това прелатът трябваше да бъде намерен и изваден от дупката си, преди да могат да предположат каква позиция ще вземе по въпроса.

Тогава Магнус се съгласи тъжно с това и каза, че сега не могат да стигнат до някакво решение по този въпрос. Той искаше да преминат по втория по значение проблем. Въпросите, за които отговаряше църквата и решението, за които трябваше да бъде взето в Рим, бяха много неясни за обикновените християни. Знаеха обаче, че подобно мотаене отнема време. Така че още сега трябваше да помислят за детето на Арн и Сесилия. Според това, което бяха казали жените, Сесилия щеше да роди сина на Арн някъде посред зимата. Можеха да предположат, че вещицата от „Божия дом“, която беше родственица на Сверкер, щеше да изхвърли детето, веднага щом то се роди. Какво трябваше да сторят?

Кнут Ериксон заяви, че ако бързо бъде избран за крал в Западна Готаланд, не без известно удоволствие ще се разправи със Сверкеровата вещица от „Божия дом“. Тя трябвало да разбере, че вече не живее в безопасност, и това трябвало да я накара да омекне при преговорите.

Биргер Бруса се оживи от тези мисли и рече, че първо Кнут трябва да помисли внимателно, преди да си навлече гнева на църквата, както беше сторил и баща му. Би било по-добре да избере другия път и да използва всички други средства, вместо да прибягва до заплахи. Второ, никое дете, което е заченато извън рамките на брачния съюз, не може да бъде държано в манастир. Все пак това дете беше много желано и никой няма нужда от злонамерени клюки, които биха били последица в този случай. Тогава изникваше въпросът: „Кой ще се грижи за сина на Арн Магнусон?“ А и, между другото, незаконородените синове ставаха ли законни, ако след това се сключи брак?

Ескил смяташе, че има отговор и на двата въпроса. Да сторят така, че детето на Арн и Сесилия, независимо дали е син или не — той не разбираше как всички можеха да бъдат толкова сигурни по този въпрос, да не попадне при Алгот Полсон, което не беше добра идея. Вече бяха чули Алгот да казва, че вместо зет скоро щял да има копеле в дома си. Подобни думи не говореха за здрав разсъдък. Така че трябваше да се погрижат за детето в кралския род на Фолкунгите.

А що се отнася до втория въпрос, дали незаконородените деца могат да станат законни, ако по-късно родителите бъдат бракосъчетани, отговорът беше прост. Ако успееха да отменят отлъчването от църквата и след това Арн и Сесилия бъдеха бракосъчетани, както бяха планирали, всичко това щеше да бъде уредено.

Тогава Биргер Бруса рече замислено, че тъй като самият той има деца, които били съвсем малки, а те имали майка и две дойки, то според него най-добре било детето да отиде в Биелбо. Никой не се противопостави на това.

Последният въпрос, на който трябваше да обърнат внимание, беше по-маловажен, но им отне доста време. Алгот Полсон не само беше дрънкал за копелето, а и на висок глас и горчиво се беше оплаквал от това, че единият от синовете в Арнес бил разбил живота му. Алгот със сигурност не беше опасен враг и би се страхувал да вдигне меч срещу кралския род. Но също така беше лошо, че той ходеше напред-назад и разбунваше духовете.

Магнус отговори с известна мрачност, че от значение е само решението на духовниците в Рим и че всичко друго би отнело много време. Ако станеше бързо, всичко щеше да се реши така, както го бяха обмислили от самото начало, и щеше да се възцари мир. Ако проблемът изискваше повече време, а знаеха, че това може да се случи, нещата вървяха на по-зле. В такъв случай, рече Магнус, трябва да нагласят нещата така, че да бъдат така, както са ги планирали. Макар и с Катарина като булка, а Ескил като младоженец. Защото Катарина беше пусната от манастира „Божия дом“.

Не им беше трудно да разберат тази мисъл, но тя помрачи настроението на масата. Всички знаеха, че Катарина беше предизвикала бедата, от която в момента страдаха не само Арн и Сесилия, а и целият кралски род. Тежко е, въздъхна Ескил, да платим на Катарина толкова висока цена за злите й намерения.

Тогава Биргер Бруса рече студено, но все пак с привидна мъдрост, че младият Ескил трябва да прозре, че тук става въпрос за проблеми, а не за чувства. Така че ако Арн не се отърве, тогава Ескил трябва да е готов да се ожени за жена, на която не може лекомислено да обърне гръб, без да бъде нападнат с кинжал след това.

Така и стана. На тази маса, на която трябваше да се обсъждат проблемите и борбата за власт, любовта не трябваше да е от значение.

* * *

Отец Хенри не даде никакъв знак на Арн, че ще му опрости греховете, докато слушаше изповедта му. Арн и не очакваше нещо подобно, тъй като беше отлъчен от църквата, а отец Хенри като игумен нямаше право да отмени подобно наказание. Отец Хенри накратко обобщи сторения от Арн грях, след което го изпрати в килията му, за да размишлява, приемайки само хляб и вода — нещо, което можеше да се очаква. По време на живота си навън Арн бе успял да извърши три тежки гряха: първо беше убил двама пияни селяни, след което самият той в пияно състояние бе имал полов контакт с Катарина, а най-накрая бе имал подобен контакт и със Сесилия. От тези три гряха първите два можеха да бъдат опростени, което изненада Арн, ала третият — фактът, че той бе имал полов контакт дори и със Сесилия — жената, която обичаше и с която искаше да прекара живота си, бе толкова тежък грях, че той бе отлъчен от църквата, като бе навлякъл на Сесилия същото наказание. Не му беше лесно да разбере това. Да убиеш двама мъже не беше голям грях. Да имаш полов контакт с жена, която не обичаш, не бе проблем. Ала да се любиш с жена, която обичаш повече от всичко друго на света, по начин, по който в Библията се описва любовта, е най-ужасният от всички грехове. В законите на църквата бе записано, че убийствата на слуги или кражбата на собственост не представляват интерес за самата църква, ала законът, който Арн бе нарушил, бе един от законите, за които църквата се бе борила и най-накрая бе успяла да прокара. В текста на брачния закон пишеше: „Ако баща притежава собствената си дъщеря, то той следва да бъде прогонен. Ако баща и син притежават една и съща жена, ако двама братя притежават една и съща жена, ако двама братови сина притежават една и съща жена, ако майка и дъщеря притежават един и същи мъж, ако две сестри притежават един и същи мъж, ако дъщерите на двама братя или две сестри притежават един и същи мъж, то те извършват огромен грях.“ Текстът бе красиво изписан на латински, като преводът на простонароден език бе написан с курсив. Арн веднага се сети откъде е взет този текст. Той разбираше греховността в действията на баща, който спи със собствената си дъщеря, но онова, че първо бе имал контакт с Катарина в пияно състояние, а след това не само телесно се бе свързал със Сесилия, според него не можеше да се окачестви като грях. Арн дълго размишлява над този проблем. Колкото и да премисляше отново и отново заповедите в Стария Завет, то стореният от него грях бе по-непростим от този да носи пъстри дрехи, докато жали за някого. Думите в закона не търпяха различен прочит, а и баща му се бе заклел да умре за думите в този закон. Според закона Арн бе извършил грях, който се равняваше на греха на човек, който е спал със собствената си дъщеря. Все пак църквата щеше да отсъди. Хората на църквата мислеха по начин, различен от този, по който разсъждаваха законодателите от Западна Готаланд. Както и да погледнеше на проблема, нещата си оставаха такива, каквито ги бе описал отец Хенри: Арн не можеше да бъде съден от съвета. Той трябваше да бъде съден от светата Божия църква, чиито представители имат разума да различават доброто от злото. Така той живееше, лутайки се между надеждата и отчаянието. Надеждата му надделя, когато брат Гилберт дойде, за да го отведе на среща с архиепископ Стефан. Отец Хенри дори не знаеше, че архиепископът беше във Варнхем. Архиепископът често казваше, че навън, в големия свят, има хора, които винаги биха помогнали на Арн, а един от тях беше самият той.

Изпълнен с надежда, Арн избърза към купола и на обичайното място откри отец Хенри, както и архиепископ Стефан. Арн веднага коленичи и целуна ръката на Стефан и не седна, преди да бъде поканен. Погледна архиепископа в очите. За известно време архиепископ Стефан го наблюдаваше, без да каже и думичка. По погледа му Арн усети, че надеждата му трябва да се изпари.

Най-накрая архиепископът рече:

— Не малко неща успя да свършиш по време на краткия си престой в другия свят. — Тонът му бе доста строг. Отец Хенри изобщо не поглеждаше към Арн, изглежда бе зает да съзерцава сандалите си. — Знаеш много добре — продължи архиепископът със същия строг тон, — че църковната власт не бива да се меси на светската власт. Все пак точно това стори. И трябва да ти кажа, че проблемите, които ми навлече, не са незначителни. Стори всичко с широко отворени очи, та дори и използвайки хитрост.

Архиепископът млъкна, сякаш искаше да чуе как Арн ще моли за прошка или ще се извинява. Съвършено сигурен в това, че ще бъдат разглеждани плътските му грехове, Арн обаче се чувстваше объркан. Той дори не разбра за какво говореше архиепископът. Това му и каза, молейки прошка за недомислието си. Архиепископът въздъхна тежко и Арн забеляза бегла усмивка на лицето му, сякаш той наистина не вярваше на недомислието му.

— Нали паметта ти не е толкова къса, че да си забравил как съвсем наскоро се видяхме в Източен Арос? — попита го той и гласът му зазвуча по-меко.

— Не, ваше високопреосвещенство, но не разбирам в какво тогава съм съгрешил — отговори му неуверено Арн.

— Интересно! — усмихна се архиепископът. — Ти се яви при мен с онзи претендент за кралската корона, който е един от онези, с които, за нещастие, е пълна страната ни. Застъпи се да го короновам веднага там, на място. Какво направи тогава ти, след като отклоних молбата ти по добре известни ти причини? Открадна ми ризата, както се казва, и ме остави гол за посмешище — ето какво направи. Ти си един от нас и ще си останеш такъв завинаги, поради което ние с отец Хенри те питаме за какво си мислеше, когато постъпваше така?

— Не съм мислил кой знае колко — като се позабави, отговори Арн, защото започна да схваща за какво ставаше дума. — Както отбелязахте справедливо, ваше високопреосвещенство, аз знаех, че не може да става и дума Църквата да подкрепи веднага Кнут Ериксон. Аз обаче не виждах нищо лошо ваше високопреосвещенство да обясни лично това на моя приятел. Всъщност това беше всичко.

— Да допуснем, че е така, но после… За какво си мислехте след това, докато разигравахте целия онзи спектакъл, в който повярва глупавата тълпа пред портите на храма — че уж съм помазал и короновал онзи негодник?

— Не мога да разбера това — отговори засрамен Арн. — Не сме говорили какво ще стане, ако ваше високопреосвещенство откаже да подкрепи Кнут Ериксон. Той си мислеше, че молбата му е проста. И аз не можех да го убедя, че това не е така, защото още тогава той смяташе себе си за крал. Затова реших, че е по-добре да го чуе от устата на ваше високопреосвещенство. Така и стана.

— Добре, добре! Хубаво! — прекъсна го архиепископът, махвайки нетърпеливо с ръка. — Това вече го каза. Аз обаче питам какво стана, след като поставих негодника на мястото му?

— Помоли ме да разбера от ваше високопреосвещенство дали не бихме могли двамата да бъдем удостоени с честа да получим причастие от вашите ръце. И аз не намерих нищо неподобаващо в това. Освен това не знаех, че…

— Значи не сте говорили за това предварително и не си знаел какви последици може да има това!? — прекъсна го строго архиепископът.

— Не, ваше високопреосвещенство, не знаех — отговори засрамено Арн. — Приятелят ми мислеше само за това, че първата му молба ще бъде удовлетворена. Предварително не сме говорили дори и за причастието.

Двамата възрастни се взряха в Арн. Последният не отмести поглед и в очите му нямаше нито сянка на съмнение, защото казваше чистата истина, като по време на изповед.

Леко изкашлял се, отец Хенри погледна към архиепископа, който кимна утвърдително в отговор. Арн разбра, че постигнаха съгласие за нещо, което бяха обсъждали предварително. Какво бе то обаче, той не знаеше.

— Е, какво пък, млади ми приятелю, трябва да ти кажа, че понякога си твърде наивен — заговори по-дружелюбно архиепископът. — Ти взе меча си и го протегна към мен, знаейки, че аз, разбира се, ще го благословя. И двамата бяхте облечени като воини. Какво възнамеряваше да докажеш с това?

— Мечът ми е осветен и никога не съм нарушавал обет. Чувствах се горд, че мога да поднеса този меч на ваше високопреосвещенство и предполагах, че ще изпитате същото чувство, защото осветяването на меча бе станало тук, при нас, цистерцианците — отговори Арн.

— И не си мислеше, че твоят приятел, този Кнут, може да се възползва от това? — попита с уморена усмивка архиепископът и поклати глава.

— Не, ваше високопреосвещенство, но после разбрах…

— След това се вдигна шум из целия Свеаланд! — разфуча се архиепископът. — Тръгна слух, че аз направо от олтара съм благословил меча, с който бе убит крал Карл Сверкершон, след което уж съм благословил Кнут Ериксон и дори съм го помазал и короновал. И оттогава нямам минута покой, защото всичките тези дребни кралчета, полукрале и претенденти за трона се втурнаха по петите ми! Бях принуден временно да напусна страната и ето защо съм тук, а съвсем не заради теб, ако си мислиш така. Аз обаче вярвам на думите ти и ти прощавам за онова, което се случи в Източен Арос.

Арн се отпусна на колене пред архиепископа и целуна отново ръката му, благодарейки за проявеното милосърдие, което не заслужавал, защото глупостта му не можела да бъде оправдание. В един кратък миг на щастие Арн си помисли изведнъж, че всичко вече е минало и грехът му не се състои в любовта към Сесилия, а в това, че неволно бе помогнал на Кнут Ериксон да направи архиепископа на глупак.

Това обаче съвсем не бе така. След като по знак, подаден от архиепископа, Арн стана и седна на мястото срещу двамата си стари приятели, бе произнесена присъдата му.

— А сега слушай! — каза архиепископът. — Прощава ти се измамата спрямо твоя архиепископ. Ти обаче си престъпил Божия закон, като си обладал две сестри, и за такъв грях няма леко опрощение. Можем да те осъдим на покаяние до края на дните ти. Ние обаче ще проявим милост, защото вярваме, че в това има Божия намеса. Ще изкупуваш греха си само половин живот, тоест двайсет години. Същото се отнася и за твоята Сесилия. Ще изкупуваш греха си като тамплиер, рицар на Храма, и от днес името ти ще е Арн Готски. А сега върви и нека Господ насочва стъпките ти и меча ти и да е милостив към теб. Това е! Брат Гилберт ще ти обясни всичко по-подробно. Аз заминавам, но ще се видим по пътя за Рим, накъдето най-напред ще се отправиш и ти.

Главата на Арн се замая. А си мислеше, че е помилван! Половин живот бе повече от онова, което бе живял на този свят и той дори не можеше да си се представи като възрастен човек на около трийсет и седем години, когато най-сетне грехът му щеше да бъде изкупен. Арн погледна умоляващо към отец Хенри, сякаш не можеше да тръгне, без да чуе и дума от него.

— Пътят към Йерусалим е трънлив поначало, скъпи ми Арн — каза тихо отец Хенри. — Такава е обаче Божията воля и ние двамата сме убедени в това. Върви с мир!

И след като Арн излезе с наведена глава и стъпвайки неуверено, те седяха още дълго и разговаряха за волята Му. И двамата виждаха ясно, че тя се състоеше в това да бъде изпратен още един велик воин в святото Господно войнство.

Е, а ако Кнут Ериксон, бе успял да стане крал по-рано и Арн и Сесилия вече бяха законни мъж и жена? И ако Сесилия не се бе оказала толкова наивна и добра и не бе навестила сестра си Катарина? И ако майка Рикиса не бе от рода на Сверкер и не се бе заела с такава енергия и решителност да раздува проблема?

Ако това и много други неща не се бяха случили, то в Господното войнство щеше да има един воин по-малко. От друга страна Аристотел вече бе доказал, че подобен тип разсъждения са неверни. Господ бе съобщил волята Си и трябваше да се преклонят пред нея.

* * *

През следващите дни брат Гилберт бе предпазлив с Арн, тъй като трябваше да го накара да разбере това, което щеше да определи живота му не само за момента, но и задълго време напред. Той не позволи на Арн да говори за наказанието си или за всичко, което той трябваше да изостави. Придържаше се към най-безполезните теми.

Арн трябваше да се отправи с архиепископ Стефан към Рим, но там пътищата им щяха да се разделят, тъй като архиепископът имаше работа за уреждане с папа Александър III, а Арн щеше да се настани в замъка на рицарите тамплиери, който бе най-големият тамплиерски замък в света. Всички, които искаха да бъдат приети в ордена, трябваше да се отправят към Рим, където или щяха да не ги допуснат, или щяха да ги приемат в ордена на рицарите тамплиери. Естествено, мнозина се чувстваха призовани да се бият в светата Божия армия, та било то и заради това, че по този начин откупваха всичките си грехове и ако загинеха, отиваха на небето с меч в ръка. В крайна сметка само един от десетина желаещи биваше приет след изпитанията.

Изпитанията едва ли щяха да затруднят Арн. Това, което се изискваше за приемане в ордена, бе човек да е от род със собствен герб, правило, което брат Гилберт не одобряваше, тъй като бе виждал доста воини, които биха станали добри рицари тамплиери, ако не бе то. Това не бе никакъв проблем за Арн, чийто герб бе лъвът на кралския род. И останалите две изисквания също нямаше да го затруднят. Брат Гилберт се подсмихна, докато с известна досада обясняваше, че според изискванията човек трябваше да може една четвърт от това, което Арн знаеше за Светото писание, логиката и философията. И навярно четвърт от това, което Арн умееше с оръжията. Освен това той носеше със себе си писма от архиепископа и отец Хенри. Но те не бяха най-важното, тъй като мнозина от кандидатите, които бяха синове на франкски графове, носеха подобни препоръки, но не притежаваха способностите на Арн. А и никой не можеше да се противопостави на ясната воля на Бога.

Арн се оплакваше от Божията воля, която му се струваше жестока. Защо той трябваше да изпадне в такова нещастие и да трябва да напусне любимата си Сесилия, за да изпълни Божията воля на бойното поле в Утремер?

Брат Гилберт му каза, че няма отговор на този въпрос, но че той ще се изясни с времето. Освен това рече, че от години е знаел, че ще стане така. Брат Гилберт смяташе, че е срещал малцина, но не и със способностите на Арн, и ако Бог му е дал тези редки дарби, то той е имал нещо предвид. Също така е изпратил Арн във Варнхем още на петгодишна възраст, за да бъде обучен във всичко, което би го направило добър рицар тамплиер.

Арн лесно съзря логиката в подобно обяснение, но това не смекчи мъката и меланхолията, които го измъчваха.

Брат Гилберт показа на Арн доста нови екипировки, над които беше работил, имайки предвид мерките на Арн. Най-важната от тях бе една ризница с повече от четиридесет хиляди халки, поставени на две подпори, с домашна вълна помежду им и с мека подплата от вътрешната страна. Ризницата го покриваше от главата, обхващаше раменете чак до китките, спускаше се надолу по коленете, но беше по-лека от ризниците на северните народи. Имаше и дълги панталони, които пазеха краката и стигаха чак до стъпалата. Онзи, който се облечеше така, щеше да бъде защитен от глава до пети, а това изискваше воденето на война през новото време. Най-накрая брат Гилберт извади и черна броня с бял кръст, който покриваше целия гръден кош. Арн щеше да носи цветовете на църквата, щом последва архиепископа като рицар пазител към Рим. Но това беше и облеклото на оръженосец в Ордена на рицарите тамплиери. Така Арн щеше да пристигне подготвен в двореца на тамплиерите в Рим, а имаше и разрешението на архиепископа да носи това облекло през целия път.

Арн изпита благоговение и гордост, когато изпробва тези неща, но в очите му нямаше радост. Брат Гилберт не беше и очаквал нещо подобно. За отпътуването на Арн два дни по-късно той беше приготвил особена изненада, която според него щеше да има такова въздействие върху възпитаника му, каквото той беше планирал.

Брат Гилберт утешително прегърна Арн и двамата заедно тръгнаха към пасището като че ли за кратък разговор без определена цел. Когато пристигнаха, той не рече нищо, а само посочи. Там далеч беше любимият жребец на Арн Шамсиин.

Арн притихна. След това извика, а Шамсиин веднага наостри уши и обърна глава към него. В следващия момент той се понесе към него в бърз галоп, прескочи оградата на обора, в който се намираха Арн и брат Гилберт, заподскача наоколо, хвърли се отново и изцвили, като че се оплакваше или пък искаше да поздрави своя другар за добре дошъл.

Арн се хвърли, хвана Шамсиин през врата и го обсипа с целувки.

— Сега той е твой — рече брат Гилберт. — Той е нашият подарък за довиждане, Арн de Gothia. Като рицар тамплиер знам, че в Свещената война упованието в Бог естествено е най-важното. След това са упражненията и смиреността и после — доброто оръжие и кон като Шамсиин.

Когато Арн, облечен в черни одежди с бял кръст, възседна Шамсиин, за да започне дългото си пътуване, а първата му цел беше да настигне архиепископа, лицето му издаваше решителност и явна тъга, която той носеше със себе си, след като бе получил присъдата.

Бяха изпели всички меси. Бяха се сбогували. Но отец Хенри и брат Гилберт все още стояха край Арн, като че за да му кажат още нещо. Беше им трудно да се държат с присъщото на християните достойнство, тъй като болката на Арн им тежеше толкова силно, колкото непоколебимо бе убеждението им, че в този момент се случваше Божията воля.

— В името Господне и смърт за всички сарацини! — рече отец Хенри с пресилена дързост.

— В името Господне и смърт за всички сарацини! — рече и Арн, като извади меча си и го вдигна към небето, докато произнасяше тази нова клетва. След това той препусна в могъщ ритъм.

Отец Хенри искаше веднага да се върне в манастира, брат Гилберт вдигна пръст, давайки знак, че двамата трябва да почакат малко, след което посочи в далечината към Арн.

Стояха там, без отец Хенри да може да разбере смисъла, но пръстът на брат Гилберт все още бе вдигнат, като че ли той чакаше нещо.

Изведнъж видяха как Арн се отправи в галоп надясно, после — наляво, а след това караше жребеца да отскача ту вляво, ту вдясно. Това бе трудно изкуство, доколкото разбираше отец Хенри. Но човек не трябваше да пропуска и радостта, която носеше.

— Виждаш това, което виждам и аз, скъпи ми отец Хенри — прошепна брат Гилберт, като че ли изпълнен с желание. — Нека Бог пази Арн, но и нека пази сарацините, които ще излязат насреща му.

Последните думи на брат Гилберт се сториха на отец Хенри някак неразбираеми и като че граничеха с богохулство. Сега не му беше времето да се изричат груби думи. Не и сега, когато стояха и наблюдаваха как най-любимият син на Варнхем ги напускаше завинаги.

Освен това отец Хенри знаеше, че в известен смисъл брат Гилберт имаше странна представа за сарацините. Той смяташе, че Арн, който бе чист като Пърсифал, никога не би могъл да бъде повален от подобни съблазни. Бог със сигурност трябваше да предпази един воин като Арн.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6728

Издание:

Ян Гиу. Рицарят Тамплиер Пътят към Йерусалим

Шведска. Първо издание

Редактори: Румяна Георгиева, Пламен Тотев

Коректор: Митка Пенева

Технически редактор: Йордан Янчев

Художествено оформление на корицата: Елена Събева

Издателска къща Персей, 2008 г.

ISBN: 978-954-9420-53-1

1

Фолкунги — кралска династия. — Б.р.

2

Моето момче (фр.) — Б. пр.

3

Нашият млад облат (фр.) — Б.пр.

4

Най-сетне (фр.) — Б.пр.

5

Към Бога (фр.) — Б.пр.

6

Арн Готски (фр.) — Б.пр.

7

Chevalier — рицар (фр.). — Б.пр.

8

Carpe diem! (лат.) — Хвани мига! Живей за мига! — Б.пр.

9

Симония — търгуване с духовни ценности. — Б.пр.

10

Сбогом, мой малки рицарю Пърсифал (фр.). — Б.пр.

11

Торска съсънка — тревисто растение, дива анемония. — Б.пр.

12

Норни — митични същества; три сестри, които определят продължителността на човешкия живот. — Б.пр.

Content

Ян Гиу
Рицарят Тамплиер
Пътят към Йерусалим

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Х.

XI.

XII.

Информация за текста

1