Цее Юли

Ereliai ir angelai

Iš vokiečių kalbos vertė

Jūratė Dikšaitė, Indrė Klimkaitė

Turinys

Leipcigas

1 Banginis

2 Tigras (vienas)

3 Skylė

4 Naktiniai drugeliai

5 Paršelis

6 Apie paukščius keliauninkus

7 Geltona, raudona, mėlyna

8 Šaudyti į balandžius

9 Viena

10 Geltona

11 Baltieji vilkai

12 Sraigės

13 Baris

14 Veiksmai ir žingsniai

Viena

15 Pirmojo semestro medžiaga

16 Šventosios karvės

17 Valso taktu

18 Pusiausnūda

19 Kambarinės musės

20 Skaičiuoti žuvis

21 Kiaulės oda

22 Ryžiai su Kantu

23 Auksinės žuvelės

24 Tigras (du)

25 Ereliai ir angelai

26 Kietas riešutas

27 Būtinosios ginties ekscesas

28 Šerša negyvas

29 Sliekas

30 Baumgarteno aukštuma

31 Europa

32 Lietus

Leipcigas 1 Banginis

Net ir per storas medines duris atpažįstu jos balsą, tą kiek įsižeidusio žmogaus toną, visą laiką skambantį taip, lyg ką tik būtų atmestas didžiausias jo noras. Prisiartinęs žiūriu pro akutę ir matau neišpasakytai didelį į šalis išplatėjusį akies obuolį, tartum laiptų aikštelėje prie mano durų gulėtų banginis ir mėgintų pažvelgti vidun. Atšoku ir iš baimės paspaudžiu rankeną.

Buvau tikras, kad ji tamsiaplaukė. Bet ji blondinė. Stovi ant mano kilimėlio, primerkusi kairę akį, kiek palinkusi į priekį, kur ką tik buvo akutės lęšis. Neskubėdama atsitiesia.

O, velnias, sakau. Įeik. Kaip sekasi?

Gerai, sako, gal turi apelsinų sulčių?

Neturiu. Ji taip pasižiūri į mane, lyg tuoj pat privalėčiau lėkti ir artimiausiame prekybos centre nupirkti jų tris butelius. Ko gero, būtų ne ta rūšis, ir mane vėl išsiųstų. Matau šitą merginą pirmą kartą ir, kiek pastebiu jai įžengus į mano butą, prie jos nepridėta jokia naudojimo instrukcija. Ji paskambino į duris, o aš atidariau.

Po trijų sekundžių mergina jau sėdi prie virtuvės stalo ir laukia, kad imčiausi šeimininko vaidmens. Aš tartum suparalyžiuotas minties, kad ji iš tikrųjų egzistuoja, tai pirma, o antra, kad ji tikrai čia pasirodė. Net nesivargina pasakyti savo vardą. Veikiausiai samprotauja, kad prie tokio kaip jos balso dera tik tokia mergina kaip ji, o mane erzina tai, kad ji teisi, nors ir turi ilgus plaukus, kuriuos atmeta atgal, už kėdės atlošo. Jau po dviejų minučių man sunku prisiminti, kaip ją įsivaizdavau klausydamasis tų apykvailių laidų. Tikriausiai panašią į Matą Hari. Ji aiškiai atrodo per jaunai, lyg būtų savo pačios jaunesnioji sesuo. Tačiau jos balso su niekuo nesupainiosi, o skaudus jo skambesys, atrodo, susijęs su neteisybe visame pasaulyje, kai klausosi banalių į laidą paskambinusių klausytojų istorijų. Daugiausia skambina vyrai. Ji išklauso, retkarčiais pasako „hm hm hm“, tokį pat žemą, pusbalsiu ištartą „hm hm“, kokį niūniuodavo tų vyrų motinos supdamos juos ant rankų. Kai kurie pradeda žliumbti. Aš — ne. Užtat nuo pat pradžių žavėjausi tuo neįtikėtinu šaltumu, kai ji viduryje sakinio užčiaupdavo kūkčiojančius pašnekovus, peržengusius trijų minučių pokalbio laiką. Ji turbūt žiauresnė už inkviziciją. Prieš kelis mėnesius, dar gerokai anksčiau, nei pats papasakojau savo kvailą istoriją, įpratau įsijungti ją trečiadienio ir sekmadienio naktį.

Radijuje tikriausiai užsirašo visus telefonus, iš kurių buvo skambinta. Aš pasakiau vardą, išgalvotą. Tačiau, jei tik nori, pagal telefono numerį gali surasti adresą. Taip nutiko ir man.

Lauke, už lango, mėnulis prilipęs prie dangaus, raudonas, gerokai per didelis, sumaitotu pakraščiu vienoje pusėje. Neatrodo geras ženklas, aš bemat išsigąstu. Jau kelios savaitės, kai nebejaučiau baimės. Kodėl staiga dabar? Elgiuosi keistai. Reikia ją kuo nors pavaišinti.

Apelsinų sultys baigėsi, sakau, bet galiu pasiūlyt obuolių.

Ačiū, ne, sako ji, jei nėra apelsinų, tai nieko nenoriu.

Žiūri į mane pašaipiai. Aš Maksas, apelsinų sulčių naikintojas, turėsiu stebėti, kaip ji mano akyse miršta nuo troškulio. Kad nesustingčiau, bėriu kavą į aparatą. Štai puodelis priešais ją, pauosto ir pasišlykštėjusi susiraukia, sakytum ten kiaulės kraujas.

Beje, kraujas, sako ji.

Nieko apie kraują nesakiau. Galbūt skaityti mintis — jos darbas.

Kur tai įvyko?

Niekam nevalia apie tai klausinėti. Tiesą sakant, turėčiau tuoj pat griebti ją už plaukų ir nutempti koridoriumi, spirti į kojas, jei mėgintų atsistoti. Turėčiau išgrūsti ją lauk. Tačiau šito nedarau. Per ilgai su niekuo nesikalbėjau, tik prekybos centre ir su tuo gėjum, išnešiojančiu picas. Jis nuolat spokso į mano smakrą ir svarsto, ar ne per daug apžėliau, o jei įsileidžiu virtuvėn ir ieškau smulkių, praranda saiką žavėdamasis praustuvu, kabančiu ant grandinių nuo lubų, ir virykle iš smiltainio. Kartą laiptinėje mėgino griebti man už šiknos, o kai pastūmiau, atbulas nudardėjo laiptais. Tačiau vis tiek ateina, kiekvieną dieną, išskyrus sekmadienius, net nežinau, kiek jau kartų.

Aū, sako ji, kur tai įvyko?

Ji šypsosi. Ta šypsena pritinka jos balsui lyg patogus apdaras, o balsas pasklinda patalpoje ir atsistoja šalia manęs, tapšnoja per petį. Dabar ir man kyla noras apsibliauti. Lygiai kaip ir kitiems. Bet ne. Daugiau nereikia. Niekada.

Jau esu žliumbęs. Dvi dienas ir naktis be atvangos, be miego, nepasikeldamas nuo kambario grindų. Kas dvi valandas, kai tik akys taip išdžiūdavo, kad atrodydavo tartum pradurtos pūslės, iškilusios nusideginus, gurkšteldavau vandens iš butelio, iš kurio gal gėrė Džesė, kol dar nebuvo šito padariusi. Aš net girdėjau ją ryjant, kai kalbėjomės telefonu, girdėjau, kaip kaklo raumenys stūmė į gerklę vandenį kaip tik iš šito butelio.

To trupučio vandens pakako naujoms ašaroms išspausti, o kai pabaigiau butelį, buvau tikras, kad apakau. Man tas patiko. Vis tiek neketinau kada nors atsimerkti. Jau buvau puskurtis, be paliovos spaudžiau kairę ranką prie kairės ausies, nes žinojau — joje plaikstosi sprogusio ausies būgnelio skutai, kaip užuolaidos atidarius langą. Ir tai man patiko. Ir toliau verkiau be ašarų, mano kūnas voliojosi ant grindų, pirma sukaustytas lyg medžio pliauska, vėliau glebus lyg numestas drabužis. Tikėjausi pats save numarinsiąs. Tačiau užmigau, neaišku kada. Kai prabudau, neaišku kada, nusigavau į virtuvę iki šaldytuvo, išėmiau iš šaldiklio kokaino dozę ir, kadangi mano nosis buvo suaugusi į kietą gumulą be angų, plačiai išsižiojau, įsimečiau porciją ir greit nurijau, kol dar nenutirpo — kaklas ir įmanoma ryti. Tada išėjau iš namų, palikęs buto duris atviras. Maždaug prieš aštuonias savaites. Nuo to laiko nepraliejau nė vienos ašaros, nejaučiau poreikio. Iki šiol, Mergina iš radijo tikrai turi ypatingą talentą. Vieną akimirką pamaniau, kad viskas bus gerai.

Darbo kambaryje, sakau.

Ji žvelgia pro atdaras virtuvės duris išilgai koridoriaus. Viena dvivėrių durų pusė užkalta lentomis. Dar kiek pažiūri ir netyčia siurbteli kavos. Praeina pusė amžinybės, kol ji demonstruoja, kad jos pirštai gana laibi ir net tris gali prakišti pro puodelio ąsos plyšį.

Kur su ja susipažinai, klausia.

Radau susprogdinto miesto griuvėsiuose.

Kai ji netikėtai pažvelgia man į veidą, suprantu, kas jos akims: abi mėlynos, bet viena lyg vanduo, o kita daugiau kaip dangus.

Tu truputį keistas, sako ji.

Net nenutuoki, kas dedasi šiame pasaulyje, sakau, ir jeigu papasakočiau, nepatikėtum.

Nea, pritaria ironiškai, juk šiame pasaulyje gyvenu vos dvidešimt trejus metus.

Dabar mane informavo, kiek jai metų. Dešimt metų jaunesnė už mane. Jei iš viso tai tiesa.

Tu gyveni visai kitoje zonoje, sakau. Visai nesupranti.

Gal tau reikėtų apie tai pasikalbėti, sako ji.

O tave, pagalvoju aš, gal reikėtų gerai išdulkinti pasivertus kniūbsčią ant žurnalinio staliuko. Tik aš to nedarysiu. Šitas darbas kam nors kitam.

Paaiškinsiu, sakau.

Ji čiupinėja pipirų malūnėlį. Greičiausiai įsivaizduoja, kad čia mikrofonas, nes negali klausytis neturėdama mikrofono. Pagalvoju, kad žmonės radijuje turi mikrofonus su ausinėmis, jie visai nepanašūs į pipirmalę.

Ar matai didžiąją Europos dalį nuniokotą, klausiu, o išlikusius gyvuosius apgautus, išniekintus ir be atminties?

Ne, atsako ji.

O aš matau.

Praeina antroji amžinybės pusė. Galėtume lygiai taip sėdėti atskirai vienas nuo kito, kiekvienas savo virtuvėje, mąstydami arba visai ištuštėję, gręždami žvilgsniais skyles ore, tokia pat poza, bet skirtingose vietose. Tada, kaip ir dabar, mudu nebūtume labiau susiję. Ji prakiša kuo daugiau pirštų pro kavos puodelio ąsą, o aš staltiesės kvadratėliuose šaukšteliu braižau pabėgimo planą.

Kuo gi ji buvo vardu, klausia.

Išsigąstu, nors visą laiką laukiau, kada ji vėl prabils.

Ne tavo sušiktas reikalas, sakau.

Parodyk kambarį, kur tai įvyko.

Šūdą aš tau parodysiu.

Prašau, sako ji.

Į tą kambarį daugiau niekad neisiu.

Ketini niekad neiti į kambarį nuosavame bute, klausia ji, net trijų kambarių bute?

Užsičiaupk, šaukiu aš.

Taip trenkiu plaštaka į stalą, kad šaukštelis nušoka ant grindų.

Tada turi tik du kambarius, sako ji.

Tik vieną, sušnabždu, tai įvyko pereinamajame kambaryje.

Tau reikėtų dar gerai pagalvoti, sako ji.

Kilsteliu nuo kėdės, kad geriau užsimočiau, ir trenkiu jai atgalia ranka per lūpas. Jos galva lošteli, o kasa, ką tik laisvai supinta, išyra, plaukai lekia oru ir susitaršę krinta ant veido ir pečių. Sulėtinus vaizdą tikrai gražiai atrodytų. Tarsi kokia šampūno reklama. Atsistoju ir einu prie lango, duodamas jai laiko susitvarkyti plaukus. Žemai dešiniame kampe, ploname lyg tiulis voro tinkle, trys nusibaigusios boružės, ant jų nugarėlių vienodas taškų skaičius. Svarstau, ar koks nors voras pasaulyje sugeba įsigauti į jų minkštimą, pasiekti valgomą vidų.

Kai mūsų žvilgsniai vėl susitinka, merginos iš radijo veidas dėmėtas net tose vietose, kur nepaliečiau, o dešinėje tartum vanduo akyje į mėlyną įsimaišė raudona spalva. Dabar akis atrodo kaip vanduo, kuriame plaukia sužeistasis. Ji man primena mėnulį, pažvelgiu pro langą. Per tą laiką jis liovėsi kraujavęs, dabar šviesiai oranžinis, sumažėjęs ir ryškesniais kontūrais. Pakilo aukštyn, žvaigždžių link.

Kitame jos ištartame sakinyje išgirstu žodžius „diplominis darbas“. Dingteli, ar netrenkus jai dar kartą per veidą, bet vaizdas nė kiek nevilioja. Atsisėdu.

Dar kavos, klausiu.

Apelsinų sulčių, suverkšlena.

Intonacija labai jau primena Džesę, kuri irgi verkšlendavo, kai negaudavo ko įsigeidusi. Norėdamas nukreipti mintis, sutelkiu dėmesį į burnos ertmę. Gerklėje skonis tartum terapeuto laukiamajame. Sterilu. Gomurys, liežuvis, lūpos nutirpę, kai pradėsiu tarti žodžius, švebeldžiuosiu, tikiuosi, bent seilės nevarvės. Viskas puiku. Viskas bus dar puikiau, viskas, šiaip ar taip, tik žaidimas, viskas yra viskas.

O prisiminimai — tiesiog lyg televizija.

Nusišypsau moteriai prie mano virtuvinio stalo, šypsena nuoširdi, ir kai ji atsako šypsena, atsargiai, nes lūpa patinusi, aš imu švytėti.

Kaip 1000 vatų, kaip halogeninė lemputė. Nuostabu. Aš nuostabus. Pasvarstau, gal vadinti ją. „mažyte“.

Ką tu pasakei, mažyte, paklausiu.

Apelsinų sulčių, kartoja ji.

Ne, sakau draugiškai, prieš tai.

Kad tu būtum gera tema mano diplominiam darbui.

O, sakau, tu ne tik dirbi, bet ir laviniesi. Puiku. Turi cigarečių?

Tampu šnekus. Ji nepatikliai nužvelgia mane.

Šaipaisi?

Ne, sakau, tikrai klasė. Studijos — jėga. Ką studijuoji?

Susidomėjęs žvelgiu jai į veidą. Lūpa toliau tinsta, jai šitaip tinka, gal ir mano lūpos patinusios, kad ir kaip ten būtų, jos atvipusios, apčiuopiu pirštų galais. Visiškai nejautrios. Kalbant apatinė lūpa vis patenka tarp dantų, atrodo lyg gabalas minkšto trintuko, kurį turiu išspjauti. Pasižiūrim vienas į kitą.

Sociologiją ir filosofiją, atsako ji.

Aišku, sakau, puiku. Derinasi su darbu.

Jau eisiu, sako ji.

Ir atsistoja.

Ne, ne, ne, ne!

Siekteliu jos, kad pasodinčiau ant kėdės. Išsprūsta. Noriu pasikalbėti.

Neišeik, tariu.

Tūkstančio vatų šypsena ją apakina, traukiasi toliau. Iš koridoriaus švysteli man cigarečių pakelį.

Gal parūkom, kviečiu ją.

Aš nerūkau, sako ji. Cizos — darbo priemonė. Einant į tokius susitikimus, kaip dabar.

Ji pasiima švarką, o aš girdžiu save lemenant, kad pasiliktų, kalbėti sekasi labai greitai, nors kalbos padargai beveik paralyžiuoti. Man reikia su kuo nors pasikalbėti. Manyje tiek daug jautrių spindinčių žodžių, jiems reikia adresato. Jaučiuosi it indas, kuriame knibžda jonvabalių. Noriu juos išdovanoti. Žlugsiu, jei mergina iš radijo dabar paspruks.

Iki, sako ji, dar grįšiu.

Paskui ją su trenksmu užsidaro durys, o aš krintu ant vėsių grindų plytelių ir imu giedoti valstybės himną. Kitkas neateina į galvą.

2 Tigras (vienas)

Nubundu nuo žadintuvo skambėjimo. Mano pirštai tvirtai įsikibę į žemiausią iš lentų, skersai ir išilgai prikaltų prie durų staktos. Elektroninis garsas tvindamas veržiasi per buto sienas, tarsi jos būtų iš popieriaus, kiekvieną rytą ir vakarą lygiai septintą, tą valandą, kai pažadino mane ir Džesę paskutinį jos rytą. Girdžiu jį virtuvėje, girdžiu svetainėje, bet garsiausiai čia, koridoriuje. Ačiū Dievui, kad visai atsitiktinai nusipirkau su balso kontrolės įtaisu.

Nutilk, šaukiu.

Jis nereaguoja, todėl atsikrenkščiu, kilsteliu galvą ir dar kartą sušunku, kiek išgaliu:

Užsičiaupk!

Jis nutyla. Kokius keturis kartus, su trijų minučių pertraukomis, turėsiu ant jo rėkti, pakaitomis belsti kumščiais ar kakta į užkaltas duris. Jei išvis dar kuo džiaugsiuos, tai ta diena, kai nusilps jo baterijos.

Nudžiūvęs prakaitas ant viršutinės lūpos ir kaktos paliko trapų druskos sluoksnį. Kai patrinu pirštu, nubyra baltais smulkiais trupinėliais. Ant žemės, prieš pat mano akis, ima rastis mikrokosmosas, snieguotas kraštovaizdis. Dulkių kamuolėlis — tai miškas, iš burnos ištekėjusi seilių balutė — ežeras. Sninga. Trinu toliau, kol nieko nenubyra. Tada papučiu ir atsistoju. Koridorius ilgas lyg vagonas ir tuščias, stovi tik telefono spintelė iš aliuminio ir lauko durų link tiesia linija bėga austas takelis, lyg be jo kelyje pasiklystum. Ant telefono spintelės — belaidis telefonas ir merginos iš radijo kaspinas. Abu daiktai kandžiojasi. Pirštų galais paimu kaspiną ir užmetu jį už spintelės. Kai prisiliečiu prie telefono, ant dilbių pasišiaušia plaukeliai. Juk ant jo turėjo būti kraujo ir smegenų, paklausė manęs mergina, kai paskambinau į radiją. Visą laiką atmintyje ieškojau jos vardo, tik dabar prisiminiau: Klara.

Šitaip ji save vadina radijo laidoje.

Vietą ausiai ir mikrofoną ragelyje nuvalė kažkas kitas, o aš stebiuosi, kaip paprasta vėl juo skambinti. Šiam daiktui neaiškiu būdu pavyko išsaugoti šiokį tokį neutralumą. Stoviu kambaryje, laikau aparatą rankoje ir negaliu atitraukti nuo jo žvilgsnio. Man dažnai taip užeina — imu ir sustingstu. Akyse viskas susilieja, o galvoje scenos ir balsai. Tai mano būdas prisiminti. Tą naktį, kai išlakių patraukiau telefoną, žvilgsnis taip ir liko įsmeigtas į tuštumą. Klaros radijo laidos telefoną moku atmintinai, jo numeris įterpiamas kas dešimt minučių išdainuojant melodiją, kurią lengva įsiminti. Manau, spausdamas mygtukus, ausyse ją girdėjau, taigi veikiau dainavau nei rinkau numerį. Prispaudžiau ragelį prie sveikosios ausies. Nors radijas buvo išjungtas, žinojau, kad ji veda laidą. Tai buvo trečiadienio naktį tarp dvyliktos ir pirmos. Man pačiam nebuvo labai aišku, ką darau. Kai kažkas atsiliepė, baisiai išsigandau. Vis dėlto atsiliepusiam pasakiau, kodėl skambinu, ir mane tuoj sujungė.

Ji pradėjo įprastu pasisveikinimu, bet aš pertraukiau. Pasakiau, kad noriu papasakoti apie vieną pokalbį telefonu, iš kurio ir dabar skambinu.

Ar seniai, paklausė Klara.

Prieš aštuonias savaites, o dabar užsičiaupk ir leisk man pakalbėti, pasakiau aš.

Tvarka, tarė Klara.

Labai susijaudindavau, kai reikėdavo paminėti Džesės vardą, todėl nutariau sakyti „mano draugė“. Man pačiam skambėjo taip, lyg pasakočiau apie nepažįstamą žmogų.

Ne mano, o mano draugės rankoje buvo šis telefonas. Sėdėjau biure ir paskambinau pranešti, kad užtruksiu. Draugė kalbėjo mažai, veikiau niurnėjo.

Dar valandą porą, mažyte, pasakiau.

Hm hm hk hk hk, išgirdau.

Baik, neniurzgėk, tariau.

Tai kada grįši?

Kiekvieną balsį nenatūraliai tęsė.

Greit, pasakiau, tuojau.

Jau kelias savaites buvo blogiau nei įprastai, dienų dienas su ja negalėjai protingai pasikalbėti. Žinoma, ji miela. Bet ir vargina. Tačiau labiausiai kelia susirūpinimą.

Kuuuuperi, nutęsė ji, manau, kad tigrai grįžo.

Nesąmonė, baik.

Tu grįįįįši, ar ne?

Žinoma, grįšiu, pasakiau, nepaistyk niekų.

Aš nepaistau, tarė ji.

Tada pasigirdo šūvis. Ne iš karto suvokiau, kad tai garsas, jis įsmigo lyg peilis į kairiąją ausį, skausmas buvo aštrus ir tuoj liovėsi, o paskui ausyje ėmė spengti. Nepraradau proto ir žaibiškai prispaudžiau ragelį prie kitos ausies, ir kaip tik tada išgirdau, kaip dusliai dunkstelėjo kūnas ir sausai barkštelėjo nukritęs ir grindimis čiuožiantis telefonas, kurį laikė mano draugė. Ir tada tyla. Ryšys nenutrūko, bet buvo tylu. Labai tyliai inkštė šuo. Kelis kartus pašaukiau ją vardu. Neryžtingai. Kartais sakoma, kad šokas viską prislopina ir kliudo žmogui susigaudyti. Aš viską iškart supratau. Žinojau, kad per vėlu. Tik nežinojau, kodėl ji taip padarė.

Radau ją namuose. Telefonas net neįbrėžtas.

Ir tuo telefonu tu man dabar skambini, paklausė Klara, juk ant jo turėjo būti kraujo ir smegenų.

Nors ji ir daug patyrusi, bet balse suskambo jaudulys.

Taip ir buvo, patvirtinau. Ji šovė sau į ausį.

Ir padėjau ragelį, nes reikėjo išsivemti.

Žadintuvas pypsi, aš rėkiu ant jo. Kai tik kaspinas dingsta už spintelės, taip sviedžiu telefoną ant žemės, kad jis nuslysta koridoriumi į virtuvę, baterijos ir jų skyrelio dangtelis lekia į skirtingus kampus. Daug kartų buvau šitaip numetęs. Jis nedūžta. Tik baterijos išlekia, o kartais ir ne.

Prieinu prie šaldytuvo ir taip pašniaukščiu kokaino, kad iš nosies ima bėgti kraujas. Jis varva man per smakrą už marškinių apykaklės. Nesišluostau. Vėl prabėgo trys minutės, šaukiu ant žadintuvo, šįkart iš svetainės, kur nudrimbu ant čiužinio, per jo kraštą nukąra galva, įsiklausau tik į spengimą kairėje ausyje, jis patikina, kad Džesė apie mane galvoja.

Žvelgdamas į sieninį kalendorių ir rankinį laikrodį bandau susiorientuoti. Apskaičiavęs gaunu pirmadienį ir mėnesio pradžią, nors maniau, kad ji dar toli. Taigi vos po kelių dienų, o gal ir kelių valandų, paskambins iš firmos. Ir tada paaiškės, kad aš nesusidoroju. Kad be Džesės nebėra darbo, nebėra pinigų, nebėra normalaus gyvenimo. Kitados, kai ji pas mane atėjo, dar galvojau, kad SU ja nebebus normalaus gyvenimo. Tai likimo pokštas, prisiverčiu nusijuokti: cha cha cha.

Kai mergina iš radijo grįžta pasiimti kaspino, jau esu priėmęs sprendimą. Nemėginsiu pradėti gyvenimo iš naujo. Kaip pavadinti tai, ką padarė Džesė, trūksta fantazijos. Bet galiu leisti įvykiams klostytis savaime, tada ilgai nebetruksiu. Šita mintis mane ramina. Pasveikinu merginą iš radijo išmintingai šypsodamasis suskeldėjusiomis lūpomis.

Tavo sumautas kaspinas, sakau, išlėkė pro langą, užkibo ant sunkvežimio užpakalinės ašies ir dabar jį velka iki Bosforo, drasko į skutelius, tad būtų geriausia, jei keliautum iš čia, susirinktum juos ir nusimegztum naują kaspiną. O kai baigsi, vėl ateisi.

Bet tu ir moki sakyti ilgus sakinius, sako ji.

Nueina pro mane į mano virtuvę ir atsisėda toje pačioje vietoje kaip ir aną kartą. Abi plaštakas pasideda ant stalo.

Apelsinų sulčių, sako ji.

Turiu, bet galvoju, gal pameluoti. Tiek to, per sunku. Įpilu stiklinę ir pastatau priešais ją. Pažvelgia į mane, o akyse bejėgis dėkingumas. Dėl to kyla mintis spjauti į savo ketinimus ir imtis ko nors apčiuopiamo, pavyzdžiui, įkišti galvą į dujinę orkaitę.

Aš visai ne dėl sumauto kaspino, ištaria ji.

Supila apelsinų sultis atgal į butelį neišliedama nė lašelio. Pakelia butelį prie lūpų ir išgeria kone visą, palikdama sulčių vos per pirštą.

Noriu tau kai ką papasakoti.

Varyk, sakau jai.

Mane neseniai aprūpino, šaldytuvas pilnas, tad galiu klausytis kiek tik nori.

Praėjusią naktį sapnavau, pradeda ji, sapne mačiau ir tave.

Linksėdamas galva ir šypsodamasis paimu jai iš šaldytuvo naują apelsinų sulčių butelį, o sau pudros.

Tu buvai kino režisierius, tęsia ji, ką tik baigęs filmą. Norėjai man parodyti. Apie vieną moterį, apgautą vyro.

Originalu, tariu pro nosį.

Atlošęs galvą tapšnoju sau per šnervę.

Ji buvo paskutinį mėnesį nėščia, sako ji.

Kalbėk, kalbėk, sakau.

Nueinu į svetainę paieškoti cigarečių. Grįžtu į virtuvę, o ji iš tiesų viena sau kalba toliau.

Ginekologo kėdė, kaip tik sako. Gydytojas darbuojasi akušerinėmis replėmis. Tu sakai, kad šita tavo mėgstama scena. Moteris stanginasi ir rėkia, gydytojas pagaliau kažką ištraukia iš tarpkojo ir atkiša jai. Tai didelio formato naujagimio nuotrauka, visa suglamžyta ir ištepta krauju. Aplink zuja spiečius musių.

Pučiu jai į veidą cigaretės dūmus, nes prisimenu, kad ji nerūko. Atrodo, jos šitai netrikdo. Atsidaro antrą apelsinų sulčių butelį.

Kaip tau patinka, paklausia.

Nereikšminga, atsakau.

Bet juk tai tavo kvailas filmas, sako ji. Tokių liguistų dalykų nė neišgalvočiau.

Gal kaip tik dėl to ir nereikšminga, sakau.

Šiaip ar taip, po tokio sapno gavau atsakymą į tai, ko savęs klausiau visą savaitę, sako ji.

Na, ir, klausiu.

Norėjau sužinoti, kodėl paskambinai man į laidą. Dabar žinau. Nes papasakosi man visą istoriją.

Akimirką įsivyrauja tyla. Tada pakylu. Laikas trenkti antrą kartą, ir šįkart sustoju tik tada, kai guli ji ant grindų.

Mane sustabdo telefonas. Iš tikrųjų labai apsidžiaugiu. Ji neišleido nė garselio, ir tai man trukdė kaip reikiant atsivedėti. Be to, karšta, karščiausia metų diena. Kol visuose kampuose ieškau prakeikto telefono, Klara nuslenka koridoriumi ir atsiremia į sieną. Galų gale randu jį ant čiužinio po paklodėmis. Gaudau kvapą ir prakaituoju. Skambutis mane erzina. Taip erzina, kad atsiliepiu neklausdamas savęs, kas gali skambinti.

Rufas nori su jumis pasikalbėti, sako sekretorė.

Skambina iš mano firmos. Ne iš mažos kanceliarijos čia, Leipcige, bet iš centrinės būstinės Vienoje. Krintu ant čiužinio. Kol mane sujungs, turiu kelias sekundes atsikvėpti.

Velnias, šnabždu, velnias.

Meksai, sako Rufas.

Jis amerikietis, ir vis nedrįsau pasakyti, kad liautųsi su tuo „Meksu“. Kai jo biure pradėjau švęsti savo pirmas pergales, pradėjo mane vadinti „Meksu Meksimaliuoju“. Vienas geriausių tarptautinės ir Europos teisės specialistų, ir dievinau jį nuo tada, kai viešėdamas mūsų universitete skaitė paskaitas. Praėjus dienai po paskutinio, antrojo, valstybinio egzamino žodžiu suskambo telefonas, ir dalykiškas moters balsas pasiūlė man darbą. Pas Rufą Vienoje. Ji paminėjo pradinį mėnesio atlyginimą, iš tiek aš anksčiau pragyvendavau pusmetį. Jam būčiau dirbęs tik už maistą ir būstą. Jis genijus. Ir net nenutuokia, kas man atsitiko.

Rufai, sakau.

Kaip jums sekasi, klausia jis.

Vienos dialektas su amerikietišku akcentu skamba maloniai kaip visada. Kas jo nepažįsta, greiti sumenkinti.

Puikiai, sakau.

Tada stebiuosi, kodėl nedirbate, sako jis.

Na, gerai, sakau, jaučiuosi sušiktai.

Taip ir galvojau, sako jis. Šį tą sužinojau apie nelaimingą įvykį, bet negaliu tinkamai įvertinti padėties, todėl ir nereiškiu užuojautos.

Nesivarginkite, sakau.

Meksai, sako jis, jūs žinote, kad firmai esate reikalingas. Skambinu norėdamas priminti, kad ir jums reikia firmos.

Iš aidinčio balso suprantu, kad jis konferencijų salėje. Ji tokio dydžio, kaip visas mano butas, tik dvigubai aukštesnė, o langai nuo grindų iki lubų. Kai pirmą kartą ją pamačiau, pagalvojau, kad Rufas yra žmogus, gyvenime pasiekęs viską. Ir aš pats esu tas, kuris pasieks viską.

Labai gaila, sakau, bet jūs klystate.

Ne, atsako jis, pats tai žinote. Meksai, jums žinomas raminamasis teisinės sistemos poveikis. Pritaikykite jį sau.

Rufai, aš narkomanas.

Kiek laiko mirtina tyla. Tada nuaidi jo juokas.

Meksai, sako jis, juk žinote, kad trisdešimt procentų visų įstabiųjų juristų yra priklausomi nuo narkotikų. Ir iš jų visas šimtas procentų dirba pas mus.

Pokšte per daug matematikos, kad galėčiau greitai ją perkrimsti. Aišku, kad žinau, kaip ten būna. Visi stresuoja. Tačiau nežinojau, kad jis tą žino.

Negaliu grįžti, sakau jam. Jau mečiau.

Ką metėt, klausia.

Ko nors imtis, kad prie visų sienų ir tiltų atramų negirdėčiau vandens čiurlenimo.

Meksai, klausia jis, gal jau pradėjot eiliuoti?

Ne, sakau.

Jūs žinote, kad yra be galo daug jaunų kazuistų, kurie viską atiduotų už jūsų vietą.

Taip, sakau.

Jūs žinote ir tai, kad nedaugeliui žmonių taip nutinka, kad juos ragintų pasilikti, nors devynias savaites nesirodė darbe.

Taip gali nutikti tik tam, sakau, kuris dirba pas jus.

Įsivaizduoju, kaip jis traukiasi, kaip oda tampa dar labiau įdiržusi ir įdegusi nei paprastai. Jo kabinetas Vienoje mažiausias iš visų ir vienintelis apstatytas antikvariniais baldais, o ne japonų stiliaus minimalistinėmis medžio konstrukcijomis. Įsivaizduoju Rufą, kaip jis iš dešimt ryškiai raudonų plaštakos storio įstatymų knygų sukrauna pjedestalą, kad aukščiausioje savo kabineto lentynoje pasiektų šeštojo dešimtmečio NATO dokumentus. Jis fenomenalus. Mergina iš radijo atšliaužia į svetainę ir pasirodo tarpduryje. Skruostai šiek tiek drėgni, šiaip viskas lyg gerai. Atsisėda pagarbiu atstumu. Gera į ją žiūrėti.

Be to, sako Rufas, uždirbate milžiniškus pinigus.

Ak, ir tai, sakau.

Ar jūs tikras, klausia Rufas, kad netrokštate tapti poetu? Jūsų, vokiečių, nesuprasi.

Visiškai tikras, atsakau šypsodamasis.

Taigi prašote atleisti jus iš darbo?

Abu žinome, koks čia reikalas. Giliai įkvėpiu.

Prašau atleisti dėl tarnybinių priežasčių ir skirti milžinišką kompensaciją, sakau aš.

Pas mus dirbote vos trejus metus.

Neatsakau. Žinau, kad jis dabar kovoja su savimi. Nors mane ir mėgsta, bet leidau sau per daug.

Visa kita raštu, pagaliau pasako. Sėkmės, Meksai.

Sėkmės, Rufai. Jūs esat...

Jis padėjo ragelį. Paleidžiu telefoną iš rankų ir nusprendžiu juo galutinai atsikratyti. Man jo nebereikia. Susuku patalynę į gniužulą ir ieškau vėsios vietos veidui.

Na, tai dabar, staiga tyliai prabyla mergina iš radijo, dabar tai jau turi daug laiko.

3 Skylė

Išgrūdau ją už durų, o po dešimties minučių vėl skambina.

Kol dar neišėjau, sako ji, vis dėlto norėčiau pasiimti savo kaspiną.

Esu pavargęs. Su ja į kambarį siūbteli vėsaus oro srautas iš laiptinės. Plaukai užkritę ant veido. Parodau į aliuminio spintelę ir nueinu į virtuvę. Girdžiu, kaip pastumia ją į šalį. Ilgai trunka, kol ji vėl prabyla.

Argi normalu, paklausia ji, kad tavo bute grindys prapjautos?

Pažvelgiu į koridorių. Telefono spintelė vis dar atitraukta nuo sienos, mergina iš radijo pasilenkia prie grindų. Kaspiną su gumele rado, dabar vėl susirišusi plaukus į uodegą. Iš pradžių visai nenoriu prieiti, akivaizdu, kad ji ieško menkiausios dingsties dar keliomis minutėmis ilgiau gadinti man nervus.

Bet paskui vis dėlto prieinu.

Stovime vienas šalia kito kaip draugai ir žiūrime į skylę. Ji keturkampė, kampai išpjauti neišpasakytai nemokšiškai, dėl to atrodo lyg mokinuko kirpta gyvatvorė. Viename kampe išgręžta daug skylių, greičiausiai žymėjusių vietą, kur pradėti pjauti pjūklu. Angos kraštai prie trumpųjų kraštinių iš apačios apklijuoti kartono juostomis, jos laiko dangtį — maždaug keturiasdešimties centimetrų ilgio išpjautą grindų gabalą, kurį pakėlė Klara. Tikriausiai jos nykščių nagai stiprūs. Džesės nykščių nagai irgi buvo stiprūs. Karštligiškai bandau prisiminti, kada paskutinį kartą spintelė buvo stumdyta. Neprisimenu, kad būtų reikėję. Taigi slėptuvė galėjo atsirasti mums įsikėlus į butą, daugių daugiausia prieš dvejus metus. Ta skylė liudijo savotišką Džesės naivumą — ir pagalvok tu man, kad taip blogai paslėptas daiktas bus nerastas. Toks naivumas, kad galų gale atsiskleidžia visa gudrybė.

Buvau tikras, kad viską, kas priklausė Džesei ir ką buvau užrakinęs abiejuose kambariuose, be pėdsako pašalinau. Dabar išlenda dar šis tas jos, ir tai visų pirma nepakenčiamai būdinga jai, o antra — to neįmanoma panaikinti. Skylė. Taip skauda, kad turiu nusigręžti. Dovanoju skylę merginai iš radijo.

Einu į kambarį ir imu rankioti nuo grindų suglamžytas nosines ir nuorūkas. Koridoriuje Klara iš skylės kažką ištraukia, be paliovos čeža. Atidarau langą, išmetu nosines ir nuorūkas, persisveriu per palangę, kad girdėčiau tik gatvės triukšmą.. Kai pro šalį važiuoja tramvajus ar koks statybininkų sunkvežimis su barškančiu kėbulu, dreba visa palangė ir aš kartu su ja, man patinka, nes kelias minutes nejaučiu savo drebulio.

Lauke dar karščiau nei kambaryje. Apsilaižau lūpas, kad tarp jų įsprausčiau cigaretę be filtro, kai ji jau dega ir noriu paimti į ranką, prilimpa prie apatinės lūpos. Žarija nudegina krumplius, nuplėšiu cigaretę nuo lūpos, prie popieriaus lieka prikibęs odos skutelis. Dūmai graužia plaučius, tarsi juos kas dirbtinai kaitintų, mano paties prakaitas degina akis. Gatvėje dvi menkai apsirengusios trylikametės žiūri į pasklidusias nosines ir nuorūkas, paskui pakelia akis į mane. Nusispjaunu. Karšta.

Kaminų, erkerių ir antenų siluetai kitoje gatvės pusėje, tarp jų pavienės šviesos galėtų būti okeaninio garlaivio. Už jų saulė, iš jos dangumi plūsta raudona spalva, lyg jai, o ne man, kraujuotų iš nosies. Tuoj pasaulis atloš galvą ir naktį it šaltą skepetą prispaus prie sprando. Padaužau sau per skruostus, iš dešinės ir kairės. Tramvajai, apšviesti iš vidaus, vinguriuoja tarp namų. Matyt, aš užmigau pilvu užsikniaubęs ant palangės.

Koridoriuje ant grindų tupi mergina iš radijo. Maniau, kad ji seniai išėjusi. Paskui matau skersai atitrauktą telefono spintelę ir tą bjaurią skylę. Mergina į krūveles dėlioja banknotus dešimtinėmis, jais nuklota pusė koridoriaus. Išgirdusi mane atsisuka.

Ką tik baigiau, sako ji. Penki šimtai tūkstančių šilingų, penkiasdešimt tūkstančių dolerių ir dar šimtas trisdešimt tūkstančių Vokietijos markių. Kiek bus iš viso?

Juntu, kaip akyse tvenkiasi ašaros.

Šilingus padalink iš septynių, sakau jai. Pati paskaičiuok.

Beveik trečdalis milijono markių, sako ji. Ar žinai, iš kur pinigai?

Neįsivaizduoju, šnabždu.

Greičiausiai jie tavo draugės, sako mergina.

Labai protinga, sakau, o dabar klausyk. Noriu pabūti vienas. Pasiimk bašlius ir dink. Pasismagink už juos.

Dovana, paklausia ji.

Taip, atsakau.

Nepratardama nė žodžio ji subruka banknotų ryšelius į plastikinį maišelį. Uždeda išpjautą grindų gabalą ir ant viršaus užstumia spintelę. Tada jai už nugaros užsitrenkia durys.

Sugrįžtu prie lango. Šįkart atsisėdu ant palangės. Danguje pateka mėnulis, blyškus ir apvalus lyg aspirino tabletė.

Mane pažadina automobilių triukšmas. Šio triukšmo turbūt kiek laiko klausiausi snūduriuodamas. Apmirusį skrandį kartkartėmis sujudina adrenalino bangos, jos dirgina diafragmą ir verčia ją virpėti. Kai mano būsena tokia, visad imu suvokti kasdienį gyvenimą išorėje. Langas atviras, užuolaidos atitrauktos, matyt, miegas mane netikėtai užklupo ant palangės, ir tikrai apmaudu, kad nuvirtau į kambarį ant čiužinio, o ne į gatvę. Neatsimerkęs žinau, kad šviesu, kad oras iki šleikštulio geras. Karšta. Vaikai bėga į mokyklą, už lango girdžiu jų ir jų tėvų balsus. Pro namą plūsta automobilių srautai, visi traukia į darbus, galbūt ir atostogauti, o gal pas gydytojus. Nuo begalės automobilių, pravažiuojančių vien per tas penkiolika minučių, kai sąmoningai klausausi, apsvaigsta galva. Jei apskaičiuosime visai dienai, gausime milžinišką žmonių užsiėmimų, profesinės veiklos, apsipirkimo, ėjimo į mokyklą dydį; jis spaudžia mane prie žemės, jis išsiurbia mane, tartum darbštumas ir uolumas ten, išorėje, mistų vien tik ta energija, kurią gauna irstant mano dvasiai ir kūnui.

Neįmanoma pasislėpti nuo gatvės triukšmo. Net ir tada, kai sveikąją ausį prispaudžiu prie pagalvės, o sužalotąją nukreipiu į viršų; net jei ir uždaryčiau langus, užtraukčiau užuolaidas ir ant galvos užsiversčiau visą kalną pagalvių — vis vien dar girdėčiau automobilius, žingsnius ir balsus, prislopintus, bet taip pat veikiančius mano skrandį ir sudirgusias smegenis. Ištraukiu iš po savęs rankas, suneriu nelanksčius pirštus ir meldžiuosi, kad prasidėtų nuodingųjų dujų ataka ir lauke viską nutildytų, sustabdytų įkyrų triūsą, leistų sugrįžti ramybei.

Tada suskamba telefonas. Prasimerkęs išvystu kviečių spalvos grindis, o priešais — nuslydusios paklodės klosčių kalnus ir slėnius. Dulkių kamuoliai dideli lyg ropliai, spygliuotieji velniai Amerikos vieškeliuose, tarp jų kelios popierinės nosinės, suglamžytos, sulipusios nuo pridžiūvusių snarglių. Lėkštės su picos likučiais. Tada pamatau telefoną. Nepasiekiamas, su tuščiu baterijų skyreliu. Esu tikras, kad tai mergina iš radijo, ir noriu prieiti. Po penkių skimbtelėjimų įsijungs atsakiklis. Jokių šansų anksčiau pasiekti telefoną ir baterijas. Net rankos nepajėgiu ištiesti.

Atsakiklis atsuktas visu garsu, tad galiu klausytis. Pypt.

Maksai, sako moters balsas, gana.

Tai ne Klara, šiek tiek užtrunka, kol prisimenu, kas ji. Akyse išvystu Mariją Huigsteten, tokią, kokią matydavau sėdinčią prie pulto pro pravertas biuro duris: baltas kaip porcelianas veidas, ant pakaušio sukelti rusvi plaukai, pasisukusi į šviesą, krintančią pro langą. Kartais, kai, užuot dirbęs, spoksodavau priešais save, juokais įsivaizduodavau, kaip jos puiki rožinė burna staiga įsitempia ir pro suspaustas lūpas išsiveržia ruda šūdo dešra. Veikiausiai perdėta jos švara vertė mane šitaip fantazuoti.

Ši rožinė burna dabar kalba į mano atsakiklį.

Skambino Rufas ir pasakė, kad tu nebeateisi, sako ji.

Biure ji visada kreipdavosi į mane „jūs“. Pas ją praleidau gal dešimt naktų, ne daugiau. Dešimt naktų per dvejus metus, ir tik tuomet, kai daugiau nebeištverdavau. Kaskart po to kaltės jausmas man sukeldavo fizinį skausmą. Marija argumentuodavo logiškai, bet buvo neteisi įrodinėdama, kad tai, ką darau, visiškai normalu. Užtekdavo pasiklausyti Džesės vos dešimt sekundžių, kaip ji iškankinta mina įsiaudrinusi man prižadėdavo: visai netrukus ji galėsianti su manimi tuo užsiimti, visai netrukus, tikrai greitai. Tegu tik aš nesibaru. Tada ranka užspausdavau jai burną, iš visų jėgų, žinojau, kad Marija meluoja, o aš esu šiknius. Marija vienintelė žinojo, kad Džesė egzistuoja mano gyvenime, ir niekaip negalėjau atsikratyti baimės, kad ji vieną dieną dėl kokių nors priežasčių paskambins Džesei ir papasakos, jog tas dešimt naktų biure nakvojau ne dėl didelio darbo krūvio.

Aišku, žinau, kodėl ji skambina. Galima ignoruoti vidinę būseną, bet ne Žaką Širaką.

Klausyk, sako Marija Huigsteten, žinau, kad tarp mūsų viskas baigta. Neturiu iliuzijų. Bet užeisi ir pasiimsi šunį.

Tikriausiai slapta tikėjausi, kad Marija pripras prie jo ir pasiliks sau. Jei išvis apie tai kada galvojau. Žinoma, myliu Žaką Širaką. Bet jis Džesės šuo ir turėtų būti miręs, kaip ir ji. Kai jį įsivaizduoju, esu priverstas galvoti, kaip jis rytais pasilenkdavo virš mūsų, ant tų savo ilgų kojų, laikančių jį lyg pastoliai, ir kaip nutįsdavo traukos jėgos veikiamos jo snukio raukšlės, tas odos perteklius, suteikdamas jam susikrimtusią ir nusivylusią išraišką. Kaip garsiai juokdavosi Džesė iš šitos fizionomijos, nors tai visai ne išraiška, o tik šuns anatomijos ypatybė. Ji apsikabindavo abiem rankomis didelę Žako Širako galvą ir niurkydavo ją, o aš pasirėmęs alkūne žiūrėdavau į juos. Širakas kiekvieną rytą džiaugdavosi išvydęs mus, nubudusius sveikus gyvus. Matyt, mūsų miegas jam atrodė lyg laikina mirtis, nes niekad nebuvo tikras, ar ji baigsis išaušus dienai. Dabar jo buvimo šalia negaliu pakelti. Žinau, jis vis dar galvoja, kad Džesė galbūt grįš. Negaliu ištverti jo vilties, su kuria guli prie užkaltų darbo kambario durų, kaip suklūsta, kai kambaryje pradeda pypsėti žadintuvas. Žakas Širakas laukia.

Tempdamas paskui save paklodę ropoju link gniužulo, tai mano numestas švarkas, susirandu kokaino ir įtraukiu, greitai ir daug, ir vėl atsigulu. Laukiu. Bet nieko neįvyksta. Arba beveik nieko. Imu panikuoti. Būna fazių, kai poveikis susilpnėja, tada reikia daryti pertrauką, kad paskui galėtum tęsti kaip įprasta. Mažiausiai trijų ar keturių dienų pertrauką. Taigi aišku, kas manęs laukia.

Užsimaunu kostiumines kelnes, jos prilimpa prie drėgnų nuo prakaito blauzdų, užsidedu tamsius akinius ir išeinu iš namų. Tai odisėja. Nepaisant visko kitaip negaliu — džiaugiuosi, kad pamatysiu Žaką Širaką. Mintis apie jį padeda ištverti žmonių spoksojimą ir vis labiau nekantraujantį gatvės riaumojimą, ta mintis padeda sumokėti už tramvajaus bilietą ir iššifruoti maršrutą. Nesijausčiau toks svetimas, net ir pirmą kartą atsidūręs šioje planetoje.

Kai ji atidaro duris, Žakas Širakas prasibrauna ir puola prie manęs. Atsiremia letenomis į krūtinę, kad liežuviu pasiektų veidą, bet mano kojos neišlaiko svorio, suklumpu. Keldamasis remiuosi į jo nugarą. Ranka juntu, kaip šuo sulysęs. Liečiu tarsi medinį pastolį, ant kurio užmestas audeklas. Esu tikras, kad Marija dėl jo labai stengėsi. Ranka dar remiuosi į jo nugarą, net ir sulysęs jis stipresnis už mane. Užėjus silpnumo priepuoliui pradedu švokšti. Stoviu sulinkęs. Marija bando mane prilaikyti, bet papurtau galvą. Iš jos išraiškos suprantu, kaip atrodau. Ji ima greitai ir tyliai berti žodžius, kalba, kad turiu pasilikti, kad ji gali mane apsaugoti. Nenusiėmęs tamsių akinių, nepadėkojęs išeinu, kol ji manęs dar nepabučiavo.

Vakare suprantu, kaip gera šalia vėl turėti Žaką Širaką. Draudžiu jam gulėti prie darbo kambario durų. Jis nieko neėda, bet jaučiu, kad džiaugiasi sugrįžęs pas mane. Guli ant šono ir lekuoja, net visas kūnas išsipučia ir susitraukia kaip dumplės, iš snukio nutįsta seilių balutės. Mielai dėl jo užsukčiau tą kaitrą, bet negaliu, nieko negaliu, kad abiem palengvėtų. Todėl išeinam pasivaikščioti. Jam tai nebepatinka, nebebėga džiaugsmingai priekyje, nekviečia manęs žaisti, bet kiek prasiblaško. Aš irgi. Tai padeda sulaukti, kol vėl ims veikti narkotikai. Kaskart, kai pajuntu, kad tuoj apkvaišiu, einam pasivaikščioti. Sugrįžus pastoviu šalia telefono spintelės. Absoliučiai nieko įtartina. Nebemanau, kad kas nors ją judino. Nebetikiu, kad kažkada čia buvo mergina iš radijo. Manau, kad šitaip gyvenu ištisas savaites: neilgas pasivaikščiojimas su Žaku Širaku, tada gulti ir bandyti užmigti, gulėti, kol šuns lekavimas vėl mane pakels. Retkarčiais už uždarų durų suskamba žadintuvas ir aš kažką šūkteliu.

Tada vėl apsukam ratą.

4 Naktiniai drugeliai

Slėnis, apšviestas gelsvai raudonos „Shell“ degalinės šviesos. Atsiremiu į išraitytus tiltelio turėklus. Po manimi — šiluminiai vamzdžiai tarsi riebūs dviejų gyvačių kūnai, proskynoje apsupti krūmų ir piktžolių. Jie šauna tiesiai į miesto centrą, blyškiai pilki, tiesūs it strėlė, bet kai kur lanku išriesti stovi stati lyg žmogaus ūgio vartai arba guli ant šono žolėje. Džesė vis klausdavo manęs, kam metro storio vamzdžiams reikia tokių vingių, o aš mykdavau, kad taip išlyginama dėl karščio. Tiksliai nežinau. Galbūt, kad įmantriau atrodytų.

Mano kairėje rankoje — sidabro spalvos hermetinis maišelis, ant jo išpieštos mėlynos snaigės. Jame — „Magnum Weiss“ ledai, suvynioti į auksinę foliją. Juos pirkau degalinėje, pagautas staigaus įkvėpimo, nors pats jų nenoriu. Žinoma, apsijuoksiu atnešęs Klarai ledų. Panašu į nepagrįstą meilinimąsi, kol nesiekiu jos draugystės, neketinu išdulkinti ar pasirašyti pirkimo sutarties. Man visiškai nesvarbu, ar ji gaus ledų. Bet man nuo jų šleikštu, o išmesti maisto produktų negaliu. Klara vienintelis žmogus mieste, kuriam pirmą valandą nakties galiu atnešti ledų. Bent jau trečiadieniais ir sekmadieniais. Taigi judu į priekį. Žakas Širakas lengvai risnoja ant savo ilgų kojų šalia manęs. Kai paliekam oranžinę gatvės žibintų šviesą ir neriam į parką, jis pažvalėja ir bėga per kelis žingsnius priekyje. Seni medžiai stiebiasi į viršų, ir juodi kamienai atrodo lyg storos dramblių kaimenės kojos, jų pilvų apačios — tai nakties dangus. Girdisi žiogų čirškimas ir ant pievos su vyno buteliu gulinčių studentų murmesys.

Šilta. Kol prieisiu radiją, rankoje bus balta košė.

Užslinkusios sutemos visada reiškia didelį palengvėjimą. Gatvės tuštėja, automobilių triukšmas slopsta, ir aš galiu bastytis be tikslo, dykai, be jokios naudos. Ir kiti tokiu metu nieko gero neveikia. Žiūri televizorių, matau mėlynus atspindžius visuose languose ir ant butų lubų. Pagal mirgančias spalvas ir vaizdų greitį galiu įspėti, ar jie žiūri žinias, veiksmo filmą ar reportažą. Taigi aplinkiniai man netrukdo, jų buvimas dabar toks pat betikslis kaip ir mano. Dėl manęs diena galėtų ir visai neišaušti. Žemė galėtų išeiti iš savo orbitos ir nuskrieti į amžiną Visatos naktį, iš visų pusių žvelgdama į žvaigždes. Gal pasiimtume kartu ir mėnulį, danguje jis kabo išblyškęs ir toks siauras tartum nukirptas nykščio nagas. Man geriau. Gal todėl, kad trečiadienis. Trečiadienis ir sekmadienis — vienintelės dienos, kurias atpažįstu. Lyg kokia dėmė veide atskiria jas nuo kitų, visiškai vienodų dienų. Ta dėmė — Klaros laida. Tikriausiai galų gale gerėja ir mano smegenų biocheminė būklė. Gal koks ženklas, kad tuoj vėl galėsiu vartoti narkotikus.

Naktinių drugelių tumulai prasibrauna pro uždarą žibinto gaubtą, ten nugaišta ir prilipę prie stiklo sudaro lipnius juodus ornamentus. Kiaunė, panaši į saliamio dešrą su kojytėm, perbėga man kelią ir dingsta tarp stovinčių automobilių. Mojuoju maišeliu šaldytiems produktams. Tokią naktį kaip šią parėjęs namo, matyt, būčiau radęs Džesę virtuvėje prie stalo šalia atviro lango, kojomis apsivijusią kėdę, pirštu vedžiojančią vieno iš tų laiškų su ženkliuku iš Austrijos eilutes; jie ateidavo be siuntėjo adreso, jų pelenus kartais rasdavau plautuvėje. Šiaip ar taip, nebūčiau mėginęs skaityti tų laiškų, buvau tikras, kad jie nuo jos brolio Roso ir ji į juos neatsako.

Būčiau pasiūlęs jai pasivaikščioti naktį, pašoktų spindinčiu veidu, jį suptų netvarkingai išsidraikiusių gelsvų plaukų vainikas, su kuriuo atrodo panaši į saulutę. Bėgtų pasiimti sportinių batų, lėkdama pro šalį stuktelėtų Žakui Širakui į šoną, kad tasai judintųsi. Lauke, gatvėje, apsupti dulkėto miesto, panirtume į drungną oranžinį orą, ji suimtų mano plaštaką ir eitų su mano pirštais grumtynių, kol gautų sučiupti mano didįjį ir bevardį pirštus ir suspaustų juos kumštyje. Jei bandydavau ją apglėbti, priešindavosi. Eitume susikibę rankomis, užsuktume į degalinę, ji kaulytų ledų ir aš jų nupirkčiau. „Magnum Weiss“. Kyšteliu ranką į maišelį. Dar kieti.

Džesė treniravosi ledus valgyti kaip galėdama ilgiau. Ne kąsdavo, o tik laižydavo nuo viršaus liežuviu. Šitas būdas varydavo mane iš proto, negalėdavau žiūrėti. Visiškai beprasmiška atsargiai laižyti kietą šokoladinį ledų apvalkalą. Anksčiau ar vėliau apačioje, prie pagaliuko, ims varvėti vanilinė košė, šokoladinė pluta suskils ir nukris ant žemės. Kai Džesė pagaliau sudorodavo ledus, lipnus būdavo visas veidas, o rankos labiausia, ant visų lipnių paviršių prikibdavo gatvės dulkių, sklandančių žiedadulkių, retkarčiais ir koks uodas. Ji būdavo laiminga, bent man taip atrodė.

Sustoju, griebiuosi už kaklo. Akimirką negaliu įkvėpti, jausmas pažįstamas — duria iškart virš gerklų, tada siaubingai norisi atsikosėti, bet trūksta oro. Prisiverčiu nurimti ir mėginu atpalaiduoti kaklą. Pavyksta. Kai pagaliau imu kosėti, pasilenkiu į priekį, rankomis įsiremiu į kelius ir mėginu ištiesinti plaučius kaip skalbyklėje į mazgą susisukusią kojinių porą. Žakas Širakas stovi šalia ir nenuleidžia akių. Užpakalinėje kelnių kišenėje sugraibau cigaretę, prisidegu. Skausmas plaučiuose, kai dūmai slysta suerzintu paviršiumi, man padeda. Jis sugrąžina mane į dabartį, toliau nuo ledų ir laimės. Atgal į šią naktį, kai reikia atsikratyti valgomųjų ledų, nupirktų iš kvailumo, atgal į naktį ir žiūrėti kelio, jei noriu rasti Klaros radiją.

Bandau galvoti apie Klarą, apie tai, kad ji vakarais tikrai užmerkia kruopas pusryčiams, kad sekmadienio rytais dešimtą valandą eina klausytis technomuzikos ir, skalbykle skalbdama džinsus, niekad nenaudoja minkštiklio. Tačiau vargiai prisimenu jos veidą. Kelias dienas prakaituodamas ir dejuodamas klausiausi gatvės triukšmo, kiekviena tų dienų valanda buvo lyg savaitė.

Nusileidžiu geležinkelio pylimu prie bėgių. Išmintas takas veda“ per išdžiūvusią gelsvą pusiaują siekiančią žolę, per maudų sąžalyną, žiedynai siūbuoja virš galvos. Lygiagrečiai nutįsta koks dešimt bėgių juostų, dauguma apaugusios žole, kai kurie bėgiai ir švarūs. Krūmuose šalia bėgių voliojasi geltoni ir mėlyni beveik suirę šiukšlių maišai, juose sunkiai nusakomos atliekos, trumpam atplūsta pūvančios mėsos tvaikas. Liepiu Žakui Širakui eiti greta. Po dviejų šiluminių vamzdžių skliautu pagreitinu žingsnį bijodamas, kad jie nuvirs, sutraiškys mano kūną ir praris. Kai storas bėgių mazgas susibėga į dvi aiškias juostas, palieku šią teritoriją ir grįžtu į gatvę.

Aikštė priešais pagrindinį radijo pastatą didelė ir tuščia, joje stovi vienas nuo kito gerokai nutolę du automobiliai, vienas iš jų ryškiai žalias kaip plastikinė varlė, aiškiai tokia spalva nudažytas ne gamykloje. Už aikštės prie įėjimo į pastatą matau už stiklinės sienos sėdintį sargą. Prieinu prie žaliojo automobilio, išklerusi ascona, jau iš tolo pastebiu, kad numeriuose, be juodos ir baltos, yra ir truputis raudonos spalvos. Vis tiek negaliu patikėti, prieinu arčiau ir pasilenkiu prie numerių. Taip ir yra. Automobilis registruotas Vienoje. Kodėl gi ne. Vis tiek nerimas neišnyksta, pamažu virsta pykčiu, nepaaiškinamu pykčiu, beprasmiu, bet iš tikrųjų nelabai dideliu pykčiu.

Sargas žvelgia nepatikliai. Antra valanda, ir aš visai nesitikiu ją dar pamatyti. Per pasikalbėjimo įrenginį pasakau jos pavardę, tada savo. Sargas šnekteli telefonu, durys suzvimbia. Einant pro šalį net nusišypso Žakui Širakui. Praveria savo būdelės duris ir sušunka įkandin: „Trečias aukštas.“

Lifte apžiūrinėju savo atspindį veidrodinėje sienoje. Reikia manyti, kad veido spalva ir be neono lempų nebūtų labai jau graži. Visąlaik maniau, kad veidrodžiai viešose vietose iš anos pusės permatomi ir kas nors ten atremia žvilgsnius tų, kurie žiūri sau į akis.

Durys atsidaro, sako įrašytas moters balsas, trečias aukštas.

Kai lifto durys už manęs užsiveria, atsiduriu tamsoje. Visiškai jokio garso. Sustoju, laikau Žaką Širaką už antkaklio ir laukiu, kol akys pripras prie tamsos, kol pradėsiu bent kiek orientuotis. Galų gale kairėje pamatau blausią šviesą, ir einu tenai. Įeinu į patalpą ir su triukšmu atsitrenkiu į kažkokį daiktą; tai garso pultas. Pamatau kitas atviras duris, pro kurias sklinda žalsva šviesa. Ji iš kompiuterio ekrano. Prie jo, atsukusi man nugarą, sėdi Klara, tamsus siluetas. Langas praviras. Visokiausio dydžio plaštakės, naktiniai drugeliai, musės ropinėja ekranu lyg atgiję skyrybos ženklai. Sustoju ir atsiremiu į durų staktą.

Sveikas, sako ji.

Neatsigręžia. Iš tiesų nėra apie ką kalbėti. Užsidegu cigaretę. Tylu, tik klaviatūra barška. Ji rašo greitai kaip sekretorė. Nesistengiu skaityti teksto, pakanka tik stebėti, kaip į priekį slenka eilutės, kirminas, išsineriantis iš savęs, tada nutrūksta ir kairėje, per pusę centimetro žemiau, vėl pradeda vystytis nuo pirmos raidės tartum iš mažo juodo kiaušinėlio. Šiek tiek hipnotizuoja.

Kabinetas ankštas, prikimštas aparatūros, kurios paskirtis man neaiški. Viskas: ir Klaros nugara, ir aš — ekrano šviesoje atrodome nerealūs; rusenanti cigaretė, regis, — vienintelis tikras, kūniškas taškas patalpoje. Nepažįstu šios merginos. Buvo pas mane du kartus. Žakas Širakas pasiliko prie durų ir kvėpuoja tyliau nei įprastai. Čežinu sidabriniu maišeliu šaldytiems produktams.

Turiu tau kai ką, sakau.

Dar nepabaigęs šio trumpo sakinio pristingu oro. Skamba dar kvailiau, nei aš bijojau.

Kas ten, sako ji.

Ant kaktos prakaito lašai, nes vien būti šioje patalpoje reikia tris kartus daugiau energijos. Žvilgteliu į maišelį, kas ten.

Ledai, sakau.

Skamba ne tik kvailokai, skamba liūdnai. Gal man jau visai šakės?

Iš apačios suimu maišelį, žengiu du žingsnius į priekį ir išverčiu ledus šalia jos ant kompiuterio stalo. Ji vis dar nesijudina, bet neberašo, kirminas sustingsta ekrano viduryje, Klaros rankos virš klaviatūros lūkuriuoja įsitempusios kaip voras, tykantis grobio.

Vienintelis dalykas, ko iš tavęs noriu, sako tyliai, tai tavo istorija. Kas nors kita manęs nedomina.

Keletą sekundžių abu mirtinai tylim. Tik vabzdžiai netrukdomi ropinėja toliau. Jei tik ji pajudėtų, atsisuktų, parodytų savo veidą, jei jos balsas nors mažumėlę būtų gyvesnis ir šiltesnis, gal man ir pavyktų pakeisti situaciją. Galėčiau nusijuokti ar sušukti, galėčiau priversti ją gailėtis dėl vabzdžių, žaliojo automobilio, dėl eismo gatvėse ar vaikų rėkavimo, dėl blogo apšvietimo lifte. Reikėtų tik mažyčio akstino. Tačiau ji lieka tyli, visiškai tyli, neatsigręžia, ji netgi nekvėpuoja.

Gargaliuodamas staiga čiumpu ledus — pirštais jaučiu, kad jie minkšti, tyrė folijos pūslėje, ir jie skirti Džesei, — ir išlekiu iš kabineto. Trūkteliu šunį už antkaklio, iš pradžių jis priešinasi, matyt, nori pasilikti, letenos kelis centimetrus slysta lygiomis grindimis, tada pasileidžia caksėdamas nagais šalia manęs, pasiklystame tamsiame koridoriuje, nerandame raudonos lifto lemputės, bet virš galvos pamatome žalią švieslentę su pavaizduotais laiptais. Manau, Klara išvis nepastebėjo Žako Širako.

Kieme metu ledus ant žemės ir kulnu suminu į dulkes, jaučiu košę, popierius plyšta ir balta tyrė ištrykšta ant bato, iki pat puskojinės, jaučiu, kaip sunkiasi ir limpa prie kulkšnies. Anksčiau, dar Vienoje, tomis akimirkomis, kai nebežinodavau ko griebtis, užsirakindavau savo biure ir sustingdavau porai minučių kambario viduryje kaip paminklas, vieną koją atstatęs į priekį, tiek pakeltoje dešinėje atversta Sartorius II knyga su svarbiausiais tarptautiniais įstatymais. Nė nepažvelgęs žemyn regėjau bronzinę lentelę, pritvirtintą ant mano pjedestalo, o joje parašyta: Maksas Maksimalusis. Atrodydavau sau be galo juokingas. Bet tai padėdavo.

Nėra dėl ko bėgti, bijau, kad Klara pro atvirą langą gali sekti mane akimis. Bet kitaip negaliu. Pasileidžiu bėgte, pasiekiu gatvę, verčiu save žingsniuoti, taip ištveriu kelis metrus, vėl lekiu. Apšviestas laikrodis sankryžoje rodo po trijų. Bus pusė keturių, kai pasieksiu namus, atsigulus ant čiužinio pradės čirkšti pirmieji paukščiai, miegas neims. Didės karštis ir gatvės triukšmas, vartysiuos, susiimsiu rankomis galvą, ir jau bus nebe trečiadienis, o ketvirtadienis ar kažkas panašaus, praėjęs antradienis ar ateinantis penktadienis, ar bet kuri mano gyvenimo diena.

Nors mieste virš stogų horizonto jau tvyro padūmavęs apyaušris, mano koridoriuje visiškai tamsu. Tai dar labiau krinta į akis, nes žybčioja raudona atsakiklio lemputė.

Ketvirtadienis, nulis valandų trisdešimt dvi minutės, sako atsakiklis.

Kokie tie aparatai pedantiški. Nulis valandų trisdešimt minučių man dar buvo trečiadienis. Išgirstu vyro balsą, kurio nepažįstu, bet visiškai aišku — Vienos akcentas.

Kai jis baigia kalbėti, atsakiklis supypsi, o aš ištraukiu laidą iš sienos. Lekiu į svetainę, nedegu šviesos, nuo grindų pakeliu keletą drabužių ir sugrūdu į pirmą pasitaikiusį plastikinį maišą. Tada išstumiu Žaką Širaką pro buto duris. Du kartus pasuku raktą ir pasileidžiu laiptais žemyn. Baigta.

5 Paršelis

Praustis karštą dieną po dušu — mazochizmas. Po tekančiu vandeniu mane išmuša prakaitas, šlaunų oda raudonai išrašyta. Sukasi galva. Tarp plytelėmis išklijuotų sienų pilna tirštų garų, pro dušo kabinos stiklą beveik nieko nematau, tarsi lėktuvu skrosčiau debesų sluoksnį.

Vonia ne mano. Naudoju daug dušo želė iš raudono plastikinio butelio, jo etiketė atsiklijavusi. Želė su vyrams skirtu aromatu. Ant vonios krašto pridėliota kosmetikos, irgi be etikečių. Nusuku kelis dangtelius ir pauostau. Visoks moteriškas šlamštas, visur iškvėpinta kuo nors valgomu: vanile, persikais, obuoliais, kokosu, kiviais, braškėmis.

Man kyla klausimas, ar ta vyriška dušo želė skirta draugui. Įsivaizduoju, kaip jie vakarais sėdi ant vonios krašto ir lupinėja nuo šampūno buteliukų etiketes.

Krapštydamas nosį ištraukiu sukietėjusį gurvuolį, prie jo prikibęs ilgas snarglių siūlas, ištraukiu kokį dešimt centimetrų, kai kur raudonas kaip kraujas, vanduo nuplauna jį nuo piršto. Sukdamasis dingsta vamzdyje. Klara tikrai neturi nuolatinio draugo. Jau seniai būtų užėjęs“ manęs prikulti, nebent jis intelektualas, bet toks jai netiktų. Taigi arba pati naudoja vyrišką želę, arba nupirko man. Atsuku dar karštesnį vandenį. Tai, kas aš esu, dabar yra iškart po oda, viskas veržiasi laukan, link svaiginančio skausmo, kurį sukelia karštas vanduo, skausmas supa visą mano kūną lyg ilgas drabužis. Akimirką džiaugiuosi, kad iš viso žinau, kieno vonios kambaryje esu, ir džiaugiuosi, kad galėsiu baigti praustis šaltu vandeniu. Gal ji įpylė man alkoholio, nebežinau. Bent jau žinau, kad jos nedulkinau. Esu tikras, nes jau kelias savaites man nesistoja.

Nuo garų aprasoja ne tik veidrodis, bet ir plytelės, praustuvė, klozetas ir visi plastikiniai buteliukai. Viršutinis tualetinio popieriaus sluoksnis susibangavęs. Viskas nuostabu.

Tada prisimenu šunį. Negaliu susivokti, kur jį paskutinį kartą mačiau ir kur palikau. Akimirką stoviu kaip stulpas, vanduo bėga į burną. Išspjaunu, slysčiodamas išlipu iš dušo ir atplėšiu duris. Laukan išsiveržia milžiniškas garų tumulas. Pirmą kartą sąmoningai pamatau koridorių. Išklotas šviesia kilimine danga, viskas lyg tėvų finansuotame bute su „Ikea“ gaminiais. Ketverios balta fanera apkaltos durys uždarytos.

Klara!!!, šaukiu.

Vienos durys atsidaro, Klara iškiša galvą, o čia ir Žakas Širakas, pro kairį snukio kampą tįsta seilės.

Nusišluostau, ir tą pačią sekundę vėl sušlampu nuo prakaito ir garų. Negaliu vilktis tų pačių apatinių drabužių, taigi nuogas spraudžiuosi į kelnes ir užtrauktuku prižnybiu kelis plaukus ant gaktikaulio. Marškiniai limpa prie nugaros ir rankų, raukšlėjasi, kelis kartus blogai susegu ir keikiuosi.

Iš kur tas šuo, klausia Klara.

Jos balsas mane išgąsdina, čia pat, už durų, kiek prislopintas medžio sluoksnio.

Kodėl jo vardas Žakas Širakas, klausia Klara.

Džesė jį taip pavadino, numykiu.

Tuoj pat prikandu lūpą, nes kitoje durų pusėje visiškai tylu, ir tada prasiveržia jos džiūgavimas.

Aha aha aha, šaukia ji. Dabar žinau, kuo ji vardu, žinau, kuo ji vardu.

Mano burnoje dantų šepetėlis, o ant lūpų putos, toks negaliu išeiti iš vonios.

Galėjai ir paklausti, sakau prislopintu balsu.

Ir tada būtum man vėl skėlęs, sako ji.

Žinoma, sakau.

Tai kodėl Žakas Širakas toks didelis, klausia ji.

Tikriausiai norėjo užaugti toks, sakau aš, kad galėtų žiūrėti tiesiai Džesei į akis. Jis mėgo į ją žiūrėti.

Išsiskalauju burną ir pirštais persibraukiu plaukus. Lūpų dažais užrašau ant veidrodžio virš prausyklės: Objects in the mirror appear further than they are1. Durys prasidaro ir pro jas įlenda Žakas Širakas, puola manęs sveikinti. Klara savo veidą lyg juokais įspraudžia tarp durų ir staktos, atrodo kaip „Spitting image“2 personažas. Tada užuodžiu kavą. Dabar man jos reikia kaip nieko kito.

Ei, klausiu, išvirei kavos?

Žinoma, atsako, ateik į virtuvę.

Keliai šiame bute trumpi, trys žingsniai — ir pereini koridorių. Kiliminė danga ne tokia jau bjauri basoms kojoms. Viskas neišpasakytai švaru, lubos per žemos. Balti integruoti virtuviniai baldai, viryklė su kaitlente. Ant stalo du kavos puodeliai ir diktofonas.

Sakyk, klausiu, iš ko ketini imti interviu?

Ji pažvelgia į mane ir pakelia antakius.

Ar jau neprisimeni, ką pažadėjai man šį rytą?

Nubėgu į vonios kambarį ir sieninėje spintelėje randu pakelį tablečių nuo galvos skausmo. Pusę jo ištuštinu. Tada atsistoju prie virtuvės lango. Migloto apyaušrio juosta, dar nė neparaudusi, nusidriekia virš stogų miesto horizonte. Žiūriu, kaip žibintų stulpų šešėliai nuo pravažiuojančių automobilių šviesų sukasi apie savo ašį.

Būtinai norėjai atsikraustyti pas mane, sako Klara, ir sudarėm sutartį.

Taip prispaudžiu dešinę ranką prie ausies, kad girdžiu tik švilpesį kairėje, švilpesį ir tylą, viešpataujančius mano galvoje.

Ar pasakojau tau, kodėl noriu atsikraustyti pas tave?

Ji papurto galvą. Gal meluoja. Ant grindų pamatau tuščią degtinės“ butelį, jį tikrų tikriausiai pats ir išgėriau. Kavos puodelis šildo dėl blogos kraujotakos šaltus pirštus. Klara mesteli man cigaretę. Matyt, nusprendė būti mano mama.

Paskutinę naktį mano atsakiklyje buvo žinutė, sakau aš, kurioje sakoma, kad pats laikas pasakyti pageidaujamą numerį ir kad aš galįs prašyti dar trečdalio milijono markių.

Verta sunerimti, sako Klara.

Įskaitant ir laidojimo išlaidas, sakau.

Tavo paties, klausia ji.

Būtų neblogai, atsakau.

Trumpai pamąsčiusi susivokia.

Ar ne tu palaidojai Džesę, klausia.

Aš dingau, kol viskas pasibaigė. Galimas dalykas, kad ją pasiėmė tėvas. Gal į Vieną.

Ar jis ten gyvena, klausia ji.

Prieš keturiolika metų ten turėjo butą.

O dabar, klausia ji.

Ką aš žinau, iškošiu per dantis, mačiau jį tik kartą gyvenime.

Bet kas gi tai per numeris?

AŠ JUK NEŽINAU, sakau jai.

O ką jie dar sakė, klausia Klara.

Kad mane apkaltins žmogžudyste, jei laužysiuos.

Kaip, klausia Klara, ar policija tave įtarė Džesės nužudymu?

Niekas man neuždavė nė vieno klausimo apie tai, sakau.

Keista, sako ji, bent dėl tvarkos jie visad paklausia, kai kas nors numiršta.

Atsigręžiu į ją ir sugriebiu už apykaklės.

Klausyk, gudrute, sušvokščiu, kalbame tik apie kelias savaites, gal tris mėnesius. Tiek laiko noriu turėti ramybę, kad ir kas nutiktų, supranti, viskas turi baigtis ramiai.

Ji žiūri į mane skeptiškai.

Tu juk nemanai, kad nuo trupučio narkotikų pakratysi kojas, ar ne, klausia ji.

Purtau ją.

Čia mano reikalas!

Gerai jau, sako ji, viskas puiku. Tu merdėji ir per tą laiką papasakosi viską. Juk geresnių planų neturi.

Žiūriu į diktofoną, jis man truputį primena aparatą klausytis įrašų, su tokiu dirbdavo Marija Huigsteten. Jis veikdavo spaudžiant pedalą, kaip siuvamosios mašinos, o kai atsistodavau už jos, girdėdavau iškreiptą savo balsą, džeržgiantį jos ausyse. Galvoju apie savo erdvų kambarį, gal ten būtų daug ramiau gulėti ir žiūrėti, kaip lubų gipsatūra keroja per visą kambarį, o dieną atgręžia savo lapų ornamentus į šviesą lange.

Man jau reikia eiti, sakau.

Kokie niekai, sako ji. Jei susirūpinęs dėl narkotikų, tai pilnas pakelis viename iš švarkų, kuriuos atsinešei.

Pastatau kavos puodelį, abiem rankom pasitrinu veidą.

Tikiuosi, į mano namus neateis policija, sako susinervinusi.

Ach, kaip miela, sakau.

Aš ne tokia Desperado kaip ponas advokatas!

Tai išgirstu koridoriuje sau įkandin. Visiškai neaišku, iš kur ji žino mano profesiją. Tikriausiai pasamdė seklių, bet, kaip matau, ištyrinėjo ne iki galo. Ne kiekvienas juristas tuoj ir advokatas.

Koridoriuje, išklotame kilimine danga, nieko nėra, nei kabyklos, nei batų, net telefono; užtai daugybė faneruotų uždarų durų kaip tokiam mažam butui. Vedžioju pirštu — be virtuvės, dar vonios, svetainės, miegamojo ir laukujės durys.

O kur visi tie mano švarkai, šaukiu.

Ji juokdamasi praeina pro mane. Slėpynės. Atidaro vienas iš ketverių durų, kurias laikiau laukujėmis. Tai miegamasis. Dvylika kvadratinių metrų, šviesaus medžio lova vienam žmogui, prie jos priderinta spinta, o žaliuzės iš medvilnės ir geltonos it saulė. Patalynė — baltomis ir geltonomis juostelėmis. Kaip tik tokią geltoną spalvą Džesė labai mėgo. Sudejuoju.

Skauda galvą, paklausia.

Ne, „Ikea“, sakau, tikriausiai mergaitės kambarys iš tavo namų?

Jei tau taip lengviau, galvok kaip nori, atsako ji.

Sugriebia mano plastikinį maišelį už apatinių kampų ir išverčia jo turinį ant kilimo: trys suglamžyti švarkai, nei kelnių, nei apatinių drabužių, nei puskojinių pamainai. Beprasmiškiau tikrai negalėjau susikrauti. Paketėlį su milteliais Klara tučtuojau randa.

Tu labai gerai informuota, sakau.

Nuneša jį į virtuvę ir padeda prie diktofono.

Turiu išeiti porai valandų, sako ji, gerai praleisk laiką.

Drėgna pašluoste nuvalo stalviršį. Nesuvokiu, ar lauke švinta, ar temsta.

Ar dabar rytas, ar vakaras, klausiu.

Pašaipiai žiūri į mane, patampo savo siaurus džinsus ir atmeta plaukus atgal.

Iki, sako.

Jau maždaug penkios dienos, kai jai išėjus sušniaukščiu kokaino porciją tiesiog nuo virtuvinio stalo. Galvoje sproginėja fejerverkai, prasideda farmakologinis mano asmenybės atstatymas. Apsidairau, pilvas prisipildo džiaugsmo. Daiktai kambaryje stovi tiksliai jiems skirtose vietose, iliustruoja pasaulio tvarkos prasmę; tame pasaulyje ir aš turiu savo vietą, jame viskis turi savo vietą, net Džesės mirtis ir tokia nervų tampytoja kaip Klara. Jame viskas suvokiama, jei esi tiek protingas, kad suvoktum. Aš toks.

Todėl suimsiu save į nagą. Ir pabėgsiu. Gal į Gvatemalą. Atsistoju ir brūkšt ranka puodelį nuo stalo, kava tyška ant grindų. Vangiai, kad neprarasčiau ritmo, pakeliu švarkus ir paspaudžiu laukujų durų rankeną. Tai vonios kambarys. Tada atpažįstu reikiamas duris. Tris kartus mėginu. Negali būti. Ji užrakino.

Svetainėje visų pirma į akis krinta gerų dviejų metrų ilgio lentyna, iki viršaus prikrauta plokštelių ir diskų, negaliu pasakyti, kiek jų, turėtų sverti tonas. Ko gero, miesčioniškumas ne vienintelė priežastis, kodėl Klara gyvena naujos statybos name. Laikraštyje skaičiau žinutę apie kažkokį didžėją, gyvenusį sename name ir su visu plokštelių rinkiniu įlūžusį pro grindis. Nesirinkdamas iš lentynos ištraukiu kelias plokšteles, ant kiekvienos priklijuotas ranka rašytas raštelis su metais, ir dar nurodyti bitai per minutę: 70, 45, 210.

Kažkas man vis kliudo, dėmė, kurią matau akies kampu. Tai atverstas laikraštis ant rašomojo stalo, ir prieš nusisukdamas iš trijų metrų atstumo atpažįstu vyrą nuotraukoje.

Numetu plokštelę ir einu prie stalo.

„Markas Belas, britų korespondentas Balkanuose, Londone susitinka su Želku Ražnatovičiumi. Serbų tautos didvyris neigia, kad egzistuoja sukarintos „Tigrų“ grupuotės.“

Ražnatovičius — tai Arkanas. Dar vadinamas Valytojų. Graži nuotrauka, atrodo sveikas ir laimingas, plati šypsena paršelio veide. Žinau, kaip mėgsta rodytis žiniasklaidoje, ypač Vakaruose, savo priešų pusėje. Pykstu, kad jie randa vietos šito išsišiepusio bepročio didelio formato nuotraukai, o išsamiam pranešimui vietos niekur neužtenka. Ir žmonių minioje bet kada atpažinčiau Arkaną. Jo portretus buvau radęs paieškų dokumentuose Tarptautiniame Hagos tribunole, išstudijavau jo bruožus kaip svetimos kalbos rašmenis, kuriuos reikia iššifruoti. Galbūt ieškojau atsakymo.

Šiaip ar taip, laikraštis negali čia likti. Šią akimirką negaliu prisiminti nė vieno, kurio taip nekęsčiau kaip Arkano. Netgi savęs.

Pirštų galais paimu laikraštį, ir, nors neketinau čia tvarkytis, nunešu į virtuvę ir juo sušluostau kavą nuo grindų. Valydamas galvoju, ar čia atsitiktinumas, kad laikraštis mėtosi ant Klaros rašomojo stalo ir atverstas kaip tik šitas straipsnis. Kai popierius permirksta, įmetu į šiukšlių kibirą, nusiplaunu rankas ir grįžtu į svetainę.

Atsisėdu ant grindų tarp stiklinio staliuko ir mėlynos kušetės, priešais pasidedu diktofoną. Žakas Širakas atsigula šalia manęs, du kartus suplaka savo ilga plona uodega į grindis ir išskečia užpakalines kojas, kad pakasyčiau pilvą.

Kelis kartus pavartau aparatą, tada paaiškėja, kaip jis veikia, įdėta nauja kasetė, dėl atsargos pridėtos dar dvi neišpakuotos. Po aparatu radau raštelį, jame vienintelis sakinys, įmantria rašysena kaip ir ant raštelių su bitais per sekundę: „Kaip ją pamačiau pirmą kartą.“

Paspaudžiu įrašo mygtuką.

Pamačiau, pamačiau, lemenu, pamačiau.

Lyg šiame žodyje kažkas ypatinga. Priešingai — jis absurdiškas, visiškai juokingas žodis, iš tiesų bereikšmis, veikiau garsas. Niekas neateina į galvą, todėl paspaudžiu „Stop“ ir atsuku juostelę atgal.

Pamačiau, pamačiau, lemena diktofonas, pamačiau.

Skamba baisiai, kūdikis, pradedantis kalbėti, gu-gu-gu. Aišku, pažįstu savo balsą juostelėje, diktuodamas nuolat jį girdėdavau. Tačiau kaskart tai šokas, kai girdi jį ne savo galvoje. Jis kietas, blogai artikuliuojamas, su užslėpta agresija. Dar kartą atsuku juostelę. Instinktyviai bjauriuosi žmonėmis su tokiais balsais. Jie šiurkštūs, be manierų, neišprusę, dėl savo netaktiškumo pavojingi. Paspaudžiu įrašo mygtuką.

Kaip ją pamačiau pirmą kartą, sakau.

6 Apie paukščius keliauninkus

Ji sėdėjo ant rašomojo stalo, ant vieno iš tokių mažų, nudėvėtų vaikų kambario stalų. Internate visi tokius turėjome.

Ką tai turi bendra. Kita vertus, ką bendra turi kas nors su kuo nors. Vėl įjungiu diktofoną ir užsidegu cigaretę.

Rašomasis stalas, ant kurio sėdėjo Džesė, buvo Šeršos. Džesė segėjo ilgą nuskalbtą žalią medvilninį sijoną, buvo basa. Trumpi geltoni plaukai styrojo į visas puses. Jau iš pirmo žvilgsnio jos šukuosena man priminė saulės spindulius. Sėdėjo taip susikūprinusi, kad iškart norėjosi sušukti: „Išsitiesk!“

Man tai patinka. „Išsitiesk“ tiksliai apibūdina ją visą, tinka Džesei nuo pat pradžios iki jos paskutinių, dvidešimt aštuntųjų gyvenimo metų. Šypsausi ir bėriu pelenus ant Klaros kilimo, net ima svilti plaukeliai. Pasklinda apdegusio plastiko kvapas.

Tikriausiai jai tada buvo trylika. Pirmosios naujųjų mokslo metų savaitės, mes visi naujokai. Šerša nebenorėjo važinėti paskui savo tėvą, persų diplomatą, per visą pasaulio istoriją. O man nusibodo, kad motina vis įkišdavo mane į gydyklas, skirtas turintiems mitybos sutrikimų, kur beveik vien mergaitės. Iš kur atvažiavo Džesė ir kas jai nusibodo, nežinojau. Ji atrodė truputį suglumusi. Mes visi jautėmės šiek tiek suglumę, lyg paukščiai keliauninkai, pavėlavę prisijungti prie būrio ir nežinantys, kur pietūs.

Džesė sėdėjo ant stalo ir rūkė, o šalia jos gulėjo krūvelė susuktų cigarečių. Ji pati dar nemokėjo susisukti, Šerša priruošė. Jis mus ir supažindino.

Šita Džesė, pasakė jis, o šitas Maksas.

Apie ją jis nieko nepasakojo, ir aš nežinojau, kaip jiedu susipažino. Ji ne iš mūsų klasės, penkeriais metais jaunesnė už mane.

Kuriame name tave apgyvendino, paklausiau.

Už ją atsakė Šerša.

Ji name „Rytai“, paaiškino.

O šitas „Vakarai“, pasakiau visai be reikalo.

Šerša pridėjo ranką man prie kaktos.

Maksas, tarė jis, mano asmeninis filosofas.

Pirmiausia į akis krito mažas Džesės ūgis. Plaukų vainikas optiškai didino veidą, bet rankos ir kojos buvo kaip vaiko. Kojas buvo susikrovusi ant Šeršos kėdės atlošo, ant smulkių pėdų kelių milimetrų dervos sluoksnis. Iki pat mirties ji nė kiek nepaaugo, gal todėl, kad pradėjo rūkyti dešimties. Bet akys buvo kaip suaugusios. Griežtos akys, lyg koks svetimkūnis jos veide smigo į mane ir įdėmiai žiūrėjo. Man buvo nemalonu.

Matyt, visad bėgioji basa, paklausiau.

Ji neatsakė.

Kiek ją pažįstu, visada basa, pasakė Šerša.

Mane jis stebino. Jau kelios savaitės gyvenome viename kambaryje, sėdėjome toje pačioje klasėje ir valgėme prie vieno stalo, bet buvo toks abejingas žmonėms, jog prašomas nebūtų padavęs druskinės, ką jau bekalbėti apie atsakymą į klausimą, užduotą ne jam. Kiek jį pažįstu, į jo lovą įlipo ir vėl išlipo trys merginos, ne šiaip sau sienų ramstytojos, o jam net neatrodė reikalinga paklausti jų vardų. Šerša turėjo vieną išskirtinę savybę, būtų galima pasakyti — problemą. Jis buvo gražus.

Prireikia į tualetą, skubu, nenuvarvinęs paskutinių lašų grįžtu atgal. Svarstau, ar perklausyti įrašą. Bet tada kai ką prisimenu.

Jau pirmą naktį ėmiau suvokti, kodėl Džesė patraukė Šeršos dėmesį. Gerokai po ramybės valandos ji netikėtai įėjo į mūsų kambarį, nepasibeldusi, nors negalėjo būti tikra, kad nė vienas iš mūsų nesismauko ar nešokinėja nuogas su styrančiu daiktu imituodamas gitarą pagal prislopintą The Doors muziką. Gal ji to nebūtų nė pastebėjusi. Aš rūkiau žolę, ramiai gulėjau lovoje ir skaičiau. Šerša sėdėjo prie stalo, piešė akvarele ant kartono ir stengėsi rankas ir drabužius išsiteplioti dažais, kad kitą dieną visi matytų, jog jis piešė. Džesė stabtelėjo prie durų.

Dzin, dzin, parduodu kiaušinius, tarė ji, gal kas nori pirkti.

Pakėlėme galvas.

Klausiu tik vieną kartą, pasakė Džesė, čia yra dar daug kambarių. Norit ar nenorit?

Ko, paklausiau.

Kiek, tuo pat metu paklausė Šerša.

Šimtas penkiasdešimt markių, atsakė Džesė.

Tik dabar man atsivėrė akys, kad čia kalbama ne apie hašišą.

Ne, ačiū, pasakiau.

Neturiu pinigų, atsakė Šerša.

Džesė gūžtelėjo pečiais ir dingo. Aišku, nėra taip paprasta po dešimtos valandos vakaro įsigauti į „Vakarus“ pro pagrindines duris. Jos tikrų tikriausiai užrakintos. Vėliau sužinojau, kad ji užsiropštė ant baliustrados, nuėmė groteles nuo ventiliacijos šachtos ir įlindo į ją. Niekam iš auklėtojų nebūtų šovusi mintis, kad kas nors iš mūsų galėtų ten tilpti. Tokių vėdinimo šachtų buvo kiekviename pastate, Džesė vienintelė galėjo jose laisvai judėti. Pasinaudodavo jomis tik kartą per savaitę ir tik saviems vizitams, kai pardavinėdavo kokainą kiekvienam, kas tik galėdavo užsimokėti.

Mano paties balsas mane užliūliuoja. Užsimerkiu, pasilenkiu prie pat mikrofono ir kalbu tyliai, beveik šnabždu.

Jo galėjo nusipirkti daugelis, tik ne aš ir Šerša. Mano motina neturėjo nieko, tik mane ir S klasės daimlerį, kuriam išlaikyti naudojo tėvo alimentus, o jie buvo skirti išlaidoms už internatą padengti. Vis dėlto automobilis palaikė mano socialinį prestižą. Kai motina retkarčiais susiruošdavo manęs aplankyti, privažiuodavo prie pat pastato, ir aš visiems matant galėdavau įlipti į sidabro spalvos mašiną. Tai buvo svarbu. Kitaip kiti nežinotų, kaip su manim elgtis.

Šeršos tėvas buvo pasiuntinys Etiopijoje ir su juo nutraukė visus ryšius. Šeršą laikė nevykėliu, gėdijosi jį pradėjęs ir nesiuntė pinigų. Bet Šeršai nieko netrūko. Vis tiek mūvėjo juodus riebaluotus nutrintus džinsus, gana siaurus, todėl po jais buvo matyti jo daiktas ir kojų raumenys, avėjo sportinius batelius, kuriuos kartą per metus pakeisdavo naujais, o marškinėlius ar megztinius iškaulydavo kituose kambariuose. Visas knygas ir kasetes, kurias turėjo, buvo pasiskolinęs ir negrąžinęs. Niekam nekliuvo, kad Šerša neturi pinigų. Tėvas jam davė šį tą svarbesnio — vešlias juodas garbanas ir rytietiškus veido bruožus, kurie puikiai įrėmino iš švelnios, meilios motinos prancūzės paveldėtąją dalį. Šeršai daugiau nieko nereikėjo.

Atsimerkęs matau Klarą, ji sėdi priešais mane tiesi, sukryžiavusi kojas, nesusegti plaukai supa ją lyg didelis debesis. Surinku, nes palaikau ją vizija, noriu pašokti ir atsitrenkiu į aštrų stiklinio stalelio kraštą.

Ramiai, sako Klara, ramiai.

Jos balsas skamba taip, lyg kalbėtų su gyvuliu, jaučiu, nenorinčiu lipti į galvijų sunkvežimį. Tai mane nuramina. Spindinti šypsena nutvieskia jos veidą, atrodo laiminga. Nežinau, kiek ilgai ji čia sėdi, veikiausiai jau vėlu. Lauke naktis, prispaudusi savo lygią juodą odą prie lango stiklo.

Tiesiog kalbėk toliau, sako ji, prašau.

Atsuku juostelę atgal, ieškau pabaigos. Nuo balso skambesio darosi bloga. Mano kalbėjimas — kažkas įkyriai kūniška. Girdi kiekvieną menkiausią pliaukštelėjimą liežuviu, atšokančiu nuo gomurio, girdi, kaip sugirgžda krūminiai dantys ir kaip viena nuo kitos atsiplėšia sukepusios lūpos. Tartum valgyčiau kalbą. Klara ištiesia ranką ir, paspaudžia įrašo mygtuką.

Mes dažnai kartu važiuodavome į Olandiją, sakau.

Nenutuokiu, kur aš suku. Neatsimerkęs apgraibom įsikišu cigaretę tarp lūpų. Klara nieko nesakė dėl skylių kilime. Prisikišęs prie mikrofono įtraukiu dūmų. Juostelėje bus garsus traškesys.

Manai, sako Klara be išraiškos, kad šiaip jūs vienas su kitu neturėjote nieko bendra.

Taip, sakau, Džesė buvo ne mano, o Šeršos draugė. Man patiko kitokios mergaitės, aukštos, švarios, atėjusios į mūsų mokyklą iš vienuolyno mokyklos saloje, kai joms nusibosdavo juodai baltos maišo pavidalo vienuolės. Tokiomis žavėdavausi jau iš penkių ar šimto metrų atstumo. Buvau nutukęs, o kai kurie spuogai išaugdavo iki vynuogės dydžio.

Susikišu į burną kelis pirštus ir apčiulpiu.

Džesė prikibo prie Šeršos kaip derva. Tūnodavo pas jį, kol tverdavo jo kantrybė. Žinant jo būdą, tai būdavo stebėtinai dažnai. Tačiau nemanau, kad jis ją bent pirštu palietė. O ji tikrai būtų leidusi. Viską būtų jam leidusi. Buvo keista į juos žiūrėti. Tartum jau pačią pirmą dieną jos galvoje su pasitenkinimu spragteldamas užsivedė mechanizmas. Kai matydavau juos kartu ir žiūrėdavau į Džesę, buvau priverstas galvoti apie metalą, apie nuspaustą saugiklį kulkosvaidyje, per kurio taikiklį ji be atvangos stebi Šeršą. Beveik niekad nekalbėdavo, o žvilgsniu nuolat jį sekiojo. Šalta. Ji nereaguodavo į tai, kaip jis prikąsdavo apatinę lūpą ir kartu pakreipdavo galvą, kad net juodos garbanos krisdavo ant veido ir plevendavo nuo jo tankaus alsavimo. Ir į tai, kaip jis sėdėdavo išskėtęs kojas, kad išryškėtų šlaunų raumenys. Šitaip žiūrėdavo į jį visą laiką. Džesės žvilgsnis buvo tarsi įstrigęs jo veide.

Dėl Klaros cigaretę užspaudžiau į žurnalinį staliuką, o ne į grindis. Atsimerkiu ir matau, kaip ji į mane žiūri. Jos žvilgsnis įstrigęs mano veide. Ji vis dar šypsosi.

Vieną naktį vis dėlto pagalvojau, kad jau. Buvau užmigęs, pabudau nuo kvapo. Seksas atsidavė žuvimi ir žvakės vašku. Taip pat tolygiai kvėpuodamas žvilgtelėjau kelis kartus ir pajudinau galvą, kol pagalvė susimaigė ir galėjau pamatyti Šeršos lovą prie sienos priešais. Įsivaizdavau, kad iš ten atsklido Džesės balsas, ir mane patį nelauktai nustebino, koks apėmė pasibjaurėjimas. Nenorėjau, kad jis su ja miegotų. Tai atrodė kažkaip perversiška. Labiau perversiška nei dalykai, kuriuos jis paprastai darydavo. Mokykloje buvo daug iraniečių, ir mes juokaudami sakydavome: perversiškas persas.

O, šūkčiojo mergina, tik kartą, tik vieną kartą!

Ne Džesės balsas, ir aš nurimau. Balsas buvo aukštas ir sujaudintas, mergina tikrai ne iš vienuolyno salos. Buvo tokių labai jaunų mergaičių, atimtų iš turtingų tėvų ir įkištų į internatą, nes Diuseldorfo gatvėse uždarbiavo kaip nepilnametės prostitutės. Jas stengėsi perauklėti, todėl jos nuobodžiaudavo.

Mergina ėmė teatrališkai dejuoti. Šerša nuklojo antklodę ir pasisuko taip, kad pamačiau jo ranką tarp merginos kojų. Ji vėl pradėjo: varyk, varyk, giliau, greičiau, dar ir taip toliau. Buvo juokinga, bet aš sprogau dar jiems nebaigus. Šerša ją išgrūdo.

Kaip tau, paklausė juokdamasis.

Abu sutraukėme vieną cigaretę su žole, jis papasakojo man šį tą apie Bakuniną ir savo draugus, vietinius kairiuosius radikalus. Nebeišturėjau ir užmigau, o jis šnekėjo toliau.

Pasakodamas nepastebėjau, kad mane ėmė pykinti. Viskas sukilo gerklėje, žinau, dėl to, kad kalbėdamas žiūrėjau Klarai į veidą.

Eikš, padėsiu tau, sako ji.

Apeina stalą ir prilaikydama mane nuveda į vonią. Privemiu pilną vonią. Turės vargo, kol išvalys nutekamąjį vamzdį.

7 Geltona, raudona, mėlyna

Stalas tikrai per aukštas, negaliu užsikelti kojų. Nieko nėra blogiau už nevykusiai pademonstruotą atsainumą. Nekreipiu dėmesio į tai ir į faktą, kad mano kelnių klešnės nuslysta ir atidengia šviesią, beveik baltą, juodais plaukeliais išmargintą odos juostą tarp atraito ir puskojinių. Kai pakišu smilių po tampriu krašteliu, ima baisiai niežėti nuspausta vieta. Rievelės odoje primena mano rašomojo stalo pakraščio vageles. Tai senovinis stalas odiniu paviršiumi, su ryškiai žaliu kaip teniso veja stačiakampiu per vidurį. Oda pakraščiuose prikalta žalvarinėmis vinimis. Priekyje jos nublizgintos, kad net tviska, nes buvau įpratęs jas zulinti pirštais. Nuolat čiupinėdavau ir vagelių raštą. Nežinau, ar tada galvojau apie odos lopinėlį, kuriame įsispaudė kojinės kraštelis.

Juo labiau įkarščio pagautas kasausi, juo labiau niežti. Savo rašomojo stalo nemačiau daugiau nei du mėnesius, jis stovi darbo kambaryje. Šią minutę jo pasigendu. Stalo aukštis tinkamas. Šita linoleumu padengta stalo plokštė po mano batų kulnais per aukšta, per slidi, o pilki ornamentai bjaurūs.

Ištiesiu ranką prie kitos kojos, bet atsispiriu pagundai užsimerkti ir sudejuoti. Technikas be perstojo į mane žiūri.

Problemos ar kas, klausia jis.

Ryškus akcentas. Prieš patekdamas į radijo pastatą, stovėjimo aikštelėje apėjau automobilių eiles. Čia buvo ir tas, žalias kaip varlė.

Tyliau, garso bandymas, sako jis, kai jau žiojuosi atsakyti.

Priglaudžia pirštą prie lūpų ir pasisuka į garso pultą. Liaujuosi kasęsis, atsilošiu, patogiai įsitaisau pasvirdamas ant kėdės užpakalinių kojų. Kai užsidegu cigaretę, technikas išsprogina akis ir ima pasiutiškai gestikuliuoti. „Rūkyti draudžiama“, sako be garso. Pūsteliu dar kiek dūmų į jo pusę, nuberiu pelenus sau ant šlaunies ir įtrinu juos į kelnes. Tada gesinu nuorūką ir metu į jį. Pagauna ją ore, kad neįkristų į slankiklių plyšius jo pulte.

Ant techniko galvos lyg ir paukščio lizdas, greičiausiai tokia šukuosena. Apatinį žandikaulį gaubia siaura retos barzdos juosta, po smakru ji susmailėja, todėl ir veidas nenatūraliai pailgėjęs; jam kalbant barzda šiaušiasi ir kraiposi į šalis. Primena ožį. Arba tiesiog visišką idiotą. Nosies pertvara perdurta metaliniu strypu, jo galuose sidabriniai rutuliukai.

Kažkodėl atrodo matytas. Apžiūrinėju storą blizgančią grandinę, einančią nuo sunkios piniginės užpakalinėje plačių kaip maišas kelnių kišenėje iki diržo, ir ūmai prisimenu matęs tokius du tipus, kuriuos mums atsiųsdavo, kai kviesdavome pagalbą biure kilus problemų dėl vidinio kompiuterių tinklo. Jie taip pat turėjo tokias pinigines su grandinėmis, pritvirtintas prie kelnių-maišų, vilkėdavo trumpus juodus marškinėlius su Heavy Metal piešiniu, o kai atsisėsdavo, užpakalyje virš kelnių juosmens matydavai sėdmenų vagelę. Atsinešdavo CD grotuvus, triukšmingai numesdavo juos šalia mūsų kompiuterių ir užsidėdavo dideles ausines, lyg triukšmo slopintuvus, sėdėdami prie klaviatūros jas retkarčiais kilsteldavo ir šūkteldavo vienas kitam šį tą apie muziką. Ekranai neįprastai patamsėdavo, o per juos bėgdavo raidžių ir skaitmenų virtinės, į jas tie tipai kreipdavo mažai dėmesio. Jų nugaros būdavo sulinkusios. Į kėdžių atlošus nesiremdavo, negerdavo kavos, išvirtos jiems Rufo nurodymu. Po trijų ketvirčių valandos kompiuteriai veikdavo net geriau nei prieš lūždami, net pradėtas sekretorės laiškas nedingęs, ką jau kalbėti apie duomenų banko nuostolius. Tokie tipai turbūt kairės rankos mažuoju piršteliu galėtų prieiti ir prie visos mūsų duomenų sistemos, visa laimė, kad jų ji nedomino. Kai kartą apie tai paklausiau Rufo, jis juokdamasis atsakė, kad geriausia apsauga šiandien — neturėti per daug geros apsaugos sistemos, kuri provokuotų įsilaužėlius. Daugelis iš jų, pasakė Rufas, tikri savo meno meistrai. Juos domina ne pinigai, o garbė. Gerai nežinojau, ar jis teisus.

Gal ir šitas ožys ne išimtis ir su kompiuteriais elgiasi panašiai, tad truputį nusigąstu. Vis kilsteli galvą nuo savo mygtukų ir šypsosi man, lyg žinotų kai ką, ko aš nežinau.

Klara sėdi savo vietoje už stiklinės sienos ir varto kažkokius popierius, o laikrodžio rodyklės virš jos galvos šliaužia prie dvyliktos. Jau pusvalandį kambaryje šalimais žybčioja telefoninio ryšio lemputės, du vyrai ir moteris atsiliepia ir kalba į mikrofonus, pritvirtintus ant lankelio prie ausinių. Mikrofonai atrodo lyg storos juodos dėlės, įsitaisiusios lūpų kampučiuose, prisispaudusios prie jų ir tapusios vos ne jų kūno dalimi. Klara irgi tokį turi, jis kabo ant kaklo. Manęs ji niekam nepristatė. Elgiasi taip, lyg manęs iš viso čia nebūtų. Tai man patinka. Jos plaukai supinti į storą kasą, apsiavusi aulinukus iki kelių kaip motociklininke, o sijonas raudonas, toks juokingas ir labai trumpas.

Staiga virš stiklinių durų užsidega raudona lempa, technikas ant galvos užsimeta beisbolininko kepuraitę, ji nutupia ant paukščio lizdą primenančios šukuosenos, snapelį nusuka ant pakaušio ir abiem rankomis kimba į pultą. Klara prabyla.

Jos balsas kaip visada — įsižeidęs, nepatenkintas, sklindantis iš kaprizingai papūstų lūpų. Tik dabar savo galvoje susieju balsą, kurį jau seniai pažįstu iš radijo, su tuo, kuriuo ji su manimi kalbasi nuo tada, kai asmeniškai apsilankė pas mane. Paaiškėja, kad balsas tikrai tas pats. Staiga prieš akis iškyla kitas vaizdas, tamsiaplaukė moteris, palinkusi prie mikrofono: Klara, kol dar nebuvau jos matęs. Dabar, kai žiūriu į tikrąją, kaip ji kalbėdama dar barškina kompiuterio klaviatūra, galutinai miršta anoji, ji išstumiama, dingsta. Jaučiu nestiprų praradimo skausmą, lyg kas skrandį gnybtelėtų.

Gerai, sako Klara, vėl atėjo laikas, jūs tai žinote, tiesiog pasižiūrėkite į savo laikrodį, jūs gi turite laikrodį, ar ne, čia kiekvienas turi laikrodį, lažinuosi, kad šiuo metu aplink jus nuo penkių iki devynių laikrodžių, taigi tiesiog pasižiūrėkite į vieną iš jų ir pamatysite — jau vidurnaktis. O kas su jumis kalbasi trečiadieniais ir sekmadieniais vidury nakties? Na, kas? Kas atspės, gaus tašką, kas šiandien surinks tūkstantį taškų, gaus mano telefono numerį, o kitiems jis bus tuojau praneštas. Dabar dvidešimt keturios valandos, ir aš visa jūsų, kam reikia patarimo, gali man skambinti. Laida nusivylusiems, nihilistams, paliktiems ir vienišiems, atomo tyrinėtojams, diktatoriams ir paprasčiausiems nevykėliams iš gatvės. Čia mes visi kalbamės APIE SKURDŲ PASAULĮ. Kas aš tokia, jūs žinot.

Lyg pianistė, išgaudama paskutinį sunkaus pasažo garsą, Klara plačiu mostu paspaudžia kompiuterio klavišą, pasigirsta muzika, ji atsilošia sukamojoje kėdėje, ritmiškai linguoja galvą ir nekeičia pozos net tada, kai pro stiklines duris įeina telefonistas su lapeliu rankoje, atsistoja prie jos. Kabinos durys atviros.

Nuo pirmos iki trečios telefono linijos savižudžiai, sako telefonistas, viskas dėl nelaimingos meilės, tada du, turintys mitybos sutrikimų, vienas myli dešimtmetę kaimynų dukterį, vienas ruošiasi apiplėšti banką ir dar toks, kuris neva su elektriniu duonriekiu ką tik išprievartavo savo seserį.

Ak, vėl šitas, sako ji.

Neatsistodama ištiesia ranką, telefonistas paduoda jai lapelius.

Aštuntas, ketvirtas, vienuoliktas ir penktas, tokia eilės tvarka.

Jis linkteli, išeina iš stiklinės kabinos ir grįžta į savo vietą. Gretimoje patalpoje persimeta keliais žodžiais su kitais dviem, abu linkteli, paspaudžia mygtukus ir kalba į mikrofonus.

Technikas nenuleidžia nuo manęs akių.

Taigi jo dėmesio objektas — panelė, nelauktai sako jis.

Mielas drauge, ką turi galvoje?

Pažiūrėsim, sako jis, kiek toli ji su juo nueis.

Nespėju atsakyti, o jau vėl užsidega raudona lempa, ir technikui tenka perduoti pirmojo pašnekovo balsą. Svarstau, gal man atsistoti ir truputį pasivaikščioti vien tam, kad jį paerzinčiau. Galėčiau pulte atidžiau apžiūrėti vieną ar kitą mygtuką, pajudinti kurią nors svirtelę, o jis neturėtų laisvos rankos mane nustumti. Gal nueiti į gretimą kambarį ir pakišti ranką po telefonistės palaidinuke? Nė vienas negalės apsiginti, jie pririšti prie savo prietaisų kaip pacientai reanimacijoje prie lašelinių.

Klara kalbėdama įsikiša marškinių apykaklės kamputį į ausį, tam reikia kilstelėti ausines. Dar niekad nebuvo atėję į galvą, nors tai visai suprantama, kad laidų vedėjai krapšto nosis, sėdi prie mikrofono neišsivalę dantų ir kasosi užpakalius. Taip, kaip ir kiekvienas virėjas nusišnypščia į valgį, nes niekas nepamatys. Taip ir greitkelyje sunkvežimio vairuotojai pasismauko prie vairo tik todėl, kad sėdi aukščiau už kitus ir niekas negali jų pamatyti pro langą.

Klaros tauškalai man pabosta. Nervina tai, kaip ji, lyg koks valdybos pirmininkas, sėdi atsidrėbusi, o ranka karo užmesta už kėdės atlošo. Ponia Huigsteten, dabar kalbu kitu telefonu, kam skirta kontrolinė lemputė jūsų telefone? Atleiskite, Maksai, praklausiau. Gerai jau gerai, uždarykite duris ir išvirkite kavos.

Buvau dar jaunas. Klara irgi jauna. Po pirmųjų savaičių Vienoje lioviausi rūšiuoti piniginėje plastikines korteles pagal spalvą. Kai kurių kolegų mobilieji telefonai visus metus sveikinosi užrašu Halio Gott. Kartą sutikau Rufą biuro koridoriuje, buvau užsidėjęs tamsius „Ray Ban“3 modelio akinius. Jis nieko nepasakė, tik šyptelėjo. Nuo to laiko mobilųjį telefoną ir akinius laikau stalčiuje, gal bėdoje pravers.

Iš tikrųjų, ką aš čia veikiu. Jaučiu, kaip slystu į vieną iš tų trumpų ir apgaulingų fazių, kai staiga ateina tokios pat mintys kaip prieš du mėnesius. Jos man nebetinka. Pastebiu, kaip pradedu ilgėtis Rufo, tvarkingos įvykių eigos biure. Visi bendradarbiai, net ir sekretorės, dailios išvaizdos. Nežinau, ar grožis turėjo reikšmės įdarbinant. Veikiausiai negražūs žmonės Rufui buvo ženklas, kad jie nenuoseklūs.

Sveikojoje ausyje ima šniokšti, lyg krisčiau iš didelio aukščio. Užsimerkiu ir prisiverčiu galvoti apie tai, kaip radau Džesę ant grindų, kaip nedrįsau jos pakelti iš baimės, kad viena galvos pusė bus tiek sužalota, jog turinys išbėgs, kai tik ją pajudinsiu.

Iškart paaiškėja, ką čia veikiu. Ogi nieko. Nieko ir dar kartą nieko. Praplėšiu akis.

Iš akių neišleidžiu rašiklio, kurį technikas sukinėja tarp pirštų. Jis vėl žiūri į mane, bet veido išraiška pasikeitė; gal aš išbalau ir jis stebisi. Nusišluostau prakaitą. Rašiklis storas lyg Frankfurto dešrelė, platūs dryžiai iš trijų rėkiančių spalvų — geltonos, raudonos, mėlynos. Lygiai tokį patį ir aš kadaise turėjau namuose, kažkokia reklaminė dovana. Jį buvo patogu laikyti, rašė minkštai. Neprisimenu, iš kur jį buvau gavęs. Technikas sukioja rašiklį tarp pirštų, o aš primerkiu akis, kad įskaityčiau užrašą. Nepavyksta, susinervinu. Manasis, kiek prisimenu, buvo be užrašo.

Staiga pastebiu, kad technikas žiūri man į akis ir perdėtai kraipo lūpas. Mėgina kažką pasakyti be garso.

Aš tik norėjau padėti, skaitau aš.

Suraukiu kaktą, todėl jis lūpomis pasako dar kelis skiemenis.

Džesei, vėl skaitau.

Žinoma, tai klaida. Džesės vardas visur, jis šnabžda tarp telefonistų popierių, jį dainuoja pro šalį važiuojančių automobilių padangos, kodėl gi negalėčiau jo išskaityti šito idioto lūpose. Man paranoja, ir tuo didžiuojuosi. Krūpteliu Klarai surikus.

Visko, ko gero, dėl to, kad tu per daug kalbi!

Ji stuksena tą patį klavišą ir įpykusi purto galvą. Ir technikas išsigąsta, rašiklis nebejuda, ir aš skubiai pasilenkiu, kol jo dar nenumetė, bandau perskaityti, kas ten parašyta: I love Wien. Žodis love pakeistas raudona širdele.

Puiku, galvoju sau, pasaulis sukurtas tik man, ir dar su tokiomis smulkmenomis.

Turiu nusijuokti ir trinkteliu plaštaka per stalą. Kai pakeliu akis, priešais mane stovi Klara.

Gerai, kad tau linksma, sako ji.

Šypsosi be jokios ironijos, maloniai ir nedviprasmiškai, todėl priverčia mane galvoti apie visai paprastus dalykus, apie spragintum kukurūzus ir kiną.

Taip, sakau jai.

Ausinės kabo Klarai po kaklu, laidas velkasi grindimis. Ji atrodo lyg atgijęs elektrinis žaislas, besiruošiantis sprukti. Dar pora žingsnių, kištukas išsitrauks, ir sapnas baigsis. Klarai už nugaros girdžiu muziką.

Atnešiu kavos, sako ji.

Technikas tuojau atsistoja.

Aš išvirsiu, sako jis, lik čia.

Technikas palieka rašiklį ant pulto. Greitai atsistoju ir įsikišu jį į švarko kišenę.

Gal pageidauji kokios nors muzikos, paklausia Klara.

Man nusispjaut ant tos muzikos, sakau.

Ji linkteli.

Eisiu, sakau.

Klara vis dar linksi, paima iš techniko rankų puodelį ir dingsta savo kabinoje. Žemyn važiuoju liftu, pamojuoju durininkui, išeinu į gatvę ir vėl sugrįžtu telefonu išsikviesti taksi.

Ūmai mane apima noras įveikti ilgą distanciją ir pradedu bėgti, kai tik iš už kampo pasirodo taksi. Didinu greitį, iš kišenės išsitraukiu cigarečių pakelį ir veltui mėginu bėgdamas prisidegti. Kai sustoju, girdžiu, kaip už manęs pamažu važiuoja taksi. Pamoju, atlošiu galvą, vėsus nakties oras glosto man veidą, ir vėl lekiu, juokiuosi, ir norėčiau būti ant bėgimo takelio be pabaigos, be žibintų stulpų, kuriuos reikia aplenkti.

8 Šaudyti į balandžius

Ant tilto sustoju. Po manimi geležinkelio bėgiai, šaunantys tiesiai į Senosios mugės teritoriją, ji plačiomis tamsiomis betoninėmis plokštumomis, gremėzdiškais paviljonais, su keliais smailiais bokštais driekiasi priešais mane lyg nykus kraštovaizdis filme apie pasaulio pabaigą. Tik radijo pastato languose dega šviesa.

Nevienodais laiko tarpais užsidega ir vėl gęsta gatvės žibintas virš mano galvos. Dukart šokteliu vienoje vietoje, norėdamas išbandyti, ar reaguos. Nieko. Nemoku Morzės abėcėlės, bet mirkčiojanti šviesa tikriausiai siunčia man žinią. Tokią pačią žinią, kokią galima išskaityti maišikliu plakamos grietinėlės spiralėse, ant namų stogų išsirikiavusioje palydovinių antenų eilėje ar Europos didmiesčių planuose.

Nutolęs kelis metrus nuo manęs laukia taksi. Kai vairuotojas įjungia pavarą, ketindamas nuvažiuoti, vėl jam mosteliu. Privažiuoja vairuotojas, toks mažas, kad vos kyšo virš vairo.

Tai lipsit ar ne?

Jis bijo. Matau iš veido.

Įjunkite radiją, sakau, dažnį pasakysiu. Palikite keleivio dureles atviras, įjunkite taksometrą. Tiek arbatpinigių, kiek šiąnakt, negausite per visą kitą savaitę.

Dvidešimtinė, kurią paduodu per langą, nuramina jo nervus. Radijas jau įjungtas.

Garsiau, šaukiu, dar garsiau, dar truputį, stop, gerai.

Iš taksi vidaus sklinda Klaros balsas. Automobilyje gera garso aparatūra, efektas pritrenkiantis.

Žinau tą laidą, sušunka taksistas, „Pokalbiai apie skurdų pasaulį“.

Užsičiaupk, sakau jam.

Taksistas pastumia sėdynę atgal ir užkelia kojas ant prietaisų skydo. Jis su sandalais, puskojinės baltos. Atrodo, pradeda prie manęs priprasti.

Atsiremiu į turėklus. Geležinkelio elektros laidai kerta miestą, atrodo lyg šilkiniai voratinklio siūlai, juos paskui save tempia milžiniškas voras, nepastebimas, lėtas, gal kiek svyruojantis šešėlis, kurį naktibaldos palaikys audros debesiu, o kitą akimirką pamirš.

Paspaudus mygtuką mano elektroninio laikrodžio ciferblatas nušvinta tamsiai mėlyna spalva ir atveria dirbtinumo, skystųjų kristalų ir virtualios švaros anklavą. Laikrodis, dėl daugybės mygtukų vadinamas kokpitu, yra Džesės. Jį atsargiai nusegiau jai nuo rankos, nes žinojau, kad ji neištvertų, jei kokpitas, pats dar gyvas, būtų palaidotas kartu. Laikrodį aš dovanojau. Džesė vaikštinėdavo su juo po butą ir spaudydavo įvairius mygtukus, nesuvokdama jų paskirties. Taip ir neišmoko nustatyti žadintuvo ir teisingai perskaityti datos. Bet džiūgaudavo, kai kas valandą laikrodis supypsėdavo, ir atsakydavo jam: „Sveikas, kokpitai“, o ir man tekdavo jį pasveikinti, jei nenorėdavau jos suerzinti.

Kartą ir savo motinai gimtadienio proga padovanojau laikrodį. Ji pasibaisėjusi pasakė, kad tokia dovana reiškia, jog jos laikas artėja prie pabaigos. Aš pasijuokiau iš jos.

Pusė pirmos.

Pusė darbo padaryta, sako Klara, šiandien neturiu noro, kaip jūs ir pastebėjote. Tvanku. Čia, viduje, ypač. Ko jūs apskritai iš manęs norit? Vis norit ką nors sužinoti. Ką? Koks oras? Galiu pasakyti: tamsu. Tamsus oras, o artimiausia prognozė — ir toliau tamsu iki maždaug penktos valandos, tada ims švisti, o įdienojus šviesu. Ir dar tvankiau nei dabar. Taip spėju.

Ji padaro per ilgą pauzę, girdėti, kaip kažkuo krapšto dantis. Kvėpuoja tankiai, šniokštuodama, lyg į mikrofoną pūstų Bunzeno dujų degiklis.

Gerai, sako ji, likusį laiką taip pat sudorosime.

Spėlioju, už kurio apšviesto lango ji sėdi. Jei turėčiau čia savo žiūronus, stovėjimo aikštelėje pamatyčiau bent žalią askoną, o gal net jos langą. Žiūronai patogūs, labai stiprūs, su stabilizatoriumi, tik viena ranka sunku ramiai išlaikyti. Keturiolika metų tampausi juos visur kaip kokį amuletą, o kai tik iš tiesų prireikia, tai jų ir nėra.

Žiūronai buvo ant staliuko prie drabužinės veidrodžio, Džesės tėvo buto prieškambaryje. Namas stovėjo Aukštutinio turgaus gatvėje, vos per minutę kelio nuo Stepono aikštės, visu aukštu iškilęs virš kitų namų. Vietoj laukujų durų buvo dvivėriai vartai, pro kuriuos anksčiau važiuodavo karietos. Vartai tyliai atsidarydavo, jei prie raktų žiedo turėjai prikabintą specialų pultelį.

Pakilome plačiomis pakopomis su įleistomis marmuro plokštėmis. Laiptai su plačiais akmeniniais turėklais lyg nenoromis rietėsi į antrą aukštą, atrodė, kad bet kurią akimirką mielai grįžtų į neišlenktą pirmykštę formą. Priėjome galeriją, kurios gale buvo nedidelis šiuolaikiškas liftas. Juo pakilome į viršutinį aukštą.

Drabužinės veidrodyje pasibjaurėdamas apžiūrėjau savo spuoguotą veidą ir užsinorėjau į dušą. Man už nugaros atsistojo Džesė. Ant galvos iki pat ausų užsitraukė žalią medžiotojo skrybėlę iš fetro, atlošė galvą, kad galėtų žvilgčioti iš po brylių. Ji paėmė žiūronus, sugriebė mane už marškinių skverno ir nusitempė. Mums iš paskos į grindis barkštelėjo gerai nupoliruota, išpjaustinėta lazda pasivaikščiojimui.

Perėjome kvadratinę svetainę, kurios viduryje lyg gelbėjimo plaustas atviroje jūroje klaidžiojo persiškas kilimas. Už jo tolumoje neaiškūs svetainės baldų kontūrai. Išėjome į balkoną, atidarius jo duris galima pamatyti metro storio namo sienas. Buvome aukštai virš miesto.

Džesė davė man palaikyti lazdą, pasirėmusi viena ranka į parapetą užšoko ant jo. Kai permetė kojas į kitą pusę ir ėmė jomis tabaluoti, instinktyviai sugriebiau ją už pečių, bet ji nusipurtė mano rankas, lyg ant jos būtų koks užšokęs žvėris. Prieš pusmetį jai suėjo keturiolika.

Atsmaukė skrybėlę ant pakaušio, kad neuždengtų akių, ir prisidėjo žiūronus. Aš sukinėjau lazdą tai į vieną, tai į kitą pusę.

Ar tavo tėvas medžioja, paklausiau.

Ji neaiškiai sumurmėjo pro sukąstus dantis, beveik nejudindama lūpų, nes buvo susikaupusi.

Žinoma, medžioja.

Norėdama išryškinti kažkokį objektą, smiliumi sukinėjo ratuką tarp okuliarų. Kambaryje už mūsų nugirdau trekštelėjimą, atsigręžiau ir pamačiau Šeršą, slenkantį palei sieną lyg panterą ir nepatikliai apžiūrinėjantį paveikslus. Jis pamėgino atidaryti vienos spintos duris ir apčiupinėjo krėslo atlošo gobeleną.

Paduok šautuvą, švebeldžiuodama tarė Džesė.

Kiek užtruko, kol supratau, o ji nekantriai bakstelėjo man alkūne. Padaviau jai lazdą, mainais gavau žiūronus.

Nepakeisk ryškumo, įsakė.

Lazdą prispaudė prie dešiniojo skruosto, vieną akį primerkė. Nukreipiau žiūronus į tą pusę, į kurią ji buvo nusitaikiusi, ir į veidą taip netikėtai trenkė Šv. Karolio bažnyčios kupolo vaizdas, kad net atšokau. Pritrenkiama. Paprasta akim žiūrint kupolas buvo tik nedidelis pažaliavusio vario puslankis, lyg pusė patamsėjusios monetos, akiratyje įstrigusios tarp namų ir priekyje beveik uždengtos plataus, išmarginto Šv. Stepono katedros stogo. O su žiūronais galėjau vedžioti išilgai apatinio kupolo pakraščio ir stebėti būrį įmitusių balandžių, kurie išpūtę gūžius lankstėsi vienas kitam.

Pykšt!, sušuko Džesė.

Lazdą ji kilstelėjo tiesiai į viršų, imituodama atatranką. Balandžiai pakilo. Per žiūronus pamačiau kelis pūkus, lėtai krintančius ant atbrailos.

Ką matai, ką matai, sušuko ji, ar pataikiau?

Už mūsų balkono tarpduryje pamačiau Šeršą, greičiausiai stovėjo čia jau kelias sekundes. Rankoje laikė kampuotą bronzinės spalvos butelį, tikriausiai rado jį vienoje iš spintų.

O, žmogau, sudejavo susinervinęs.

Jo ir Džesės žvilgsniai susitiko, ji liovėsi juoktis ir nusiropštė nuo parapeto. Paėmusi žiūronus iš mano rankų nunešė kartu su lazda atgal į vietą. Nusprendžiau vos pasitaikius progai atsistoti balkone su šiuo stebuklingu daiktu, įsikandęs storą cigaretę su žole, skirsiu tam visą popietę.

Kai pasisvečiavę išėjome, žiūronus pasiėmiau. Džesės tėvas tikrai dėl to nelabai sielvartavo.

Nespėju nė suvokti, o ji jau susitvarko su dviem klausytojais. Negaliu susikaupti. Šniaukščiu kokainą nuo kišeninio veidrodėlio, ir mano galva virsta didele erdve, kurioje medžiodamos vabzdžius nardo kregždės, o vabzdžiai sukasi ratu medžiodami amebas. Taksi vairuotojas juokiasi, greičiausiai Klara laido sąmojus. Jis net pliaukšteli sau per šlaunį.

Prieš pratęsdama, sako Klara, dar turiu nedidelį paieškos skelbimą.

Aš pasisuku į tą pusę.

Su jumis tai neturi nieko bendra, sako ji, tai grynai asmeniška. Jei už šių sienų yra kas nors, vardu Šerša, tegu man paskambina. Ne toks jau dažnas šis vardas.

Jai galvoj negerai, sakau, palaiminti stokojantys proto.

Ką sakot, sušunka taksistas.

Ji įsivaizduoja, kad aš jos kažkur klausausi. Tačiau, regis, ji galvoja visai ne apie mane, o tikrai apie Šeršą. Visa tai su manimi visiškai nesusiję. Jos akimis žiūrint, aš pats su savimi mažai susijęs. Tai kažkas kita. Dabar vėl pasigirsta muzika. Fenomenalu.

Klausykit, jūs gi turit telefoną, ar ne.

Vairuotojas liaujasi kinkavęs galva pagal muzikos ritmą.

Žinoma, sako.

Gatve pravažiuoja automobilis, žmogus prie vairo nusvarinęs ranką per langelį. Pagal ritmą, beldžiamą į automobilio dureles, atpažįstu, kad jis taip pat klausosi Klaros laidos.

Kiek, klausiu jo.

Kyšteliu dar vieną dvidešimtinę, jis paduoda man plokščią telefoną, pritvirtintą prie spirale susukto laido. Surenku radijo laidos numerį. Takto viduryje muzika nutrūksta.

Pakaks, sako Klara, muzikai per karšta, bent jau čia, viduje. Verčiau dar pakalbėkime apie mūsų problemas. Pavyzdžiui, apie tai, kad nekenčiu vasaros. Man patinka ruduo, geriausiai su vėtra, kai ji vienu kirčiu nuplėšia lapus, lyg motina gamta nuo veido nusitrauktų žalią grožio kaukę. Technikas man duoda ženklą, kad baigčiau plepėti ir atsiliepčiau. Atleisim jį, jei trukdys.

Gera mintis, sakau, sudorok jį, tą šiknių iš Vienos.

Pabandau giliai įkvėpti, bet kvėpavimas stringa prie paskutinio slenksčio; paskutinis mano plaučių kampelis neprisipildo oro, jei jis išsivėdintų, palengvėtų. Nebesistengiu ir kvėpuoju negiliai. Su telefonu pasitraukiu kiek įmanoma toliau nuo taksi. Vairuotojas neišleidžia manęs iš akių, o tai trikdo.

Čia Šerša, sakau, ta moteris iš radijo ieškojo manęs.

Gerai, sujungsiu, nepadėkite ragelio.

Kol laukiu, blerbia muzika, primenanti mini-sintezatorių, kuriuo groja čigonų vaikai, sėdintys prie parduotuvės „Karstadt“. Jie bet kaip judina pirštus ant klaviatūros ir vaizduoja, kad patys groja šią melodiją.

Užrūkysit?

Taksi vairuotojas pro atdaras keleivio dureles atkiša man cigarečių pakelį. Visai pamiršau, kaip rūkyti. Kai dega žolė, viskas kitaip. Pagaliau pavyksta giliai įtraukti, ir kai dūmų porcija nukeliauja į tolimiausią plaučių kampelį, tūkstančiai adatėlių įsminga į minkštas, galbūt dar rausvas, derva nepadengtas vidines sieneles.

Tada atsiliepia Klara.

Alio, sako ji, kas kalba?

Aš, sakau.

Tą pačią minutę spengiantis garsas linijoje perskrodžia dešinį ausies būgnelį, aš isteriškai rikteliu. Tuoj vėl nusiraminu. Netinkamai sureagavau.

Žmogau, išjunk savo radiją, šaukia ji.

Išjunk radiją, rėkiu taksistui.

Taigi kas, vėl klausia ji.

Aš, atsakau.

Aišku, ji mane atpažino.

Mielasis Aš, sako ji, technikai teigia, kad tu esi Šerša.

Šerša, sakau, miręs.

Ką, jis irgi, šnabžda ji.

Tada susizgrimba.

Kas jis buvo?

Draugas, sakau, o gal priešas.

Labai paslaptinga, mielasis Aš, sako ji.

Labai gražu, kai ji šitaip stengiasi ironizuoti. Man pačiam nereikia juokauti, tai išlaisvina. Rufas sakydavo, kad įdomiausia ne kas laimi, bet kiek pralošia priešininkas. Ko man dabar trūksta, tai mygtukų integruotame skaitmeniniame telefone, apie kuriuos pirštu sukdavau ratukus, lyg būčiau „Pac-Man“ labirinte4 ir ieškočiau stambių prisirpusių vyšnių.

Gal tau palengvėtų, jei papasakotum apie Šeršą, pagaliau prataria Klara.

Nea, sakau.

Aš tau padėsiu, sako ji. Jis mirė ir paliko neapmokėtų sąskaitų?

Nea, sakau, aš pats jį nužudžiau.

Dabar jau tikrai nutyla. Dar kelios sekundės, ir įsijungs kas nors iš redakcijos.

Turiu baigti, sakau, viršijau trijų minučių limitą.

Palauk, sušunka ji.

Laimė, iškart randu mygtuką ir išjungiu.

Grįžęs namo randu ją ant kušetės, susmukusi it tuščias maišas, o akys mažos ir raudonos kaip balto triušio. Žakas Širakas pasitinka mane, plona uodega plakasi man į kojas. Uždedu ranką jam ant galvos. Klara traukia porcelianinę pypkę, pasiūlo ir man.

Maniau, kad tu nerūkai, sakau jai.

Ne tabaką, švebeldžiuoja ji, o žolę.

Atsistoju priešais.

Ką tai reiškia, klausiu.

Atsilošia ir padeda galvą ant kušetės atlošo.

Ir būtent tu šito klausi, sako juokdamasi. Taip geriau sekasi galvoti.

Apie ką?

Netikiu, kad nužudei Šeršą, sako ji. Tokiam darbui tau trūksta drąsos.

Gūžteliu pečiais.

Galvok, kaip nori.

Bet ar tu nepagalvojai, sako ji, kad galbūt tavo draugė buvo nužudyta.

Tu visiškai apdujusi, sakau.

Ne!, šaukia ji. Aš rimtai.

Neturiu nė menkiausio noro apie tai kalbėtis. Dar žingteliu į priekį, keliai liečia kušetės kraštą. Iš Klaros pusės turėčiau atrodyti kaip koks riogsantis bokštas.

Tu manai, sakau grėsmingai, kad kažkas įslinko į butą, kai ji su manimi kalbėjo telefonu, ir ją nušovė?

Jis jau galėjo būti bute, sako Klara, kai ji tau paskambino. Gal ji pažinojo tą žmogų ir įsileido.

Leipcige Džesė nieko nepažinojo, sakau. Mes išeidavome tik sutemus.

Tai kas nors iš ankstesnių laikų, sako ji.

Minutėlę padvejoju. „Kuperi, manau, tigrai sugrįžo.“

Absurdas, sakau.

Lygiai kaip absurdiška šauti sau į ausį, kai kalbi telefonu. To dar niekad negirdėjau.

Žinau, sušunku, tai ABSURDAS! NIEKAS taip nedaro. NIEKAD negirdėjau! NESUPRANTU, kodėl ji taip padarė.

Gal tau reikia pabandyti išsiaiškinti, kužda Klara.

Pritupiu. Kartais išsitiesus visu ūgiu sukasi galva. Klarai mano rėkavimas nedaro įspūdžio. Ji kilsteli galvą, kad ir toliau mane matytų. Tai jai nelengva. Pasikiša ranką po galva.

Arba jai kas nors grasino, sako ji.

Per daug blogų kriminalinių romanų skaitai, sakau.

Aš išvis neskaitau, sako ji, knygos — kvailystė.

Tada televizija, sakau.

Ji patrauko pečiais.

Bet tu apie tai pagalvok, sako ji.

Čia ne žaidimas.

Ji pradeda juoktis.

Ne, sako ji, tikrai ne.

Tavo technikas mano, sakau jai, kad prilipau prie tavęs.

Staiga ji lyg prasiblaivo. Netgi galvą visiškai pakelia.

Jis su tavimi kalbėjosi?

Taip.

Ką dar pasakė?

Kad nori pamatyti, kiek toli tu nueisi.

Daugiau nieko?

Nieko, patvirtinu aš.

Ji vėl atsilošia.

Tomas paisto, sako ji. Tikriausiai myli mane ir todėl galvoja, kad visiškai pakvaišau.

Tokios logikos aš nesuprantu. Atsistoju, prieinu prie lentynos ir šiaip sau nuplėšiu kelis geltonus lipnius lapelius nuo plokštelių vokų, „60 bitų per minutę“ parašyta ant vieno, „200“ — ant kito. Ir mano širdis plaka tai vienu, tai kitu dažniu, be perėjimo keisdama greitį, tarsi kaitaliotų patyręs didžėjas. Abu lapelius užsiklijuoju ant krūtinės.

Ką reiškia „kaip toli aš nueisiu?“ sušunka Klara, aš visada nueinu tiksliai ten, kur noriu.

Ji tikrai apkvaito, net nepyksta, kad jaukiu jos plokštelių rinkinį. Nuplėšiu dar dvidešimt lapelių, jie prastai limpa prie marškinių, krinta ant grindų. Praeina noras klijuoti.

Nė neabejoju, sakau.

Kai buvau maža mergaitė, sako ji, įsinorėjau signalizacijos savo kambariui, bet tėvai nepirko. Nutariau prisileisti vonią ledinio vandens ir ten gulėti, kol ją nupirks. Mama sakė, kad vis tiek neišdrįsiu to padaryti.

Vasarą, sakau aš.

Žiemą, sako Klara. Mane rado beveik po valandos ir tučtuojau nuvežė į ligoninę.

Ir tada gavai signalizaciją, klausiu.

Ne. Bet jie manęs atsiprašė.

Jos plepalai gadina man paskutinius nervus. Tikriausiai mano, kad dar sėdi radijuje.

Klausyk, noriu dar kai ką įrašyti. Gal galėtum kur nors nueiti? Pas kokią draugę? Arba pasivaikščioti?

Trečia valanda ryto. Klaros žvilgsnis paaštrėja, žvelgiam vienas į kitą kaip dvikovos dalyviai.

Garso įrašai, sakau, mano gyvenimo istorija. Tu juk jos būtinai NORI.

Kai jau manau, kad Klara užmigo atviromis ir nieko nematančiomis“ akimis, ji svyruodama atsistoja. Laikosi už staliuko, už lentynos, už mano peties. Nuvedu ją prie laukujų durų. Pasiima pavadėlį.

Baik, sakau, Žakas Širakas liks čia. Jis man padeda susikaupti.

Klara šiaip taip įspraudžia kojas į aulinukus.

Na, sakau, tai iki pasimatymo po valandos, dviejų ar dar vėliau.

Laiptinėje neuždegu šviesos. Durims užsitrenkus girdžiu duslų bildėjimą — ji atsitrenkė į sieną. Negaliu susilaikyti, prisidengiu ranka burną kaip mažas vaikas ir imu kikenti.

9 Viena

Per atostogas lydėsiu Džesę į Vieną, pasakė Šerša, gal nori kartu? Vasaros atostogos visad kėlė problemų. Trūko pinigų ir progų išvykti, o kiekvienoje namų kertelėje susidurdavau su savo vaikystės siaubu. Ten buvo sofa, televizorius ir mano motinos troškimas nuo ryto iki vakaro šerti mane pusgaminiais. Tai buvo jos manija — prigrūsti į mane maisto, versti tiek valgyti, kol nebegalėdavau pasikelti nuo sofos, ir maitintis tuo, ką ji man duodavo. Tai buvo vienintelis mus siejęs dalykas. Taip tęsdavosi tris savaites, kol aš imdavau kelis kartus per dieną vemti, prarasdavau savitvardą ir pradėdavau daužytis. Tada ji sodindavo mane į daimlerį ir kitai atostogų pusei nugabendavo į gydyklą vaikams, turintiems mitybos sutrikimų.

Žinoma, norėjau į Vieną, nors ir buvo aišku, kodėl Šerša to klausė. Nei jis, nei Džesė neturėjo vairuotojo pažymėjimo. Kiti, gydytojų, profesorių ir prekiautojų kilimais sūnūs, turėjo automobilius, bet vasarai jie išsinuomodavo katamaranus ir pasidalydavo išlaidas. Jie tikrai nevažinėjo į Vieną.

Man važiuoti nieko nereiškė. Buvau įpratęs daryti tai, ko manęs prašo. Skolindavau savo daiktus. Mieste nupirkdavau ko reikėdavo, paimdavau merginas iš oro uosto ir nuveždavau pas jų draugus. Palankumas, kurio sulaukdavau, niekuo nesiskyrė nuo bet kokio kito palankumo pasaulyje. Buvau pasiruošęs padėti. Buvo daug kitų, kurie to nedarė.

Džesei patiko mano automobilis, senutėlis „Fiat Uno“, raudonas, gavau jį aštuonioliktojo gimtadienio proga kartu su vairuotojo pažymėjimu; per aštuonis mėnesius nuvažiavau beveik dvidešimt tūkstančių kilometrų. Savaitgaliais į Amsterdamą, o paprastais vakarais greitkeliu Kelnas-Bona, tiesiog šiaip, pirmyn ir atgal.

Į Olandiją paprastai lėkdavo ne vienas automobilis, keli juodi GTI arba GTE ir mano senas fiatas. Ta proga Džesė nusilakuodavo nagus, todėl jie blizgėdavo kaip dešimt mažų raudonų vabaliukų ant atramos galvai, į kurią ji įsikibdavo važiuodama. Tik aš vienas pastebėjau, kaip greitai ji nusukdavo galvą, kai Šerša pareikšdavo, jog su lakuotais nagais ji panaši į nepilnametę prostitutę. Amsterdame Džesę palikdavo laukti automobilyje, o kiti tuo metu apsipirkdavo. Apsirūpindavo viskuo, išskyrus kokainą, kurį, nors ir brangiau, pirkdavo iš Džesės. Paskui važiuodavome prie Eiselmerio įlankos, kur vienas iš mūsų turėjo vasarnamį. Ten pusantros dienos gulėdavau prie vandens, apsvaigęs nuo žolės ir bangų pliuškenimo, ir žiūrėdavau į Džesę, dėliojančią figūras iš akmenėlių. Žiūrėdavau, kaip pamažu lupasi jos lakas, vienas gabalėlis po kito, ir įsivaizduodavau, kaip suimu jos pirštus, labai atsargiai, ir švelniai krapštydamas nulupu lako likučius. Džesė buvo vienintelė mergina gaujoje. Niekas į ją nekreipė dėmesio.

Ji tiesiog buvo čia. Ją atsiveždavo Šerša, ir nieko daugiau nepasakysi.

Žinojau, kad Šerša tikriausiai turėjo ypatingą priežastį nuvažiuoti į Vieną, ir žinojau, kad mane ima tik dėl automobilio. Ir vis tiek džiaugiausi.

Kelionėje Šerša miegojo ant užpakalinės sėdynės. Džesė perlipo į priekį, suko mums abiem cigaretes ir leido man juokais ją išbarti, nes suktinės išeidavo kreivos ir suglebusios. Klausėmės muzikos, visi langai buvo nuleisti, trisdešimt laipsnių pavėsyje. Prisipažinau jai, jog visad norėjau, kad mane vadintų Kuperiu, bet nė vieno, nei savo motinos, nei klasės draugų, nepajėgiau įkalbėti. Ji maldavo leisti supinti mano „arklio uodegą“ į kasą, ir galų gale nusileidau. Ji ėmė darbuotis ir sumazgė plaukus, bet kasa neišėjo. Pasienyje mums liepė išlipti“ ir apieškojo bagažinę. Aš apsipyliau kruvinu prakaitu. Bet jie buvo švarutėliai, abu. Ėmiau suprasti, kad Džesė profesionalė.

Vienoje temperatūra pakilo per keturiasdešimt laipsnių. Miestas gulėjo suglebęs lyg merdėjantis nuo karštinės žmogus, nejudrus, išdžiūvęs ir klejojantis. Prie Štubenringo ant keleto pastatų kabėjo didžiuliai fasadą dengiantys plakatai su kaukolėmis, įspėjantys nevažinėti automobiliais. Radijas kas penkiolika minučių skelbė pavojų dėl ozono, buvo ginčijamasi dėl draudimo vidurdienį išeiti į gatvę. Mieste be perstojo stūgavo greitosios pagalbos automobilių sirenos, seni žmonės mirė.

O mes vis dėlto sukinėjomės balkone. Persisvėriau per atbrailą ir pro žiūronus tyrinėjau miestą atkarpa po atkarpos, mažais kvadratėliais, kurie visai prieš mano akis susiliejo į vientisą vaizdą. Pradėjau nuo dešinės pusės, kur galėjau matyti Votų bažnyčią ir dalį universiteto, apžiūrėjau ažūrinius Rotušės bokštus, Pilies teatro užpakalinę dalį ir, žinoma, stabtelėjau prie Parlamento portalo, norėjau pamatyti, kas kairėje, bet man kliudė Arkikatedra, uždengusi dalį vaizdo, už Belvederio ir Pietų geležinkelio stoties ketinau pažvelgti į pietryčių pusę su Pietine geležinkelio stotimi, netoli jos Centrinės kapinės, kurių nemačiau, bet galėjau spėti esant, nes čia nebuvo stogų. Apžiūrinėjau viską, langų karnizus, antenas, tarpus tarp kaminų, frontonus, imperatoriaus rūmus, įvairiausių formų kupolus, o kartais pro plyšį tarp pastatų galėjau pamatyti tolimą, nuo kaitros išmirusį gatvės kampelį. Kelias minutes palaukdavau kokio nors praeivio. Mačiau balandžių lizdus, studentes mansardose ir vietomis Vienos miško skiautes tolumoje. Apžiūrinėjau miestą centimetras po centimetro.

Džesė sėdėjo man iš dešinės, ant trumpojo parapeto krašto, nugara atsirėmusi į namo sieną. Mūvėjo trumpus baltus medvilninius šortus, kairėje pusėje atspausti juodo buldogo kontūrai, o trumpus berankovius marškinėlius buvo pakėlusi iki pat vos prasikalusių krūtų. Ji kaitinosi saulėje, nors radijas kas penkiolika minučių įspėdavo dėl odos vėžio, karščio smūgio ir kraujotakos sutrikimų. Jos oda neparausdavo, bet tamsėdavo nuo įvairaus atspalvio pilkos iki juosvos spalvos, tarsi jos kūnas pasidengtų vis storėjančiu dulkių sluoksniu. Aplink liemenį ėjo kilpa iš dviejų kaklaraiščių, kuriuos radau jos tėvo spintoje ir surišau mazgu. Galus pritvirtinau prie metalinio žiedo, įmūryto sienoje, prie jo anksčiau greičiausiai būdavo rišami vijokliai. Maniau, kad diržas iš kaklaraiščių neleis jai nukristi ir iš penkto aukšto tėkštis gatvėn. Niekaip negalėjau jos perkalbėti ten nesėdėti. Ginčijausi tol, kol leidosi pririšama.

Iš tėvo lovos miegamajame, numetę šalin pagalvės ir antklodes, ištraukėme didžiulį dvigulį čiužinį ir atitempėme į svetainės vidurį, dešimt žingsnių nuo balkono durų. Šioje vietoje palubėje be garso ir tingiai sukosi ventiliatorius ilgomis mentėmis. Tiesiai po juo, į šalis ištiesęs kojas ir rankas, kaip tobulas Leonardo da Vinčio žmogus apskritime, ant čiužinio gulėjo Šerša, akys primerktos, lūpų kampe cigaretė arba suktinė su žole, retsykiais per ilgas pelenų stimburys žaižaruodamas nukrisdavo ant paklodės, visai prie jo kaklo. Iš lentynos atsinešėme grotuvą su visomis kolonėlėmis ir pastatėme prie čiužinio. Kai pirmą dieną aptikom kompaktines plokšteles, abu su Šerša susėdome ant čiužinio krašto ir gal kokį pusvalandį gėrėjomės raibuliuojančiu jų paviršiumi. Iki soties prisižiūrėję kelis kartus atidarėme ir uždarėme plokštelių stalčių, įdėjome vieną tų blizgančių skritulių ir užsimerkėme.

Paskui užtikome baroko muzikos rinkinį ir radome pjesę, kurią visi mėgome. Pachelbelis5. Kai tik nuskambėdavo pirmieji taktai, muzika paversdavo mano širdį į supernovą. Pjesė maždaug penkių minučių trukmės. Nustatėme kartojimo funkciją, ir grotuvas kartojo ją dvi dienas. Jei kas užsinorėdavo miego, tiesiog šiek tiek sumažindavo garsą. Pakartojus penkiasdešimt sykių Džesė pradėjo verkti, jos veidas susiraukšlėjo lyg kūdikio, pabudusio naktį ir neradusio motinos. Saulė džiovino ašaras ant veido vos joms spėjus išriedėti iš akių. Aš vaizdavau, kad žiūriu pro žiūronus, ir nieko nesakiau. Juk tai dėl Pachelbelio, dėl klavesino ir smuikų kūkčiojimo. Po pusvalandžio ji liovėsi verkusi.

Įsiskaudėjus galvai išeidavau iš balkono, padėdavau žiūronus ant garso aparatūros ir stumteldavau Šeršą, kad padarytų vietos ant čiužinio. Jis be atvangos suko plonas it dantų krapštukai cigaretes, maišydamas tabaką su žole; jos buvo skanios ir taip kaitino smegenis, kad atrodė, jog šios suskystėjo ir užvirė, ištekės pro ausis ir išgaruos. Panirdavau į miego ir būdravimo būseną, ventiliatorius vis artėjo ir pagaliau įsitaisė pačioje galvoje, suplakdamas savo ilgomis mentėmis miesto vaizdus, matytus per žiūronus. Retkarčiais per raibuliuojančią spalvų miglą netikėtai prasiskverbdavo nekantrus Džesės spygtelėjimas ir cypimas, kai jai nepavykdavo atrišti jūrinio mazgo, kuriuo buvau ją pririšęs prie metalinio žiedo. Tada vienas iš mūsų svirduliuodamas atsistodavo, krapštydavo sustingusiais pirštais persisukusias kaklaraiščių kilpas ir galiausiai dantimis atrišdavo mazgą, išvaduodavo Džesę iš balkono. Kartais ji įsitaisydavo pas mus ant čiužinio, mažytė, saulėje įkaitusi ir paraudusiomis akimis, atsiguldavo tarp keturių kojų, pešiodavo jų plaukelius, kutendavo kojų pirštus ir nepaliaudama plepėdavo, bet niekas jos nesuprasdavo.

Po keturių dienų ji tikrai įkyrėjo. Nuolat kartojo tą patį sakinį: kelkimės, eikim į miestą. Kelkimės, eikim į miestą. Kiek laiko Šeršai pavykdavo suvaldyti ją užrikus: „Po velnių, užsičiaupk.“ Vėliau jis atsistojo ir mėgino jai suduoti. Džesė išsisuko ir metėsi į šoną kaip jaunas šunelis, džiugiai kikendama, mosuodama rankomis ir spardydamasi kojomis persirito per mano blauzdas, galvojau, kad jos perlūš, todėl ir aš atsisėdau. Buvo pats vidurdienis, saulė tiesiai virš galvos, o mieste jokios paūksmės.

Vonioje pasileidau šaltą vandenį ir stovėjau, kol įsitikinau, kad manyje nebėra kraujo ir niekuomet nebejausiu, kas yra šiluma. Išlipau iš vonios, susirišau į viršų sukeltus plaukus ir pastovėjau įsitvėręs į praustuvą, kol praėjo silpnumas ir akyse nusigiedrino.

Nuo šortų varvantis vanduo nužymėjo taką iki pat svetainės, Šerša jau buvo nusikraustęs nuo čiužinio ir stovėjo balkone, markstydamasis žiūrėjo į saulę, o nuo jo žvilgsnio miestas tapo dykviete. Džesė sėdėjo ant čiužinio viena, ištiesusi kojas, susikūprinusi, nuleidusi galvą. Pamačius mane jos veidas nušvito, rodydama pirštu tiesiai į mano aukštyn sukeltus plaukus ėmė prunkšti.

Galų gale nukėblinom į liftą ir marmuriniais laiptais žemyn. Džesė pasirūpino, kad atsidarytų milžiniški vartai. Atsitrenkėm į karštį tarytum į nematomą gynybinę sieną. Miestas nenorėjo, kad į jį įžengtume. Vis tiek išėjome į skersgatvį. Tokia tyla miesto viduryje absurdiška, lyg plyname lauke, tik be žiogų.

Tose vietose, kur netašytus grindinio akmenis pakeitė šiuolaikinė gatvės danga, kojos grimzdo, asfaltas lydėsi. Džesė ėjo palei pat namų sienas, kad galėtų žingsniuoti vėsesniu paviršiumi. Kartkartėmis uždėdavo rankas man ant pečių, pakibdavo ant nugaros ir porą žingsnių leisdavosi nešama, nes šaligatvis basoms kojoms buvo per karštas.

Mes pasukome pilies link, pakeliui puolėme į vieną iš fontanų Michaelio aikštėje. Nedidelės turistų grupelės prie pilies griovio atrodė sutrikusios lyg po priverstinio lėktuvo nusileidimo. Džesė ragindama nuvedė mus per Didvyrių aikštę ir dar geroką kelio gabalą žiedu, vis tauškė apie gražų pasivaikščiojimą. Retkarčiais mudu su Šerša prilaikydavom vienas kitą, paskui vėl atstumdavom, nes prisilietus odai prie odos pildavo prakaitas, tai buvo nepakeliama. Staiga Džesė davė mums ženklą palaukti ir dingo viename name prie Operos žiedo. Pro vitrinos stiklą vienoje galerijoje matėme ją tarp ryškių paveikslų, ji kažką sakė storam vyriškiui, šis klausėsi, linktelėjo ir pažiūrėjo į mus pro langą. Mane jis atidžiai nužvelgė, lyg stengtųsi įsiminti veido bruožus. Tada Džesė grįžo, ir mes jau galėjome pasukti namo.

Vos įėję į butą pastebėjome, kad kažkas pasikeitė. Koridoriuje tvyrojo brangių vyriškų kvepalų aromatas.

Tik pagalvokit, sušuko Džesė, man atrodo, grįžo tėvas ir brolis.

Ji buvo teisi.

10 Geltona

Su pirkiniais Klara atneša ir ėdalo šuniui, ji sunkiai pūtuoja ir numeta maišą virtuvėje už durų. Kai įeina į kambarį, apsimetu miegąs. Klara pakelia žaliuzes, atidaro langą ir išeina.

Paskutiniai saulės spinduliai apšviečia perpildytą peleninę, mano blyškią, paburkusią odą ir visur, ant rankų ir kojų, prilipusius plaukelius, tuščius butelius ir stiklinius paviršius, nuo kurių uosčiau kokainą suglamžytus laikraščius ir nuo sofos nutrauktas pagalves.

Suskambus telefonui Klara grįžta į kambarį, atsakinėja trumpai, be paliovos žiūri į mane. Apsivynioju strėnas antklode ir dingstu vonioje. Stovėdamas po dušu palieku kabinos dureles atviras, šitaip gausiu daugiau oro, o kai baigiu, ant grindų plytelių seklus ežerėlis, kuriame plaukioja Klaros ir mano plaukai. Galvoju, ką čia apsivilkus. Visų pirma iš savo buto turiu atsinešti apatinių drabužių, nedelsiant.

Kambaryje ieškau kokio nors daikto, kurio nesu čiupinėjęs, rankose sukiojęs ir vartęs be galo daug kartų, ko nors, į ką kelioms minutėms galėčiau nukreipti lyg orbitoje besisukančias mintis. Veltui. Iš virtuvės ateina Klara su puodeliu kavos ir sėdasi prie rašomojo stalo. Nugara remdamasis į lentyną žiūriu į ją. Jau kelios dienos jos plaukai palaidi, sulipę sruogomis. Drabužius tikriausiai pakėlė nuo žemės, marškiniai apačioje nesusegti, iš po jų kyšančios kojos baltos ir tiesios, nė žymės raumenų ar kaulų, tarsi jos būtų išlietos iš vaško, su dviem ilgais dagčiais. Puskojinės prie kojų pirštų it tušti maišeliai optiškai prailgina pėdą iki nenusakomo dydžio. Aišku, po akimis tamsūs ratilai. Naktimis ji blogai miega, o kai miega gerai, tada aš triukšmauju, kol ji pabunda. Negaliu pakęsti, kai namuose kas nors ramiai sau snaudžia, o man pernelyg neramu, kad galėčiau prigulti.

Laikrodis Klaros ekrane rodo aštuonias, bet lauke jau neįprastai tamsu. Nedidelėje dėžutėje sudėtos kasetės, ant jų tvarkingi užrašai mano ranka. Šalia jų krūva knygų su geltonomis universiteto bibliotekos etiketėmis. Girdžiu, kaip traška ir girgžda mano balsas, jis per ausines skverbiasi į išorę. Klara spausdina kaip profesionalė, taisyklingai dėliodama pirštus, veidas be išraiškos. Bjauru į ją žiūrėti. Vaidina užsiėmusią, uolią, lyg tai, ką ji veikia, būtų bent kiek prasminga.

Išgeriu kavą, atsistoju už jos ir žiūriu per petį. Tai, kad į ją spoksau, regis, Klaros netrikdo. Ignoruoja mane, tarsi šis butas būtų bandomoji stotis, o aš bėgiojanti beždžionė, įpratusi įdėmiau stebėti savo tyrėją nei pastarasis ją. Krintu ant žemės ir, gulėdamas ant grindų kaip koks mechanikas, palendu po jos kėde, slenku po stalu tol, kol pakėlęs galvą galiu pažvelgti į jos tarpkojį. Nedaug tematyti. Neįdomios medvilninės kelnaitės, raudoni įspaudai nuo kėdės krašto ant šlaunų, pro medžiagą neryškiai matyti lyties klostė. Tie dalykai manęs nedomina.

Klausyk, sako ji, iškilo tokia problema.

Kėdės kojos laiko apglėbusios mano krūtinę, negaliu atsistoti.

Profesoriui nepatinka tavo kūryba, sako ji.

Kokia kūryba, švokščiu aš, kokiam profesoriui?

Jis nepasakė kodėl, tik vis kartoja: „ne tai“, „ne tai“. Ko gero, jis abejoja tavo psichoze. Simuliuojančių pakanka.

Ji tylėdama laukia, gal apsipilsiu ašaromis. Lauke staiga sužaibuoja, melsvas atspindys pasiekia mane po stalu. Tyku. Net ir paukščiai galų gale užsičiaupė. Keista, bet keletą minučių prieš audrą sustoja ir miesto transportas, nei vėjo, nei telefono skambučių.

Ar girdi, klausia Klara.

Taip, atsakau.

Ir ką apie tai galvoji, klausia Klara.

Pagaliau ji liaujasi spausdinusi. Kai atsistoja, parverčiu kėdę ir išlendu iš po stalo.

Ar tai, ką aš GALVOJU, klausiu jos, tu dabar persuki?

Virtuvėje Žakas Širakas laižo savo dubenėlį ir liežuviu stumia jį grindimis. Nuo plastiko gremžimo į keramines plyteles man šiurpsta oda.

Nori, kad malčiau šūdą į tavo juostas, sakau, ir aš tą darau. Aš nieko prieš.

Bet jei profesorius nepritaria, sako ji, ir man nebereikia tęsti toliau.

Atsistoju prie lango. Žaibuoja be griaustinio, žemas dangus su miestu jame atrodo kaip didelis šviesiai mėlynas ir rausvas kartono lapas, skirtas rankdarbiams, iš jo iškirptas šablonas horizonto linijai. Kito žaibo zigzago pėdsakas gesdamas išlieka neįprastai ilgai; gal ir todėl, kad mano vyzdžiai per daug išsiplėtę, per juos bet kokia šviesa išdegina žymę tinklainėje. Kitas griaustinis neįtikėtinas, toks garsas, tartum visas dangus būtų medinis, o į jį skeltų milžiniškas kirvis.

Klara atidaro virtuvės langą. Jos ekrano užsklanda vaizduoja išsišakojusį trijų matmenų vamzdyną. Duomenis randu iškart, dipl.doc nuo vieno iki penkių ir paskui max.doc, viskas tvarkingai sudėta į vieną katalogą. Ar tikrai norite visus šešis pasirinktus objektus perkelti į šiukšlių dėžę, žinoma, kaipgi kitaip, stengiuosi tyliai spausti klavišus. Tada atidarau virtualią šiukšlių dėžę, ten taip pat viską ištrinu, pasiimu juosteles su įrašais ir diskelį iš diskasukio. Užsimaunu kelnes ir telefonu išsikviečiu taksi.

Iki, sušunku iš koridoriaus, šunį palieku čia.

Belaukiant taksi nukrinta pirmieji lašai ir teškiasi į grindinį taip garsiai, kad net akimirką suabejoju, ar čia tikrai vanduo. Galėtų būti ir maži želiniai žvėreliai, mėtomi iš viršutinio aukšto ir sprogstantys ant asfalto. Grįžtu į namo laiptinę, spaudžiu galvą tarp kaltos geležies virbų ant laukujų durų langelio, kol kakta paliečiu vėsų stiklą. Prasideda audra. Šviesiai žali lapai sukasi ore, lietus juos priploja prie grindinio.

Kol parbėgau iš taksi iki savo namo durų, kiaurai permirkau. Tamsu. Pašto dėžutė perpildyta, išimu visą jos turinį ir neperžiūrėjęs sumetu į vieną iš šiukšlių konteinerių po laiptais. Laiptinėje minutėlę pasiklausau, tada užlipu iki savo buto.

Kai bandau kišti raktą į spyną, durys atsilapoja. Ranka mėšlungiškai suspaudžia kažkokį daiktą kišenėje. Tai margas rašiklis iš Vienos, jį sugniaužiu kumštyje ir atkišu lyg peilį. Mano akys niekaip nenori priprasti prie tamsos. Už šviesos pluošto, iš laiptinės nusidriekusio pro durų plyšį į vidų, nepermatoma juoduma.

Kaip tyčia dabar su manimi nėra Žako Širako. Veikiausiai čia situacija, kurios mudu su Džese beveik nesąmoningai laukėme dvejus metus. Šnekėjomės apie tai vieną vienintelį kartą, pačioje pradžioje, pakeliui iš Vienos į Leipcigą išsinuomotame automobilyje, maždaug tarp Pašau ir Hofo. Džesė atsigavo, ir pirmi jos žodžiai, kuriuos galėjau suprasti, buvo apie šunį.

Visada norėjau turėti šunį, pasakė ji. Ir ponį. Bandau juos sujungti.

Ką, paklausiau, šunį ir ponį?

Būtent, atsakė ji.

Suraukiau kaktą, tada ji ištiesė ranką ir palietė mano alkūnę. Jos veidas išblyškęs, nuo ilgo alpulio sutrikęs ir labai rimtas. Neatrodė kaip vaikas, maždaug tokio amžiaus, kokio ir buvo. Tokios akimirkos buvo retos. Jos mane trikdė. Priekinio stiklo dešinėje atsispindėjo jos profilis.

Žinai, Kuperi, tarė ji, tave apgins Rufas. Manęs niekas. Su dideliu šunimi jausčiausi saugesnė.

Nežinojau, ką jai atsakyti, taigi tylėjau.

Žmogaus gyvenime yra tokia taisyklė, pasakė ji. Niekas pasaulyje negali apsaugoti, jei persekioja tavo paties tėvas. Visų pirma toks tėvas kaip Herbertas.

Ji pradėjo linkčioti galva ir niekaip nesiliovė. Prispaudžiau du pirštus jai prie kaktos ir sustabdžiau.

Saugosiu tave, pasakiau, saugosiu tave labiau nei save.

Tu, paklausė ji.

Tai mane įžeidė. Kita vertus, ji, žinoma, teisi. Aš juristas, o ne kriminalinis nusikaltėlis iš mažens, kaip jos tėvas. Ir kaip ji pati. Susivaldžiau.

Džese, pasakiau, iš tiesų viskas visai kitaip. Man paaiškino. MANE dėl TAVĘS paliks ramybėje. TU garantuoji mūsų saugumą.

Šis prisipažinimas man kainavo nepaprastai daug pastangų, bet ji, regis, nieko nesuprato.

Noriu šuns, tarė ji.

Nusipirkome dogą, ir, nors Žakas Širakas buvo ne žudyti pasiruošusi mašina, o įsimylėjęs drimba, jo išvaizda darė įspūdį, ir jeigu dabar būtų su manimi, atsiremčiau ranka į jo sprandą ir kartu įeitume į butą.

Laiptinėje velniškai garsiai spragtelėdama išsijungia šviesa. Koridoriuje pamatau ant šono paverstos telefono spintelės kontūrus, matau ir skylę, nuo jos nukeltas dangtis. Vėliau iš tamsos išnyra darbo kambario durys. Dvivėrės durys atdaros. Lentos, kuriomis jos buvo užkaltos, karo ant staktų.

Kišu ranką vidun, spaudžiu mygtuką. Staiga visai nebedomina, ar yra kas bute, ar nėra. Rašiklį padedu ant telefono spintelės, įkvepiu oro ir trimis šuoliais atsiduriu ant darbo kambario slenksčio.

Vaizdas ne toks jau blogas, kaip maniau. Galbūt ant grindų dar slapčia tikėjausi rasti Džesės kūną. Atmintyje kambarys atrodė didesnis, lyg grįžčiau į vaikystės vietas. Visi rašomojo stalo stalčiai ištraukti, išversti ant žemės ir tušti atremti į sieną. Iš kompiuterio liko tik monitorius. Iškeltos trys grindų lentos. Miegamojo kambario durys praviros.

Man tas pats, ką jie daro su šiuo butu, vis tiek jis jau nebe mano. Ir miegamajame keliose vietose išlaužtos grindys, mano spinta guli ant šono, jos turinys išmėtytas po kambarį. Bet mūsų lovos vaizdo tai negaliu pakelti: patalynė ant grindų, dvigulis čiužinys lyg skerdynių auka supjaustytas, dalis jo vidaus ištraukta. Ant jo, lyg pasityčiojimas, guli tvarkingai sulankstyta geltona kaip saulė pižama.

Kažkas tiksi. Tai mūsų žadintuvas ant spintelės prie lovos, jis rodo tikslų laiką, ir kažkodėl šis faktas, kad jis vis dar eina, šokiruoja labiau nei visa kita.

Apsisuku ant kulno ir išbėgu. Iš namų, laiptais žemyn per tamsą, į lietų.

Žakas Širakas laukia už durų. Šūkteliu. Dar kartą, labai garsiai. Klaros nėra. Ilgai stoviu koridoriuje.

Langai vis dar atviri. Lietus susilpnėjo, lauke tik lašnoja. Svetainėje netoli lango permirkusių drabužių krūvos, patižęs popierius susiraukšlėjęs, spausdintuvo rašalas išsiliejęs. Kilimas permirkęs net iki kambario vidurio, dėmė primena Pietų Amerikos kontūrus.

Vonioje sugriebiu visus rankšluosčius ir numetu juos ant virtuvės grindų. Mano kelnių apačia prisigeria vandens ir traukia jas nuo klubų žemyn. Ant stalo jokio raštelio. Laikrodis rodo dešimtą valandą, bet šiandien nei trečiadienis, nei sekmadienis. Randu Klaros knygutę su adresais ir svarstau, ar man ieškoti draugų telefonų numerių. Beviltiška. Šioje knygelėje šimtai vardų.

Atsisėdu prie virtuvės stalo, užsidengiu ranka akis ir mėginu kiek įmanoma intensyviau galvoti apie supjaustytą čiužinį, Džesės pižamą ir žadintuvą. Viena iš Rufo taisyklių — jei nenori būti amžinai triuškinamas negandų, sukaupk dėmesį į tai, kas labiausiai nepakeliama.

Čiužinį, pižamą, žadintuvą ir dėžutę su migdomaisiais mums abiem nupirkau vos atvažiavus Leipcigo geležinkelio stoties prekybos centre. Šitaip apsirūpinę įsikraustėme į tuščią butą. Adresą radau ant lapelio dieną prieš tai, kraudamasis daiktus biure. Prie popieriaus lapo lipnia juostele buvo priklijuoti du raktai.

Nors turėjau žadintuvą, ryte pramigau dėl statybininkų kaltės, septintą valandą jie nuo namo fasado ėmė daužyti seną tinką. Visoje gatvėje nebuvo nė vieno pastato be pastolių. Naujasis „Braun Voice Control“ pyptelėjo du kartus, nelaukė, kol reaguosiu, nes nutilo trinktelėjus plaktukui ir tupėjo susigūžęs ant grindų neišleisdamas nė garso.

Aš miegojau toliau ir prabudau tik tada, kai Džesė, apsivilkusi geltoną pižamą, papurtė mano petį.

Ar tau nereikia keltis?

Po dešimties minučių išėjau iš namų. Džesė išlėkė man iš paskos į gatvę, palinkėjo sėkmės ir pažadėjo ką nors nupirkti vakarienei iki man grįžtant. Iš tikrųjų sėkmės man nereikėjo, ir ji pati niekad nenupirktų ko nors tinkamo vakarienei, bet pažadas mane sujaudino. Ji įspraudė man kažką į ranką, tai buvo geltonas vėjo malūnėlis, kurį turėjau nugvelbti jai iš gėlių lovelio restorane, nes manė, kad tas daiktas panašus į ją. Geltona buvo jos mėgstamiausia spalva. Kuperi,“ paaiškino ji kartą, geltona — spalva, kuri trumpam sustabdo laiką. Kai geltona, nieko nežinai. Netgi ar turi sustoti, ar važiuoti toliau. Deja, tai spalva, nuo kurios man labiausiai skauda galvą.

Šią spalvą Džesė pakentė tik tada, kai viskas būdavo ramu, ir tai, kaip ji dabar stovėjo, spindėdama labiau nei geltona pižama ir vėjo malūnėlis, palaikiau geru ženklu. Pabučiavau ją ir pasakiau: „Iki vakaro“, lyg ši atsisveikinimo scena gatvėje prie namo durų būtų mūsų kasdienybės dalis.

Netrukus, pavėlavęs beveik valandą, Mocarto aikštėje stovėjau prie kreminės spalvos pastato iš Griunderystės laikų6, žalvarinėje iškaboje perskaičiau Rufo pavardę ir savo kostiume bergždžiai ieškojau vietos, kur paslėpti vėjo malūnėlį. Nešiau jį prieš save kaip gėlę, skirtą kokteilių vakarėlio šeimininkei.

Durys trečiame aukšte buvo praviros, taigi ėmiau ir įėjau. Biuras nedidelis, suskaičiavau tik dešimt kabinetų. Stiprus kavos ir naujos kiliminės dangos kvapas. Iš priimamojo išėjo Marija Huigsteten, prisistatė ir palaikė vėjo malūnėlį, kol nusivilkau paltą. Pažvelgiau į ją, o ji ilgokai žiūrėjo man į akis, tada nusisuko. Kvepalai padvelkė pipirais ir levanda.

Ji už mane pabeldė į duris. Moters prie rašomojo stalo plaukai buvo tokie trumpi, kad būtų galima kalbėti apie galvos odos dažymą, o kojos tokios trumpos, kad, atrodė, pėdomis vos siekia grindis. Diktavo sėdėdama, prie pat burnos laikė prikišusi vieną tų senųjų kasetinių magnetofonų. Vienoje mes turėjome mažus aparatėlius su skaitmenine įrašų išsaugojimo funkcija.

Šešta, pasakė ji, priešingos partijos pareikšta nuomonė apie — punktas romėniškai du, arabiškai vienas — yra diskutuotina.

Išjungiamas prietaisas garsiai spragtelėjo, ji atsistojo.

O, varge, suniurzgėjo balsas gretimame kambaryje. Ar jis vėl neveikia, ar ką.

Maksai, pasakė ji, džiaugiuosi.

Mes pradėjome ekskursiją po biuro patalpas, ir nors iš ryto buvau gerai patraukęs kokso ir užkaitęs, visa tai man pasirodė netikra, netgi nepadoru. Patalpos įrengtos brangiai, bet neskoningai. Lentynos prigrūstos civilinės teisės aktų, nė vieno tarptautinių organizacijų dokumento. Marija Huigsteten buvo viena iš dviejų sekretorių ir net telefono garsas priminė vietinių pokalbių skambučių. Viską mačiau aiškiai ir ryškiai lyg pro nardytojo akinius po vandeniu, aš buvau nauja dekoratyvinė žuvis karpių tvenkinyje. Trumpaplaukė advokatė nuplaukė prieš mane iš bibliotekos į koridorių kitų durų link, už jos vėjo malūnėlis, o po jo aš. Pasijutau persekiojamas šešiasdešimt aštuonių tomų Štaudingo civilinės teisės komentarų, tarp jų žiojėjo daug tuščių tarpų, pasijutau nejaukiai, lyg lentyna kiekvieną akimirką kaip kokia plėšri žuvis taip ir griebtų mane. Po egzaminų nebuvau prisilietęs prie jokių vokiško Civilinio kodekso komentarų. Mano darbas Rufui lig šiol nebuvo susijęs su Vokietija, juolab su civiline teise.

Jūs, vieniečiai, sukti tipai, pasakė advokatė. Ar ir jums kuo didesnis chaosas, tuo daugiau atsitiktinės sėkmės?

Žvilgtelėjo į mane pašaipiai. Reikia manyti, kad sau ji atrodė be galo protinga. Galbūt ir buvo be galo protinga. O gal aš tiesiog atrodžiau kvailokai, dekoratyvinė žuvis su nardytojo akiniais ir vėjo malūnėliu.

Bent jau rankas nuo veido patraukit, tarė ji. Ką iš viso čia veikiat?

Aš susiėmiau. Pagalvojau, kad pats nesusimąsčiau, ko jie čia iš manęs nori. Įėjo vyriškis, su sportiniais marškinėliais ir lininėmis kelnėmis labiau priminė profesionalų golfo žaidėją nei žmogų, dirbantį Rufui.

Daktaras Tomas Štikleris, pasakė ji.

Sveikas, Maksai, tarė jis, laukėme jūsų išsiilgę.

Sveikas, Štikleri, pasakiau.

Kažkas vertė mane kreiptis į jį ne vardu ar mokslo laipsniu, niekaip kitaip, tik „Štikleri“. Mačiau, kad jam tas nepatiko. Žinojau, kad vis dėlto to laikysiuosi, tiesiog jaučiau vidinę būtinybę. Kol apie tai galvojau, jis be perstojo kalbėjo.

Taigi poryt, tarė jis, jau turite leidimą į teismą Leipcige ir Drezdene.

O kam man jo reikia, paklausiau.

Čia, mielas Maksai, pasakė jis, advokatų biuras. Advokatai eina į teismą.

Štikleri, tariau, aš Balkanų specialistas.

Buvai, pasakė jis.

Apkūni referendarė7 mergaitės iš kalnų pievų veidu persikraustė iš skurdaus penkiolikos kvadratinių metrų kabinetuko į biblioteką, taigi aš gavau naują kabinetą. Prisiminiau Rikardą, kavos spalvos referendarę iš Jungtinių Tautų kvartalo Vienoje, ji gaudavo 3000 dolerių į rankas, o per pietų pertrauką bėgiodavo ristele Dunojaus saloje. Ji buvo paskirta Sachiko Girard Yamamoto konsultante. Sachiko vadovavo Teisės departamentui, uždirbdavo penkiskart daugiau už Rikardą ir dėvėjo visas kojas dengiantį sijoną, todėl begaliniais koridoriais eidama mažais žingsneliais atrodė lyg važiuotų riedučiais. Tik pažvelgęs į ją imdavai galvoti, jog ką tik padarei didžiulę klaidą. Nors aš, kaip ir Rufas ar kas kitas iš mūsų, beveik nepriklausiau šiai įstaigai, daugiausia užduočių Sachiko duodavo man.

Mielas Maksai, paprastai sakydavo ji, gal galit skirti šiek tiek laiko pasaulio taikai?

Kai tik tapau vienu iš tų negausaus būrio bendradarbių, kuriais Rufas pasitikėjo, trumpuose atsitiktiniuose pokalbiuose koridoriuje ar lėktuve nušviesdavo aukščiausios politikos esmę, o kartą paaiškino, kad ši japonė ledi yra viena iš geriausių tokios mažos įstaigos draugių, įstaigos, kuri mus taip patikimai maitina. Tai reiškė: ką pasakys Sachiko, bus padaryta. Visada ir visur.

Nelabai norėdavau važiuoti į JT kvartalą. Sachiko užklupo mane tada, kai su Rikarda persimetėme keliais žodžiais, ji tuoj nuriedėjo priešaky manęs į laisvą kabinetą ir padėjo priešais mane krūvą komiteto protokolų. Per vieną popietę turėjau parašyti galutinę projekto rezoliuciją, paskui ją, kaip tariamą ankstesnių derybų rezultatą, reikėjo pakišti kažkokiai darbo grupei. Aš stengiausi, o kai įtikau Sachiko, JT valgykloje kaip atpildą iš sušio skyriaus pasiėmiau kelis plastikinius paketėlius sojų padažo ir nuėjęs į „Makdonaldą“ jame išmirkiau didžiulę prancūziškų keptų bulvyčių porciją, kurią sudorojau važiuodamas namo metro. Tada maniau, kad Sachiko — tai didžiausi sunkumai, kuriuos gyvenime man teks įveikti. Labai apsirikau.

Pats nežinodamas, kaip tai atsitiko, vėl atsidūriau advokatės biure, laikydamas rankoje puodelį.

Maksai Maksimalusis, tarė advokatė.

Na, baikit.

Kaip, po velnių, paklausė ji, tokie kaip jūs gauna tokį darbą?

Išlaikiau stojamąjį testą pas Rufą, atsakiau.

Ir kaip tai vyko?

Rufas, pasakiau, asmeniškai su manimi pasikalbėjo. Pokalbio pabaigoje paklausė, kodėl Vokietijos politikams daugeliu klausimų rūpi Ganos interesai, o Austrija labiau palaiko Australiją.

Ji susimąstė, ir aš tiesiog pamačiau, kaip jos galvoje prabėga trumpa Vokietijos kolonijų politikos apžvalga.

Ir, pagaliau paklausė.

Tai susiję su alfabetine sėdėjimo tvarka tarptautinių organizacijų darbo grupėse, atsakiau. Germany sėdi šalia Ghana, o Austria šalia Australia, todėl delegatai asmeniškai vienas kitą pažįsta. Jie vienas kitam paskolina rašiklius ir atneša kavos.

Ir tai buvo teisingas atsakymas?

Ir ne tik, atsakiau, tai tiesa. Rufas paspaudė man ranką.

Jūs toje Vienoje tokie ekscentriški, pasakė ji, tarptautinės teisės specialistai — netikri juristai.

Visiškai teisingai, patvirtinau, o tarptautinė teisė — netikra teisė. Veikiau religija.

Darosi sunku nuspręsti, tarė ji, ar jūs genijus, ar idiotas.

Mėšlas, atsakiau.

Na, nenusiminkit, Maksai, tarė ji, ir čia galima ištverti. Susikuri sau nišą su tikrai įdomiomis bylomis.

Ką, po paraliais, paklausiau, ar čia būna įdomių bylų?

Šiaip ar taip, tarė ji susimąsčiusi, mes turime reikalų su tikrais žmonėmis.

Aš tyliai sudejavau ir vėl prisiminiau, kaip mes, jaunieji Olimpo gyventojai, Vienoje kūrėme taisykles viso pasaulio žmonių giminei. Kol dar nepradėjau tuo abejoti, jaučiausi aukštai pakilęs virš visko. Nusprendžiau niekad apie tai nebegalvoti. Ir apie Rufą. Und dein nicht zu achten, pagalvojau. Wie ich.8

Klausykit, pasakiau, mane perkėlė į Leipcigą, nes dėl asmeninių priežasčių negaliu nutraukti sutarties. Aš čia ant atsarginių bėgių, o“ ne kad dirbčiau.

Ji pirmą kartą nusišypsojo.

Jūs klystate, tarė.

Anksti patraukiau namo. Gatvėje apsižiūrėjau, kad nebeturiu malūnėlio. Džesė jo nepasigedo. Po kelių mėnesių radau jį, kai pirmą kartą apsilankiau Marijos bute. Buvo įkištas į vazą su tamsiai mėlynomis džiovintomis gėlėmis.

Artimiausiomis savaitėmis daug kartų kalbėjau teisme ir su juoda mantija jaučiausi kaip į kunigystę linkęs transvestitas. Išmokau perskaityti Marijos įrašus su prašymų terminais. Mėginau būti aktyvus, gilinausi į bylas su aplaidžiai nukopijuotomis sutartimis ir į besiginčijančių šalių susirašinėjimus, kupinus neapykantos ir rašybos klaidų. Šniaukščiau kokainą kaip pasiutęs. Laisvomis minutėmis internete varčiau puslapius apie tarptautines organizacijas. Nors tai buvo vaikiška, bet sau pačiam atrodžiau kaip žmogus, neturintis teisės čia dirbti.

Ir vieną dieną pro duris galvą įkišo Štikleris. Pastebėjau, kad jis priklauso tiems, kurie vietoj „lėktuvo“ sako „orlaivis“, todėl džiaugdavausi, jei nereikėdavo jo matyti.

Maksai, tarė jis, jau laikas. Po dešimties minučių ateis Saksonijos vidaus reikalų ministras kalbėtis apie bendradarbiavimą su Lenkija ir Čekija dėl Europos Sąjungos plėtros Rytuose.

Tiksliau, paklausiau, kam atėjo laikas?

Gausite visą tą šlamštą, dėl ko čia ir sėdite, pasakė jis.

Štikleri, tariau aš, esu Balkanų ekspertas. Buvau. Kiek žinau, Lenkija ir Čekija ne šiame regione. Kodėl laiku man nepranešėte, kad galėčiau pasiruošti?

Susitvarkysite, pasakė jis. Rufas dėl to ir skambino. Aukščiausias principas — Šengenas, taip jis ir pasakė. Vadinkim, kaip norim. Iki, man reikia eiti.

Saksonijos vidaus reikalų ministras iš tikrųjų buvo Brandenburgo žemės teisingumo ministras, ekspromtu glaustai nupasakojau jam įmanomus regioninio bendradarbiavimo, neperžengiant asociacijos ribų, plėtros metmenis. Atsisveikindamas jis paspaudė man ranką ir palenkė galvą taip, lyg nusilenktų. Nesupratau. Kai po jo pas mane ėmė traukti vis daugiau žmonių, kurių veidus pažinojau iš televizijos, prašydavo padėti naujosios Europos integracijos teisės klausimais ir rodydavo akivaizdžią pagarbą, tik tada po truputį ėmiau suvokti, kad mane laiko rytinių regionų plėtros ekspertu, nors šioje srityje dar nepradėjau dirbti. Naująjį vaidmenį atlikau be didelių pastangų. Tik apgailestavau, kad klientų negaliu nuvesti į didžiąją konferencijų salę Vienoje, kur sienos geltono purvo spalvos nuo tūkstančio septynių šimtų šešiasdešimt aštuonių JT „Sutarčių rinkinių“ tomų, skleidžiančių miglotą šviesą ir kartu cheminį aitroką konservantų kvapą. Į šitas patalpas atvestų klientų veido oda įgaudavo sienų su knygomis spalvą, ir jie klausinėdavo santūriai. Tačiau ir nedideliame Leipcigo biure manęs klausydavosi, o vieną dieną, kai ant stalo radau Europos Sąjungos institucijų reformos metmenis, žinojau, kad vėl pradedu gyventi. Kartais paskambindavo Rufas ir sakydavo man „Meksai, Meksimalusis“. Septintą eidavau namo, o naktimis vaikštinėdavau su Džese, kuri nusprendė daugiau niekad neišeiti iš namų dieną. Gyvenau normalų gyvenimą.

Netikėtai nutvėriau save, kad galvodamas judinu lūpas. Aš pasinėręs į darbą, ir niekas, kas geltona kaip saulė, daugiau manęs nebaugina. Dabar vėl galiu tęsti. Atsistoju ir atsinešu diktofoną.

11 Baltieji vilkai

Kambaryje Šerša nusviedė nuo kojų batus, vienas jų pataikė į džino butelį, laimė, buvo užsuktas ir, bildėdamas lyg boulingo takelyje, nuriedėjo iki darbo kambario durų. Durys atsidarė ir katapultavo butelį atgal į kambarį, kur jis ant lygių kaip veidrodis grindų ėmė suktis ratu. Yra toks žaidimas — tas, į kurį pasisukęs butelio kaklelis, turi atlikti nemalonias užduotis, darančias jį pajuokos objektu. Žiūrėjau į besisukantį butelį kaip į ruletę ir jau žinojau, į ką jis rodys, kai sustos.

Tėvas atrodė tikras milžinas, įdegęs ir apkūnus, bet neišglebęs. Plaukai juodi, o tai, lyginant su geltonais styrančiais Džesės plaukais, stebino. Jo rankos, kuriomis besiartindamas nubraukė plaukus nuo kaktos, buvo didelės ir mėsingos tartum keptos vištos. Tuoj mus jomis užmuš dėl nusiaubto buto. Jis dėvėjo lininius šortus ir buvo įsispyręs į sandalus, kad ir sunkus, vaikščiojo be garso.

Už jo tarpduryje pasirodė liesas jaunuolis šiek tiek įkypomis akimis. Man jis pasirodė mažiausiai dešimčia metų vyresnis už Džesę, įpusėjęs trečią dešimtį. Trumpokos kelnės, tokias mokykloje vadindavome „potvyniu“. Iš po jų kyšojo puskojinės, ant šonų išmegztas žodis Victory. Vaikino veido oda buvo dar spuoguotesnė nei mano. Tiesiog bjauru ilgiau žiūrėti į jį. Iškart kilo noras pridėti prie jo siurblį su gumine pūsle ir, esant žemam slėgiui, nusiurbti, visus spuogus susprogdinti. Į mane jis nežiūrėjo, įbedė akis į Šeršą. Tada Džesė pasileido prie jųdviejų.

Na, mano dičke, sušuko tėvas.

Džesė įsikibo į jo marškinius, jis pakėlęs ją aukštai apsisuko, o ji patenkinta spygavo. Paskui perdavė ją broliui, o tas šypsodamasis trumpam apkabino ją savo ilgomis rankomis.

Sveika, mažę, tarė jis.

Sveikas, Rosai, atsakė ji.

Džesė pasistiebė ir paplekšnojo broliui per petį, jis nusijuokė, bet akys nesišypsojo, jos kartu su akiduobėmis buvo tartum sustingusios. Gal jis sirgo kokia nervų liga, veido dalis paralyžiuota.

Šerša mėgino užsidegti cigaretę, plastikinis žiebtuvėlis neveikė, tad numetė jį ant grindų. Džesės tėvas priėjo ir pridegė cigaretę.

Aš Herbertas, pasakė jis.

Šerša linktelėjo ir nežiūrėdamas į jį paspaudė ranką.

Malonu, pasakė Herbertas, pagaliau susipažinti su Džesės draugais. Nors iš tikrųjų laukiau tik vieno. Bet jūs gerai jaučiatės mano bute, tai irgi džiugina.

Atrodė, kad kalba rimtai. Šerša žiūrėjo pro šalį tokiu žvilgsniu, kuris iki šiol visiems mokytojams keldavo norą skelti jam antausį.

Vis dėlto, tarė jis abejingai, yra kokia nors priežastis, dėl kurios mes čia.

Jūs atostogaujat su mano dukterimi, pasakė Herbertas. Atrodo, jai viskas į naudą.

Džesės šypsena buvo saldi kaip cukrus.

Apie kitus reikalus, tarė Herbertas, pasikalbėsime mano darbo kabinete.

Herbertas praleido mus į priekį. Kabinetas buvo vienintelė iki jam grįžtant užrakinta patalpa. Ant slenksčio į mane tvoskė šaltas oras, tikriausiai čia buvo įjungtas kondicionierius. Kambarys palyginti mažas, viduryje stovėjo didelis rašomasis stalas. Pirmą kartą per tiek dienų ant mano kaktos ėmė džiūti prakaito lašai. Atsisėdau ant plačios palangės, pakėliau rankas ir, kad vėsus oras pasiektų pažastis, sunėriau pirštus už galvos. Mūrų dykra lauke už lango atrodė lyg perkelta ant popieriaus.

Herbertas atsisėdo prie stalo, atsivertė užrašų knygelę ir iš stalčiaus išsiėmė akinius. Džesė įsitaisė ant kilimo ir krapštinėjo kojų pirštus. Rosas atsirėmė į lentyną ir nenuleido akių nuo Šeršos, o šis sukryžiavęs rankas stoviniavo kambaryje.

Nuo kada turi vairuotojo pažymėjimą, paklausė Herbertas.

Iš viso tokio neturiu, atsakė Šerša.

Tėvas pastūmė užrašų knygelę į šalį ir nusiėmė akinius. Rosas pagaliau nusuko žvilgsnį nuo Šeršos į Džesę, o ji sulinkusi tyrinėjo savo pėdas.

Džese, paklausė tėvas kiek palaukęs, Džese, ką tai reiškia?

Ji neatsakė, toliau kasėsi kojas. Panagės nuo to net pajuodo.

Džese!, sušuko Herbertas.

Rosas susižvalgė su Herbertu ir grasindamas pakėlė pirštą.

Mažę, pasakė jis, kaipgi čia atvažiavote?

Su raudonu fiatu, atsakė Džesė.

Ir kas vairavo?

Jis, atsakė ir parodė į mane.

O ką kitas čia veikia, paklausė Herbertas nekantriai.

Bet juk čia Šerša, pasakė ji. Tu jo norėjai.

Herbertas atsistojo ir atsitūpė prie Džesės. Ji tuoj nuvirto ant šono ir susirietė.

Fiatas toks mielas automobilis, sušuko ji, klusnus geras automobilis, mes visada juo važinėjamės.

Nors kambaryje buvo vėsu, man sudrėko delnai, norėdamas juos atvėsinti padėjau ant akmeninės palangės. Džesė ir jos tėvas, abu susilenkę ir atsitūpę, atrodė lyg du kiaušiniai, vienas pastatytas, kitas paguldytas. Aš nieko nesupratau. Sutikau Šeršos žvilgsnį. Jis buvo pasitraukęs atgal, kad praleistų Herbertą, klausiamai žiūrėjo į mane. Aš trūktelėjau petį ir papurčiau galvą. Rosas atsitraukė nuo sienos, stumtelėjo tėvą į šalį ir pasilenkė prie Džesės.

Lauke už lango, tarė jai tyliai, išsišiepę geltoni liūtai. Gal kartu palaukime ir baltųjų vilkų?

Džesė staiga atsisėdo, persibraukė rankomis veidą ir nedrąsiai šypsodamasi nustūmė Rosą.

Gerai, sušnabždėjo ji.

Rosas sugrįžo į savo vietą prie lentynos.

Tėvas tik norėjo sužinoti, kas vairuoja, tarė jis.

Džesė pašoko ant kojų, nubėgo prie Šeršos ir atsitrenkė į jį. Jis gerokai nustebęs apkabino ją. Iš ten ji parodė į mane.

Kuperis vairuoja, tarė.

Pirmą kartą ji taip mane pavadino prie kitų. Žinojau, kad norėjo man gero, bet pasijutau nesmagiai.

Maksas, pasakiau Herbertui.

Aha, tarė jis.

Jis pamojavo man savo didele plaštaka, lyg sėdėčiau ant turėklų dideliame okeaniniame garlaivyje, kuris ką tik atsišvartavo nuo krantinės ir tūtuodamas pradėjo kelionę per Atlantą. Dūsaudamas jis nuėjo prie rašomojo stalo ir kažką užsirašė užrašų knygelėje.

Išeina, kad viską darote kartu, pasakė.

Rosas priėjo prie jo, ir jiedu ėmė taip greitai ir tyliai kalbėtis, kad nieko nesupratau.

Taigi sveikas atvykęs, tarė pagaliau Herbertas. Džese, ar dar kiek liko?

Viskas parduota, pasakė ji išdidžiai.

Tu šaunuolė, tarė jis.

Iš stalčiaus Herbertas ištraukė hermetišką maišelį, viršuje užrištą raudona gumele.

Tai bent, pasakė Šerša.

O, šventas šūde, tariau aš.

C17H21NO4, pasakė Herbertas.

Dar niekad nebuvau sakęs „šventas šūde“. Ir niekad neuosčiau kokaino. Maišelyje tikrų tikriausiai buvo du šimtai gramų. Kelis kartus pliaukštelėjau liežuviu. Herbertas mažyčiu šaukšteliu pabėrė ant stiklo gabalėlio dvi krūveles miltelių ir šalia padėjo aukso spalvos šiaudelį. Jis mums pamojo, Šeršą užleidau pirmą. Kai jis baigė ir aš pasilenkiau, stikle pamačiau savo veidą, skersai jo ėjo balta linija, perkirsdama mano veidą. Užspaudžiau vieną šnervę ir trūktelėjau taip smarkiai, kad viskas iškart pranyko, o kairė akis ėmė ašaroti.

Kai vėl atsisėdau ant palangės, įkišau pirštą į šnervę, viską, kas galėjo būti prilipę, iškrapščiau ir susikišau į burną. Sūrus snarglių skonis ir kartu karstelėjęs, chemiškai sterilus ir savotiškai gardus, liežuvis ir lūpos tuoj nutirpo, o nosyje šalta, lyg joje būtų šaldymo kamera.

O ji, paklausiau.

Parodžiau į Džesę, vis dar tupinčią ant grindų. Herbertas mane neteisingai suprato.

Jai nereikia, pasakė jis.

Gerai, tariau.

Man nereikia kvaišalų, pasakė Džesė, man su galva blogai.

Atsakymai mane patenkino, patenkino viskas, nes viską supratau. Suvokiau Visatą ir gyvenimo laikinumą joje, ir būtinybę trumpam virš to pakilti. Iš tikrųjų man reikėtų bėgti iš čia lauk, mokyti žmones gatvėje, gal reikėtų nupiešti paveikslą ar bent jau sutvarkyti butą, išvalyti, sudėlioti visus daiktus, sujungti į geometrinę sistemą, nes tik joje atsiskleistų jų esmė. Tą sistemą žinojau. Buvau lyg sukaustytas. Reikėjo ką nors daryti, ką nors, ką jau seniai norėjau padaryti, ir pagaliau atsisėdau ant kilimo šalia Džesės, žiūrėjau į ją tokiu žvilgsniu, kuris man pačiam degino akis, bijojau, kad jis trenks jai lyg dviejų tūkstančių voltų smūgis ir pavers pelenais. Nieko panašaus neįvyko. Kiūtojau priešais ją nevykusiai sukryžiavęs kojas, vos remdamasis į grindis, o už jos mažo sulinkusio silueto be paliovos keitė vietą kambario perspektyva, sienos tai susikirsdavo, tai vėl išsiskirdavo. Staiga ji suėmė mano ranką. Piršteliai buvo tokie maži, kad apglėbė ne visą plaštaką, o tik didįjį ir bevardį pirštus. Pirmą kartą gyvenime mergina paėmė mane už rankos. Pasižiūrėjome vienas į kitą, ir aš supratau Džesę, žinojau, kad ir jos galvoje daiktai turi iš naujo išsidėstyti, pagal sistemą, kurią žinojau tik aš.

Pastebėjau, kad kiti trys tyliai šnekučiuojasi.

Bet kaip ji, pakartojau.

Herbertas vėl nesuprato klausimo.

Ji susitiks su jumis Baryje, atsakė Herbertas, atiduos jums bilietus ir palydės atgal į Vieną.

Gerai, tariau aš.

Šiandien vakare nueisime kur nors pavalgyti, pasakė Herbertas.

Bet kaip ji, vėl paklausiau.

Džesė eis kartu, atsakė jis.

Gerai, pasakiau.

Šerša irgi linktelėjo išsišiepęs, jo skruostai liepsnojo.

Suskambus telefonui, iškart žinau, kad čia ji. Išjungiu diktofoną. Kai ančiukui Donaldui skambina jo dėdė Dagobertas, su kiekvienu skambučiu telefono kabelis šokteli į orą ir nupiešia dėdės siluetą pražiotu snapu. Panašiai ir aš regiu priešais save Klarą. Pakeliu ragelį.

Ką, piktai suniurna ji, ką tai reiškia.

Neturiu ką atsakyti.

Nori mane apmauti, narkomane tu, rėžia ji.

Vėl galvoju.

Ne, sakau.

Klausyk, šnypščia ji, gali būti pamišęs ar koks, bet nesileisiu, kad mane maustytum. MAN tai SVARBU. LABAI SVARBU!

Ji ėmė šaukti, tikrai, atrodo, susijaudinusi, jos elgesys telefonu ryški priešingybė mano vidinei būsenai, aš tuščias, esu pasiklydęs kažkur tarp Vienos, Bario ir geltonos kaip saulė pižamos.

Gerai, gerai, šnabždu.

Nenoriu rietis, tik ne dabar. Turiu jai papasakoti, kas atsitiko mano bute. Kai ji vėl nori šaukti, balsas užlūžta, kaip sulinksta pašauti keliai; kūkčiodama ji vis labiau glemba.

Klausyk, cypčioja ji, tau spręsti, ir būtent DABAR. Kaip tik dabar tu pasakysi, nori AR NENORI toliau dirbti.

Ji šniurkščioja, girdžiu tylų kremzlių traškėjimą, tikriausiai ji smarkiai trina nosį atgalia ranka.

Aišku, aišku, sakau, padarysiu viską, ką nori.

KĄ, sušunka ji.

Lik ten, kur esi, sakau jai, ateinu. Kur dabar esi?

Kavinėje „Žozefina“, kūkčioja ji. Stoviu prie baro ir visi į mane spokso.

Staiga man jos darosi gaila, labai gaila, net labiau už save.

Nejudėk iš vietos, sakau jai, pasiimsiu taksi ir po penkių minučių būsiu pas tave.

Ji padeda ragelį. Čiumpu diktofoną, pasiimu šunį ir lėkte nulekiu laiptais.

Vos ją pažinau. Sušlapęs blakstienų tušas bėga skruostais dviem nelygiomis juodomis juostomis, apačioje išsišakojančiomis lyg upės delta. Tarp nosies ir lūpų likęs įstrižas rankove nubrauktas pėdsakas. Lyg būtų norėjusi perbraukti savo veidą. Plaukai, buvę surišti į mazgą, dabar styro kuokštais išsipešę aplink visą galvą. Ji, ko gero, šėlo iš pykčio. Artinantis prie jos staliuko barmenas žiūri į mane daug sakančiu žvilgsniu. Ji sėdi susmukusi prie mažo apskrito stalelio marmuriniu paviršiumi, pačiame jo viduryje tuščia peleninė. Nei stiklinės, nei puodelio. Ji net nepasisveikina su Žaku Širaku, šuo nusivylęs nusigręžia. Imu glostyti jai galvą, kad ką nors daryčiau. Bet plaukai, tų sausų, mirusių ir suragėjusių ląstelių rinkinys, — tai bendras kapas, labiausiai atstumianti žmogaus kūno dalis, nuolat nugaištanti ir iškrintanti. Atitraukiu ranką, keli įsielektrinę plaukai seka paskui mano ranką, nupurtau juos, lyg būčiau palietęs voratinklį. Jos plaukų vanilės kvapas prilimpa prie mano rankos.

Užsakau stiklinę vandens ir krūvą popierinių servetėlių. Kol sugrįžta kelneris, sėdime nejudėdami, ir nežinau, nei ji apie ką, nei ką aš pats galvoju.

Sudrėkinu servetėlę vandeniu, viena ranka pasuku Klaros veidą į save ir trinu juodus ruožus. Servetėlė tuoj patamsėja, bet ruožai nelabai šviesėja. Švariomis servetėlėmis ir didesniu kiekiu vandens nudažau jos skruostus vienoda pilkšva spalva. Ji tokia suglebusi, jog smakrą tenka tvirtai laikyti, kad būtų tinkama atrama šluostant ir trinant. Kai pagaliau esu patenkintas rezultatu, Klaros skruostai raudoni kaip ugnis, ji atrodo guvesnė. Aš jaučiuosi geriau.

Klara, sakau jai.

Ji tuoj vėl ima jaudintis.

Tau į viską nusispjaut, cypauja ji, tavęs tai visai nedomina.

Teisingai, sakau, bet ne taip jau blogai.

Ji žiūri į mane įbedusi akis, o akys, kairioji kaip dangus, dešinioji kaip vanduo, suteptos raudoniu.

Pažiūrėk, ką tau atnešiau, sakau.

Įkišu ranką į švarko kišenę ir ant stalo padedu diskelį ir kasetes.

Atsiprašau, sakau jai.

Ji papurto galvą, o akyse vėl tvenkiasi ašaros.

Bet aš daugiau negaliu, sako ji, tikrai nebegaliu. Galbūt profesorius teisus, o aš tiesiog per silpna.

Nagi, baik, sakau.

Neišleisdamas Klaros iš akių, pakeliu ranką ir užsakau dvi grynos degtinės, po dvigubą porciją. Gerai atšaldytos. Stikliukai rasoti ir garuoja šalčiu. Burnoje man renkasi seilės.

Skanu, pasakau. Geriam.

Susidaužiam. Ji susiverčia visą stikliuką, nusipurto ir sušvokščia.

Tuoj grįšiu, sakau jai.

Vyrų tualete atsiklaupiu prie klozeto, ant dangčio papučiu burna, nušveičiu tualetinio popieriaus gniužulu ir sušniaukščiu porciją.

Ji užsakė dar po stiklelį ir, kai atsisėdu, man nusišypso. Atsakau jai spindinčia šypsena.

Žinai, sakau, tu susidorosi.

Susidaužiam ir išlenkiam po stiklelį. Žiūrėsiu, kad šiandien neperžengčiau ribos ir netrukčiau. Ji pamoja kelneriui ir atsistoja.

Atsiprašau, sako ji, aš tuoj.

Kai sugrįžta, plaukai sutvarkyti ir surišti į uodegą. Plaukų mazgą turbūt iškedeno rankomis, nes siaurose kelnėse niekur nepaslėpsi šukų.

Jei dabar paklausysi, tai papasakosiu, ką pasakė profesorius.

Puiku, sakau.

Jis daug kartų perskaitė mano užrašus, sako ji, ir yra tos nuomonės, kad aš dėl vidinės nuostatos, kuri kyla dėl manojo „aš“ silpnumo, negaliu visiškai susitapatinti, o tas būtina šiam tyrimui.

Tai bent, sakau susižavėjęs, bet tai gryna nesąmonė.

Man irgi taip atrodo, sako ji. Jis mano mane pervertinęs, be to, jam pasakiau, kad tu mane kartais muši!

Tikriausiai, sakau aš, jam to neužtenka mūsų bendram beatodairiškam ketinimui įrodyti.

Mane pervertinęs!, sušunka ji. Manęs apskritai neįmanoma pervertinti, aš neturiu ribų kilti į viršų. Esu lyg tvirto mūro bokštas, bet be stogo.

Taip vadiname šulinį, prikišu.

Tegu pasižiūri į kitus, sako ji, jie sėdi institute ir laužia iš piršto šimtą tūkstantąjį traktatą apie K. G. Jungo moters įvaizdį.

Ko gi jis nori iš tavęs, klausiu.

Na, čia ir yra klausimas, sako ji. Cituoju pažodžiui: „Panele Miuler, jūs norite diplomo, o aš noriu esmės. Šio vyro istorijos esmės.“

O kokia ji?

Būtent, sako ji, tik jis vienas težino.

Kodėl, po galais, jis tave vadina panele Miuler?

Universitete mane visi vadina Lizele Miuler.

Kas čia per nesąmonė?

Ji pakelia sėdynę nuo kėdės, graibo užpakalinėje džinsų kišenėje, kol pavyksta iš jos ištraukti asmens tapatybės kortelę. Nuotraukoje jos plaukai kiek trumpesni, šiaip jau visai panaši. Liza Miuler, 1976.2.28, parašyta šalia.

Viskas aišku?

Ar 1976-ieji buvo keliamieji metai?

O ką?

Tiek to, sakau. Pagalvojau, kad tu per plauką galėjai ir negimti.

Ką man, klausia ji, dabar daryti?

Vėl gulk į šaltą vonią, sakau.

Čia tavo kaltė, sušnabžda ji, nes tu dar nepakankamai pamišęs.

Pritraukiu kėdę arčiau jos ir išsitraukiu diktofoną.

Gana pamišęs, sakau. Dabar ramiai, pasiklausyk naujo įrašo.

Jai paduodu kairę ausinę, o dešinę paimu pats. Iš įrašo pasigirsta šlamėjimas ir spragsėjimas, lydimas ošimo erdvėje, buvau per daug prisikišęs prie mikrofono.

Maksai, sako ji, arba Kuperi, ar dar kaip...

Š-š-š, sakau jai.

Pats noriu išklausyti įrašą, ir kad ji išgirstų.

Gal nesupranti, klausia ji, kad viskas neturi prasmės, jei tu profesoriui atrodai netinkama tema?

Aš suvaitoju ir paspaudžiu mygtuką „Stop“.

Klara, sakau ramiai, ar Liza, ar dar kitaip, ar jau pasakei jam, kad aš nužudžiau žmogų?

Ji sustingsta ant kėdės, sakytum šią akimirką pašauta kulkos. Tiesiog girdėti, kaip jos galvoje sukasi smagračiai.

Taigi — nepasakei, tariu. Na ir kvaila tu.

Aš... aš tuo nepatikėjau, sušnabžda ji.

Bet tai tiesa, sakau jai. O dabar nurimk.

Ji susižavėjusi šypsosi, lyg aš būčiau jos sužadėtinis ir stovėtume ant bažnyčios laiptų. Tada ji uždeda savo ranką ant manosios.

Ačiū, sako ji.

Kelneris vėl atneša degtinės ir mes susidaužiam.

Pagaliau ji užsimerkia ir atsilošia, ausinių laidas tarp mūsų įsitempia. Iš įrašo pasigirsta mano balsas. Lempos už nugaros šviesa krinta man ant pečių; sukryžiuoju nykščius, išskečiu likusius pirštus ir vaizduoju vorą, kurio šešėlis bėginėja grindimis, truputį drebantis, priekyje apčiupinėjantis, ilgomis kojomis ir linguojančiu kūnu. Jis užropoja ant Klaros, iki pat veido, jos vokai virpčioja, tarsi jaustų šešėlio prisilietimą. Klara ima šypsotis, lyg sapnuotų ką nors malonaus. Vaizduojuosi, kad ji mielai klausosi mano balso iš įrašo, kad jai jis patinka, kaip gali patikti muzikos kūrinys arba kino filmas. Klara atsipalaiduoja. Jos galvoje bėginėja mano vaizdai, mano veikėjai, aš pats, mirusieji, Šerša ir Džesė. Klaros vaizduotėje jie tikriausiai atrodo kitaip nei tikrovėje, bet tai jie, ir mes visi trys dar būsime ten, Klaros galvoje, kai manęs čia nebebus. Mano skruostų raumenys tempia lūpų kampučius į viršų, jaučiu, kaip antakiai kyla ir leidžiasi, lyg vikšrai, ropojantys į vieną pusę ir ketinantys pabėgti nuo mano veido. Akimirką juntu Klarą taip arti, tartum susiglaudę sėdėtume ant to paties krėslo prieš televizorių. Akimirką esu laimingas ir ji taip pat. Galbūt tai dėl degtinės. Kelneris vėl atneša dvi taureles, pakeliu vieną jai prie nosies ir laikau, kol atsimerkia ir nusičiaudi.

Kai įrašas baigiasi ir sustabdau diktofoną, Klara sėdi susmukusi ant kėdės, atrodo pasigėrusi ir mieguista. Praplėšia akis ir sutrikusi taip žiūri per padūmavusią mėlynę į patalpą, kad turiu pasilenkti ir suimti jos veidą rankomis. Suglaudžiam kaktas ir pasitrinam nosimis. Jos oda kvepia kiviais.

Kai lauke ketinu pasodinti ją į taksi, priešinasi.

Ne, švebeldžiuoja ji, viskas gerai ir gražu, bet prieš tai nusnūsiu pas draugę. Nervai. Gerai?

To tai nesitikėjau. Iš tikrųjų ne pats geriausias laikas prisipažinti sau, kad nenoriu būti vienas. Taksi pajuda, prispaudžiu veidą prie lango, prie gatvės kampo matau stovinčią ir vis mažėjančią Klarą, ji dar kartą kilsteli ranką.

12 Sraigės

Kiekvieną kartą mirtinai išsigąstu skambučio. Dvidešimt keturias valandas negirdžiu jo, ir to pakanka, kad pamirščiau, kaip čaižiai jis skamba. Žakas Širakas pašoka ir pasileidžia prie durų, linkčioja į kairę, į dešinę ir vizgina uodegą. Kiekvieną dieną vos sutemus ateina Klara ir pasiima naują įrašą. Ji paskambina prie durų norėdama įsitikinti, ar galiu priimti svečius. Tada apeina didelį ratą su šunimi.

Dar šviesu. Laikrodis ant sienos rodo pusę keturių. Pasikeliu, bet vėl susmunku. Sustingusios kojos ir nutirpusios pėdos manęs nebelaiko. Šlubčioju paskui šunį, tūkstančiai adatėlių dilgčioja blauzdose. Už durų stovi persona blizgančia juoda pažo šukuosena, raudonu languotu sijonu ir motociklininkės batais iki kelių. Atpažįstu ją tik iš batų. Palieku duris atdaras, apsigręžiu ir einu į virtuvę.

Tai šokas. Taigi ji egzistuoja, ta pirmoji Klara, atrodanti kaip Mata Hari ir vaizduotėje man taip patikusi. Tačiau toks prisikėlimas man išvis nepatinka. Burkuodama ji pasisveikina su Žaku Širaku, kuris vis bruka savo nosį jai tarp kojų. Įdomu, kaip ji po peruku paslėpė savo plaukų kupetą. Galbūt pažo šukuosena tikra, o geltoni plaukai visą laiką buvo netikri. Klara ateina pas mane į virtuvę ir atsisėda prie stalo.

Na, ką, klausiu aš. Dink iš čia.

Nesikarščiuok, sako ji džiugiai, šis butas vis dar mano.

Ką reiškia toks persirengimas, klausiu. Ir kodėl ateini taip anksti?

Ruošiuosi į tokį vakarėlį, aiškina ji, o keletas žmonių, kurie ateis, mane pažįsta tik tokią.

Šūdinai atrodai, sakau jai.

Stoviu atsirėmęs į šaldytuvą ir nenoriu atsisėsti.

Gal čia yra ko užvalgyti?

Ne, atsakau.

Sakyk, ką gi tu paprastai valgai?

Ko tu nori, iškošiu.

Jaučiu, kaip kraujyje daugėja adrenalino.

Gerai, pasakysiu. Vakarėlis įvyks ČIA, devintą valandą, šiandien mano gimtadienis.

Tavo gimtadienis vasario pabaigoje.

Ji manieringai mesteli rankas į viršų.

Būtent taip aš ir jaučiuosi.

Didelė Žako Širako galva padėta jai ant šlaunies, susižavėjusiomis akimis jis žiūri į viršų, net ploni baltymų puslankiai matyti, o antakiai taip suraukti, kad graudu žiūrėti. Kai ji pašoka, šuo gauna smūgį į pasmakrę, taip jam ir reikia. Klara pastato puodą ant viryklės, aš išeinu iš virtuvės. Nuo didėjančio karščio tarp puodo ir kaitlentės sproginėja vandens burbuliukai. Girdžiu ją atidarant šaldytuvą ir džiaugsmingą šūktelėjimą, kai randa butelį su apelsinų sultimis. Ji linksmai nusiteikusi, o tai mane nervina.

Grįžtu į svetainę, paimu diktofoną ir iš lentynos kelias mėgstamas kasetes. Tapsiu dviem milžiniškomis ausimis, sujungtomis siauromis vidinėmis kremzlėmis, nutūpusiomis lyg rožinis drugelis ant tamsiai mėlynos sofos. Drugelis, prisipildantis mano balso spalvų iš juodų kaip sagutės ausinių. Iš tos juodos kaip sagutė ausinės tiesiai į ausies vidų. Tik dešinysis sparnelis bus margas, o kairysis liks šviesiai rausvas.

Mes nuėjome pavalgyti, pasakoja mano balsas juostelei, ir per tą laiką Herbertas liepė man išmokti visą maršrutą atmintinai.

Kai vieną po kito poškinau miestų vardus ir greitkelių kryžkeles, kiti vartė valgiaraščius. Rosas užkandžiui užsisakė vynuoginių sraigių. Tą išgirdusi Džesė taip sugniaužė kumščiuose staltiesę, kad ji susigarankščiavo į klosčių vėduoklę, stalo dekoracijos nuvirto, įrankiai nukrito ant žemės, o šalia sėdintys žmonės sužiuro į mus.

Kada gi pagaliau, įširdęs tarė Rosas, išmoksi valdytis viešoje vietoje?

Jo kraujagyslės iššoko, lyg būtų išsidriekusios ne po oda, o jo kūną laikytų retas iš storų siūlų nunertas tinklas. Kelneris nubėgo atsinešti šluostės ir naujų įrankių.

Visos sraigės mano draugės, verkšleno Džesė.

O, Dieve, tarė Herbertas Rosui, tada užsisakyk krevečių.

Džesė išlygino staltiesę, kiti svečiai palinko prie savo valgių, kelneris atnešė viskio. Viena, A2, Klagenfurtas, įsipilti degalų, per Filachą, Pliokeno perėja, Tolmedzas, A23, Udinė, A4 link Venecijos, ne į Triestą.

Klara įeina į kambarį, atrodo, lyg ketintų jį sutvarkyti. Į akis krinta, jog vaikščiodama kraipo klubus, anksčiau to nepastebėjau.

Gali nesistengti kraipyti prieš mane šikną, sakau jai.

Žodžiai griaudėja mano galvoje, užkimštomis ausimis esu vienas su savimi smegeninės rezonanso lauke. Sustabdau juostelę.

Nesirūpink, sako ji, nesikarščiuok. Su šitais batais negaliu kitaip vaikščioti.

Meluoja. Ji juda kitaip nei įprastai, ji susijaudinusi, lyg lauktų kažkas nauja. Gal bus tik beprasmis vakarėlis. Tikiuosi, daugiau nieko nesuplanavo. Pagarsinu ir padedu galvą ant rankų. Taip galiu pamiršti, kad ji išvis egzistuoja.

Kad automobilis šarvuotas, pastebėjome tik degalinėje, A2 greitkelyje už Klagenfurto. Neprivažiavę Italijos sienos turėjome dar kartą įsipilti degalų, toliau buvo uždrausta užsukti į degalines ir užeigas. Ant užpakalinės sėdynės buvo du pilni benzino kanistrai. Šerša įėjo į vidų nusipirkti maisto, turėjo Herberto EC banko kortelę, ant jos man nežinoma pavardė ir kodas: nulis nulis nulis nulis. Kol benzinas bėgo į baką, apėjau automobilį ir apžiūrėjau. Visureigio ir transporterio mišinys, juodas, sėdi sau aukštai lyg karalius, lengva valdyti. Pabandžiau atidaryti bagažinę, būdamas beveik tikras, kad neatsidarys, bet dangtis pakilo į viršų, bagažinė buvo tuščia. Tik antrą kartą pažiūrėjęs pastebėjau, kad vidinis dangčio paviršius sutvirtintas maždaug metro pločio plienine plokšte. Greičiausiai svėrė kokį centnerį. Pakėlęs variklio dangtį radau panašią konstrukciją. Prispaudęs pirštus prie vidinės vairuotojo ir keleivio durelių pusės užčiuopiau tankų metalinių virbų tinklą. Visi stiklai dvigubai storesnį nei įprastų automobilių. Atsparus šūviams stiklas.

Šerša grįžo su dviem pirkinių maišais, juose skimbčiojo buteliai ir čežėjo folija. Parodžiau jam sutvirtinimus ir perbraukiau jo pirštais per plieninį tinklą po durų apmušalais. Šeršos veido išraiška nepakito.

O mums į tai nusispjaut, pasakė jis, pažiūrėk, kas čia.

Jis prisipirko alkoholio, nors aš, aišku, negalėsiu gerti, turėsiu vairuoti, o jis sėdės šalia ir linksminsis. Kai pajudėjome iš degalinės, buvo vienuolikta valanda ryto.

Prie Filacho išsukome iš A2 į ramesnį pasienio kontrolės punktą ir tik netoli Tolmedzo sugrįžome į greitkelį. Dar niekad nevažiavau automobiliu per Alpes. Stačios akmeninės sienos nemetė šešėlio, darėsi vis karščiau. Neperšaunamo stiklo langų negalėjome atidaryti, nebuvo kondicionieriaus, bet stoge liukas, tiesiai virš jo kabojo saulė. Rankas ant vairo turėjau laikyti vienoje ir toje pačioje vietoje, kad nenudegintų įkaitęs juodas plastikas, iš po pirštų bėgte bėgo prakaitas. Šalia manęs, gulėdamas ant atloštos sėdynės, dūsavo Šerša, jo garbanos nuo prakaito dar labiau susivijo ir prilipo prie smilkinių. Jis kaupė suktinių cigarečių atsargas ir dėjo į daiktinę. Netoli perėjos kuprinėje susirado kasetę ir ją paleido. Bethovenas. Šerša atsuko visu garsu ir abiem rankomis mušė taktą sau per šlaunis. Man ėmė svaigti galva. Pasukau veidrodėlį taip, kad pakėlęs akis galėčiau matyti savo veidą. Kas dvi minutes pažvelgdavau į jį, norėdamas sužinoti, ar dar esu čia. Galvojau apie sraiges.

Pasienyje mums pamojo važiuoti toliau. Vos muitininkai dingo iš akiračio, Šerša, kurį laikiau mirusiu, per liuką iškišo abi rankas, parodė didįjį pirštą ir suriko:

Fuck you!

Tada išsitraukė pirmą cigaretę su žole. Aš atsipalaidavau. Atrodė, kad ir karštis šiek tiek atlėgo, kalnai vertė galvoti apie Žemės rutulio masę, kelias ėjo stačia įkalne žemyn, jaučiau traukos jėgą. Bethovenas užleido vietą The Doors, Šerša pasakojo, kad laiko save Džimo Morisono reinkarnacija ir kodėl.

Kai jis pagaliau užmigo, aš pastūmiau sėdynę atgal ir ėmiau fantazuoti, kaip su slapta misija kertu Alpes šarvuotu automobiliu, kad nuo kinų apginčiau dvi ar tris mergaites iš vienuolyno mokyklos. Mergaitės dėvėjo „Benetton“ ir „Esprit“ firmų drabužius ir turėjo būti parduotos alžyriečiams. Jau prie Udinės man pasirodė, kad užuodžiu jūrą, o netoli Mestrės ją tikrai užuodžiau. Greitkelis tolo nuo pakrantės ir kilpavo per Boloniją. Skaudėjo ištisai primerktos akys, nes pamiršau akinius nuo saulės. Mintyse iškeičiau vienuolyno mergaites į Džesę, kuri klykdama ir spygaudama sėdėjo celėje ir daugeliui kinų buvo apkandžiojusi rankas. Vis delsiau ją išlaisvinti, įtraukiau į veiksmą Šeršą, leidau jam gėdingai kapituliuoti, atėjo šešta valanda, prie Riminio pasiekėme Adrijos jūrą, sulėtinti kadrai: salvė iš mano automato bloškia prie sienos Džesės brolį, paaiškėja, jog jis išdavikas, Šerša sukniumba, tenka jį paaukoti, nes stovi man kelyje. Aš visai be jėgų, reikia pertraukos. Įveikėm pusę kelio, neįsivaizduoju, kaip ištversiu likusią dalį.

Surinku ir iš ausies išplėšiu ausinę. Klara palietė mano ranką, tikrai buvau ją visai pamiršęs. Svetainės neatpažinti. Atrodo, lyg joje pasidarbavo armija kaukų.

Tiesiog nesuprantu, sakau, kaip tu per tokį trumpą laiką sugebėjai viską sutvarkyti.

Man reikia dar šį tą nupirkti, sako ji, ir ką nors pagaminti. Būtų gražu, jei galėtum dingti kelioms valandoms.

Kurgi, klausiu.

O kaip tavo paties butas?

Mergaite, mano butas visiškai suverstas. Be abejo, jie manęs ieško.

Ji stebėdamasi panarina galvą, net pasmakrės oda susiraukšlėja.

Aš to nežinojau, sako galiausiai.

Taip, sakau, man aišku.

Tada eik pasivaikščioti, sako ji.

Lauke dar šviesu, sakau aš.

Ji nesupranta. Einu iš kambario, pasiimu diktofoną ir apsiaunu batus.

Ar ir šnipas iš Vienos ateis, klausiu.

Kodėl tu jį vadini šnipu, atsako klausimu į klausimą.

Bet aišku, iškart supranta, apie ką kalbama.

Tai iki pasimatymo, sakau jai.

Abu su Žaku Širaku pakylame laiptais. Keturi maršai. Kai daugiau nėra kur lipti, atsisėdu ant marmurinių grindų, nugara atsiremiu į sandėliuko duris ir vėl įjungiu diktofoną.

Be alkoholio, Šerša dar nupirko traškučių ir šokoladinių batonėlių, pastarieji nuo karščio ištežo ir slidinėjo kaip sperma prezervatyve. Iš bado suskaudo skrandį, ištuštinau visą pakelį traškučių. Ėmė skaudėti dar labiau. Jūra buvo tamsiai mėlyna, beveik juoda, ir žadėjo naują gyvenimą. Užsinorėjau plaukti. Viena ranka nuvairavau automobilį ilga gatve palei krantą ir apsidairiau nuošalesnės įlankos. Tokios nebuvo. Tik viešbučiai, stovintys taip arti vienas kito, tarsi čia būtų vienas kilometro ilgio pastatas.

Negalime čia sustoti, pasakė Šerša.

Staiga jis prabilo labai žvaliai, ir tik iš paraudusių akių buvo matyti, kiek per pastarąsias aštuonias valandas sudorojo alkoholio ir žolės.

Jokių iškylų, pasakė jis, jokių degalinių, jokios nereikalingos gaišaties.

Pažiūrėjau į jį. Žinoma, jis teisus. Šerša išsiviepė.

Tai darbas, o ne atostogos, tarė jis.

Tau, sakau jam, ne darbas, o pasivažinėjimas. Nebegaliu, supranti?

Liko tik septynios valandos, tarė jis ir nusijuokė.

UŽSIČIAUPK!!! užrikau.

Bemat pajutau, kaip iš vidaus į veidą plūstelėjo kraujas, net akyse pajutau pulsavimą. Būčiau jį užmušęs. Aš neapskaičiavau savo jėgų, į galvą neatėjo jokia mintis, kaip mums abiem saugiai nuvažiuoti į Barį. Aš bijojau.

Šaltai, tarė Šerša.

Tai jis pasakė draugiškai, bet šiek tiek nusigandęs, todėl nusiraminau. Išniro kelio ženklas.

Žinai, pasakė jis, grįžtam į greitkelį ir pirmoje nedidelėje užeigoje sustosime, atsigulsi pavėsyje ir valandą nusnūsi.

Neatsakiau, bet kitoje sankryžoje išsukau iš kelio ir padidinau greitį keliu, vedančiu į magistralę.

Prie sandėliuko durų kaupiasi šiltas troškus oras, vėl toks pat saldžiarūgštis prakaitas, kaip tada, žliaugia mano kūnu, degina odą. Žakas Širakas guli ant šono, trūkčiojamai lekuoja ir letenomis brūkšteli per grindis. Tąkart buvau netekęs jėgų, nežinojau, nei kaip varyti toliau, nei kaip liautis. Šiandien nebėra tokio dalyko, kurio galėčiau nebedaryti. Tąkart buvau nustojęs vilties, bet laimingas. Net to nežinodamas.

Šerša mane pažadino, ir pasirodė, lyg būčiau miegojęs daugių daugiausia tris minutes.

Gerai, tarė jis, dabar turime važiuoti.

Kai pasikėliau, pamačiau jo rankose milžinišką sumuštinį su kumpiu. Apgailestavau, kad mintyse jį pakirtau automatu. Greičiausiai sumuštinį man iškaulijo iš kurios nors besiilsinčios šeimynos. Automobilių aikštelės pakraštyje stovėjo sulankstomos kėdės ir staliukai, tada vaizdas išsikraipė, prieš akis šokčiojo balti ir margi taškai. Šeršos veidas slankiojo žaliame fone šen ir ten. Sukimšau sumuštinį.

Šerša, pasakiau tebekramtydamas, nebegaliu.

Kelkis, tarė jis. Kraujotaka.

Jis nutempė mane į vieną iš kabinų plytelėmis grįstame namelyje su durimis iš aliuminio. Dvokė, sumuštinis su kumpiu kilo mano skrandyje ir leidosi žemyn. Vengiau žiūrėti į klozetą, jis buvo tik skylė grindyse. Šerša padavė man šiaudelį. Pasilenkiau prie jo rankos kaip arklys, atsargiai imantis cukraus gabalėlį.

Paskui vairavau automobilį taip, lyg jis būtų mano dalis. Pavaros sankaba stabdžiai akceleratorius, tarsi šokis. Tik po dviejų valandų netoli Peskaros lioviausi šypsojęsis. Kartais pamatydavome jūrą su besikeičiančių spalvų dangumi virš jos, Šerša kaskart kumšteldavo man į šoną ir imdavo krykštauti. Kairėje patekėjo mėnulis ir blykčiojo tarp prašvilpiančių medžių, tarsi žiūrėtum per stroboskopą.

Kiek laiko, paklausiau, kur mes, noriu myžt.

Šerša atsisėdo ir primerkęs akis stebėjo neapšviestus kelio ženklus.

Dvidešimt devyni kilometrai iki San Severo, pasakė jis.

Tai vienas iš paskutinių miesto pavadinimų, kuriuos turėjau mokėti atmintinai. Pabandžiau visą atstumą padalyti į atkarpas ir apytikriai apskaičiuoti nuotolį.

Liko ne ilgiau kaip dvi valandos, pasakiau.

Tiek netruks, pasakė jis, jau vidurnaktis.

13 Baris

Kai tolumoje pamatėme kitą stovėjimo aikštelę, mano pūslė jau taip skaudėjo, kad nebežinojau, kaip išlipsiu iš automobilio. Apatinė pilvo dalis atrodė lyg tvirtai oda aptemptas akmuo. Susilenkęs nuėjau toliau nuo automobilio ir prie pirmo tvoros stulpo atsisegiau kelnes. Šerša priėjo prie manęs. Stovėjimo aikštelė buvo neapšviesta, tamsu, nors į akį durk. Šnaresys, sukeltas ant sausos žolės krintančio šlapimo, man pasirodė neįprastai garsus. Aplink mus žolėje blykšojo baltai rudos dėmės — vilkikų vairuotojų išmatos ant popierinių servetėlių. Šerša atliko anksčiau ir užsitraukė džinsų užtrauktuką. Akies krašteliu pamačiau, kad jis be apatinių.

Staiga jis loštelėjo. Ištiesė dešinę ranką, norėdamas paliesti mano petį, bet nepataikė ir vedžiojo pirštu aukštyn ir žemyn.

Ei, žmogau, nepatikėsi.

Apsisukau ir atsistojau šalia jo. Automobilių aikštelė kaip anksčiau, platus asfalto ruožas be skiriamųjų linijų, sumindžiota žolė netoli tvoros ir keliolika aplaužytų medžių. Tik viena vieta buvo kitokia. Ta, kurioje ką tik stovėjo mūsų automobilis.

Tu palikai raktelį, sušnabždėjo Šerša, prakeiktas smaukale.

Man taip ir subėgo visas kraujas į kojas, tuoj po to su didžiausiu spaudimu šoktelėjo atgal į viršų, lyg viduje būtų fontanas. Pažiūrėjau į apačią, į ranką, kuri nykščiu ir rodomuoju pirštu vis dar laikė varvantį daiktą. Didysis, bevardis ir mažasis pirštai buvo sugniaužti ir iš po jų kyšojo automobilio raktelis. Užsisegiau kelnes ir parodžiau Šeršai raktelį. Be automobilio jis atrodė juokingai.

Mėšlas, šnabždėjo Šerša, mėšlas.

Tada jis staiga ėmė juoktis. Trinktelėjo sau per šlaunį.

O, tie nususę Itakės gyventojai, galvoj netelpa.

Ar turi pasą, paklausiau.

Abu sutartinai uždėjome dešines rankas ant kelnių užpakalinių kišenių.

Viskas aišku, tarė jis.

Dabar jie mus užmėtys akmenimis, pratariau.

Juk tai ne mūsų kaltė, pasakė jis, elgsis su mumis garbingai.

Tuo ir džiaugiuosi, tariau.

Kurį laiką tylėjome.

Vaje, tarė Šerša staiga, mano kasetės, mano dulkės, mano tabakas.

Atsiguliau ant nugaros, asfaltas buvo šiltas, mėginau ištuštinti galvą, atskirti sielą nuo kūno ir nuskraidinti ją kitur, namo į internatą, pas motiną, kad ir į Barį. Kai į aikštelę įsuko automobilis, žibintais nuplėšdamas nuo mūsų kūnų šešėlius ir mesdamas į miško pakraštį, buvo šiek tiek po pirmos. Šerša pašoko ir nudūmė prie išlipančio italo. Tasai užsidengė rankomis veidą, trenkė durelėmis ir žviegiančiomis padangomis išlėkė iš stovėjimo aikštelės.

Aukšta klasė, pasakiau.

Užsičiaupk, tarė Šerša.

Kitą automobilį vairavo moteris. Virš jos galvos degė lemputė, atsispindėjo tankiuose juoduose jos plaukuose.

Na, pirmyn, pasakė Šerša.

Jis pasitrynė delnais veidą. Šįkart nebėgo, tik pamojo ir palaukė, kol moteris pati privažiuos.

Do you speak English? paklausė jis.

Po trijų minučių jau sėdėjau ant užpakalinės sėdynės pritraukęs kelius. Tai buvo mažutėlis automobilis dviem žmonėms. Motoras bagažinėje, iškart man už nugaros, ir griaudėjo taip garsiai, kad negalėjau suprasti, kas kalbama priekyje. Kelis kartus Šerša, pasisukęs į mane, davė cigarečių su filtru, gautų iš moters, ir aš užtraukdavau. Už mus ji buvo vos keleriais metais vyresnė, gal daugiau nei dvidešimties, važiavo tik dešiniąja kelio juosta ir ne greičiau nei devyniasdešimt per valandą.

Pusę trijų pasiekėme centrą. Pamačiau didoką apšviestą pastatą ir supratau, kad tai tikriausiai stotis; mergina atvežė mus į sutartą vietą. Atsisveikindamas Šerša abiem rankomis suėmė jos veidą, ji pasuko galvą, greitai įlipo į automobilį ir nuvažiavo.

Naktis buvo giedra, šiek tiek atvėso, beveik idealu.

Na, paklausė Šerša.

Atsipeikėk, pasakiau jam, kad ir kaip ten būtų, mes vis dar neturime automobilio. Be to, kur Džesė?

Prie stoties sienų, atsirėmę į margas kuprines, sėdėjo grupelė klajūnų, laukiančių tarptautinio traukinio. Vienas jų, pasidėjęs gitarą ant sulenkto kelio, grojo The Answer My Friend. Truputį apsidairėme.

Gal čia yra daugiau stočių, paklausiau.

Nesąmonė, riktelėjo Šerša.

Tai pirmas kartas, kai jis, regis, prarado savitvardą. Man bemat kilo įtarimas, kad jis apie visą šią akciją žino daugiau už mane.

Ji turi būti čia, pasakė Šerša, mes pavėlavome tik pusvalandį.

Jis nuėjo paieškoti kitoje geležinkelio stoties pusėje ir salėje. Mano nikotino poreikis dar toli gražu nebuvo patenkintas, todėl aplankiau keliautojus ir paprašiau cigaretės. Jie buvo vokiečiai. Atsistojau aikštės viduryje, tik rūkiau ir veidu jaučiau lengvai judantį vasaros orą. Kiekviena šalis, kiekvienas miestas turi savo kvapą. Taigi šitaip kvepia Pietų Italija, taip kvepia Baris.

Aikštės gale buvo didelė sankryža, prieš ją lyg į gerklę laiptais žemyn leidosi požeminė pėsčiųjų perėja. Kitoje pusėje pamačiau parkelį, jame atrodė ypač tamsu, sakytum, jis sugeria bet kokią šviesą. Dešinėje parką dideliu lanku juosė platesnioji gatvė, kilpa priminė transporto žiedą. Požeminėje perėjoje išvydau Džesę, ji man pasirodė lyg vizija. Nuo geltonų plaukų tarsi sklido šviesa, ėjo manęs link neišpasakytai lėtai, nešė mėsainį, laikė jį abiem rankomis.

Ją pamatęs pasijutau laimingas.

Džesė sustojo priešais mane ir per šiaudelį siurbtelėjo limonado, kurį prilaikė sulenkta alkūne. Skruostuose duobutės pagilėjo, o skystis kilo šiaudeliu it plonas gelsvas augalo želmuo pagreitintame filme. Džesės lūpos buvo padažytos kažkuo rožiniu, spalva priminė žymeklio. Lūpų kampučiai nuteplioti dažais, todėl atrodė, kad ji visą laiką šypsosi.

Ko taip spoksai į mane, paklausė ji.

Atsikando beveik pusę mėsainio ir prisikimšusi abu žandus šypsojosi man. Prieš nurydama patraukė šiek tiek geltono skysčio. Žiūrėdamas į ją pagalvojau, kad ji valgo kalną ir užsigeria saule.

Gerai, kad ištvėrėt, tarė ji pagaliau. Kur Šerša?

Ieško tavęs, sumurmėjau. Turiu tau kai ką pasakyti.

Norėjau tuo atsikratyti. Ji ištempė kaklą ir nužvelgė aikštę, būrį keliautojų, įėjimą į stotį. Turėjau suimti ją už pečių, kad pasižiūrėtų į mane.

Klausyk, pasakiau, automobilį pavogė.

Va, kur jis, riktelėjo Džesė.

Ji išsprūdo man iš rankų ir nubėgo prie Šeršos. Atidavė jam likusį mėsainį, nusišluostė rankas į kelnes. Ūmai pajutau dūrį pilve, lyg jame kas peilį sukiotų, žinojau, kad reikia į tualetą ir kad turiu tik kelias sekundes. Nudūmiau pro Šeršą ir Džesę į stoties pastatą.

Popieriaus niekur nebuvo. Neturėjau pasirinkimo, mano žarnynas raitėsi lyg kirmėlių lizdas. Rankomis įsitvėriau į durų rankeną, pritūpiau ir smarkiai pasilenkiau į priekį, kol užpakalis pakibo virš klozeto. Tai, kas šūviu išėjo, buvo skysta ir beveik skaidru.

Kai atsitiesiau, skaudėjo šlaunys; nusimoviau kelnes ir trumpikes, jomis nusišluosčiau ir išmečiau.

Lauke mindžikavo Šerša ir Džesė.

Ei, ar tau protas pasimaišė, pyktelėjo Džesė.

Aš atsiprašiau ir išties nebeprieštaravau. Jaučiau, kad pilvas paliko mane ramybėje tik kelioms minutėms ir tuoj vėl prireiks tualeto. Džesė man prieš veidą sumosavo trimis lėktuvo bilietais.

Ar supranti, pasakė ji, kad mes ką tik pavėlavom į užsakomąjį reisą.

Aš sergu, sušnabždėjau.

Privalome grįžti, pasakė Džesė, kiek įmanoma greičiau.

Einam ten, kur gavai mėsainį, tarė Šerša.

Taip, einam, maldavau aš.

Nuskubėjom požeminės perėjos link. Girdėjau, kaip į šaligatvį šlepsi basos Džesės kojos, girdėjau ją pūtuojant.

Jūs dar nenutuokiat, kas įvyko, pasakė ji.

Jos balsas staiga tapo žemesnis nei įprastai, ramesnis. Daug brandesnis.

Turime pirmu pasitaikiusiu transportu važiuoti į Vieną, nes kitaip turėsime bėdos visam likusiam gyvenimui. Visi trys. Ar suprantat?

Nėrėme į požeminę perėją, jos sienos buvo tokios purvinos, kad vos galėjai įžiūrėti mėgėjiškus grafitinius piešinius. Apėjome parką, tuoj už jo pasirodė apšviesta stiklinė būdelė, kurioje Džesė, matyt, ir nusipirko mėsainį. Aš iškart pasukau į tualetą, pasiekiau jį pačiu laiku. Čia net popieriaus būta. Nors imk ir apsiverk.

Kai grįžau, jie jau sėdėjo prie stalo, o priešais Džesę — juoda plastikinė dėžė, iš pradžių pamaniau, kad čia nešiojamoji stalinė kvarco lempa. Mano motina tokią turėjo. Tada pastebėjau spirale susuktą laidą, jis ėjo nuo dėžės į Džesės ausį ir baigėsi paprastu telefono rageliu.

Baltieji vilkai, pasakė ji į ragelį.

Tada ji klausėsi. Ant stalo priešais mane buvo padėta salotų, šalia dvi paprastos bandelės ir pieno stiklinė. Aš buvau sujaudintas, nors kas gali būti blogiau už pieną, kai viduriuoji.

Traukiniu, pasakė Džesė.

Man gerklėje įstrigo kukurūzo grūdas.

Tu rimtai, sušvokščiau aš.

Žinoma, tarė ji, persėsti Milane ir nedelsiant toliau į Paryžių.

Į Paryžių, paklausiau. Tai juk velniškai didelė apylanka!

Džesė trūktelėjo pečiais.

Nurodymas iš aukščiau, tarė ji.

Ar ilgai važiuosim, paklausė Šerša.

Išvažiuojam septintą ryto, atsakė ji. Į Vieną atvyksim po vidurnakčio.

Neištversiu, pasakiau.

Baik, tarė Šerša.

Jis peržengė kritinį tašką. Priešais jį ant stalo trys ar keturios kartoninės skirtingų spalvų dėžutės, keli keptų bulvių gabalėliai. Pūsdamas aušino kavą ir atrodė žvalus. Kitaip negu aš, jis pusę dienos miegojo automobilyje. Aš vairavau trylika valandų ir porą valandų galvojau apie tai, kad dėl pavogto automobilio mane primuš Bario geležinkelio stotyje. Džesė nunešė radiotelefoną užkandinės šeimininkui prie baro ir persimetė su juo keliais žodžiais itališkai, paskui jis paėmė aparatą ir nusinešė į galinį kambarį. Girdėjau, kaip kreipiasi į ją pavarde. Tada Džesė nuėjo į tualetą. Aš palinkau prie Šeršos.

Klausyk, Šikniau, pasakiau jam, kodėl tiesiog nepapasakoji, kas čia dedasi?

Kad tu nesugadintum, paaiškino trumpai.

Kaip kaip, paklausiau.

Ko nori? Juk viskas gerai pavyko. Tobula choreografija.

PAVYKO, pasakiau, iš baimės vos kojų nepakračiau.

Nešauk taip garsiai, tarė jis. Tiksliai, kaip ir sakiau. Atsipalaiduok. Nekelk vėjo.

Vėl dūris į pilvą, susiriečiau ant kėdės, negalėjau jam atsakyti.

Makseli, tarė Šerša, tu turi vairuotojo pažymėjimą, ir tai visos tavo savybės, kuriomis pasižymi.

Ir arogantiškai atsilošė kėdėje.

Tu čia atostogauji, pasakė jis, kaip ir bet kur. O man tai ateities klausimas.

Gal nori ateityje dirbti Herbertui, išlemenau vargais negalais.

Pats geriausias darbas pasaulyje, tarė jis.

Todėl ir prikibęs prie Džesės?

Mergaitė mane myli, atsakė, o meilė visad egoistiška. Taip visi ir išlošėm.

Tu bjauri kiaulė, pasakiau.

Jis nusijuokė, o iš tualeto sugrįžusi Džesė apsidžiaugė, kai pamatė jį besijuokiantį.

Ketvirtą valandą vyras už prekystalio kažką šūktelėjo Džesei, ta pamojavo jam ranka ir išginė mus į gatvę. Beeinant man merkėsi akys, bet pilvui kol kas buvo geriau.

Noriu į uostą, pasakė Džesė. Ar eisi su manimi?

Tai ji taikė Šeršai. Tas pasukiojo pirštą prie smilkinio.

Prigulsiu prie klajūnų stotyje, pasakė jis, pažadinkit, kai reiks į traukinį.

Aš tave palydėsiu, pasakiau jai.

Ji sugriebė mano ranką, suspaudė didįjį ir bevardį pirštus ir pasileido bėgti, o aš paskui ją. Kojos pačios judėjo, nejaučiau, kur esu, paknopstomis bėgau pirmyn, atrodė, kad viskas vyksta neišpasakytai greitai. Pro šalį lėkė miesto skiautės, jis luposi prieš mus, mačiau paprastus namus gelsvomis, vietom nuo senumo parudavusiomis sienomis, kliuvinėjau už didelių šaligatvio plokščių. Ėmiau prakaituoti, mano antsvoris slėgė lyg storas slidininko kostiumas. Sulig kiekvienu judesiu reikėjo nugalėti pasipriešinimą, stipriai suspausti riebalų sluoksnį, kad pajudinčiau rankas ir kojas. Niekuomet negalėjau bėgti. Džesė pasigailėjo, ėmėme eiti iš lėto.

Namai vis didesni, plikesni, naujesni ir, nesilaikydami įprastos gatvės linijos, išsimėtę po visą asfaltuotą plotą. Tai uostas. Vielinio tinklo tvoros. Tai, ką laikiau baltai dažytu namu, buvo Graikijos keltas su pravirais nasrais. Ir čia buvo keliautojų, jie lyg skudurų maišai apgulė uždarytus keleivių registracijos vartus. Džesė vedė mane palei tvorą, praėjome pro daugybę didelių cechų iš banguotos skardos ir tada atsidūrėme visai prie krašto, taip nelauktai, kad vos nežengiau vienu žingsniu per daug.

Iki vandens paviršiaus buvo geri keturi metrai. Prie slidžios dumblinos sienos kabojo storos mėlynos plastikinės dešros. Šalia mūsų — apvalus metalinis stulpas, siekiantis mano klubus, storas kaip medis.

Čia beveik niekas nesišvartuoja, pasakė Džesė, retkarčiais čia ateinu.

Ji atsisėdo ant stulpo, kojomis nesiekė žemės. Vietos čia buvo tik vienam. Atsistojau šalia jos. Ji tiesiog sėdėjo, susikūprinusi, įsikišusi į burną kairės rankos du ar tris pirštus, kramtė nagus. Kai garsai tapo nepakenčiami, sugriebiau jos ranką ir ištraukiau iš burnos.

Džese, paklausiau aš, ką reiškia vilkai, liūtai ir sraigės?

Ji įsikišo į burną kitą ranką ir vėl ėmė kramtyti. Slinko minutės. Jūra nuobodžiai laižė sieną, dvokė, nykus vaizdas. Horizonte, už milžiniško, juodo kaip naktis plieninio vandens paviršiaus, pasirodė pirmoji auštančios dienos šviesa.

Kai buvau maža, prabilo Džesė, man buvo labai blogai. Didelis erelis nunešė mane į namus, kur jis surinkdavo vaikus. Ten sėdėdavau prie lango ir stebėdavau orą ir metų laikus. Nekenčiau vasaros, nes nuo jos man skaudėdavo galvą, per daug spalvų ir garsų. Apačioje augo saulėgrąžų gyvatvorė, iš ten aukštyn plūstanti geltona spalva priminė garsą, sklindantį braukiant peilio ašmenimis per porcelianą. Sraigės mano lango nepasiekdavo. Pusiaukelėje jos sustodavo, prikibdavo prie sienos ir slėpdavosi savo kiaukutuose. Iki lietaus. Tada jos ateidavo į svečius. Kai įveikdavo šitą ilgą kelią, jas gerai pašerdavau. Ar supranti?

Aš linktelėjau. Ji atsisuko į mane, veidas blyškus, mažas plokščias mėnulis, jame gatvės purvas priminė Mare Crisium ir Mare Nubium. Crisium — pavojus, Nubium — debesis.

Kartais, pasakojo ji, mane aplankydavo Rosas. Jis man aiškindavo, kad turiu laukti ir žiūrėti, kaip vieni žvėrys keičia kitus. Kai būdavo karšta, jis sakydavo, kad dabar dantis rodo geltonieji liūtai, o baltieji vilkai toli toli. Mes turime jų palaukti. Ir aš laukiau. Ilgai. Kol oras atvėsdavo. Pasirodydavo sraigės, o paskui baltieji vilkai, ir jie šypsodavosi. Nuo jų buvo gera akims ir galvai.

Džesė verkė taip, lyg jai būtų tik junginės uždegimas. Tik akys ašarojo, daugiau nieko.

Daug kartų mačiau, kaip vieni žvėrys keitė kitus. Kartais atvažiuodavo Rosas ir padėdavo man laukti.

Aš nieko nepasakiau. Negalėjau to ištverti. Po kiek laiko Džesė nušoko nuo stulpo.

Bet kodėl, tarė aštriai, Šeršai aš nepatinku?

Ji žiūrėjo man į akis ir tikrai laukė atsakymo.

Tu jam patinki, pasakiau, labiau nei bet kuris kitas žmogus. O dar daugiau jam neišeina. Jam kažkas yra, ar ne?

Kažkas yra, pasakė ji, suprantu.

Traukinyje keturis kartus vėmiau tualete, tada užmigau. Kai sustojome kažkokioje stotyje, mano akys buvo taip užtinusios, kad negalėjau įžiūrėti, kur esam. Tačiau pajutau, kad Džesė miega padėjusi galvą mano alkūnės linkyje. Neprisimenu, kaip persėdom Milane ir Paryžiuje. Tik prisimenu, kad Džesė iš kažkur atnešė butelių su vandeniu ir kad tą vandenį tuoj išvėmiau.

Vienos Vakarų geležinkelio stotyje laukė Rosas. Padavė Šeršai permatomą plastikinį maišelį su mūsų tabaku, kasetėmis, viena pora panešiotų puskojinių, dviem sumaigytais šokoladiniais batonėliais ir keliomis pačių susuktomis cigaretėmis. Atrodė, lyg mes būtume mirę ir kažkas, prieš nuveždamas mus į lavoninę, iš kelnių kišenių būtų iškraustęs visą mūsų menkavertį turtą. Aš susmukau.

Ligoninėje man prijungė lašelinę ir suleido penkis su puse litro skysčio. Gydytojas padavė veidrodį — mano oda buvo susiraukšlėjusi kaip kokio seno vyro. Jis pasakė, kad aš būčiau miręs iš troškulio.

Praėjus savaitei motina pasiėmė mane iš ligoninės su daimleriu. Po atostogų Šerša ir Džesė į mokyklą nebegrįžo, o man tereikėjo vos kelių dienų, kad suvokčiau, kaip smarkiai įsimylėjau Džesę.

14 Veiksmai ir žingsniai

Pro mažą kvadratinį laiptinės langelį matau mėnulį, jis paskendęs debesų sūkuryje, tarsi gulėtų ant dugno dubenėlyje su grietinėle. Saulė jam paliko sujauktą, prakaitu žliaugiantį dangų ir pakilo, kelioms valandoms užleisdama jam savo guolį. Kelioms palaimingoms valandoms, kai bus tamsu ir ramu.

Rankomis perbraukiu plaukus ir užčiuopiu seilių ruožą, paliktą Žako Širako, kai jis mane žadino. Ant rankos raudonas ornamentas, be abejo, diktofono įspaudas, su mygtukais „Stop“, „Play“ ir „Rewind“. Vaikštinėsiu tol, kol įspaudas išnyks.

Virtuvė atrodo mažesnė nei įprastai, prie staliuko susispaudę sėdi keturi žmonės. Man pasirodžius tarpduryje pokalbis nutrūksta. Sunku vieną nuo kito atskirti veidus, kurie spokso į mane, jie vis susilieja. Po kiek laiko atpažįstu Klaros peruką, o vėliau ir techniko ožio barzdą. Ore tvyro universiteto tvarto tvaikas. Jis nekrinta į akis, kai Klara viena, bet keturiese tai jau beveik seminaras, galbūt apie socialines ir etines pasekmes kolektyviai įžengus į post-materialiąją vertybių visuomenę. Juristai, priešingai, nėra studentai, nuo pat pirmo semestro jie vadina vienas kitą kolegomis, visada gerai rengiasi, nes kiekviena diena jiems reiškia pokalbį dėl darbo.

Teškiu ledus priešais Klarą ant stalo. „Solero miško uogos.“

Šį tą tau atnešiau, sakau.

Beveik gaila nutraukti tylą, juk ką tik ėmėme prie jos priprasti. Gal ir toliau reikėjo leisti tekėti laikui ir mėgautis tuo, kad vis sunkiau ištarti žodį. Ledai iš kitos degalinės ir kita rūšis nei praėjusį kartą.

Nuoširdžiai sveikinu gimtadienio proga, sakau jai.

Kaip šaunu, sako Klara.

Langas už jos atidarytas, net nepasisukusi švysteli ledus per petį ir pataiko. Visi išgirstam tylų šnaresį ir šleptelėjimą ant grindinio.

Ačiū, padėkoja maloniai.

Mergina šalia techniko tarsi girgždėdama kelis kartus garsiai iškvepia, galbūt juokiasi. Kelias sekundes pavyksta išlaikyti žvilgsnį prie jos: blyški oda ir raudoni plaukai man primena Mariją Huigsteten. Ant jos kėdės atkaltės kabo vyriškas švarkas, platus lyg burė, jis dengia jos nugarą tartum tamsūs erelio sparnai, pritvirtinti prie Ofelijos.

Čia Tomas, sako Klara, o ta, panaši į tavo buvusią sekretorę, šiuo atveju ne Marija, bet Zuzana.

Žinoma, ji buvo užsukusi į biurą pasižiūrėti, kaip ten kas atrodo. Tikriausiai net pasikalbėjo su Marija. Man nusišvilpt.

Sveikas, kvėpteli Zuzana.

Jai daugių daugiausia dvidešimt dveji, ir man pasirodo, kad žiūri į mane susižavėjusi. Matyt, vyrai, kuriems daugiau nei trisdešimt, jai erotiški. Iškart kyla klausimas, ar Klara mane čia pristatys kaip savo draugą.

Man reikia pasipudruoti nosį, sakau aš.

Iš svetainės girdžiu, kaip jie vėl tęsia pokalbį. Pykstu, ir pykstu tol, kol sušniaukščiu kokainą nuo viso staliuko kampo. Tada manyje ima tekėti meilumas lyg vanduo į šliuzą ir pakelia mane it valtį, vartai atsidaro, ir aš išplaukiu į jūrą. Į kambarį įeina Tomas, technikas.

Sveikas, seniai matėmės, sako jis.

Sveikas, sakau, atsiknisk.

Pažįstu šitą kambarį, pažįstu jį nuo galvos iki kojų, ištisas savaites vieną po kitos šniukštinėjau visas patalpas, kaip šamas akvariumo sienas, ieškodamas peno. Šis butas tapo mano galvos dalimi, mano mintys skraido pakampėmis, džiūsta ant vonios kambario grindų, kondensuojasi ant lango stiklų; mano mintys šliurksi kavos aparate, sujaukia kilimą, spragsi po Klaros pirštais ant kompiuterio klaviatūros lyg daugybė traiškomų vabalėlių, kai ji rašo. Čia aš viską apčiupinėjau. Tomo, techniko, čia nebuvo. Jam čia ne vieta.

Kai tik šitą ketinu jam pasakyti, ištraukia kai ką iš kišenės, ketina pažaisti. Tai rašiklis, storas, stambios ryškios juostos, geltona, raudona, mėlyna. Tas daiktas mane traukia, tartum būtų Visatos skylė, pro kurią tuoj bus susiurbta visa materija, visa būtis.

Ir ko jis taip žiūri, klausia Tomas.

Neturiu kada atsakyti, aš laukiu. Laukiu, kol jis pasuks rašiklį ir pamatysiu, ar jis su užrašu.

Taip, su juo. I love Wien, ir žodis love pakeistas širdele. Tiksliai prisimenu, kur mačiau šitą daiktą paskutinį kartą. Savo buvusiame bute, ant savo buvusios telefono spintelės, tarp suverstų daiktų po nuodugnios paieškų akcijos. Jaučiu, kaip mano veidas viepiasi, atrodo, lyg kas ant jo piltų greitai stingstančio vaško sluoksnį. Vypsnio nebeatsikratysiu, jis lyg išlietas.

Taip ir išeinu su juo iš svetainės, bandau tą vypsnį laikyti nuo savęs kuo atokiau, kaip ištiestoje rankoje nešamas pasmirdęs skuduras. Grimasa šaiposi mano veide, o aš su ja neturiu nieko bendra.

Na, ar buvo linksma, klausia Klara.

Jiedvi su Zuzana glosto Žaką Širaką. Pasirodo Tomas, dabar tarp jo siaurų lūpų cigaretė, o rašiklis dingęs.

Koks šuns vardas, kvėpteli Zuzana.

Pasakau jai, nors esu tikras, kad jau žino.

Vypsnys vis dar prilipęs man prie veido, ir kaskart, kai tik pasižiūriu į techniką, dar ima trūkčioti diafragma, įsitempęs bandau galvoti apie ką kitą. Širdis strykčioja, prakaitas iš pažastų upeliais bėga šonais ir pildo tvenkinį batuose. Po stalu taburetė, ją pastatau prie indaplovės. Kai atsisėdu ant jos ir atsiremiu, indaplovė įsijungia; staigiai pasisuku ir išjungiu paleidimo mygtuką.

Klara žiūri į mane rūsčiai. Matyt, su manimi kalbama, ir galbūt jau kurį laiką.

Nusiramink, sako Klara, visi nori sužinoti, kodėl šuns vardas Žakas Širakas.

Mes norėjome jį pavadinti Žiskaru Destenu, švokščiu aš, bet nežinojome, kaip tai rašoma.

Ar geriau?

Klara tupi prie manęs, kažkuo valo man kaktą. Pastebiu, kad virtuvė tuščia. Atima iš manęs šampano butelį ir padeda ant grindų, jis nurieda prie sienos, tuščias. Atlošiu galvą, indaplovė įsijungia. Klara pasodina mane ant kėdės. Jaučiu spaudimą ant kairės šlaunies, jaučiu svorį, tada suprantu, kad Klara ant jos sėdi. Šviesa užgesinta, virtuvėje ramu, nors iš svetainės sklinda triukšmas, daugelio žmonių kalbų erzelynė.

Klara, sakau.

Beveik niekad nevadinu jos vardu. Man per sunku ją laikyti ant šlaunies, bet nenoriu būti nemandagus.

Negaliu šitų žmonių pakęsti, sakau.

Mano balsas džeržgia. Klara linkteli ir pasitaiso peruką. Žakas Širakas ėda salotas iš puspilnio dubens, padėto ant kėdės.

Žiūrėk, šnabžda ji, dabar tiksliai padarysi tai, ką tau pasakysiu.

Ji glosto man galvą, rankos drėgnokos ir limpa prie mano plaukų.

Tik šį vieną kartą, sako ji, ar pažadi?

Gerai, sakau.

Jos veidas tai priartėja, tai tolsta nuo manęs, akys keistos, neaišku, į ką nukreiptos, veikiau primena melsvas matinio stiklo šukes. Tikriausiai už jų savo žvilgsnį nukreipė pro ausis ir žiūri visai kitur.

Dabar su Žaku Širaku išeisi į koridorių, sako ji, ir prie buto durų lauksi manęs. Tuoj ateisiu, ir tu eisi su manimi, tiesiog šalia manęs. Gerai?

Gerai, atsakau.

Ji nuslysta nuo mano kelio, aš paimu šunį už antkaklio. Abu su Žaku Širaku išeiname į koridorių. Kai Klara atidaro svetainės duris ir smunka vidun, muzika pagarsėja, krintančiame šviesos sraute pinasi dūmų draikanos. Dešinė koja užkliūva už kelioninio krepšio, vos nepargriūnu. Į koridorių išeina Tomas.

Ar Maksas Maksimumas laukia autobuso?

Nenutuokiu, Tomai Tamošiau, sakau. Kiek gi tu jų turi?

Ko, klausia jis.

Rašiklių, sakau jam.

Valandėlę jis žiūri į mane suraukęs antakius, įvertas auskaras beveik duria į akį. Tada lėtai pakelia smakrą.

Aha, sako tęsdamas, tokių margų.

Ir begėdiškai vypso man.

Tokių turiu pilnas statines, sako, mano bute stovi milžiniškos statinės, iki viršaus prikrautos margų rašiklių. Iš Vienos.

Jis eina pro mane į vonios kambarį ir patapšnoja per petį. Pro praviras svetainės duris matau Klarą iš nugaros, ji kalbasi su Zuzana, kurios krūtinė juokiantis ima drebėti. Technikas Tomas išeina iš vonios, kasosi tarpkojį, o laisvai karantys džinsai raukšlėjasi storomis klostėmis. Visai prie mano veido pakelia abi rankas, pirštai sulenkti kaip paukščio nagai.

Brangusis, sako tyliai, tikriausiai jautiesi gerai, kai turi tą, ko nori visi.

Greičiausiai jis apsvaigęs. Bandau trauktis jam iš kelio.

Pagalvok, sako jis. Nereikia daryti to, ko nebūtų norėjusi Džesė.

Šįkart teisingai išgirdau, jis ištarė Džesės vardą, ir pirmą kartą per šias savaites rimtai panorau, kad mano galvoje nors trumpam išsisklaidytų rūkas. Noriu griebti Tomą už rankos, bet prisispaudęs prie durų staktos jis prasmunka pro Klarą, einančią į koridorių.

Dabar pirmyn, sušnabžda Klara, kai jis dingsta. Zuzana čia viskuo pasirūpins.

Ji rausiasi švarkų krūvoje, kažkas sužvanga, tada siekteli kelioninio krepšio ir išstumia mane pro duris.

Pažadėjai, sako ji, kad gražiai eisi su manimi.

Šuo bėga priešakyje. Staiga man paaiškėja, kad butą ką tik mačiau paskutinį kartą. Kad ir laiptinę taip pat matau paskutinį kartą.

Šuo čia, tiesą sakant, tikrai gerai jautėsi.

Ji įsikimba man į rankovę. Džiaugiuosi grynu oru. Mėnulis visai dingo, išlygino paklodę ir užsimetė ją ant galvos. Šiek tiek prasišviečia toje vietoje, kur jis slepiasi.

Bėgame iki sankryžos, apsigręžiame, grįžtame ir vėl bėgte apie namų bloką.

Aha, sako Klara.

Tik kai sustojame priešais žalią automobilį, pamatau, kad jis Tomo. Klara stumia šunį ant užpakalinės sėdynės, mane pasodina šalia savęs, o kelioninį krepšį padeda man ant kelių. Lengvas smūgis, Klara atsitrenkia į automobilį, stovintį už mūsų.

Greitkelyje ji įjungia radiją ir kinkuoja galvą į taktą. Tamsoje matau, kad šypsosi.

Gyvenimas yra keistas, kužda ji, tiesą sakant, susideda iš veiksmų ir žingsnių. Tik keli žingsniai, ir jau viskas kitaip.

Vėl jaučiu, kaip trūkčioja mano diafragma.

Viena 15 Pirmojo semestro medžiaga

Neklausiau jos, kur važiuojame, o ji manęs, ar aš ten noriu. Mano atsakymas būtų „Ne“, bet ir kitaip neatsakyčiau į klausimą, ar noriu atgal į Leipcigą, ar į kurią kitą vietą pasaulyje. Kai tokie reikalai, nieko kita nelieka, tik žiūrėti, kaip žalias automobilio variklio gaubtas ritmiškai įsiurbia į mus lekiančias baltas juostas.

Šuniui nuo salotų paleido vidurius. Jis inkščia, kiša savo didelę galvą tarp mano sėdynės atlošo ir lango ir ragina baksnodamas snukiu į ausį. Kas dvidešimt minučių besikartojantis inkštimas toks įsakmus, kad sukame į automobilių stovėjimo aikštelę. Tada atidarau jam duris, neišjungę variklio sėdime ir laukiame, kol jis atliks reikalus ir vėl įlips. Laukdamas toliau žiūriu pro priekinį stiklą ir mėginu įsivaizduoti, kad važiuoju.

Kai kelyje nuolat sustoji, sunku patirti tą snaudulio būseną, kuri apima tik greitkelyje ir tik naktį, kai lekiant dideliu greičiu pradeda nykti pats judėjimas ir tau vis vien, kada ir kur buvai ar dar būsi. Galėtum būti bet kas ir bet kur, gali apie viską svajoti.

Žinoma, vis dėlto žinau, kur mes važiuojam. Į tą miestą, kur kartais galėdavau jaustis palyginti gyvas, kai begėdiškai liguisto vidurdienio valandomis visi namai atrodė lyg mauzoliejai, o jų gyventojai lyg prisikėlę numirėliai iš anapus. Kai kojos išmoko po nelygiu grindiniu pajusti kapinių, kurių link mes visi judame, kauburėlius. Tikriausiai mano grįžimas į Vieną būtent dabar paklūsta būtinybės logikai.

Tamsa už langų vis labiau panašėja į pietų vokišką. Tarp medžių blykčioja vis retesnės šviesos, retai kada visas kaimas slėnyje patraukia dėmesį savo apšviestomis gatvėmis. Vietomis visiškai tamsu, o žmonės tartum išsijungę.

Tolumoje įvairių atspalvių tamsa išsiskaido dalimis ir tampa panorama, mėlynai juodame danguje išryškėja juodai juoda kalvų virtinė.

Kaip tik šiuo keliu mes važiavome su Džese, bet priešinga judėjimo kryptimi, į kitą pusę. Kalvų virtinė tada buvo dešinėje, o ne kairėje, kaip dabar. Šiandien tenka žiūrėti pro Klaros profilį, lyg iškirptą iš juodo popieriaus, kad pamatyčiau kalvas; tada, pats sėdėdamas prie vairo, mačiau Džesės profilio fragmentą. Sunku patikėti, kad čia tos pačios kalvos ir visai toks pat nakties dangus, ir tada, ir šiandien, ir kad tik Džesės profilį pakeitė kitas. Tada jutau esąs kelio pradžioje, dabar — pabaigoje ar net gerokai toliau, sėdžiu čia lyg teatro žiūrovas, po spektaklio kiek užtrukęs savo kėdėje ir stebėdamasis supratęs, kad vaidinimas tęsiasi, kad po pabaigos niekas nė neketina liautis. Bet koks gi skirtumas, jeigu jis net nesugeba išvaikyti kelių kalvų tartum karvių bandos, nuvyti tiesiog kelio pakraštyje riogsančio miško, kaskart apsirėdžiusio vienodai.

Mudu su Klara nebesiklausome muzikos, mes tyliai kvėpuojame. Mus apšviečia prietaisų skydas. Iš išorės gaubia tamsa. Mes esame kapsulė kelyje per priešišką, nes nepakitusį, pasaulį.

Man vis kildavo klausimas, sako Klara netoli Niurnbergo, kas lemia sprendimą studijuoti teisę.

Jau ilgokai nuobodžiaudamas svarstau, ką gi ji mąsto, kai sėdėdama prie vairo žiūri įbedusi akis į tuščią greitkelį, gal jos galvą užplūdę žodžiai, o gal garsai ir spalvos, gal ausyse monotoniškai šniokščia kaip kriauklės viduje.

Aš tik todėl klausiu, kad šiaip jau nepažįstu nė vieno juristo.

Nesu tipiškas pavyzdys, sakau. Tiesiog pasirinkau studijas, kur labiausiai nepasitikėjau savo jėgomis.

O kodėl, klausia ji.

Pagalvojau, kad taip išnaudosiu savo paskutinį šansą.

Ar pasiteisino?

Kaip matai, sakau. Kai du kartus likęs antrus metus pagaliau atsitiktinai išlaikiau abitūros egzaminus, studijuoti teisę atrodė taip juokinga, kad ėmiausi jų lyg anekdoto.

Abi rankas laiko ant vairo ir be paliovos žiūri tiesiai priešais save. Perukas lyg negyva juoda katė guli prie priekinio stiklo.

Vieną gražią dieną, pasakoju jai, Federalinės žemės teisingumo ministras man įteikė raštą už geriausius baigiamuosius pažymius iš visų mano laidos studentų. Tai buvo viršūnė, anekdotas baigtas, atėjo laikas juoktis. Juokiausi tiesiai jam į veidą, jis irgi juokėsi, paplekšnojo man per petį ir dar kartą paspaudė ranką.

Tu buvai šaunus vaikinas, sako ji.

Tau nesuprasti, sakau. Po mokyklos buvau toks pat nutukęs, plaukai iki juostos, o spuogai ant nugarom kaip vėžlių kiaušiniai.

Vėžlių būna įvairių dydžių, sako ji.

Būtent, sakau. Odos gydytojas skyrė kažką panašaus į chemoterapiją, plaukus nukirpo armijoje, o antsvorį palikau taktinių pratybų aikštelėje padidinęs apsisukimų greitį. Parodyčiau tau nuotraukas „prieš“ ir“ po“, jei tokias turėčiau.

Nereikia, pasakė ji, pažįstu tokį.

Ir kaip jis dabar, klausiu.

Vis dar storas ir spuoguotas, turi mielą žmoną ir vaiką ir yra labai laimingas.

Ką nori tuo pasakyti?

Ji nuleidžia negirdomis šitą klausimą ir pavyzdingai žiūrėdama per petį aplenkia sunkvežimį.

Ar niekad negalvojai apie teisingumą, sako ji.

Ne, atsakau.

Apie tai, kas teisinga ir kas neteisinga.

Ne, sakau.

Kas gera ir kas bloga?

Ne, sakau.

Ar visi juristai tokie?

Taip, sakau.

Kitoje stovėjimo aikštelėje išleidžiame šunį, jis tuoj dingsta tamsoje, ir girdžiu, kaip skystos išmatos kartu su išeinančiomis dujomis tyška iš jo vidaus į žolę. Pamindžikuoju, surūkau cigaretę ir matau danguje Kasiopėją, didžioji M parašyta kaip ir vardo Maksas. Klara stovi man už nugaros prie keleivio durelių, ji pakeičia sijoną ir motociklininkės batus džinsais ir sportiniais batais.

Kairėje, prie pat horizonto, po truputį blykštantis dangus atrodo lyg nusitrynusi medvilnė. Klara tai irgi pastebi, ima bruzdėti ant sėdynės. Tik dabar, kai ji šitaip sėdi šalia manęs, be ausinių, laidų ir mikrofono, pamatau, kokia ji jauna, ir kad net Džesė, taip, būtent Džesė buvo penkeriais metais vyresnė. Jos plaštakos ant vairo atrodo labai smulkutės, vieną akimirką net susimąstau, ar šiame pasaulyje iš viso galima išgyventi su tokiomis mažomis rankomis.

Truputį pasikalbėk su manimi, paprašo ji.

Rausiuosi kelioniniame krepšyje, ant kurio buvau susidėjęs kojas. Jame pilna Klaros drabužių, kiekvieną iš jų pažįstu, kelis net dėvėjau. Jie švarūs ir sulankstyti.

Šoniniame skyrelyje, sako ji.

Randu visas savo kokaino atsargas, maždaug šimtą gramų, saują skirtingo dydžio kramtytos gumos gumulų.

Puiki logistika, sakau. Atsilygindamas padėsiu tau pasirinkti pokalbio temą. Gal nori pakalbėti apie savo ketinimus?

Ne-e, nutęsia ji. Bet ar tu nors kartą paklausei savęs, ką jie ten nuveikė Baryje?

Kas, paklausiu.

Tavo draugužės šeimos verslas, atsako ji.

Tu vis mane stebini, sakau. Norėčiau sužinoti, ar tu drąsi, ar tiesiog kvaiša.

Kodėl, klausia ji. Gal dėl to, kad klausinėju apie mėgėjus verstis kontrabanda?

Šiek tiek pasimėgauju prieš akis išsidriekusia plačia perspektyva ir“ vienodu variklio gaudesiu be pašalinių garsų.

Ne, sakau, nes tu savo nusususį žodyną vartoji tokiems dalykams, apie kuriuos neturi teisės giedoti net angelo liežuviu.

Aš truputį panaršiau internete, sako ji, ir pagaliau radau straipsnį, pavadintą „Italijos pakrantės apsauga perka greitaeigę valtį su reaktyviniu varikliu už du kablelis penki milijono markių“.

Įdomu, sakau aš.

Pietų Italijoje jie skrodžia vandenis tarp Brindizio ir Bario.

Ir kam tau visas tas šlamštas, klausiu.

Papasakojau profesoriui apie tavo nužudymą, sako ji.

Tai nebuvo nužudymas, sakau, o pasikėsinimas nužudyti kartu su nužudymu per neatsargumą.

Jis labai susijaudino, sako ji. Ypač, kai pasiklausė tavo naujo įrašo apie Barį.

Ačiū, sakau patenkintas, tai ir mano mėgstama kasetė.

Jis norįs sužinoti daugiau apie šios istorijos užkulisius. „Panele Miuler, pasakė jis, jūs teisingame kelyje.“

Tada viskas gerai.

Tik vienas dalykas man kelia rūpestį.

Ir koks?

Na, sako ji, visai įmanoma, kad visa tai tave veikia gydomai, kai pliurpi į mano juostas, ir tapsi normalus man dar nebaigus.

Lenktynės su laiku, sakau.

Rimtai, sako ji. Dabar jau žinau, kas esi. Tavo biure man papasakojo, kad per plauką netapai vienu žymiausių tarptautinės teisės žinovų Europoje. Kad su kolegomis iš Prancūzijos ir Lenkijos sukūrei teisinį mechanizmą Rytų bloko integracijai.

Oho, sakau ir nusišypsau. Marija vis dar mane myli.

Tokie kaip tu, sako Klara, kartais būna visai bejėgiai.

Mažyte, sakau jai, viskas praėjo. Viena, kas gali atsitikti, — kad aš tau imsiu ir numirsiu.

Būtų visai neblogai, sako ji, galėčiau apie tai parašyti. Bet patikėk, šitaip neatsitiks. Gerai žinau, čia — pirmo semestro medžiaga. Bepasakodamas atsikratysi kaltės komplekso dėl savo mirusios draugužės, o paskui staiga vėl sparnus pakelsi.

Man niežti rankas ir kojas, lyg mano kūno koridoriais vestų skruzdžių takai, reikėtų kuo nors užsiimti. Horizonte pasirodo šviesi juosta, naktis lėtai pakelia savo riebią juodą subinę, kuria buvo prisėdusi vietovę. Dar kiek palaukiu ir galvoju, ar reikia ką nors pasakyti, bet lūpos nutirpusios ir vangios, nenori prisitaikyti prie žodžių formos. Taigi stveriu vairą ir traukiu jį į savo pusę.

Automobilio galiniai ratai darosi nevaldomi, jis slysta šonu per visas tris kelio juostas. Klaros veidas iš baimės tartum supleišėja, atrodo, kad viena akis aukščiau nei kita. Ji traukia vairą į kitą pusę, girdėti duslus smūgis — Žakas Širakas atsitrenkia į sieną. Tada ji surinka, padangų cypimas ir jos balsas pjaunasi tarpusavyje. Žiūriu pro langą. Miškas, kalvos, užtvara kairėje, važiuojamoji dalis — viskas lyg sulėtintuose kino kadruose sukasi apie mus, kol automobilis sustoja kelio pakraštyje. Žinoma, dar ir važiavimo kryptimi, o mums ničnieko neatsitiko.

Klara užgulusi vairą, jos galva, ritmiškai krūpčiodama kartu su pečiais, spaudo signalą. Tas garsas mane erzina. Sugriebiu ją už sprando ir pasodinu tiesiai.

Mano miela, sakau, aš tau be galo pavojingas, nes spjaunu į savo gyvenimą, o tu į savąjį ne. Taigi, po velnių, žiūrėk, ką kalbi.

Tik pravažiavus Pašau ji liaujasi verkti.

Pasienio kontrolės įrenginiai dar išlikę, skydai su ženklais dalija kelią į juostas sunkvežimiams, autobusams ir lengviesiems automobiliams, miškas aplinkui iškirstas. Bet už didelių langų nedega šviesos, tamsoje lyg sustingę kyšo užkardai. Vis dėlto Klara pavyzdingai laikosi lengviesiems automobiliams nurodytos juostos. Stovėjimo aikštelės tuščios. Praslystam penkiasdešimt kilometrų per valandą greičiu, aplink nė gyvos dvasios. Čia Šengenas, ir man jis patinka.

Kai sustojame degalinėje, Klara paduoda savo piniginę. Joje randu storą pluoštą banknotų po šimtą šilingų. Apie pinigus visai buvau pamiršęs. Išpešu septynis banknotus benzinui ir cigaretėms. Kol į baką teka benzinas, prieinu prie bagažinės ir pažiūriu į jos vidų. Kartoninė dėžė iš muzikos prekių parduotuvės, joje tikriausiai buvo koks penkiasdešimt kompaktinių diskų. Dabar ji iki viršaus prikimšta banknotų. Svarstau, kada ir kaip Klara nugabeno kartoninę dėžę į Tomo automobilį. Žinoma, ne tada, kai pagrobė automobilį ir mane.

Nors esame dar netoli Bavarijos, nuo degalinės tarnautojo dialekto man kyla skrandžio rūgštys. Aš įsimylėjęs Vienos dialektą, ir viskas, kas jį primena, jaudina. Pakelės užeigoje dvokia gruzdintuvės riebalais, šešta valanda ryto, ant grotelių kepa dešrelės. Laukiu eilėje su tolimųjų reisų vairuotojais, jie tik su apatiniais marškinėliais, kurie raukšlėjasi ant riebių dešromis išvirtusių nugarų. Stoviu per arti, ir kai prieš mane stovintis vyriškis atsigręžia ir mėgina grėsmingai pažvelgti man į akis, matau jo barzda apžėlusiame veide, glebiuose skruostuose ir sutrūkinėjusių kapiliarų tinkle po akimis save ir savo bejėgiškumą. Apkūni pardavėja su gelsva prijuoste atplaukia prie jungiklio, neoninė šviesa mirksėdama gęsta. Pusryčiams nuperku kavos ir dvi bandeles.

Lauke mane suranda įkypi saulės spinduliai, ir mano kūnas užkaista tose vietose, kurių nedengia drabužis. Tolimųjų reisų vairuotojai trina nuogas rankas plaštakomis, laikydami tarp pirštų degančias cigaretes. Po nemiegotos nakties mes visi atbukę, pažeidžiami ir išsekę.

Klara vedžioja šunį po pievutę už užeigos, rankas susikišusi į kelnių kišenes, pakėlusi pečius. Jos sportiniai marškinėliai atrodo nešvarūs, retkarčiais ji pasikaso rankas ar veidą. Nagai palieka raudonus ruožus ant odos. Pamačiusi plastikinius puodelius ir popierinius maišelius šypteli. Susėdam vienas šalia kito ant stalo, kojas užkeliam ant suolo.

Nauja greitaeigė valtis su reaktyviniu varikliu plaukia penkiasdešimt mazgų per valandą, sako Klara, ar žinai, kiek tai yra?

Ne, sakau aš.

Devyniasdešimt du kilometrai per valandą, sako ji. Bet vis tiek ji neturi jokių šansų pavyti lenktyninės kontrabandininkų valties. Jie plaukia pripučiamomis arba lengvomis plastikinėmis valtimis su lenktyninių automobilių varikliais.

Na jau, na, sakau aš.

Ji pučia kavą, kuri ir taip nėra karšta.

Jų keliai eina per Albaniją arba Juodkalniją, tęsia ji, vežami daugiausia kvaišalai ir ginklai. Retkarčiais gal ir koks pabėgėlis. Bet tikrieji pabėgėlių gabentojai dirba didesniuose laivuose, jie ne tokie greiti.

Dangus virš mūsų pilkšvas, lyg tuščias kompiuterio ekranas šviečia iš vidaus. Jei yra Dievas, tai sėdi už jo ir programuoja devyniasdešimt devintųjų rugpjūčio antrąją. Čia aš prisimenu, kad šiandien mano gimimo diena. Žada būti karšta diena.

Šlykščiausia, sako Klara, kad jie plaukioja naktimis, bet nelabai slepiasi. Visa jų darbo sėkmė priklauso nuo greičio. Jie rizikuoja ir lenktyniauja su policija pasirengę taip, kad laimėtų šias varžybas.

Ilgai kramtyta bandelė burnoje išsipučia dvigubai. Svarstau, gal išspjauti ją šuniui, bet per jėgą nuryju. Kai kąsnis įstringa žemiau gerklų, nuo aštraus skausmo akyse ima rinktis ašaros, užgeriu dideliu gurkšniu kavos, kad jį nuplaučiau. Matau Šeršą ir Džesę, abu juodai apsirengę, Džesė susikišusi geltonus plaukus po tamsia kepure, naktis.

Ji vos siekia jo pečius, abu stumia savo nevienodus šešėlius priešais save grįsta gatvele, tokia siaura, kad į šalis pakėlę sulenktas rankas į sienas susibraižytų alkūnes. Eina ramiai, lyg pasivaikščiodami, nesikalbėdami, nesusiliesdami.

Baryje neišpasakytai siauros gatvelės, sako Klara, tikriausiai geriau už mane žinai.

Taip, taip, atsakau.

Vienoje iš šių gatvelių, sako Klara, kurioje nors vietoje kuo arčiau vandens, laukia automobilis. Aplenkdama policiją prilekia greitaeigė valtis. Jie išmeta prekes ant kranto, pakabinamą variklį ir sukrovę viską į automobilį nuvažiuoja. Lieka tuščia valtis. Jei patruliuojanti policija spėja laiku ir ima persekioti, jie kuo ramiausiai leidžiasi apšaudomi ir pralaužia bet kokią gatvės užtvarą.

Klarai pasakojant įsivaizduoju Šeršą ir Džesę pripučiamos valties gale, ji beveik stojasi piestu, iš paskos pleišto formos vandens fontanai, spindintys juodame jūros paviršiuje it sniegas. Jos šviesūs ir jo tamsūs plaukai išdrykę pavėjui, veidai nuo greičio susmailėję lyg medžioklinių kurtų. Klara suvalgė bandelę ir krato trupinius nuo rankų.

Spėk, kaip jie tą padaro, klausia ji, kokiais automobiliais važinėja?

Įbedu akis į kavą, tarsi lygiame juodo skysčio paviršiuje ieškočiau skylės pasprukti, pasinerti į ją. Išgeriu likutį ir ranka suglamžau indelį.

Šarvuoti automobiliai, sako Klara triumfuodama. Iš išorės to nematyti. Viduje kiekvienose duryse įtaisytos vos ne centnerį sveriančios plieninės plokštės, tokios pat bagažinėje ir po variklio dangčiu. Ar tau ką nors šitai primena?

Palieku ją sėdėti ant stalo, grįžtu prie automobilio ir uždedu rankas ant šilto tiksinčio variklio gaubto. Po kelių sekundžių man už nugaros atsistoja Klara.

Šiam tikslui automobiliai importuojami, pasakoja ji karštai, ir jau prie sienos dažnai konfiskuojami. Internete buvo nuotraukų, kuriose visas tokių policijos surinktų automobilių parkas.

Seniai norėjau sužinoti, sakau aš, ką Džesė išgyveno, gal nakčia jūroje ar kur nors kitur. Ilgai negalėjau pamiršti, kad ji matė baisybių, ir galvojau, kad man sunku bus su ja gyventi, kol nežinosiu, kokie vaizdai sukasi jos galvoje.

Tą, sako Klara, galima išsiaiškinti ir pavėluotai. Kad ir dabar.

Jaučiu jos ranką ant nugaros, paskui ant galvos, galbūt ji glosto, gal tikrina mano plaukų elektrostatines savybes. Nesvarbu, aš atsisuku ir taip trenkiu jai per riešą, kad ranka lekia į šalį ir stukteli į lango stiklą. Tikiuosi, kad jai skaudėjo. Ji įtraukia orą per dantis ir, nesiteikdama į mane pažvelgti, nueina prie stalo, kur laukia šuo, įbedęs akis į mano bandelės likutį. Kaire ranka jį jam numeta.

16 Šventosios karvės

Paklotas hamake dvokia pelėšūdžiais. Tai suvyniotas sintetinis miegmaišis blizgančiu paviršiumi, kuris, matyt, turėjo atbaidyti peles, kad jos nepragraužtų medžiagos ir nesuktų lizdų kamšale. Neaišku, ko joms išvis reikia čiužinyje. Kad į jį patektų, jos turi ropštis sija į viršų, o paskui įstrižai kabančia virve balansuoti kaip veiksmo filmo didvyriai virš bedugnės.

Per kraštą nuleidžiu koją, pirštais paliečiu žemę ir jais atsispirdamas lengvai įsisiūbuoju. Prakaitas ant nugaros susijungia su dvokiančiu miegmaišio sintetiniu šilku į niežulį sukeliančius miltelius, tačiau aš per daug išsekęs, kad kasyčiausi, užsimerkiu ir bandau niežulį laikyti nerviniu reiškiniu, vienu iš daugelio, tokių, kaip, pavyzdžiui, galvos skausmas arba akių perštėjimas. Staiga pamatau, kaip aš sulysęs, šonkauliai meta šešėlius lyg kalnų keteros prieš saulėlydį, pilvas įkritęs, keliai tartum žvirgždo sankaupos, blauzdose kabelių virvės. Neblogai atrodo.

Klara stovi prie sieninės lentos ir stebi išblukusius piešinius kreidelėmis. Ji irgi nusimovė kelnes. Durys į kiemą atviros, aštriabriaunis šviesos rombas ant žemės siekia savo smaigaliu Klaros kojų pirštus. Kai atvykome, termometras prie durų staktos jau rodė trisdešimt du laipsnius, dešimtą valandą ryto. Spyriau kelis kartus į duris, visai prie pat spynos, bet nieko neįvyko. Tada mano žvilgsnis užkliuvo už senos krosnelės prie namo sienos, radau didelį raktą ant vamzdžio, prijungto prie židinio. Raktas drėgnas. Ant pirštų liko oranžinės rūdžių dėmės, jų neina nutrinti.

Ar žinai, klausia Klara, ką reiškia ta keverzonė?

Ji stato koją ant medinių grindų krašto, apačioje sučeža ir nutyla. Pagrindas iš cemento, virš jo du trečdalius grindų dengia neobliuotos lentos, prikaltos prie skersinių sijų. Plaštakos pločio plyšyje tarp cemento ir grindų gyvena pelės.

Klara perlipa šunį ir atsitrenkia dešiniu keliu į mane, tiesiai girnelė į girnelę. Pėda įsipainioja į kelioninio krepšio rankenas, tada užkliudo šiukšlių maišą, tas sušiugžda, iš jo išrieda jogurto indelis, viduje pajuodavęs. Žakas Širakas pašoka ir pro duris nukicena į kiemą. Pašiūrė vos dvidešimties kvadratinių metrų, hamakas užgriozdina patalpos vidurį, o kampuose kartoninės dėžės ir krūva storų kompiuterių žinynų nuo drėgmės susiraičiusiais viršeliais. Plikos cementinės grindys tarp durų ir lentos ant sienos — vienintelė laisva vieta, čia stovi tik dvi metalinės spintelės sulig juosmeniu. Viena jų pritaikyta virtuvei, kita — prausyklai.

Iš krūvomis sukrautų popierių ant rašomojo stalo Klara išpeša vieną lapą. Su juo atsisėda ant lentinių grindų pakraščio. Nuogomis šlaunimis turbūt jaučia neobliuotą paviršių su pasišiaušusia mediena ir aštriomis atplaišomis it kokį skruzdėlyną.

Džiaugiuosi, kad ji negali patogiai įsitaisyti. Be hamako, čia dar stovi rašomasis stalas, prie jo galima atsisėsti ant medinio ožio su porolonine sėdyne. Stalviršis padėtas ant dviejų tokių pat ožių. Jei tik galėtų kur išsitiesti, tuoj užmigtų. Mano akys pusiau atmerktos lyg įstrigusios žaliuzės, galvoje lėtai tarsi per miglas praplaukia virtinė jugendo stiliaus metro stočių, viena į kitą panašių, o kas penktoje atsiveria Šionbrunas su rūmų parku dešinėje. Sėdėti prie miegančios Klaros dabar man reikštų budėti prie mirusiojo.

Ji žiūri pakaitomis čia į lentą ant sienos, čia į popieriaus lapą ir persipiešia figūras. Beprasmiškas užsiėmimas, čia jau tikrai niekas nepaliks ko nors svarbaus.

Panašu, sako ji, į eilutes iš programavimo kalbos.

Kai tik ji ištaria žodžius „programavimo kalba“, pamatau, kokiu rašikliu ji rašo. Jis storas kaip Frankfurto dešrelė ir šviečia trimis ryškiomis spalvomis: geltona, raudona ir mėlyna.

Iš kur gavai rašiklį, klausiu.

O ką, sako ji, gulėjo ant rašomojo stalo tarp popierių.

Klara turėtų žinoti, ar Tomas ir Džesė vienas kitą pažinojo, ar ne. Bet mintis, kad Džesės gyvenime būta ne tik įvykių, bet, galimas daiktas, ir žmonių, apie kuriuos niekad nieko nežinojau, yra tokia sunki, jog Klaros net neklausiu. Mieliau tikėsiu neeiliniais atsitiktinumais, absurdiškomis analogijomis ir ryškiaspalvių rašiklių kvantų šuoliais.

Kažkas kutena pirštus, pakeliu dešinę ranką į šviesą. Prie smiliaus sąnario prikibęs plaukas, storas, juodas ir susirangęs, o kai ištempiu, siekia alkūnę. Be abejonės, rytietiškas plaukas.

Žiūrėk, sakau.

Klara pasuka galvą ir žiūri į mano pakeltą smilių.

Nieko nematau.

Prieik.

Ant jos šlaunies lyg negatyve raudonai atsispaudė grindų paviršiaus struktūra, visas smulkus medienos raštas ir atplaišos. Palinksta virš manęs.

Dovanoju tau, sakau.

Suvokia ne iškart.

Plaukas?

Pasiimk, sakau, ir pridėk prie savo bylos. Jis Šeršos.

Jai imant plauką mūsų pirštai susiliečia, aš atitraukiu ranką. Plauko nėra nei ant mano, nei ant jos pirštų.

Nieko tokio, sakau, dar kelis rasi hamake.

Vanduo?

Nors akys atmerktos, beveik nieko nematau. Guliu prispaudęs kairę ausį ir beveik nieko negirdžiu.

Vanduo, klausia ji.

Kieme, sakau kimiu balsu, prie durų priekinėje namo dalyje yra čiaupas.

Kai vėl atsibundu, šviesa jau nekrinta tiesiai pro mažus servetėlės dydžio stiklus, iš kurių sudėtas langas. Man pasirodo, kad sapnuodamas jaučiau kondicionuojamą Herberto darbo kabinetą per keturis gyvenamuosius kvartalus nuo čia, prie Aukštutinio turgaus, name su storomis lyg kalėjimo sienomis. Didžiulis niūrus šaldiklis, įmontuotas karščiu tvoskiančiame mieste, patalpa tik su stačiais kampais ir baltais kaip sniegas popieriaus lapais, prirašytais plonu pieštuku ir šlamančiais tartum šviežiai iškrakmolyti skalbiniai.

Prie durų slenksčio sujuda šešėlis, girdžiu lekuojant šunį. Sunkiai pasikeliu. Tylus plekštelėjimas, bandau nuo gomurio atplėšti liežuvį, reikia tučtuojau atsigerti. Ant vienos iš dviejų spintelių stovi dubuo, šalia jo ant baltai tinkuotos sienos raibuliuoja šviesos atspindžiai. Veikiausiai dubenyje kažkas plaukioja, kartais pasigirsta krepštelėjimas į emalę. Tikriausiai pelė. Ištvers dar kokį pusvalandį, o paskui paskęs, jeigu niekas neišgelbės. Aš atsikelsiu.

O, ne, ne!, šaukia Klara.

Vėl užmigau, nežinau, kiek miegojau, bet lauke beveik tamsu. Klarai ant galvos turbanas iš rankšluosčio, rankomis ji užsidengusi veidą ir pro pirštus žiūri į dubenį. Matyt, jai pavyko po čiaupu, vos kyšančiu iš žemės, išsiplauti galvą. Pastatau abi kojas ant žemės ir atsistoju. Hamakas atšoka nuo manęs ir siūbuoja tuščias.

O kas kitoje pašiūrėje, klausia ji tyliai.

Balsas dar kiek nedrąsus. Visos nosinės prisigėrė vandens, mažas kūnelis guli įvyniotas į beformį, ištežusį gniužulą. Nebūčiau pagalvojęs, kad vienos pelės kailiuke tiek daug vandens. Pelė guli mano ištiestame kairės rankos delne, dešine ranka žemėje rausiu vagą, ji tampa pailga duobute, į panages prilenda žemių. Klara sėdi šalia manęs ant žemos mūrinės tvorelės, mūsų keliai beveik remiasi į askonos sparną. Žiūriu į savo veidą, atsispindintį dideliuose languose už automobilio variklio gaubto. Jie užima pusę kitos pašiūrės sienos.

Ten dirba menininkai, sakau jai, tai savotiška dirbtuvė.

Dirbtuvė, ne ilgesnė kaip dešimt metrų, užima visą kitą kiemo pusę. Kiek prisimenu, daiktai buvo daug didesni, man atrodo, lyg būčiau sugrįžęs pažiūrėti tik į šios vietos lėlių kambario dydžio maketą. Pirštai užčiuopia supuvusį tulpės svogūnėlį, iškrapštau jį iš žemės ir metu šalin.

Kokie menininkai, klausia Klara.

Kai Džesė mane atvedė čionai, sakau, šito irgi paklausiau. Ji pasakė: „Galerijos savininko dailininkai“.

Kokio galerijos savininko, klausia Klara.

Tą, sakau, tu pati ir sužinosi.

Ji atsistoja, apeina askoną ir prisidengusi delnais akis bando pažvelgti pro dirbtuvės langą. Aš užsimoju, sviedžiu nugaišusią pelę į krūmus už kaštono, nusišluostau vieną ranką į šortus, o kita užverčiu duobutę.

Ant elektrinės viryklės stovi įveržtas per liemenį itališkas kavinukas, šnypščia kaip drakonas. Žakas Širakas pagaliau pasikėlė nuo slenksčio ir uostinėja kaštono kamieną. Ant žole apaugusio plotelio jis vos gali apsisukti, o iki mūro sienos tereikia platesnio žingsnio. Per tarpą tarp dviejų sienų danguje matyti stovintis Heraklis, plačiai pražergęs kojas.

Maksai, pašaukia Klara, ar nori kavos.

Man nepatinka, kai ji mane vadina vardu, dar labiau nepatinka, kai įtraukia mane į savo namų ūkį. Bet kava stipriai ir gardžiai kvepia, paklustu kvietimui, prieinu prie jos ir žiūriu, kaip į stiklinaites pila juodą blizgantį skystį. Atpažįstu stiklines, jos pavogtos iš kavinės „Havelka“, ten į jas pildavo vandenį ir paduodavo su tamsiu alumi.

Jei nori cukraus, sako ji, tai pirma išrink iš jo pelių spiras.

Nereikia, sakau.

Ar atsigavęs, klausia ji.

Juokauji, klausiu jos.

Kartu išeinam į kiemą. Tamsa lyg tepalas žaizdoms slopindamas skausmus gula ant viso nudegusio kūno.

Noriu nuvažiuoti į miestą, sako ji.

Kam, klausiu.

O dėl ko mes čia?

Ir TU manęs klausi?

Stovim visai arti vienas kito ir žiūrim. Jos akys, viena lyg vanduo, antra lyg dangus, bejausmės kaip spalvotas stiklas.

Klausyk, Desperado9, prisišniaukšk kokaino iki ausų, o paskui pasivaikščiojimas naktį. Kai ką parodysiu kaip atpildą.

Ji veda mane pro kaštoną prie namo kampo ir rankomis praskleidžia krūmo šakas. Manau, kad erškėtrožė, bet be žiedų, ją tankia neįveikiama siena apsivijęs kažkoks parazituojantis vijoklinis augalas šviesiais lapais. Matau į nosinę suvyniotą pelę, kabančią krūmuose kelių aukštyje. Atrodo, Klara jos nepastebi. Ji praskleidžia šakas ir atsitraukia į šalį, kad leistų man pažiūrėti. Tamsoje įžiūriu kelis akmenis, kai kur jų tarpuose cementas, o ant viršaus sunki rumbuota metalo plokštė.

Čia šulinys, sako Klara.

Primerkiu akis, ji teisi.

Žinau, patvirtinu aš.

Tik netikėjau, kad jis egzistuoja. Jau pačioje pradžioje apie šulinį man pasakojo Džesė, kai dar galvodavau, kad jos istorijos — tai fantazijos vaisius: pievos ir laukai, įtempti lyg audeklas, ant kurio gali nušokti iš didelio aukščio, kelionės į tokias vietas, kur surenkamos niekam nereikalingos senutės. Bet pamažu jos plepėjimo detales atpažindavau aplinkoje, ir man paaiškėjo, kad matytus ir patirtus dalykus Džesė gerokai pakeisdavo, kad priderintų prie savo pasakų pasaulio. Ji niekad nieko neišgalvodavo. Galbūt esu čia tam, kad surasčiau paskutines sudedamąsias dalis, sudariusias jos vidinį kraštovaizdį, gal tada jausiuos užbaigtas. Ir pagaliau pasiruošęs eiti.

Palijo, telefonu pranešė Džesė, ir kieme pilna šliužų, jie primena išpjautus liežuvius.

Ką tokius, paklausiau.

Angelų liežuvius, pasakė ji, nukritusius su lietumi. Daugiausia prikibo prie šulinio. Sėdžiu ant jo krašto, mėtau akmenis ir laukiu, kol dunkstels. Bet nieko nesigirdi, visiškai nieko.

Žaisdamas su įvairiais daiktais ant rašomojo stalo noriu atsispirti norui pasakyti ką nors protinga ir stengiuosi galvoti, jog ji šneka tik nesąmones, pateikiamas kaip orakulo pranašystės.

Tikriausiai nepakankamai ilgai laukei, pasakiau.

Laukiau valandų valandas, tarė ji. Žemė visai pažliugo. Iškapsčiau visus akmenukus ir sumečiau į šulinį.

Ir toliau mėtyk, pasakiau, tada vieną dieną jį pripildysi ir galėsi pamatyti dugną.

Tada jo vidus bus pilnas, pasakė ji, ir kaip kaminas stovės giliame krateryje.

Nieko neatsakiau, stumdžiau staliuką su ratukais — tokiais ryte po biurus išvežiojamos bylos — į kambario vidurį ir vėl atgal.

Taip bus saugiau, prabilo ji, jei kada nors turėsime vaikų. Jie negalės užlipti ant šulinio, o jei ir užlips, tai neįkris.

Juokinga, bet aš apsidžiaugiau pagalvojęs, kad ji nori su manimi vaikų. Tada susivokiau, kad „mes“ jai, ko gero, reiškia Šeršą, o ne mane.

Bet vaikai į kraterį gali įkristi iš viršaus, pasakiau.

Mes turėsime tris, pasakė ji, jei vienas įkris, liks dar du.

Ar Šerša dabar pas tave, paklausiau.

Reikėjo įveikti save, kad to paklausčiau, nes bijojau atsakymo, bet Džesei patiko į tai nekreipti dėmesio. Abu tylėjome.

Turiu baigti, pasakiau galų gale. Vėl atsisėsk ant to savo šulinio krašto.

Juk sėdžiu, tarė ji. Įmesiu dar vieną akmenuką. Šįkart lauksiu tol, kol išgirsiu, kaip jis sušnypš degdamas, kai pasieks Žemės gelmes.

O kai ateis žiema, pasakiau, nebegirdėsi šnypštimo, nes tavo ausys bus užšalusios.

Padėjau ragelį ir pagalvojau, kad labai tikėtina, jog ji paskambino iš Marso, o ne nuo šulinio krašto.

O kas ten viduje, klausia Klara.

Nieko, sakau, kas ir šiaip jau būna šulinyje.

Ir kas, klausia ji. Nenusimanau apie šulinius.

Šio šulinio ypatybė ta, jog įmetęs akmenį, negirdi, kaip jis nukrinta.

Ką, sako Klara, kalbi nesąmones. Patrauk plokštę.

Nė velnio, sakau.

Ir pasuku prie pašiūrės, o ji bėga man iš paskos.

Maksai, prašau.

Atsiknisk!

Prašau!

Spoksau jai į veidą. Trypčioja nuo vienos kojos ant kitos. Ji nervina mane, tartum būtų vienas iš Džesės ir Šeršos vaikų, dar neįkritusių į šulinį, ir aš neturiu teisės jai nusukti sprandą.

Patrauksiu, sakau jai, jei tu tuojau pat nusivilksi savo susmirdusius marškinėlius ir liemenėlę ir nuoga tris kartus pašoksi ir pritūpsi.

Ji tuoj pat liaujasi trypčiojusi.

Ką, po velnių, tai reiškia, klausia ji, ar tai tave kaip nors jaudina?

Nesąmonė, sakau, ir apsirengusi tu gali sunaikinti visų vyrų potenciją net šimto metrų spinduliu.

Kiek žinau, sako ji, tau to ir nereikia.

Tikrai, sakau, todėl neturiu ko prarasti. Tik dar kartą noriu įsitikinti savo akimis, kad tu neturi nė kibirkštėlės savigarbos.

Ak, šitaip, sako ji, tai prašom.

Susipilu likusią kavą, jos vos per pirštą, bet stipri kaip visas pakelis kofeino tablečių. Kai pakeliu akis, ji iki pusės išsirengusi. Liemuo lieknas, krūtys dailių proporcijų, bet speneliai atrodo lyg skirtingų moterų. Kairysis šviesiai rausvas, plokščias ir mažas, dešinysis tartum brandesnės moters, kiek didesnis, rusvo atspalvio ir nukreiptas į šalį. Klaros kūne tai atrodo lyg apsigimimas. Jos krūtys žvairuoja į mane, taip juokinga, kad turiu nusigręžti, žiūriu pro atdaras duris, matau Heraklio kojas, ant neaukštos mūrinės sienelės matau Žaką Širaką susimąsčiusia mina. Girdžiu, kaip ji man už nugaros straksi, kulnai tris kartus atsitrenkia į medines grindis. Keliais žingsniais pereinu kiemą ir atsuku čiaupą, neprisimenu, kada paskutinį kartą, išskyrus kavą, ką nors gėriau. Greičiausiai prieš dvi dienas. Pakreipiu galvą ir leidžiu vandeniui bėgti per veidą ir į burną, pribėga ir į nosį, užsikosčiu.

Antrą kartą šiandien į panages prilenda purvo, kai rausiu žemę įduboje, kur įleista rankena. Trūkteliu iš visų jėgų, plokštę pavyksta patraukti kelis centimetrus, o kai Klara, pralindusi pro krūmą, užsikabina pirštais už krašto ir padeda, plokštė lengvai pajuda. Šulinys iškvepia vėsą. Klara tuoj suranda akmenuką ir įmeta.

Negali būti, sako ji.

Na, matai, sakau.

Ji leidžiasi ieškoti kito akmens, šiek tiek užtrunka, kol sugrįžta. Tikriausiai Džesė prieš dvejus metus tikrai išrinko visus kiemo akmenukus. Klara prideda pirštą prie lūpų, mes pasilenkiame per šulinio kraštą, tada ji paleidžia akmenį. Girdisi tylus čežėjimas, šnabždesys.

Šiaip ar taip, sako ji, apačioje vandens nėra.

Ir žemės, sakau.

Ant mėnulio užslenka debesis, tamsu kaip maiše. Krūmai, kuriuose mes įstrigę, atsiduoda šlapimu, galbūt čia visą dieną šlapinosi šuo.

Visa kita — rytoj, šūkteli Klara man įkandin.

Visą dieną saulė piešė mažų kvadratinių langelių raštą ant rašomojo stalo ir medinių pašiūrės grindų, o dabar palubėje kabančios lempos šviesa meta į kiemo pusę rėmų šešėlį, išdrykusį ant mūrinės sienelės ir kaštono kamieno. Leidžiu laiką skaičiuodamas kvadratėlius ir kiekvieną kartą gaunu kitą rezultatą. Dideliame durų angos šviesos stačiakampyje kartais šmėkšteli Klaros šešėlis. Ji įeina laikydama priešais save sidabro spalvos padėkliuką, veikiausiai irgi pavogtą iš kavinės.

Ant jo plona linija pabertas kokainas ir susuktas tūkstančio šilingų banknotas — jai visai neblogai pavyko, matyt, išmoko bežiūrėdama.

Gyvenimas, sakau, kaip advento kalendorius, už dvidešimt ketvirtųjų durelių vėl kitas advento kalendorius.

Oh, come on, sako Klara.

Kol aš šniaukščiu, ji atitempia vieną iš kartoninių dėžių, sunkiai neša. Abi viršaus pusės atsidariusios, ant vienos jų storu žymekliu užrašyta 1997. Vienetas — tiesus kuolas, lyg „i“, tik be taško, o septyniukei trūksta skersinio brūkšnelio. Klara išima vieną lapą, paskui susegtą kelių puslapių dokumentą ir paduoda man. Emblemas lapo viršuje atpažįstu iš tolo. Viena — mėlyna baltame fone, vaizduoja laurais apvainikuotą pasaulio žemėlapį, virš jo ornamentas iš langelių, primenantis optinio taikiklio skalę. Kita balta mėlyname fone — supaprastintas vėjų rožės vaizdas.

Padėk atgal, sakau jai.

Kas čia, klausia ji.

Pati iškart matai, sakau, o daugiau tu vis tiek nesuprasi.

Dėžę ji paleidžia iš rankų, šonas plyšta ir dokumentai blizgančiu paviršiumi ir balti kaip sniegas slysta į kiemą lyg nedidelis ledynas.

Ar čia tas šlamštas, klausia ji, prie kurio tu dirbai?

Maždaug, atsakau. Inter alia.10

Ir kodėl jis čia mėtosi?

To taip pat negaliu tau pasakyti.

Ne, sako ji, esu tikra, kad gali. Tik reikia labai labai pasistengti.

Ji tikrai pasieks, kad padaryčiau bet ką, kad tik baigtųsi tie nervus žudantys tauškalai. Galbūt čia tokia strategija.

Veikiausiai tai informacija žmonėms, kurie čia gyveno, sakau išsisukinėdamas.

Juk čia neįmanoma gyventi.

Priešingai, tu pati tą įrodai.

Aš čia ne gyvenu, sako ji, o užsiimu apklausa.

Ačiū Dievui, nukrypo nuo temos. Kiek įmanoma nepastebimiau bruku dokumentus į dėžę. Čia jiems ne vieta, jie pagrobtieji, įkaitai iš kito pasaulio, ten jie guli paskleisti ant nublizgintų konferencijos stalų, šalia grafinų su atvėsintu vandeniu ir mažų radijo aparatų, palaikančių ryšį su stiklinėmis kabinomis, kuriose sėdi vertėjai prakaituotomis kaktomis, jie kalbėdami įsitveria į stalo kraštą, siūbuoja pirmyn ir atgal, lyg nusilenkdami prieš juos gulintiems popieriams.

In reaction to a steady deterioration in the security situation,11 sušunka Klara, dabar eisime į miestą. Ką reiškia IDPS?

Internally Displaced People12 sakau. Nėra čia ko juoktis.

Tiesiog puiku, sako ji, reikės perkrimsti visus dokumentus.

Nekišk ten nosies, sakau.

Nors ji šiuos dokumentus be vargo galėtų susirasti internete, net negaliu pagalvoti, kad ji vartys baltus kaip sniegas nesiglamžančio popieriaus lapus. Kvailas jausmas, bet aš ginu kažkokios religijos, kurios nebeišpažįstu, šventąsias karves.

Šuo stovi prie dvivėrių metalinių durų, jis ir jo be galo išdidintas šešėlis vizgina uodegas. Kaštonas išskečia pirštus ir leidžia pro juos lengvą nakties oro srovę, aš atsistoju, tai visai nesunku, mano galva aiški, o kojos nuo jos labai toli.

Na ir gerai, sako ji, einam, apžiūrėsime įžymybes.

17 Valso taktu

Kai kilsteliu smakrą, iš akių dingsta jos galva, nematau smilkinių ir plaukų pašaknų, išryškėjančių, kai plaukus susiriša į uodegą. Užtat matau miesto traukinių tilto arkas, lyg išvydusi mus artėjant gatvė pakeltų antakius. Dar kiek kilsteliu galvą, žiūriu į lėtai praslenkančią viršutinę fasadų dalį ir į stogus su pasišiaušusių antenų mišku.

Vaizduojuosi, kad šalia manęs žingsniuoja Džesė. Bet tai ne basų kojų žingsniai, nors dabar vasara, asfaltas naktimis kaupia karštį kitai dienai ir paverčia gatves kažkuo gyvu, kuo Džesė nenorėdavo vaikščioti kitaip nei basa. Tik tada apsiaudavo, jei pėdoje įsmigdavo stiklo šukė. Tada namuose atsitūpusi peiliuku prapjaudavo suragėjusią odą, įkišdavo pincetą į žaizdos vidų ir sugriebdavo šukę už galiuko. Bet kitą naktį vis vien eidavo su manimi pasivaikščioti, truputį šlubuodavo ir avėdavo batus.

Girdžiu ritmišką melodingą garsą, kai žingsniuojant tarp šlaunų trinasi džinsai. Su Džese jo negirdėdavau, o kai pakeliu ranką, norėdamas paliesti jos petį, jis per aukštai, ir mano ranką kutena ilgi ploni plaukai. Atitraukiu ranką, įkišu ją į kelnių kišenę. Klaros neišbrauksi.

Dar nepasiekus miesto Pirmojo rajono, aš pasuku į kairę. Einame per Jozefštatą į Medikų kvartalą, kur miesto akmenys galingu mūru kyla į viršų, kur kiekvienas pastatas — savotiška keturkampė planeta iš uolų. Įsukame į žiedą aplink senąją ligoninę, bet jos neapeiname, nes žingsniai krypsta „Josephinum“13 link, veikiami traukos jėgos pasukame nauju keliu. Taip mane vedžiodavo miestas, tempdamas vingiais nuo vieno pastatų bloko prie kito, niekad tiesia linija, niekad neleisdamas būti savo žingsnių šeimininku. Amžinai pamesdavau kelią, beveik pasiklysdavau, bet galiausiai lyg ir atsitiktinai atsidurdavau reikiamoje vietoje. Nežinau, ar Klara tą jaučia. Džesė jausdavo.

Vaikštinėdami naktimis laikėmės tvirtai susikibę, kad namų blokai nenutemptų mūsų į skirtingas puses, neišskirtų, kad neprarastume vienas kito.

Suimu priekines Žako Širako letenas, užkeliu ant mūrinio krašto ir parodau vandenį. Šuo godžiai laka, liežuvis plaka vandenį valso taktu, sienos atmuša garsą ir sukelia iliuziją, lyg viena tų karietų, kurias aš kasdien girdėdavau pro savo biuro langą, važiuoja gatvele kaukšint arklio pasagoms. Skurdus vijoklis raitosi ant įvijų laiptų, ant jų it kartuvės kyšo žibintai su keturiomis galvomis. Visi mes: Klara, šuo, vijoklis, aš ir akmeninės kolonos, metam po keturis šešėlius, supančius mus lyg žvaigždės spinduliai.

Šalia apsamanojusio vandens latako išpūstais žandais, vis dar primenančio pasturgalį, kabo erozijos nuzulinta marmurinė plokštė. Klara žiūri į ją primerkusi akis, vandens srovėje sudrėkina rankas, perbraukia jomis per smilkinius ir vėsina sprandą po plaukais.

Kas ten parašyta, klausia ji.

Wenn die Bldtter aufden Stufen liegen, sakau, herbstlich atmet aus den alten Stiegen, was vor Zeiten uber sie gegangen.14

Vidurinę dalį praleidžiu, peršoku prie paskutinės strofos, deklamuoju ir šypsausi:

Viel ist hingesunken uns zur Trauer, und das Schone zeigt die kleinste Dauer.15

Ir deklamuoji net nežiūrėdamas, kas parašyta, klausia ji.

Mašalai virš mūsų galvų įnirtę daužosi į matinio stiklo gaubtus, o jų viduje nugaišę vietomis primena barzdą, — lavonai tų, kurie pasiekė, ko norėjo. Nuo laiptų viršaus apačioje matome šunį, jis susirietęs kaip klaustukas, atkišęs uodegą, šika ant žemės prie marmurinės sienelės.

Sėdėjome ten, apačioje, sakau, kai ji man vieną naktį į delną įspraudė kokaino. Mačiau, kad turėjo paruošusi daugybę argumentų. Išvyniojau, o ten — lyg mažytė pusnis, pasilenkęs pamačiau mikroskopinėse dalelėse lūžtančią šviesą, mažyčius spalvotus taškelius, šokinėjančius kristaluose.

Baik, tai neįmanoma, sako Klara, čia tik vaizduotė.

Gali būti, sakau, bet tai buvo neišpasakytai gryna.

Ar iki tol buvai švarus, paklausė ji.

Čia kaip su pirmąja meile, ji jau seniai praėjusi, bet tavo gyvenimo melodijoje vis skamba kaip pagrindinis tonas.

Nesąmonė, sako Klara.

Pradėjęs studijuoti nieko nevartojau, sakau jai, ir tai buvo ne taip jau paprasta. Kai tada rankoje laikiau Džesės paketėlį, jaučiausi kaip žmogus, dirbęs ilgus metus ir pagaliau pastatęs daugiaaukštį iš degtukų, namas baigtas ir jis sukinėja tarp pirštų paskutinį degtuką, o širdis daužosi, burnoje renkasi seilės. Žmogus brūkšteli degtuką ir pakiša jį — puikus, laipsniškas sprogimas, viena po kitos šnypšdamos užsidega degtukų galvutės, liepsnos sienomis bėga aukštyn. Tokia liepsna man pasirodė pati gražiausia šviesa, kokią tik gali matyti Žemėje. Mano širdis daužėsi, o burnoje rinkosi seilės. Džesei nereikėjo išsakyti nė vieno argumento.

Reikia būti labai kvailam, kad po tiek metų vėl pradėtum, sako Klara.

Maniau, kad nėra nieko beprasmiškesnio už namus iš degtukų, nebent jie degtų.

Labai vaizdinga, sako Klara, imsiu tave cituoti. Bet tiesa ta, kad tavo Džesė priklausė narkotikų prekiautojų gaujai, kuri darė kitus priklausomus nuo jų, kad paskui tie jiems dirbtų.

Visai gražiai ir nepiktai pasakei, sakau. Kaip manai, kokį darbą aš turėjau atlikti Džesei?

Apie jį man dar papasakosi, sako ji.

Kai stojuosi, diktofonas atsitrenkia į suolą.

Žiūrėk gi, suirzta Klara.

Ji nepatenkinta, nes mes neįrašinėjam.

Čia, sakau jai, čia mes visuomet ginčydavomės.

Priešais leidžiasi Devintojo rajono terasos, čia miestas ant kalvos. Pirmas namo aukštas, prisispaudęs prie šaligatvio ir žiūrintis į praeivių kojas, kitoje namo pusėje pro didelius langus, esančius trijų metrų aukštyje, gali apžvelgti kiemą, primenantį parką. Tarp namų gatvelės pakopomis leidžiasi į pakalnę. Laikau Klarą už alkūnės, tarpai tarp pakopų taip pat nuožulnūs, lengva suklupti.

Kalbėdavomės apie jį, sakau.

Jis nepasikeitęs, tas juodasis vyras. Užima visą mūro sienos aukštį, vien ryškūs dažais nupurkšti kontūrai, į viršų iškeltos rankos, be veido, tik dvi violetinės akys. Kūnas smailėja į apačią, kojos palieka vingiuotus pėdsakus, jie prie mūro apačios lūžta ir vis tankėdami nubėga šaligatviu į griovelį, o tas pagaliau dingsta nutekamajame griovyje kelio vidury.

Na, ir, klausia ji.

O ką jis ten daro, klausiu aš.

Visiškai aišku, jis nubėga.

Žinoma, sakau, bet Džesė to nenorėjo pripažinti. Ji atkakliai tvirtino, esą jis kyla iš nuotekų kaip dvasia iš butelio.

Bet juk jo akyse paniška baimė, sako Klara.

Kaip tik todėl, sakau, kad jis pirmą kartą išvysta pasaulį.

Išgirdę muziką pasukam už kampo ir įvirstam į kavinę „Froidas“. Paskutiniai lankytojai, mergina su žaliu peruku ir senyvas vyras, pagal valso muziką šoka tango. Kai Klara prieina prie baro, kelneris ištiesia ranką, norėdamas paliesti jos plaukus.

Tau degtinės nebeliko, sako jis man.

Veidrodyje tarp alaus bokalų, išrikiuotų ant lentynos, matau savo veidą, jis apžėlęs, patamsėjęs, o dar tamsūs plaukai, galėčiau būti ir albanas. Mano žvilgsnis įstringa, tampa ašimi, apie kurią tuoj imsiu suktis, vis greičiau, lyg vėjo malūnėlis, nors ir ne geltonas kaip saulė. Vėją kelia kelneris, kažkas sugriebia man už peties — tai jis. Muzika staiga nutyla, mano žvilgsnis nuslysta, už nugaros girdžiu toliau šokančios poros žingsnius. Klara išlenkia stikliuką degtinės, kurią kelneris buvo prieš ją pastatęs. Toliau jis siekteli jos kaklo, ir aš žinau, kad šitaip sugriebtų ir Džesę, jei ji būtų čia. Mano ranka greitesnė, čiumpa jį už plaukų, jie laikosi tvirtai, ne perukas. Dėl visa pikta kiek įmanoma stabdau ranką. Kelnerio kakta trenkiasi į baro kampą. Nieko neatsitinka, jis tik kraujuoja. Žiūri į mane pasibaisėjęs, gal kaip tik išvysta pasaulį pirmą kartą, jo akys violetinės. Kai svirduliuodamas žengia manęs link, Žakas Širakas ima urgzti. Tą girdžiu pirmą kartą. Nors jam nepavyksta nukarusių snukio klosčių kilstelti tiek, kad iššieptų dantis, tačiau šito nė nereikia. Pasilenkęs į priekį pasiimu degtinės butelį ir mes išeinam iš kavinės.

Atsiprašau, sakau jai, nesusilaikiau.

Nieko tokio, sako Klara.

Ji šypsosi pamaloninta. Na ir kvaila ji, jei galvoja, kad norėjau JĄ apginti.

Pasiekę Dunojaus kanalą pasukame į dešinę. Žakas Širakas nušuoliuoja ir dingsta krūmuose promenados pakraštyje. Klara eidama pakelia butelį prie lūpų, girdžiu, kaip jis atsitrenkia į priekinius dantis. Plona srovelė nuteka per smakrą, ji nenusišluosto, kai einam po gatvės žibintu, oda blizga.

Na, kaip, klausiu jos.

Kitoje kanalo pusėje juodame danguje kabo mėnulis, nudengtas puodas su kremu, kuriame vaikų ir suaugusiųjų pirštai paliko kalvas ir įdubimus. Po mėnuliu medžių kupolai, vienas šalia kito lyg pakaušiai priešais sceną. Ant vejų neaukštos šviežiai nupjautos žolės krūvelės.

Ar čia nėra miesto centro, klausia ji.

Yra, atsakau, visur.

O Pirmasis rajonas?

Ne šiąnakt ir ne mums, sakau, jis jau pažengusiems.

Dėl Rufo biuro?

Sunkiai apverčia liežuvį. Aš neatsakau ir atrodo, kad ji pamiršo, ko klausė. Po vienu iš tiltų sustoja.

Anksčiau, sako ji, po tiltais visada įsivaizduodavau, kad lauke lyja. Laukdavau, kol lietus liausis, todėl namo grįždavau per vėlai.

Po tiltu šviesa krinta įstrižai ir dalija jos veidą į dvi dalis, tamsiąją ir šviesiąją. Paimu jos rankas ir atsuku delnais į viršų. Nuo gatvės purvo jie patamsėję, panagės juodos, patapšnoju jos skruostą ir šypsausi, šauniai tai darai, dar tik plaukus nurėžiam, truputį sutrumpinam kojas, tada bus panašiau.

Pasakok toliau, sakau.

Anksčiau, sako ji, visada norėjau turėti arklį. Kad įtikinčiau tėvus, jog galiu juo rūpintis, per balkono turėklus permečiau rankšluostį ir kiekvieną rytą bei vakarą jį šukuodavau, šerdavau ir girdydavau.

Ir, klausiu.

Jie galvojo, kad žaidžiu.

Šitos istorijos, sakau, man patinka labiau nei apie šaltą vandenį vonioje.

Buvau nelaimingas vaikas, sako ji, balkone iki mano dienų galo kabos rankšluostis.

Taip, sakau, visada turėsi balkoną.

Ji girta, regis, tuoj apsibliaus. Tai Viena, miestas taip suima už pečių ir apgręžia, kad žiūri atgal, į praeitį.

Grįžkime, sakau jai, jau nebelyja.

Nepastebimai ištraukiu iš jos rankų degtinės butelį ir, kadangi niekad negalėjau išmesti maisto produktų, pastatau jį prie miegančio ant suolelio valkatos galvos.

Ji taip svirduliuoja, kad vaikštinėjame ankštomis gatvelėmis susikibę rankomis, tiesiog tylėdami, sekasi, lyg seniai taip darytume. Tai tarsi šokis, choreografija rankoms ir kojoms, judesiai ir žingsniai; abu kartu aplenkiam šaligatvį užgriozdinančius automobilius, šunų išmatas, statybviečių užtvaras, išmuštas duobes, šiukšles, medžių šaknis ir tarp šaligatvio plytelių žiojinčius plyšius. Reikia nepaleisti vienas kito, reikia nesumaišyti žingsnių, laikytis tempo, kai tik įmanoma, susiglausti. Man ateina į galvą, kad šokis — viso labo mokslas, kaip dviese aplenkti purvyną. Mokslas apie tai, kaip kartu apeiti kliūtis.

Stovime Alserio gatvėje prie metalu įrėmintos stiklo plokštės, vertikaliai kyšančios iš žemės. Tai Visatos centras, čia tvirtai įaugusi mano asmeninė Žemės ašis. Tik dabar suprantu, kodėl šią naktį man reikia Klaros.

Pastatau ją kitoje stiklo plokštės pusėje. Ji šypsosi, atrodo laiminga, žiūri į mane per stiklą, lyg ketintume susituokti. Už jos nugaros kampinis namas, kuriame gimė poetas, o gal mirė, nes čia Viena, visada galvodavau, kad tokio namo pusrūsyje turėtų būti maža kavinė, bet ir vėl nustembu, nes tokios čia nėra. Atsikrenkščiu ir pradedu.

Yra, kas yra, perskaitau.

Mūsų žvilgsniai plokštėje susitinka. Ji nesupranta. Užrašas išblukęs ir matomas tik tada, kai atidžiai įsižiūri, o kitoje pusėje stovintis žmogus pasitarnauja kaip tamsus fonas.

Yra, kas yra, ištariu lėtai.

Pučiu dūmus, jie srūva tiesiai į stiklą, paliečia jį ir išdryksta lyg atominis grybas. Klara žiūri. Tada pakelia akis ir juokiasi.

Ary sak, sako ji, ary.

Jaučiu pilve dūrį, visiškai neaišku, ar iš džiaugsmo, ar iš skausmo, o gal todėl, kad pusantros dienos nevalgęs. Traukiu cigaretę, žarija giliai graužiasi į filtrą, susitvardau.

Yra, kas yra, sako meilė, sakau.

Ėliem okas, ary sak ary, sako Klara.

Taip perskaitom visus posmus, atsitupiam prie paskutinių eilučių, o aš nepastebimai palenkiu veidą prie kelių ir šluostausi skruostus į kelnes. Kai skaitom antrą kartą, nutylu. Taip ir lieku pritūpęs.

Užteks, sakau, gerai.

Klara prieina prie manęs iš kitos stiklo pusės.

Iareg, sako tyliai.

Nors taip niekur neparašyta.

Tada man prie šono kažkas trakšteli, pašoku. Tai diktofono mygtukas, iššokęs pasibaigus kasetei. Nepastebėjau, kada ji įjungė tą aparatą. Galbūt po tiltu per Dunojaus kanalą. Jaučiuosi, lyg kas būtų šovęs man į nugarą.

Mes vėl po miesto geležinkelio tilto skliautais, jau ištisą valandą ignoruoju Klarą, bet ji vos laikosi ant kojų, ir kai keliai sulinksta, ją pagaunu. Pasodinu ant suolelio prie požeminės perėjos sienos, atsiduoda šlapimu, todėl atsistoju tolėliau, užmerkiu tai vieną, tai kitą akį, suolelis kartu su Klara šokčioja prieš mane kairėn dešinėn. Toje pusėje, iš kurios atėjome, dangus šviesiai rausvas tartum išgerta stiklinė braškinio pieno, man tai atrodo visai nepadoru. Virš Šešioliktojo rajono, kur ketinome eiti, gūžiasi nakties likučiai.

Ačiū, nelauktai sušnabžda Klara.

Tikriausiai kliedi. Kol dar neužmigo, sugriebiu už kasos ir lošiu galvą atgal. To ji beveik nepastebi. Nenoriu prie jos liestis, bet viena paeiti negali, tenka ją beveik nešte nunešti prie taksi stovėjimo aikštelės, dešinėje jos kelnių kišenėje graibydamas pinigus nykščiu paliečiu gaktikaulį. Likus dviem namų blokams iki įvažiavimo į mūsų kiemą liepiu taksi sustoti, mielai palikčiau ją ant užpakalinės sėdynės ir pamirščiau. Ji suglebusi ir sunki it šlapias maišas, kad būtų greičiau, paimu ant rankų, o ji apsikabina mano kaklą.

Apima stipri nuojauta, kad ji visiškai budri, tik simuliuoja.

18 Pusiausnūda

Tas daiktas dar padengtas skaidria plėvele, Klara neša jį apglėbusi ranka lyg prie upės rastą šunytį, kurį motina tikrai po akimirkos išmes iš namų.

Kitaip negalėjau, sako ji, man tiesiog jo reikėjo.

Nereikia atsiprašinėti, sakau, pinigai, kuriuos leidi, ne mano.

Gerai, kad ji neatsako, nenoriu gilintis į šią temą. Nuplėšia plėvelę. Aparatas atrodo itin bjauriai, iš plastiko, nevykusiai imituojančio matinį sidabro spalvos metalą, su visai nereikalingais tamsiai mėlynais ir pusiau persišviečiančiais intarpais šonuose. Šiek tiek primena žaislinį akvariumą japonų vaikams, jame ir ekranas, kuriame plaukioja skystų kristalų žuvys, ir gali būti užmuštos tariamos katės.

Be galo seniai klausiausi muzikos. Mūsų bute Leipcige buvo Hi-Fi garso aparatūra, ją vieną naktį išsirinko Džesė, parodžiusi vitrinoje į ją pirštu, bet tik retkarčiais uždėdavo kompaktinį diską. Aparatūra naudodavausi tik tada, kai Džesė užsidarydavo miegamajame ir man būdavo draudžiama įeiti. Atsisėsdavau labai arti jo ir leisdavau laiką mėgindamas įvairia veido išraiška įjungti judesio daviklį, kuris atidarydavo diskų leistuvo stalčiuką.

Klara iškart randa juostelę skaidriam apvalkalui nuplėšti, ji nepasiekia tokios būsenos, kai įpykus kyla noras sulaužyti diskelį lyg „Rittersport“ šokolado plytelę. Greičiausiai šie įgūdžiai įgyti darbe. Jos pirštai drėgni, ant blizgančio paviršiaus palieka pėdsakus, kurie bemat išnyksta.

Kelios sekundės tylos, tada sušnypščia suvirinimo aparatas. Po to įstoja bosai, dunda lyg presavimo mašina, metalo pjūklas džeržgia, kalamos kniedės, galandami ašmenys, įsukami varžtai. Girdžiu, kaip šiurpiai trakšteli nuspaudžiamas ginklo saugiklis, prislopintas moters juokas.

Tada ji pradeda dainuoti, ramiai, iškvėpdama šaltus kaip ledas garus iš atidaryto šaldiklio, ir aš jaučiu, kaip atsipalaiduoju. Klara, atsirėmusi nugara, slysta siena iki slenksčio, pakelia akis į viršų ir suvaitoja. Atsisėdu šalia jos pavėsyje ir ištiesiu kojas, vakaro saulės spinduliai kaitina blauzdas ir pėdas.

I‘llou lay down in your ash-tray, dainuoja moteris, I‘m just your Marlboro. Light me up and butt me, youre sick and beautiful16

Klara paduoda cigaretę ir ugnies. Pastarosiomis dienomis dažnokai atkiša man du pirštus, kad įsprausčiau tarp jų savo cigaretę ir leisčiau patraukti.

Squeeze me like a lemon, dainuoja moteris, and mix with alcohol, bounce me hard and dunk me, I‘m just your basketball.17

Prisimerkiu ir matau, kaip dūmų draikanos slysta saulės spinduliais.

Watch me like a game-show, dainuoja moteris, youre sickening beautiful.18

Iki apsivėmimo gražus, sakau. Ar tau dar bloga?

Man jau dvi dienas bloga, sako Klara.

Suvalgyk ko nors, sakau jai.

Ne dėl maisto, sako ji, tikriausiai nuo miesto. Manau, man bloga nuo miesto.

Ar čia tau nepatinka, klausiu.

Kaip tik patinka. Nieko daugiau negaliu pasakyti.

Daugiau neklausinėju. Ji paspaudžia kartojimo klavišą, pradeda veikti suvirinimo aparatas, nuspaudžiamas ginklo saugiklis, youre sick and beautiful.

Kai pagaliau sutemsta, nuskubu su Žaku Širaku iki degalinės, nuperku raudono vyno, vandens, du butelius apelsinų sulčių, ėdalo šuniui ir ledų „Magnum Weiss“.

Vyno taurės svirduliuoja ant vilnonės antklodės. Traukiu kokainą gulėdamas ant nugaros, kišu jį į nosį apčiulptu ledų pagaliuku. Žvaigždės blyškios.

Pilnatis, sako Klara.

Tai, ką matai, sakau, yra apšviesta iškaba ant statybinio krano viršaus.

Visą laiką pilnatis, sako ji.

Tik kvadratinė, sakau.

Atsisėdu, atsigeriu vandens ir sviedžiu plastikinį butelį į dangų. Butelis neužsuktas, sukasi apie save ir taškosi vis didėjančiais ratais. Pavieniai lašeliai sutviska, neįtikėtinai ilgai lieka ore. Butelis nepasiekia netgi namo sienos priešais, pasišokėdamas nurieda ir pagaliau ištuštėja.

Vanduo iš tokių butelių, sakau aš, visada truputį atsiduoda lėle Barbe.

Žinau, kad toks sakinys būtų patikęs Džesei, garantuotai būtų virtęs ištisa istorija apie Barbę ir Keną, kaip jie šantažuoja visą pasaulį grasindami prišlapinti į mineralinį vandenį. Klara nereaguoja, dar kartą paleidžia muziką, įžūliai atsukdama garsą iki galo. Vartausi šalia aparato, kol mano sveikoji ausis paliečia plastikines aparato groteles. Muzika suskaido mane į miltelius, leidžiuosi verpetu pakeliamas į orą, apsuku kiemą, miestą, kraštą, planetą, ir tai, ką dar girdžiu, yra skrydžio vėjas ausyje, šniokštimas besisukant Žemei.

Tik tada, kai Klara pasilenkia virš manęs išjungti aparato, pastebiu,“ kad daina jau kelios sekundės kaip pasibaigusi. Dabar jau tikrai tylu.

Pakyla lengvas vėjelis, kedena šuns barzdą ir atneša česnako kvapą iš puodo su makaronais. Buvo nelengva pagaminti ką nors ant mažos elektrinės viryklės, bet nė vienas iš mūsų taip ir nepalietėm valgio.

Užmetusi rankas už galvos ji žiūri į Didžiuosius Grįžulo Ratus, grėsmingai balansuojančius ant ienos smaigalio tiesiai virš kaimynų namo kamino.

Daug žvaigždžių, sako Klara, kurias ten matome, mirė jau prieš tūkstantį metų, o jų šviesa vis dar skrieja per Visatą.

Taip, sakau, ir kai mes mirsime, dar ilgai mūsų vaizdas skries kosmosu, ir po tūkstančio metų mus matys iš tų aukštybių.

Puiku, sako Klara, tai pagulėkime šitaip ir užsikonservuokime amžiams.

Vėl pripilu taures.

Ar tau pažįstama tokia mintis, sakau jai, kad visiška nesąmonė yra ką nors padaryti kitų žmonių labui, nes pats esi žmogus ir žinai, kaip mažai jie to nusipelnė? Ir kaip dėl to žlunga bet kokio darbo prasmė? Kartais manau, kad krikščionys su tuo „mylėk savo artimą“ yra tikri pragmatikai. Tik tą „kaip patį save“ derėjo praleisti. Ar supranti?

Nejaugi, sako ji. Ne.

Taip ir galvojau, sakau. Tu kaip žemės riešutų maišelis. Įkiši ranką ir galvoji, kad paėmei pilną, bet iš tikrųjų jie visi tušti.

Aš nesu tuščia, sako Klara, bet išgaubta. Tu atsispindi manyje ir matai save daug storesnį ir stipresnį nei iš tikrųjų esi.

O kas aš esu tikrovėje?

Vargana skylė sėdynėje, sako ji, ištisas savaites lauki, kada tave įskųs.

Skylė, sakau jai, bent tūri šį tą išorėje. O į tave žiūrint aišku, kad galima būti ir tik skylės vidumi.

Ji guli ir gūžčioja pečiais.

Ak, sako ji, man visiškai tas pats.

Tai savotiškas miegas, nors akys atmerktos ir visos juslės budrios. Mėnulis apvalus, dėmėtas kaip išvalgyta lėkštė. Klara traukia iš puodo makaronus ir dėlioja juos pagal ilgį ant betoninių grindų. Kai baigia, prislenka šalia manęs ir nusivalo į mano sportinius marškinėlius česnakuotus pirštus. Žinau, tai švelnumo ženklas. Jį atsigula taip arti, kad kiekvieną kartą, kai iškvepia, ant kaklo jaučiu dvelksmą. Keli jos plaukai, judinami vėjo, kutena mano ranką aukščiau alkūnės. Neprieštarauju. Tai panašu į miegą.

Ar tu jo nepasigendi, kai galvoji apie senus laikus?

Iš kur žinai, klausiu, kad ką tik pagalvojau apie senus laikus?

Ar kada nors galvoji apie ką kita?

Ne, atsakau.

Taigi, sako ji, ar jo pasigendi, ar ne?

Ko?

Šeršos, sako ji.

Kas tas Šerša, klausiu.

Ji suvaitoja ir apsiverčia ant nugaros.

Nagi, sako.

Mano cigaretės dūmų debesis akimirką tvyro gražiai išsidriekęs ore, kol vėjas jo neišdraiko. Aiškiai jaučiu, kaip cementinės grindys mane sūpuoja.

Kai Džesė telefonu man pranešė, kad jis negyvas, sakau, iškart patikėjau. Tačiau visiškai nieko nepajutau.

Džesė tau pasakė, kad jis negyvas, paklausė Klara.

Ji atsiremia ant alkūnės ir žiūri į mane iš viršaus. Pučiu dūmus jai į akis, bet ji net nemirksi.

Taip, atsakau, Džesė manė, kad dabar jau jos eilė. Norėjo, kad ją saugočiau.

Ar tai, klausia Klara, paranoja?

Tai visų pirma dėl to, sakau, kad jie iškrėtė nedidelę kvailystę.

Ir tu saugojai Džesę?

Taip, sakau, ir nužudžiau Šeršą.

Jai tuojau sprogs galva, matau iš žvilgsnio, jis kietas, lyg tarp vokų būtų įspraudusi plieninius kubelius.

Gyvenimas, sakau piktdžiugiškai, kupinas paradoksų. Aš ją saugojau nuo visai ko kita, nei ji prašė. Nuo daug didesnės grėsmės.

Jos alsavimas tankesnis, gal tai ženklas, kad jos mąstymo aparatas ima veikti.

Vaikystėje turėjau katę, sako pagaliau, ir naktimis negalėjau miegoti iš baimės, kad ji išbėgs į gatvę ir ją suvažinės. O kai taip atsitiko, kai radom ją darželyje, kur atšliaužė nugaišti, man buvo vis tiek.

Su Šerša buvo kitaip, sakau. Aš ir taip visą laiką buvau įsitikinęs, kad jis nesulauks trisdešimties. Nebuvo tam sukurtas.

Nesąmonė, sako ji, paauglystės romantika.

Gali būti, sakau, bet aš buvau teisus.

Paprastas reikalas, sako ji, jei pats to sieki.

Nusijuokiu. Ji sąmojinga ir visada atsako dar pašnekovui nepabaigus sakinio. Tikriausiai būtų gera juristė, ne tarptautinės teisės, bet tarptautinės civilinės teisės srityje; galėtų atstovauti daugiataučiam verslui, derėtis dėl Austrijos valstybės biudžetui prilygstančios sumos.

Kai pasikeliu, atšlyja nuo manęs, akimirkai praranda pusiausvyrą ir vos nenuvirsta ant nugaros. Vėl tvirtai atsiremia alkūne, bet grimasa veide, kai buvo apsvaigusi, dar tvyro ore lyg žaibo švystelėjimas, pasiekęs vyzdžius, akims dar nespėjus sumirksėti.

Vyno likutį išgeriu tiesiai iš butelio. Neblogas, bet, kitaip nei tikėjausi, neperkelia manęs į vieną iš tų naktų, kai abu su Džese ir dviem tokios pat rūšies vyno buteliais sėdėjome ant grindų tuščiame kambaryje ir fantazavome apie šunų traukiamas roges, lekiančias per milžiniškus smulkių snaigių debesis neaprėpiama balta lyguma, kuri beveik išnyksta akinančios šviesos jūroje. Mes čiulpėme taukus per žuvėdrų plunksnų kotelius, kurių forma priminė rašiklį, ir nudobėm suvyniotos antklodės dydžio ruonių; visa tai dėl to, kad įveiktume kritines valandas tarp antros ir penktos ryto, kai jai užeidavo priepuoliai. Jei dabar liežuviu vėl pajusčiau šito vyno skonį, gal galėčiau pasijausti esąs šios scenos dalyvis, o ne žiūrovas priešais kino ekraną. Galbūt vynas kitas, tik pilstomas į tokius pat butelius.

Ta akimirka buvo viena laimingiausių mano gyvenime, sakau, kai pamačiau jį sukniubusį gatvėje.

Kadaise jis buvo tavo geriausias draugas, sako Klara.

Tiesa, pritariu.

Tave už tai nubaus, sako ji.

Aš jau nubaustas, sakau. Džesė taip pat mirė, tarsi sugrįžo pas jį, yra vėl kartu su juo, o aš netgi negaliu pats numirti, nes kitaip ir vėl kaip kvailys bėgiočiau iš paskos.

Tokia jau lemtis, sako ji ironiškai.

Galbūt, sakau, tu nevisai tinkama tokių istorijų klausytoja.

Ji lėtai gulasi ant nugaros, nenuleidžia nuo manęs akių, tol spokso man į veidą, kol suprantu, kad esu neteisus, kad ji turi vieną tik jai būdingą savybę. Ta savybė — pakęsti tokius tipus kaip aš. Jei turėčiau skrybėlę, dabar ją nukelčiau.

O tu, klausiu vėliau, ar esi kada ką nors išgyvenusi?

Žinai, sako ji, kai buvau dvidešimties, jau penkerius iš jų buvau nelaimingai įsimylėjusi, nuo tada viskas siejosi tik su kerštu.

Ir su manim taip pat, klausiu.

KAS su tavim, klausia ji.

Aš linkteliu ir šypsausi: gerai.

O šiaip, klausiu. Seksas?

Na, sako ji, veikiau masturbacija dalyvaujant abiem pusėms.

Aha, sakau. O šeima?

Ką šeima, klausia ji.

Ar nori turėti šeimą, klausiu.

Jau turėjau, kai buvau maža, sako ji.

Pinigai, klausiu.

Jei nesi priklausomas nuo kvaišalų, sako ji, daug nereikia.

Ką šiaip mėgsti, klausiu.

Radiją, sako ji. Vieną dieną noriu išeiti į eterį per palydovą, į visą pasaulį, noriu, kad mane simultaniškai išverstų mažiausiai į dvidešimt kalbų ir kad manęs reikėtų japonams. Noriu sėdėti savo stikliniame bokšte ir naktį dvidešimties vertėjų balsu paskelbti: „Skambinkit man.“

O tada, klausiu.

Tada, sako ji, jie skambina. Visi skambina. Tu taip pat. Atsitiktinai, sakau.

Ne, sako ji, ne atsitiktinai. Todėl, kad visada pasiekiu ko noriu. Tereikia pagalvoti, ir jau padaryta.

Kiekviena diena kaip gimtadienis, sakau.

Tikrai, sako ji, nors tai ir baisiai nuobodu.

Tai kodėl tu čia, sakau, o ne radijo studijoje?

Vasarą pertrauka, sako ji.

Va kaip, galvoju sau. Niekad iki galo nesuprasi.

O be to...

Dabar ji kalba tyliai, taip tyliai, jog man tenka pasukti galvą ir atkišti sveikąją ausį.

Be to, sako ji, manyje yra dvi pusės. Viena jų nori dirbti radijuje ir paaiškinti žmonėms, kad į viską nusispjaut. Kad didžiulį nuobodulį šiek tiek sumažina tik vienas dalykas, būtent — valdžia kitiems žmonėms.

Bijau, sakau jai, kad žmonija tą jau žino.

Tada jiems nėra ko veidmainiauti, sako Klara.

O kita pusė?

Kita pusė priklauso tokiems žmonėms, kaip mano profesorius.

Ko tau iš jo reikia?

Jis turi patvirtinti raštu, kad aš ne tik tokia pat protinga kaip jis, bet ir tokia pat negailestinga.

Kam negailestinga, klausiu.

Žinoma, sau pačiai, sako ji.

Ko gero, neatsakysi, jei paklausiu, kam tai naudinga.

Visiškai teisingai, sako ji.

Kai dangus ima dažytis rožine spalva, nebejaučiu skirtumo tarp savo kūno ir cementinių grindų. Lengvas drebulys nušliaužia rankomis ir kojomis, lyg kažkas medžiaginio, lyg būčiau aptrauktas labai plona antra oda. Malonu truputį pašiurpti. Pagaliau atvėsti. Pagaliau ir šuo miega nelekuodamas. Jaučiuosi išsekęs ir ramus, kaip pasibaigus vienai tų naktų su Džese, kai ji pagaliau nurimusi gulėdavo ant čiužinio, o lauke debesų sriuboje imdavo suktis paukščių spirgai. Tada jėga pakeldavau jos smakrą ir šaukdavau: „Pažiūrėk, tik pažiūrėk, jau dienoja!“ Ji linkteldavo ir užmigdavo. Tada priešaušrį mėgau.

Nesakyčiau, kad niekad nekėliau sau ultimatyvaus klausimo, staiga sako Klara.

Maniau, kad ji miega. Naktis pamažu nuslinko nuo daiktų paviršiaus, tamsi kolona dešinėje pasidengė žieve ir tapo kaštonu.

O koks tas klausimas, klausiu.

Iš kur aš esu, sako ji, kur einu ir ką, po velnių, reiškia šita bjaurastis.

Nors ir keista, bet tu teisi, sakau, būtent toks klausimas.

Klara pakyla ir sustingusiomis kojomis eina į pašiūrę. Jai už nugaros užsitrenkia durys. Mano diafragmoje sukirba, tai baimė. Durų trenksmas užbaigia naktį. Bus šviesu ir karšta.

Pažiūrėsiu, kaip Klarai patiks ant naujojo čiužinio, suploto, dvokiančio porolono, kurį ištraukiau iš už pravirų durų į prieangį.

Norėdama užmigti ji atsigulė ant pilvo, rankas ištiesė į priekį, pirštais įsikibo į čiužinio kraštą. Kitame gale kyšo kairė koja, dešinę sulenkė kampu. Jei grindys stovėtų vertikaliai, ji atrodytų kaip alpinistė, kopianti stačia siena. Tarsi sapnai būtų tai, ką reikia įveikti.

Kai kurie žmonės, sakoma, jei paklausinėsi miegančius, atsakys nemeluodami, o kitą dieną to neprisimins. Su Džese to nedariau, nors turėjau parengęs ilgą klausimų sąrašą.

Klara, klausiu tyliai, o kas, jei nebenorėsi toliau žaisti tokių žaidimų?

Ji nereaguoja. Veikiausiai ne tokios rūšies žmogus. Arba klausimas ne tas.

Atsigulu į hamaką, galėsiu užmigti tik visai to nesitikėdamas, leisiu miegui mane užklupti tą akimirką, kai imsiu visai negalvoti, kad po dviejų valandų pavėsyje bus trisdešimt penki laipsniai, kad dieną neišsilaikysiu ant kojų, kad Klara miega, lyg ją būtų kas išjungęs. Kad esu vienas, esu žmogus, daugiau nenorintis leisti pinigų pokalbiams telefonu su senais pažįstamais, pavyzdžiui, su motina.

Pakeliu nuo žemės dokumentą. Tai Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija, dokumento numeris 1101,1997 metai, adopted by the Security Council at its 3758th meeting.19 Formuluotės pažįstamos lyg poteriai vaikystėje: „Aš mažas, širdelė tyra, taking note of letter from the Permanent Representative of Albania,20 te Jėzus gyvena joje, reiterating its deep concern over the deteriorating situation in Albania,21 jei šiandien blogas aš buvau, atleisk man, Dieve, aš prašau, authorizes the Member States to establish a multinational protection force,22 palaima Jėzaus ir auka, condemns all acts of violence and calls for their immediate end23 krauju išpirks kaltes visas.“ Jungtinių Tautų emblema liejasi akyse,“ Žemės rutulys, lyg žiūrint pro optinį taikiklį, tampa mėlyna dėme. Nuo viso šito šlamšto mane apima snaudulys, paimu kitą lapą, vėl rašoma apie Albaniją, dar kitas, išleistas NATO, — apie neramumus Albanijoje, pakeliu nuo grindų dar penkis ir jau žinau, kad visa kartoninė dėžė pilna dokumentų Albanijos klausimu, dar kartą pažiūriu į metus ant dėžės — 1997. Įdomūs metai, kiek pamenu, kelios geros vyno rūšys, Kofis Ananas tampa naujuoju JT Generaliniu Sekretoriumi, miršta Šerša, NATO plėtra tampa konkreti, mudu su Džese turim išvažiuoti iš Vienos, likviduojamos paskutinės koncentracijos stovyklos Bosnijoje. Gal ne Klara, o aš turiu padirbėti prie kelių dokumentų.

19 Kambarinės musės

Pabundu nuo ugniasvaidžio šniokštimo, guliu hamake tarp galybės suglamžytų popieriaus lapų. Klara stovi prie rašomojo stalo ir purškiamu dezodorantu taiko į žiebtuvėlio ugnį kitoje rankoje, ugnies srautas laikosi ore horizontaliai, vos matomas dienos šviesoje, galiausiai jis išsklinda į melsvą debesėlį. Paskutinę akimirką prieš ugniai pasiekiant stalo pakoją pamatau ten įsitaisiusį juodą piršto ilgio vorą. Jo kūnas tartum perrištas per pusę, abi dalys iš chitino viena su kita vos sujungtos ir taip išsipūtusios, lyg tuoj sprogs, aplink daug atsikišusių kojų su aukštai iškeltais lenkmenimis. Per didelis Europai. Tupi ten, lyg norėtų pažymėti sistemos klaidą, vietą, kur eižėja realybė.

Sekundės dalį atrodo, kad puolamas ugnies jis susigūžia, o gal tik sujuda dėl ugnies sukelto slėgio. Voras žaibiškai pritraukia kojas, jos lydosi kaip degantys plaukai, o kūnas nukrinta nuo stalo kojos, du kartus šokteli ir nejuda, nedidelis juodas gumulėlis. Nuo šios dienos vis tiek akies kampučiu matysiu dėmę toje vietoje, kur tupėjo voras.

Kieme trinkteli automobilio durelės. Į pašiūrę įeina Klara, po pažastimi pasikišusi dokumentų aplanką ir popierinį maišelį iš kepėjo. Su peruku, juodas sijonas dengia kelius, o batai suvarstyti iki kulkšnių, nemačiau, kad tokius avėtų. Aišku, buvo apsipirkti. Nežinau, kur ji diena iš dienos valkiojasi, o aš tuo tarpu iš paskutiniųjų stengiuosi, kad laikas nesustotų, kad viena sekundė šiaip taip nustumtų kitą ir diena žingsnelis po žingsnelio slinktų vakarop. Galima įsivaizduoti, kaip Klara, pasikabinusi nedidelę filmavimo kamerą, apžiūrinėja Hundertvaserio24 namą. Dar labiau tikėtina, kad ji mieste kelia šurmulį.

Klara numeta maišelį man ant pilvo, Žakas Širakas, vizgindamas uodegą, ateina jai iš paskos ir snukiu įsiūbuoja hamaką. Iš merginos ir šuns koncentriškais apskritimais tiesiog plūste plūsta energijos banga, jaučiuosi lyg vyno butelio kamštis, sūpavimo nešamas į pakraštį.

Valio! Išsimiegojai, sako Klara.

Nieko panašaus, bet galvoje kyla mintis, kad kepėjo maišelio turinys galėtų išvaduoti mane nuo skausmų, kuriuos pilve sukelia alsavimas. Vieną po kitos suplėšau bandeles, išskobiu minkštimą ir padarau teniso kamuoliuko dydžio rutulius, nuo mano delnų jie papilkėja. Skrandis urzgia lyg sugedęs klozetas. Klara tupi ant žemės, pramuša skyles prirašytuose lapuose ir sega juos į aplanką.

Kas tai, klausiu jos.

Tavo ligos istorija, sako ji.

Atsikemša apelsinų sultis, o aš paberiu bandelių likučius šuniui, tas tuoj puola prie jų. Kai antrą kartą trinkteli automobilio durys ir sugrįžusi Klara įsikiša raktelius į sijono kišenę, suvokiu, kad askoną ji panaudojo kaip rakinamą spintą.

Guliu nejudėdamas kiek įmanoma ilgiau, bet mane persekioja vaizdas, kad po pašiūre gali būti rūsys su skersai ir išilgai įtemptais tinklais, juose linguoja riebūs vorai. O mes su Klara kaip kambarinės musės gyvename čia, virš jų, ant grindų, ir ničnieko nenujaučiame.

Įsivaizdavau, kad visą laiką buvau užsimerkęs, bet budrus, tačiau pajutęs neaiškų skausmą kažkur tolimame kūno regione, negaliu nustatyti kur, pabundu lyg po narkozės ir sunkiai susivokiu savo nervų sistemoje. Tai veikiau ne skausmas, o erzinantis prisilietimas, perdėtas jautrios vietos dirginimas. Atsimerkiu, Klara atitraukia ranką, o jautrioji vieta yra tiksliai man tarp kojų. Klara išsitraukė mano daiktą per boksininko trumpikių plyšį.

Ar tau galvoj pasimaišė?

Ji neatsako, aš susitvarkau ir sutikęs jos žvilgsnį nusijuokiu.

Viskas mokslui, klausiu jos.

Atsikeliu, apeinu ją ir atsisuku nugara į praviras duris.

Ar nesakiau, kad tai su savimi pasiėmė Džesė?

Nesąmonę pasiėmė, sako Klara, tai nuo kokaino.

Nuo kokaino, sakau, geriau stovi.

Taip, pradžioje, sako ji, o vėliau arterijos susiaurėja, kraujotaka sutrinka, ir baigta.

Tavo požiūris į vyrus kažkoks klinikinis.

Man į laidą vis skambina žmonės su tokia pačia problema, ir jie visi vartoja kokainą.

Tada tu žinai ir tą, sakau, kad kokainas ilgainiui sukelia patologinius asmenybės pokyčius. Nekontroliuojamus agresijos protrūkius.

Nereikia vartoti specialiųjų sąvokų, sako ji, kurių nesupranti.

Bet jas galima pritaikyti praktikoje, sakau.

Kai pasilenkiu, norėdamas nuo grindų pakelti batą, ji pasitraukia į tolimiausią pašiūrės kampą. Ten atsistoja truputį palinkusi į priekį, lyg vartininkas prieš vienuolikos metrų baudinį.

Einam, sakau, suteiksim tavo profesoriui džiaugsmo.

Tiesiog malonumas matyti, kaip ji šnopuodama pasilenkia po hamaku ir pralekia pro mane. Juodas perukas užsikabina už virvių ir pašėlusiai supasi į visas puses, o suvarstomi batai nukaukši per kiemą. Nebandau jos stabdyti. Užsitrenkia sunkūs kiemo varteliai. Dar kelias sekundes juokiuosi, tada su batu išeinu ir išdaužiu askonos keleivio pusės durų langą. Kad pajusčiau dar didesnį pasitenkinimą, įsivaizduoju, kaip techniko Tomo šukuosena, panaši į paukščio lizdą, tai pamačius iš išgąsčio dar labiau pasišiaušia. Nors ir nereikia, išmušu ir paskutinius stiklo gabalėlius iš rėmų ir atidarau duris iš vidaus.

Klaros aplankas pakištas po keleivio sėdyne, kai jį traukiu, kartu išlenda ir kažkoks popieriaus lapas, purvinas ir suglamžytas, taip atsitinka su daiktais, netyčia ilgai vežiojamais automobilyje. Kopija prieš dvejus metus išrašytos sąskaitos už atliktas sistemą prižiūrinčio tarnautojo paslaugas, už interneto išplėtimą ir SAP duomenų banko priežiūrą. Niekuo neišsiskiriantis popieriaus lapas. Jei žmogus jaunas, paikai atrodo ir kaip Tomas tiek pasitiki savimi, gali pamanyti, kad jis puikiausiai nusimano apie kompiuterius. Nesistebėtum, jei sąskaitos adresatas, lyg tyčia, nebūtų Rufo kanceliarija.

Suglamžau lapą ir įmetu į automobilį. Nebesuvokiu, kas čia svarbiau, ką turėjau jau seniai žinoti ar nujausti ar kuo dar turiu stebėtis. Geriau niekuo nesistebėti ir kiekvieną užuominą apie tarpusavio ryšį tuojau pamiršti. Nusinešu Klaros aplanką į pašiūrę.

Turinys surašytas ant geltonų kartono juostų. Pavyzdžiui, skyriuje „Fenomenologija“ perskaitau, kad dažniausiai miegu ant nugaros, įžūliai sukryžiavęs rankas. To nežinojau. Skyrius „Sapnai“ tuščias, didžiausią dalį sudaro „Savęs pateikimas“: iššifruoti garso įrašai užima apie penkiasdešimt puslapių. Tada atsiverčiu „Darbo patirtį“ ir įsiskaitau.

Akivaizdu, kad ji vis dėlto išnagrinėjo kelis dokumentus ir panaršė internete. Randu atspausdintą mažą, vos įskaitomą Europos žemėlapį, pavadintą „Šengeno erdve“, jame brūkšnine linija pažymėti transporto keliai. Vienas iš jų, einantis iš Rusijos per Albaniją, per Adrijos jūrą iki Pietų Italijos, paryškintas raudonu žymekliu. Randu žinutę spaudoje, joje į akis krinta geltonai pabrauktas sakinys: The disappearance of Albanias police forces during the period of worst domestic violence in March and April 1997 left the border-crossingpoints open to drug trafficking. The smuggling remained rampant until the end of the summer.25 Skaitau straipsnį iki galo ir paskui daugybę Klaros ranka tvarkingai surašytų citatų, tai greičiausiai mano žodžiai, bet didžiosios dalies neprisimenu: „Tik laiko klausimas, kada jie mus suims“, „Ji manė, kad dabar jos eilė“, „Iš tiesų negaliu įsivaizduoti, kad tai susiję su pinigais“. Laužtiniuose skliaustuose žodžiai „sąmokslo teorija“, o po jų klaustukas.

Kai atsibosta ir jau ketinu užversti aplanką, pamatau dar vieną skyrių. Jis pavadintas „Refleksai ir interaktyvios pasekmės“, tik vienas puslapis, o jo viduryje didžiosiomis raidėmis išspausdinta „MAN BLOGA“.

Mirtinai išsigąstu, kai kažkas iš lauko pusės atsitrenkia į langą, nuskamba taip, lyg būtų sviestas į medžiagą suvyniotas grindinio akmuo. Stiklas sveikas, o lauke kažkas nukrinta ant žemės. Kelias sekundes sėdžiu lyg suakmenėjęs, šuo pakelia galvą, bet neloja.

Žinoma, tik laiko klausimas, kada mus čia suras, amžinai nesėdėsi liūto irštvoje nenubaustas. Mane kamuoja vaizdas, kad lauke prie sienos guli granata. Labiausiai kankina klausimas, kodėl man neteikia pasitenkinimo faktas, kad po kelių sekundžių būsiu suplėšytas į gabalus.

Einu prie durų, šuo atsistoja, prilaikau jį už antkaklio. Tai, ką matau — tik stambus strazdas, tupintis po langu, papūtęs plunksnas, virtęs juodu plunksnų kamuoliu, iš kurio kyšo oranžinis snapas. Jis tikriausiai skrido link lango, nors stiklai beveik nepermatomi, o kiekvienas langelis ne didesnis už puodkėlę. Ko gero, galva suknežinta, ir paukštis tuoj nugaiš. Bežiūrėdamas jaučiu, kaip man šiurpsta sprandas, oda žvarbsta, gyvaplaukiai pasišiaušia. Kažkas ne taip, ir tada suprantu, kas yra — paukščiai tyli, neįprastai ramu, kaip prieš audrą. Besiklausant per sprindį prasiveria kiemo varteliai, ir man palengvėja, kai pamatau Klaros veidą, žiūrintį į pašiūrę, tikriausiai nori pamatyti, ar aš dabar sėdžiu ant žemės ir nusuku mažiems vaikams galvas.

Ūmai mano akiratyje prašmėžuoja šešėlis. Strazdas suklykia ir išskleidžia sparnus, didelis paukštis teškia jį į sieną. Platūs sparnai pliaukšteli į mūrą, strazdas nurieda į šalį, jo sparneliai traškėdami lūžta kaip degtukai. Plėšrūnas pagriebia jį ir man pasirodo, kad šviesiai geltona akis žvelgia į mane. Kelis kartus mostelėjęs sparnais plėšrūnas pakyla ir laikydamas grobį naguose dingsta už priešais stovinčio namo kraigo. Plėšraus paukščio įvaizdis. Jei būtų didesnis, nusineštų ir besiraitančią gyvatę ar princesę. Arba Džesę.

Klara kitoje kiemo pusėje užvertusi galvą žiūri įkandin, aš kažkodėl džiaugiuosi, kad ir ji tai matė.

Čia kaip tikrame miške, šaukia man. Ar eisi su manim į miestą?

Sėdam į tramvajų. Nuperku bilietus mums ir šuniui, nors Klara dėl to plyšta iš juoko. Važiuoti zuikiu — ne mano nervams.

Žmonės laikosi draudimo važinėti automobiliais, traukiniai sausakimši. Visi jaunesni nei septyniasdešimt stovi, karšta, tvanku lyg šiltnamyje. Klara slepiasi užsidėjusi peruką ir akinius nuo saulės, bet aš matau, kad jai negera, sąnariai suglebę, ranka laikydamasi už kilpos ji siūbuoja kaip pakabinta marionetė. Grynas atsitiktinumas, kuris iš mūsų pirmas kris apalpęs, ji, aš ar šuo.

Gal dėl sakalo ar vištvanagio, ar dar kaip jis ten, ant dulkėto stiklo užrašau „Džesė“, paskui apžiūrinėju piršto galiuką, kiek tas vardas reikšmingas. Pati Džesė dažnai taip save įamžindavo rašydama pirštu ant automobilių stiklų, vitrinų ar veidrodžių, ir nors dauguma šitų paminklų tikriausiai jau seniai nuplauti lietaus, gali atsitikti taip, kad kuriame nors nuošaliame, saugiame miesto kampelyje keletas išliko. Kuo ilgiau žiūriu į dulkėtą stiklą, tuo smarkiau ima spengti mano kurčiojoje ausyje. Tai malonu. Tam tikra prasme Džesė mums abiem šovė į galvą ir aš toks pat miręs kaip ir ji. Staiga kairėje išnyra Parlamento rūmai, pasuku galvą, kad kuo ilgiau juos matyčiau. Už jų Rufo biuras.

Kai Klara „Škotų vartų“ stotelėje pastumia tris pirkinių maišeliais čežančias senutes ir iššoka iš traukinio, nežinau, ar mes pasiekėme kelionės tikslą, ar ji tiesiog nebeištvėrė. Aš džiaugiuosi, tuoj sprogsiu nuo to jausmo, beveik šimto metrų atstumu jaučiu Rufą. Stengiuosi sau įteigti, kad jis darbo reikalais išvykęs į kitą pasaulio galą, bet ir toliau jį jaučiu; staiga pajuntu ir kitų žmonių buvimą, Šeršos, Džesės, o tada pasirodo, kad tarp turistų matau ir raudoną techniko Tomo beisbolininko kepuraitę. Paimu Klarą už rankos ir sustoju.

Duok man diktofoną, sakau.

Ji pasiėmė jį ir naują kasetę, skuba palei rotušę į parką ir pakeliui prijungia man mikrofoną. Atsisėdam viduryje milžiniškos baltų sulankstomų kėdžių bandos, sutemus kino ekrane priešais ją rodomi koncertai iš filharmonijos. Dabar aikštė nutvieksta saulės ir tuščia, kėdės lyg sniego pusnys atspindi šviesą, net akis graužia.

Ar man eiti šalin, klausia ji.

Ištaria taip, lyg man reikėtų išsivemti ir pabūti vienam.

Pasilik, sakau, ne toks jau svarbus reikalas.

Ji paskambino man į biurą, sakau, ir nepasakė savo vardo. Visai nesitikėjau kada nors vėl išgirsti apie ją, todėl neatpažinau balso ir pokalbis netruko nė minutės.

Klara nusigręžia nuo manęs, glosto šunį, nevikriai įsitaisiusį pusiaugula ant nevykusiai prijungtų ilgų kojų. Diktofonas visai sušlapo nuo mano rankų, padedu jį šalia ant kėdės.

Kitą dieną vėl paskambino, ir šįkart atspėjau, kad čia ji. Jai buvo visai nekeista su manimi kalbėtis po dvylikos metų, tik paklausė, ar niekas jai nepalikęs kokios nors žinutės, ir padėjo ragelį. Nuo tada dažnokai skambindavo, daugiausia vakarais, kai sekretorės jau būdavo išėjusios namo ir prie pagrindinio telefono budėdavo teisės studentė. Džesė norėjo sužinoti, ar Rufas paprastai įrašo visus telefonų skambučius, o man kilo klausimas, iš kur ji pažįsta Rufą. Jai paprašius suradau įrašus, nors tai griežtai draudžiama. Pirmiausia paklausdavo apie kokią nors žinutę jai, o paskui truputį paplepėdavom. Ji pasakodavo keistas istorijas apie permatomus žmones, kurie nejudėdami stovi ant pjedestalų, apie žuvis, tigrus ir šulinius. Aš apsimesdavau, kad pokalbis paprastas, klausdavau jos, lyg žinočiau, apie ką kalbama. Nors nieko nesuprasdavau, jos pasakojimai buvo man truputį pažįstami, lyg nuotrupos pasakų, kurias man skaitė vaikystėje ir kurias neaiškiai prisimenu. Kuo dažniau jos klausiausi, tuo labiau man patiko, atsistodavau prie atviro lango, užsimerkdavau ir prispausdavau prie ausies belaidį telefoną taip tvirtai, kad implantuočiau jos balsą į savo galvą.

Kartais ji paskambindavo ir tylėdavo, tik sunkiai alsuodavo į ragelį. Aš klausydavausi šio garso, einančio iš jos plaučių, ir į galvą neateidavo nė vienas žodis, kurį galėčiau ištarti. Kai pagaliau ji padėdavo ragelį, negalėdavau toliau dirbti, eidavau namo ir ilgai nenurimdavau. Bet kai ji išvis nepaskambindavo, dar labiau nerimdavau, dirbdavau toliau, laukdamas telefono skambučio, ir išeidavau iš biuro tik po vidurnakčio.

Nežinau, kodėl kartą jos paklausiau, kokią žinutę turi galvoje, kurią turėčiau jai gauti. Jau seniai pripratau prie ritualo, kai ji klausia vis to paties.

Ak, atsakė ji, ji vis vien jau neateis.

Kodėl gi, paklausiau.

Mudu su Šerša, tarė ji, nutarėm, kad tu, esant būtinam reikalui, būsi mūsų ryšys. Jis ketino apie save pranešti.

Taigi jis galų gale pasirodė. Nepasakyčiau, kad apie jį negalvojau. Iš tiesų galvojau visą laiką, Šerša tykojo nuošalėje kaip Fortinbrasas Hamlete. Tačiau leidau sau absurdiškai manyti, kad Džesė, kai jie abu dingo iš mokyklos, tiesiog prarado su juo ryšį.

Bet jis mirė, sako ji. O teiraujuosi žinutės tik dėl to, kad truputį save pradžiuginčiau.

Ranka užsidengiau burną, ne iš siaubo, bet kad sulaikyčiau klausimus, kurie tuoj prasiveržtų — kada, kur, nuo ko. Nenorėjau to žinoti, taigi nėra ko ir klausti. Jis miręs, aš gyvas, ir to pakanka.

Gal žinai, kur čia yra vandens, klausia Klara.

Skubiai spaudžiu mygtuką „Stop“, nenoriu juostelėse kitų balsų. Suku atgal: „ranka užsidengiu“, per toli, vėl pirmyn — „yra vandens“. Dabar gerai.

Dunojaus kanale, sakau nekantriai, bet jis ne taip arti.

Tada pamatau šunį, nuslinkusį į pavėsį ir gulintį ant šono, liežuvis tyso dulkėse, prie jo prilipę keli sausi lapai, kurie jam lekuojant virpa. Kokia turėtų būti jo snukio spalva po kailiu, sprendžiu iš Klaros.

Nežinau, kaip tu ištversi, šnabžda ji, paskui mes tave pasiimsime iš čia.

Bet tau reikia eiti per Škotų žiedą, šaukiu jai įkandin.

Ji neatsisuka ir svirduliuodama eina Operos link, šuo iš paskos.

Noriu vėl įjungti diktofoną, bet atsistoju, lyg traukiamas virvelių, ir seku paskui ją. Įsivaizduoju, kad ji už kito kampo turėtų atsitiesti, ištiesinti nugarą ir nužingsniuoti kita eisena, kaip artistas, kuris iš scenos grįždamas į persirengimo kambarį eina savo įprastu žingsniu. Nieko panašaus neįvyksta, Klara net nenusiplėšia nuo galvos peruko, po kuriuo smegenys turėtų būti lyg kietai išvirtas pusryčių kiaušinis. Vienas paskui kitą kertam rotušės parką ir išeinam pro metalinius vartus, aš nesistengiu slėptis. Nei ji, nei šuo neatsigręžia.

Štai ir jis, perdėm graikiško stiliaus fasadas su privažiavimo rampa ir juokingomis raitelių skulptūromis priekyje. Mano žingsniai lėtėja, lyg oro pasipriešinimas orbitoje apie Parlamentą stiprėtų. Klaros ir šuns vos nesuvažinėja tramvajus, bet jie pasiekia kitą gatvės pusę ir eina palei šiaurinę pastato sieną. Visur ant grindinio mėtosi lapeliai, ant jų — dulkėtų batų atspaudai, atsirėmę į kolonas policininkai saugo įėjimą, keli rumunai oranžiniais darbo drabužiais renka stiklinius butelius. Ant vienos skrajutės atpažįstu blogai nupieštą Jorgo Haiderio26 veidą su Hitlerio ūsais, aiškus faktas — austrai vėl bando politikuoti. Prasimušu į kitą važiuojamosios kelio dalies pusę ir nueinu iki Bartenšteino skersgatvio, čia tenka sustoti. Neturiu nė menkiausio noro sutikti senų pažįstamų. Tvirtai sumūryta Habsburgo laikų siena, kurios link eina Klara, švyti geltona spalva; kaip gražu, galvoju, pagaliau pastatą perdažė.

Grįždamas parku atgal pasisemiu iš ančių tvenkinio kelias saujas vandens veidui apšlakstyti. Jis dvokia. Visą laiką savęs klausiu, kaip Klara galėtų man pakenkti, bet ir prisiminęs, kad man niekas pasaulyje nebegali pakenkti, vis tiek nenusiraminu.

20 Skaičiuoti žuvis

Pirma, apie ką pagalvojau, buvo tai, kad ji atrodo kaip visada. Atėjau anksčiau, palaukiau kelias minutes ir instinktyviai žiūrėjau į tą pusę, todėl pamačiau ją iš tolo. Ji artėjo prie tilto iš kitos kanalo pusės, ne iš miesto centro. Pamačiau švytinčių geltonų plaukų vainiką, linguojantį jos žingsnių taktu, per dideles kelnes ir margus marškinėlius ir pasijutau taip, lyg neseniai būčiau ją sutikęs mokyklos kieme ar internato valgykloje. Nužvelgiau save nuo galvos iki kojų, norėdamas įsitikinti, kad aš — priešingai — neatrodau kaip kadaise. Žmogaus, kurį ji pažinojo, daugumos kūno dalių iš tikrųjų nebėra. Jos prieš metus ištirpo greitai judant, atsispaudžiant rankomis ir prisiverčiant daug vaikščioti; jas nurėžė kirpėjo žirklėmis, nugludino dermatologo medikamentai, taip paveikę odą, jog nuo viso kūno buvo galima nulupti plonytį, beveik permatomą sluoksnį, o su juo ir spuogus giliausiuose sluoksniuose. Nuo tada į save pasižiūrėjęs paprastai nusiraminu.

Tai nepadėjo. Degant raudonam šviesoforo signalui Džesė dar stovi kitoje tilto pusėje, o aš žiūriu į ją įbedęs akis lyg į kito pasaulio būtybę, atėjusią manęs pasiimti. Iš mūsų pasimatymo nieko ypatinga nelaukiau, džiaugiausi ir tikėjausi, kad sutikęs ją nejausiu skirtumo, nes paskutinėmis savaitėmis beveik kasdien kalbėjomės telefonu. Staiga man tapo aišku, kad neišpasakytai klydau. Tai buvo ne tik skirtumas, tai šokas. Pajutau, kaip man pakumpo nugara, kaip nusileido pečiai ir bejėgiškai karo rankos. Pajutau po pažastimis sudrėkusius drabužius ir nemalonią, šaltą drėgmę batuose — bejėgiškumo ženklas, o jau seniai buvau pamiršęs jo mechanizmus. Kūnas iškart priminė, kaip dienų dienas gulinėdamas lovoje ir skaitydamas pigų mokslinį fantastinį romaną laukdavo, kada vėl pasirodys herojė, ginklų diržu susiveržusi krūtinę, ir kaip jis vos nepakenkdavo savo inkstams tingėdamas nueiti į tualetą.

Užsidegė žalias šviesoforo signalas. Kuo labiau artėjo Džesė, tuo aiškiau jaučiausi esąs apgavikas, įsibrovęs į tokius sluoksnius, į kuriuos jam įeiti užginta. Galvojau apie tai, kaip vis dažniau keliaudamas su Rufu ištiesiu savo kojas erdviuose verslo klasės laineriuose, o jis šalia manęs geria kavą su kontro, mišinį, kurį, jo nuomone, galima vartoti tik lėktuve. Be to, tausodamas žodžius Rufas kalbėdavo apie tokio „vizito“ prasmę, visiškai nekreipdamas dėmesio į pašnekovo reakciją. Mokykloje nesugebėdavau teisingai atsakyti net ir tada, kai atsakymą žinodavau, o dabar man pasirodė įtartina, kaip mėgavausi galimybe Rufui kalbant patylėti. Sėdėdamas šalia jo į pasaulį žiūrėjau iš viršaus, ir tai ne dėl aukščio, bet dėl savotiško jo gebėjimo į planetą žiūrėti kaip į įdomią, bet visiškai aprėpiamą vietą. Jam sudėtingos pasaulio šalys buvo ne kas kita, tik atskiri asmenys su individualiais bruožais ir perprantamu charakteriu. Jos turėjo gimimo ir mirties valandą, biografiją, jos patirdavo svetimą įtaką ir traumų, turėjo prisiminimų, vilčių ir norų, buvo turtingos arba neturtingos, stiprios ar silpnos, turėjo draugų ir priešų. Pats Rufas buvo jų gydytojas, teisėjas ir šventikas, jis sukinėjosi ten, kur galėjo egzistuoti valstybės ir, be Rufo, dar saujelė žmonių. Aš buvau jo asistentas, žvelgdavau jam per petį, ir taip žiūrint man dažnai svaigdavo galva. Dabar manau, kad žinau kodėl. Mintis, kad ten tikrai galėtų būti mano vieta, staiga pasirodė visiškai netikusi.

Džesė kitoje gatvės pusėje jau visai priartėjo, o mano kritimo aukštis buvo milžiniškas. Jaučiausi jos traukiamas lyg neaptvertos bedugnės ir, kol ji manęs dar nepamatė, norėjau tuoj pat apsisukti, bėgti į metro stotį ir atgal į savo biurą, nurodyti, kad jos su manimi nesujungtų. Norėjau imtis savo įprasto darbo.

Per vėlu. Nors ant Franco tilto eismas intensyvus, Džesė mane pastebėjo virš automobilių stogų, mūsų žvilgsniai susitiko, o mano šokas tapo gryna baime, kai pamačiau, jog ji mane iškart atpažino. Net nesutriko. Tuoj kilstelėjo ranką.

Kuperi!, sušuko ji.

Šio vardo negirdėjau dvylika metų. Pamojau jai, ir Džesė išbėgo į važiuojamąją dalį.

ATSARGIAI!, surikau.

Sucypė padangos, pasklido degančios gumos kvapas. Vienas vairuotojas mosavosi ranka palei veidą, bet ji jau stovėjo priešais mane, saugi.

O Dieve, pasakiau aš.

Kuperi, tarė ji, aš visiškai susipainiojau.

Paskaičiavau, kad jai dabar tikriausiai dvidešimt šešeri. Kaktoje įsispaudusios kelios plonos linijos, o akių išraiška per daug pavargusi kaip vaikui. Tačiau visa kita — jos iš prigimties smulkus kūnas, drabužiai ir įprotis pirštais paliesti veidą ar persibraukti plaukus, maskatuoti rankomis ir trypčioti nuo vienos kojos ant kitos — sakė, jog Džesei negali būti tiek metų. Duotum dvidešimt, šešiolika, netgi dvylika, ji pereidavo įvairias amžiaus grupes, priklausomai nuo to, kaip krisdavo šviesa, apie ką ji tuo metu galvodavo ar ketindavo pasakyti. Dabar jai į nugarą švietė saulė ir atrodė, kad akys per šiuos metus tapo tamsesnės, beveik juodos, galbūt ir vyzdžiai nenatūraliai išsiplėtę, o gal jos veide buvo dvi angos, pro kurias galėčiau sušukti ir klausytis, ar atsilieps aidas.

Ir ji į mane žiūrėjo. Lyg būčiau tai, ką ji ketintų nusipirkti, apžiūrinėjo mano juodą kostiumą, pačiupinėjo nesusegto švarko atvartus ir šviesius marškinius po juo. Kaklaraištį buvau nusirišęs ir įsikišęs į kišenę, bet Džesės pirštai jį ten rado. Kai palenkęs galvą žiūrėjau į ją, ant akių vis krito per ilgi kirpčiai. Tokia šukuosena atrodė nerūpestinga, bet netiko iš arti žiūrėti į mažą moterį. Artimiausiu metu nueisiu pas kirpėją.

Labai gera tave matyti, pasakė Džesė. Atrodai kaip tikras verslininkas.

O tu, tariau įkvėpimo pagautas, graži kaip visada.

Ji mane apkabino, apsivijo rankomis pilvą, padėjo galvą ant krūtinės ir suspaudė, matyt, kiek išgalėjo. Jutau jos plaukų kvapą, jie buvo sugėrę saulės įkaitintą gatvę, įstrižai krintančią šviesą ir ore tvyrančią lietaus nuojautą, ir visą vėlyvos vasaros metą, jutau jos odą, saldžią ir švarią, niekieno nepaliestą. Džesė mano glėbyje buvo mažutė, labai seniai nebuvau lietęs tokios mažos būtybės, ir staiga man tapo aišku, kad jos ilgėjausi, kad visas gigantiškos apimties gyvenimas Rufo pašonėje nebuvo toks puikus, nes man reikėjo ko nors mažo. Galėjai žavėtis dideliais dalykais, tokiais kaip Rufas ar didelės tautos, galėjai jų klausytis ar kovoti su jais, bet negalėjai mylėti. Prisimenu, kad Džesė buvo pirma moteris, savo noru paėmusi mane už rankos, tai buvo liūdnas vaizdas, o aš pats — apgailėtina figūra. Bet jame aš atpažinau save. Dabar man pasirodė, tartum visada jaučiau tą skirtumą tarp savęs ir kitų žmonių biure. Jie mėgavosi dideliais dalykais, o man vis stigo ko nors mažo, kuo mažesnis, tuo geriau, o geriausia — tokia maža kaip Džesė.

Kiek atšlijęs nuo jos susivaldžiau.

Tiesą sakant, tarė ji, ketinau dabar būti Grenlandijoje.

Grenlandijoje, pratariau, ji toli.

Tu taip pat ten nebuvai, ar ne, paklausė ji.

Papurčiau galvą. Ji pasuko į Radeckio gatvę, o aš tiesiog ėjau šalia.

Džese, tariau, turiu nedaug laiko, pietų pertrauka baigiasi pirmą.

Tai dėl tylos, pasakė ji, ir dėl šalčio. Ir visų pirma dėl to, kad ten nėra spalvų.

Nejaugi iš pradžių nepapasakosi, ką veikei tuos dvylika metų, paklausiau jos.

Kaip visada, atsakė. Namuose turiu knygą su Arkties vandenyno nuotraukomis, kada nors tau parodysiu. Jūra tamsiai pilka, blizga ir atrodo labai tiršta. Joje plaukioja ledkalniai, tikros pilys ir rūmai, su bokštais, skliautais, balkonais ir dantytomis sienomis. Eskimų laiveliai šalia jų tokie maži ir spalvingi lyg lapai pilies griovyje. O tyla, žinai, kokia yra tyla?

Begalinė, sakau.

Būtent, tarė ji. Begalinė tyla.

Ji pasuko į Muitinės gatvę, eidama braukė ranka per metalo tvorelę, už jos palei trijų metrų aukščio mūro sieną tekėjo Viena. Esu matęs ir stipresnę šios upės tėkmę, vanduo siekė abi sienas, ji buvo srauni ir labiau panašėjo į tai, ką būtume linkę vadinti „kanalu“ Dabar nusekusi tekėjo išgrįsta plačia vaga per pakopas, siekiančias kelius.

Džese, prakalbau atsargiai, po pusvalandžio turiu grįžti.

Taip balta ir tylu, pasakė ji, Kuperi, ar gali tai įsivaizduoti?

Šis vardas buvo gryniausias nusileidimo takas į prisiminimus. Kaskart, kai jį ištardavo, pajusdavau, kaip artinasi kita eskadrilė. Aš svarsčiau.

Taip, atsakiau, galiu.

Gerai, tarė ji. Noriu tau kai ką parodyti. Šiaip ar taip, jau einam į metro stotį.

Kitus penkiasdešimt žingsnių ėjome tylėdami. Tada ji staiga sustojo, sugriebė mano švarko kamputį ir prisitraukė mane prie savęs.

Tik pažiūrėk, tarė ji, ar supranti?

Ji parodė žemyn į upę. Ten, virš trijų pakopų vandenyje, buvo susispietęs juodų žuvų būrys, taip arti viena kitos, galvomis prieš srovę, kad vanduo latake liejosi per kraštus, per žuvų nugaras ir tvindė betoninius laiptelius kairėje ir dešinėje. Begalė kūnų, vos vinguriuojančių, kad nenuneštų srovė, priminė didelio žvėries virpėjimą. Visos jos sudarė galingą, energijos kupiną masę, dešimties metrų ilgio, trijų metrų pločio ir tikriausiai sveriančią daug centnerių.

Gražu, ar ne, paklausė Džesė.

Bjauru, pasakiau.

Ką jos ten veikia, paklausė Džesė.

Nežinau, pasakiau. Keliauja. Neršia. Nenutuokiu.

Sustojome, atsirėmėme alkūnėmis į turėklus. Žuvų guotas nepajudėjo iš vietos, tiesiog stovėjo sau.

Jos jau kelios dienos čia, tarė Džesė.

Tikriausiai netoliese gyveni?

Ji atsakė ne iškart, o kol delsė, stebėjau ją iš šono. Veidas patamsėjęs, išryškėję skruostikauliai. Ji ne tik prarado vaikišką putlumą, ji sulyso. Lūpos pasidengė balzganu sluoksniu, kažkokiu sekretu, seilių likučiais. Pastebėjau patinusią apatinę lūpą, per vidurį einantį tamsiai raudoną sukietėjimą, užsitraukusį įskilimą.

Na taip, pasakė vėliau, gal tikrai kada nors užeisi.

Ji pasakė adresą, Pratero gatvė 61, netoli gatvių išsišakojimo, ir dar kiek laiko pastovėjome. Man ant alkūnės nusileido boružė, ant sparnelių po vieną tašką. Vaikystėje man sakydavo, kad vabalėlio metus galima sužinoti iš taškų skaičiaus, bet niekas negalėjo pasakyti, kodėl nėra vienų metų boružių. Paliečiau ją smiliumi, kad atneštų man laimę; boružė nuslydo nuo alkūnės ant žolės kuokšto prie turėklų papėdės, bet ir čia praradusi atramą nukrito ant asfalto. Gulėjo ant nugaros, judino kojas ir negalėjo apsiversti. Pasibjaurėjęs nusisukau.

Ką veiksi Grenlandijoje, paklausiau.

Būtų gerai mano akims, tarė Džesė, ir mano galvai.

Ji palietė akių vokus, tada kaktą.

Būtų labai brangu, pasakiau. Gal tau reikia pinigų?

Iškart pasigailėjau to paklausęs, bet ji lyg ir nematė čia nieko bloga.

Prisiminiau, kad ji, ko gero, turtinga. Tikriausiai pastaraisiais metais dirbo Herbertui. Neįsivaizdavau, ką dar galėtų veikti.

Ar pasiimtum mane į Grenlandiją, paklausiau.

Na, Kuperi, pasakė ji, tu juk visiškai nenori. Nelaikyk manęs mažu vaiku.

Ir daugiau nė nežvilgtelėjusi į žuvis apsisuko ant kulno ir nubėgo gatve į tą pusę, iš kurios buvom atėję. Nestabdžiau jos. Vienoje vietoje dėl juoko ėmiau skaičiuoti žuvis, smiliumi baksnojau ore, bet nesisekė, žvilgsnis slysčiojo blizgančiais kūnais. Kai lioviausi ir pakėliau akis, už kelių metrų pamačiau stovint Džesę. Ji mane stebėjo.

Šiandien vakare pas mane, šūktelėjo ji.

Tada įsiliejo į srautą ant tilto.

Vieninteliai šiame mieste juda turistai, slenkantys nuleistomis galvomis lyg konvojaus lydimi pabėgėliai. Kai šiaip jau juodaplaukių keliautojų būryje pastebiu kažką ryškiai geltona, krūpteliu. Dar kartą žvilgtelėjęs į merginą, kurios šukuosena mane išgąsdino, suprantu, kad jos šviesūs plaukai dažyti visai kitaip nei Džesės, ji praeina visai pro mane, žiūriu į jos nieko nesakantį, be išraiškos veidą, jame nei skausmo, nei džiaugsmo, tik bereikšmis nuovargis. Matyt, esu pasiekęs tokią būklę, kai galiu įtikėti, kad Džesė, kurią mūsų bute Leipcige radau su peršauta galva, sugrįš pas mane su italų turistų grupe.

Trumpam sustabdau diktofoną, noriu pailsėti. Vieta, kur man per ranką ėjo mikrofono laidas, šviesesnė, nors čia sėdėjau vos pusę valandos. Saulė neša mirtį, o aš klausiu savęs, ar Klara su Žaku Širaku surado prieglobstį Rufo patalpose su kondicionieriumi ir ar užsinorės ten pasilikti likusią vasaros dalį. Neklausiu savęs, ką jie iš tikrųjų ten veikia. Du kartus patraukęs cigaretę numetu ją, atsiduoda sudegusiu dyzeliniu kuru, o ir liežuviui dūmai per karšti.

Džesė laukė manęs apačioje prie namo, nepasisveikinome. Įlipę į geležinį narvą pakilome į viršų, pats liftas buvo iš medžio, o jo sienose įrėžti užrašai kaip mokyklos suole. Tarp jų radau ir „M + D“, panašiai kaip Maksas + Džesė, prie jų Antrojo pasaulinio karo metai.

Džesė stovėjo priešais mane, o aš žiūrėjau į pečių kaulus ir stuburo griaučius, išryškėjančius po plonais marškinėliais. Ji gal nesvėrė nė keturiasdešimties kilogramų. Kai užmečiau jai ant pečių savo švarką, suspurdėjo ir kurį laiką atrodė, lyg norėtų man įkąsti į ranką, pakėlė viršutinę lūpą, o veide nesuvaldomas pyktis. Švarkas nuslydo ant grindų.

Kuperi, sušnypštė ji, gali ateiti į svečius. Bet jei bandysi globoti, daugiau manęs nebematysi. Ir nesiliesk prie manęs.

Nieko nesakiau, pasiekėme viršų, ji atrakino buto duris ir įleido mane pirmą. Koridoriuje blizgančios grindys, ištįsusios lyg veidrodinis ežero paviršius, kai ore visiškas štilis, tuščia, nei baldo, nei besimėtančio laikraščio, nei batų — niekas nedrumsčia jo paviršiaus. Nereikėjo nė žvalgytis po kambarius, kad paaiškėtų, jog butas tuščias. Jame tas ypatingas aidas ir nuasmenintas patalpų kvėpavimas, kai įeini jo apžiūrėti su nuomos sandorių tarpininku.

Gali ramiai dairytis, pasakė Džesė.

Trijuose kambariuose, atskirtuose dvivėrėmis durimis, teradau ant sienų ir lubų kelias dėmes nuo drėgmės ir vienodą šviesaus parketo žvilgesį. Ketvirtame kambaryje kitoje koridoriaus pusėje stovėjo krėslas, kušetė, šalia lova ir lyg naktinė spintelė, viskas taip nevykusiai sustatyta. Visas kambarys atrodė netikras, tartum prasta gyvenamojo kambario imitacija, kiekvienas baldas — netikusi citata. Buvau tikras, kad ji nesinaudojo nė vienu daiktu.

Dar buvo penktasis kambarys, veikiau kamarėlė, įsprausta į tolimiausią buto kampą. Vienintelis kambarys, kuriame gyvenama. Prie sienų ant grindų krūvelėmis sudėti drabužiai, keletas jų sumesti vietoj pagalvės ant išskleistos antklodės galo. Pamačiau porą tuščių vandens butelių, skardinį puodą, matyt, naudojamą vandeniui gerti, laikraščių ir lipnia juosta užklijuotą kartoninę dėžę.

Dar kartą sustabdau diktofoną, žiūriu į orą virš asfalto, raibuliuoja, lyg gatvė būtų užlieta vandeniu, ir mąstau.

Įspūdį, toliau kalbu į mikrofoną, kurį padarė mažas kambarėlis, reiktų visiškai pakeisti, jei prisimindamas pridursiu, kad šita kartoninė dėžė buvo prigrūsta trijų skirtingų valiutų banknotų.

Vėl sustabdau, atsuku atgal ir ištrinu paskutinį sakinį.

Viskas atrodė purvina ir apleista, išskyrus atvožtą radiotelefoną, gulintį pačiame kambario viduryje, dalykiškas aštrių kontūrų daiktas išsiskyrė iš aplinkos. Namuose jis buvo svarbiausias daiktas, nors atrodė patekęs atsitiktinai. Aišku, Džesė pastarosiomis savaitėmis man skambindavo šiuo aparatu. Ji atsistojo šalia manęs tarpduryje ir abu kartu valandėlę žiūrėjome į kambarį.

Čia gražu, pasakiau.

Greitai, tarė ji liūdnai, man išjungs telefoną.

Po truputį ėmiau suprasti, kad Džesei trūko ne pinigų, o gebėjimo juos taip panaudoti, kad nusipirktų svarbiausių daiktų. Tušti kambariai, Džesės drabužiai ir pirmiausia jos veidas — viskas rodė nepriteklių, ir aš pakėliau pečius, kad pasipriešinčiau mane apėmusiam slogučiui.

Nesirūpink dėl telefono, pasakiau jai, aš sutvarkysiu.

Anfilados gale dar radau siaurą kaip žarna vonios kambarį su klozetu ir didelę virtuvę su balkonu. Virtuvėje stovėjo tik šaldytuvas, ant jo elektrinė viryklė ir šalia vienintelė kėdė. Padėjau savo portfelį ant žemės ir giliai atsikvėpiau.

Telefonu ji man pasakodavo, kaip malonu aštriu peiliu perrėžti maišelį su išvirusiais ryžiais, nes išsipūtusi plėvelė šiek tiek pasipriešinusi sprogsta kaip gyva oda ir leidžia peiliui įsiskverbti į minkštimą. Kartais ji badydavo tol, kol visi ryžiai su maišelio skutais gulėdavo ant grindų ir nebebūdavo ką valgyti. Dabar pamačiau kelis ryžių grūdelius ir ant šaldytuvo tą peilį. Dar telefonu iš tokio pasakojimo supratau, kad ji visiškai viena, ištisas dienas ir naktis. Ir, žinoma, jau seniai.

Ji leido man žvilgtelėti į šaldytuvą — nieko valgomo, tik keli plastikiniai maišiukai su baltais milteliais, skirti pardavinėti gatvėje.

Nori, paklausė ji.

Nebevartoju, atsakiau.

Štai kaip, tarė ji.

Papurtė galvą, atrodė nusivylusi. Prisiminiau portfelyje turįs obuolį, išėmiau ir padaviau jai. Negalvodama čiupo abiem rankomis ir atsikando, pamaniau, kad tai pirmasis laimėjimas. Tada pamačiau, kaip jai prasižiojus ant įplyšusios apatinės lūpos pasirodė kraujas, nudažė šviesų prakąstą obuolį ir nutekėjo per smakrą.

Keistas skonis, pasakė ji.

Mane erzino kraujas ant išblyškusio jos veido, švarke radęs popierinę nosinę suėmiau jos plaukus ant pakaušio ir tvirtai laikydamas nuvaliau lūpas ir smakrą.

Nuo šiandien, pasakiau, kiekvienas kambarys, nuo pradžios iki galo, gaus numerį, kad susigaudytume. Sutinki?

Ji gūžtelėjo pečiais.

Gerai, tarė ji, man tas pat.

Valandėlę žiūrėjo priešais save. Veikiausiai dėliojo sakinius, kad išsakytų kažką svarbaus.

Kuperi, tarė ji, aš mokiausi.

Jos balsas groteskiškai nuaidėjo atsimušęs į plytelių sieną, ir aš būčiau daug atidavęs už truputį triukšmo iš gatvės.

Visą gyvenimą manimi rūpinosi kiti, tarė ji, ir darė klaidą.

Laukiau, kad tęstų, bet ji jau baigė.

Pro antrojo kambario langą galėjai apžvelgti gatvių išsišakojimą prie Pratero. Gatvėje pribirę kaštonų, daug jų automobiliai sutraiškė į šviesią košę. Tik nedaug išlikusių sveikų blizgėjo rudomis ir baltomis dėmėmis, buvo dar nesubrendę. Mąsčiau, ar Džesė tuose kaštonuose mato išvirtusias žirgų akis, nusprendžiau progai pasitaikius to paklausti. Gal jos vidinį kraštovaizdį galima kartografuoti? Man pasidarė šalta.

Šviesa ant miesto krito buku kampu, viskas atrodė pernelyg tapybiška, susikirtę stogų šešėliai ir optinė giluma, net ir aš pasijutau pernelyg ryškus, tiesiog įmontuotas į panoramą.

O, išgirdau Džesę, laikraštyje juk ledų pardavėjas.

Atsigręžiau, mano žvilgsnis kirto kambarį, koridorių ir sustojo prie galinės vonios kambario sienos, čia ji, nutolusi nuo manęs per gerus aštuonis metrus, sėdėjo ant klozeto. Priešais save laikė skiautę laikraščio, skaitė jį, pakraipė galvą ir nusišluostė juo užpakalį. Priėjau arčiau.

Po velnių, ką čia darai, paklausiau.

Pasibaigė tualetinis popierius, pasakė ji.

Ir perskaitai skiautę, o paskui...

Po praustuvu pamačiau sudraskytą laikraštį, o šalia ir mano atidarytą portfelį.

Tai juk mano FAZ,27 sušukau.

Spiegei netiko, pasakė Džesė, su blizgančiu popieriumi tik išsiteptoji.

Paėmiau iš jos laikraštį ir perskaičiau išlikusią antraštės dalį, bet didelį gabalą straipsnio ir nuotrauką ji jau buvo išplėšusi.

„Arkanas, Valytojas, davė interviu Belgrade. Naujas serbų tautos didvyris kaltina Albanijos vyriausybę, remiančią UCK28.“

Keistas sutapimas, šio žmogaus dokumentai visai neseniai gulėjo ant mano rašomojo stalo. Nei plačioji visuomenė, nei jis pats nežinojo, kad karinių nusikaltimų tribunolas Jugoslavijoje jau prieš kelias savaites jam pateikė kaltinimus. Luiza Arbur, pagrindinė kaltintoja Hagoje, gera Rufo draugė, liepė šį faktą slėpti. Visur buvo žmonių, užimančių aukščiausius postus ir proteguojančių Arkaną.

Luiza paprašė mūsų pareikšti savo nuomonę. Per dvidešimt puslapių išdėsčiau teritorinio neliečiamumo principus, draudžiančius kištis į nepriklausomos valstybės reikalus net ir vykdant baudžiamąjį persekiojimą. Paskui prirašiau komentarų, interpretavau Tarptautinio tribunolo nuosprendžius, internete perskaičiau naujausius straipsnius apie tarptautinę teisę ir kituose keturiasdešimt aštuoniuose puslapiuose pateikiau koncepciją, pagal kurią, esant didžiausiems žmogaus teisių pažeidimams, įmanomos šių principų išimtys. Rufas perskaitė ir pasakė savo nuomonę, trumpai, kone nemandagiai. Meksai, pasakė jis, tokioje srityje, kaip tarptautinė teisė, kuri iš prigimties neturi ryškių kontūrų, gali būti tik pozityvistas. Priešingu atveju mūsų mokslą tuojau galima perkrikštyti pasauline politika ir perleisti ją diplomatams ar moralistams.

Žinoma, jis buvo teisus. Bet Arkanas buvo vienas iš žiauriausių nusikaltėlių, kurių pilna pasaulyje. Miloševičių pavadino nevykėliu, o save — menininku. Su tiesiog pavydėtina fantazija susidorodavo su tautomis. Galvojant apie jį, mane šiek tiek supykindavo. Išbraukiau paskutinius keturiasdešimt aštuonis puslapius, pasisakiau už Serbijos neliečiamumą ir taip užtikrinau Arkanui gyvenimą laisvėje.

Džese, tariau, ką tu pavadinai ledų pardavėju?

Ji užsitraukė kelnes, nuleido vandenį ir pamėgino praeiti pro šalį.

Noriu sužinoti, pasakiau, kas buvo nuotraukoje.

Ji sukiojo galvą čia į kairę, čia į dešinę, tada pasilenkė ir prasmuko pro mane.

Roso, mano brolio, pažįstamas, tarė ji prie durų.

Žinau, kas yra Rosas, sumurmėjau.

Pagal kojų skaičių nuotraukos likutyje supratau, kad buvo nufotografuoti penki žmonės. Pasidavęs absurdiškam impulsui bandžiau įsižiūrėti, ar vienos iš penkių kojų porų kelnės per trumpos, o ant puskojinių išmegztas žodis Victory. Tada suvokiau, kad Džesė atpažino ne Rosą, bet jo draugą, ir kad Rosas negali nešioti tos pačios puskojinių poros kaip prieš dvylika metų. Dvi kojos priklausė Arkanui, ir šansas, kad Džesė jį turėjo galvoje, buvo lygus santykiui vienas su keturiais. Tačiau ji kalbėjo apie kažkokį ledų pardavėją, ir aš prisiminiau, kad Arkanas devintajame dešimtmetyje turėjo konditerijos parduotuvę, tiesiai priešais futbolo stadioną „Belgrado Raudonoji žvaigždėj kur jis ir verbavo savo sukarintus būrius. Neaišku, ar Džesė tą žinojo, jei taip, iš kur.

Tos spėlionės mane nukamavo. Numečiau sudraskytą laikraštį po praustuvu, nereikia man jo.

Vėl atsistojau prie lango. Už jo man pažįstamas pasaulis, dargi žinojau, kokie jo dėsniai veikia aukščiausiu lygmeniu. Šiame pasaulyje negalėjai tiesiog parodyti tautų žudiko nuotrauką ir pasakyti: „Šitas mano brolio draugas.“ Žvelgiau per lange atsispindintį savo veidą į vis tirštėjančią tamsą ir bandžiau apie nieką negalvoti. Mokykloje šį sugebėjimą buvau puikiai įvaldęs, galėjau nutaisyti net susidomėjusią veido išraišką, nuleidęs ją lyg užuolaidą priešais tuščią galvą. Jei jau šiandien sugrįžusi praeitis privertė kentėti, tai nors galėjau panaudoti kelis pozityviai nuteikiančius triukus.

Bet jie neveikė kaip turėtų. Galva ištuštėjo, bet užtat sustiprėjo ilgesys. Ilgesys ko nors šilto, gyvo, ką galėčiau paimti į rankas ir laikyti. Kad ir pūslės su karštu vandeniu ar puodelio arbatos.

Kai ėmiau ieškoti Džesės, lauke jau buvo visiškai tamsu. Radau ją virtuvėje, sėdėjo ant kėdės labai įsitempusi, viršutinė kūno dalis vertikali, blauzdos lygiagrečios su kėdės kojomis, tai veikiau stovėjimas ant šešių kojų, o ne sėdėjimas. Atrodė taip, lyg lauktų egzekucijos. Pajutau norą tučtuojau bėgti iš šio buto.

Nuveikim ką nors gražaus, pasiūlė.

Veidas suakmenėjęs, ir nežinojau, ar žiūri į mane, ar akys tik atsitiktinai nukrypo į mano pusę.

Šiandien per vėlu, tariau, turiu eiti.

Kiekvieną atodūsį ji palydėdavo tyliu garseliu, rankos drebėjo, laikė jas tvirtai sunėrusi pirštus. Negalėjau pakelti tokio vaizdo, suieškojau kišenėje cigarečių pakelį ir pridegiau iškart dvi įspraudęs tarp lūpų kaip V raidę. Vieną padaviau jai. Turėjo paleisti pirštus, kad ją paimtų.

Klausyk, Džese, tariau jai, ateisiu rytoj, ir tu man padėsi įgyvendinti vieną svarbų projektą.

Ji tankiai traukė cigaretę, akys padidėjo, nukreipė žvilgsnį į mane.

Kokį, paklausė.

Siusime laiškus viso pasaulio žmonėms, pasakiau. Visiems reikės tam tikrą dieną, tam tikrą valandą išeiti iš namų ir bėgti viena kryptimi.

Visiems, paklausė Džesė.

Visiems, atsakiau.

O kam, paklausė Džesė.

Kaip tai kam, tariau. Aišku, po mūsų kojomis ims suktis Žemės rutulys ir kaip meškos ant kamuolio išlėksime į kosmosą ir susirasime geresnę Saulės sistemą.

Ji ėmė juoktis, kilstelėjo koją ir užkėlė ją ant kitos.

Kuperi, tarė ji, tau visad kyla tokios beprotiškos idėjos.

Niekad gyvenime man nekildavo beprotiškų idėjų, tik dabar prasidėjo. Greitai priėjau prie jos, pabučiavau į kaktą, griebiau nuo grindų portfelį ir išbėgau iš buto, net neatsigręžęs į Džesę, palikau ją sėdinčią ant kėdės viduryje tuščios virtuvės, su mano cigarete lūpose ir juoko likučiais veide. Lėkiau laiptais žemyn kiek įmanydamas greičiau, buvau greitesnis už savo žingsnių aidą, tarsi persekiojantį mane.

Tada viskas vyksta vienu metu. Šalia manęs Klara, ko gero, stovi jau ilgokai, juostelė baigėsi, garsiai spragtelėdamas atšoka mygtukas, o aš gatvėje matau žmogų, kuris man atrodo pažįstamas, šįkart tai Marija Huigsteten, ir antrą kartą pažiūrėjus, dar prieš pasukant už kampo, ji tokia pat su savo vešliais raudonais plaukais. Noriu bėgti jai iš paskos, bet Klara ir šuo nukreipia mano dėmesį, jie šlapi, ypač šuo, lyg abu tikrai būtų buvę prie Dunojaus kanalo, ir klausiu savęs, gal sapnavau, kad jie nubėgo tiesiai į Rufo biurą. Negaliu susiorientuoti, kaip nubudus nakčia pamatai kitaip stovinčias kambario sienas, o naktinę lemputę ne toje lovos pusėje.

Jau galime, sako Klara.

Ką, klausiu.

Važiuoti namo, sako ji. Ar baigei?

Nežinojau, ką baigiau, bet vis dėlto linktelėjau galva.

Kaip sekasi Rufui, paklausiau.

Klausimas jos nenustebino.

Nežinau, sako ji, jis manęs neįsileido.

Ji išima iš diktofono kasetę ir įsikiša į kišenę, segtuve vėl bus dešimt naujų puslapių. Pasileidžia eiti, lėtai, šiek tiek palinkusi, o aš paprasčiausiai jai įkandin.

21 Kiaulės oda

Kankinuosi ant kilimėlio prie parduotuvės „Billa“, prieš pat automatiškai atsidarančias duris. Jos vis tiek neatsidaro. Pakeliu abu kumščius, trenkiu jais į stiklą ir ten palieku, po to prie durų prispaudžiu ir kaktą, bum bum dun, kumštis kumštis kakta. Taigi dabar sekmadienis. Nėra pagal ką orientuotis, gatvės ir šiaip visada tuščios, o į kiemą besiveržiantys nuslopę garsai mano snauduliui sudaro akustinį foną, kuris šiandien nei stipresnis, nei silpnesnis kaip įprastai.

Dar kartą tvoju abiem delnais į stiklą, spiriu koja ir vos nesulaužau pirštų — mat pamiršau, kad esu basas. Žakas Širakas prieina prie manęs ir baksteli nosimi į šlaunį. Tik dabar viduje pamatau tuščias kasas, viskas išmirę, šviesa išjungta.

Jaunuoli, rikteli balsas, šitaip durų neatidarysite.

Jis sėdi ant vienintelės kėdės už poros metrų, šalia mažos kavinukės, ant kelių pasidėjęs kavos puodelį. Atsirado mat gudreiva, visur kišasi ir net tokiame pragariškame karštyje netingi aušinti burną. Vienas tokių, kuris ir patį velnią pamokys, kaip sukti iešmą, ant kurio pats pasmeigtas. Prie kojų odinis kelioninis krepšys.

Šaldau veidą ir skaudančią koją prie stiklo. Galvoje gaudžia ir tvinksi, lyg joje būtų du stūmokliai, deginantys likusias smegenis judėjimo energijai gaminti. Ir su šiais resursais man reikės nueiti iki kitos veikiančios degalinės. Ir atgal.

Na, mano mielas. Tai gražuolis. Visai striuka.

Senis kalba su akcentu, kurio negaliu tiksliai nustatyti, vibruojantis „r“, balsės per trumpos ir per atviros. Atsigręžiu. Šuo stovi tarp senio kelių, linkčiodamas galvą ir vizgindamas uodegą, lyg sveikintų seną pažįstamą, o tasai kaire ranka laiko pakėlęs kavos puodelį, o dešine kaso Žakui Širakui galvą, net minkštos ausys švytruoja. Klausiu savęs, kam iš mūsų vaidenasi, man ar šuniui. Senio ir mano žvilgsniai susitinka, jis patraukia ranką. Šuo atsitupia.

Ko jums taip staigiai prireikė prekybos centre, klausia jis.

Pasiraitoja rankoves, liesos rankos nusėtos švytinčiomis rausvomis dėmėmis, lyg po plonu, besilupančiu žmogaus sluoksniu slėptųsi kiaulės oda. Jo plaukai per ilgi, tamsūs ir tik šonuose pražilę. Krinta ant apykaklės.

Praeinu pro senį ir iš kavinukės atsinešu kavos. Ji tokia maža, kad vos gali apsisukti, bet čia visko po truputį. Išskyrus rūkalus. Su puodeliu rankose atsiremiu į durų staktą.

Cigarečių, sakau.

O aš galvojau, sako jis, kad Austrijos prekybos centruose cigarečių nėra.

Šitas „Billa“, sakau iš lėto ir pabrėžtinai aiškiai, ten viduje pardavinėja cigaretes.

Ar galiu padėti, klausia jis.

Iš kišenės išima nepraplėštą cigarečių su filtru pakelį ir paduoda man. Nuplėšiu celofaną.

Ar galiu porą nusipirkti iš jūsų, klausiu.

Pasiimkite visas, sako jis.

Iš kelnių kišenės išsitraukiu 50 šilingų banknotą, jis vyniojasi aplink pirštus spirale ir riečiasi į vamzdelį. Matau, kad senis tą pastebi. Jo raukšlėmis įprastais keliais nubėga šypsena, neieškodama naujų takų kaip jaunų žmonių veiduose.

Nereikia, sako jis, pasiimkite cigaretes. Aš pats nerūkau.

Tai antras mano gyvenime žmogus, pasiūlęs cigarečių, nors pats nerūko. Pirmasis buvo Klara.

Gal atsilygindamas padarytumėte man paslaugą?

Apsisuku ant kulno, kavinukėje ištuštinu kavos puodelį ir vėl išeinu į gatvę. Senis, dabar pasidėjęs savo kelioninį krepšį ant kelių, traukia iš jo vieną po kito skanumynus ir kiša Žakui Širakui į nasrus; ko gero, ganėtinai jų prisidėjęs. Šuo nepakyla iš vietos, kai pasisuku eiti, ir rimtai nusprendžiu jo nė karto nepašaukti.

Klausykit, šūkteli senis, ieškau tokio skersgatvio.

Sustoju ir pykstu ant savęs dėl tokio gero išsiauklėjimo.

Kokio skersgatvio, klausiu.

Per vėlai ateina į galvą, kad šito jis seniai būtų galėjęs paklausti kavinukės šeimininkės.

Romėnų skersgatvio, sako jis.

Abi rankas pakeliu prie veido.

Kas jums, klausia jis.

Kelintas numeris?

Dvidešimt pirmas, sako jis.

Kaip apie tai nepagalvojau? Jau ištisas savaites viskas iki menkiausios detalės ir ta pačia orbita sukasi tik apie mane, bet kiekvieną kartą pritrūksta laiko susivokti.

Tada einam, sakau tyliai.

Norėdamas pastatyti puodelį ant šaligatvio senis pasilenkia į priekį ir suspaudžia krepšio šonus, jame pamatau metalinį blizgantį daiktą. Lėkštelė ir šaukštelis tarkšteli ant asfalto, tada jis atsitiesia, nuo pasilenkimo veidas išraudęs.

Iš kur jūs, klausiu jo.

Nemanau, kad jums turėtų rūpėti, atsako maloniai.

Jūs ne iš Vienos, sakau. Bet su tokiu bagažu nekirtote ir išorinės Europos Sąjungos sienos.

Puiku, kad jūs taip gerai informuotas, sako jis, informacija — svarbiausias dalykas pasaulyje. Svarbesnė už pinigus, meilę ir cigaretes.

Pajudame, bet jis eina dar sunkiau nei aš, po poros metrų paimu iš jo krepšį. Vos ne amžinybę pėdinam kelis žingsnius gatvele į priekį, bet neturiu jokio noro prisiliesti prie dėmėtų jo rankų ir jį paramstyti.

Senis atsiremia į namo sieną, o aš tuo metu atrakinu ir eidamas per visiškai tamsų tarpą tarp abejų vartų girdžiu, kaip jis už manęs garsiai ir sunkiai kvėpuoja.

Tuoj, sakau.

Prasibrauname pro žalią askoną, iš krūmų atnešu vienintelę kėdę, surūdijusią metalo konstrukciją iš plonų vamzdžių, ir pastatau po kaštonu. Senis klesteli ant jos.

Ar čia Lizos Miuler automobilis, klausia jis ir rodo į askoną.

Kiek užtrunka, kol suprantu, kad jis turi galvoje Klarą.

Jau pačioje pradžioje jūs keliate svarbiausius ir neišspręstus klausimus, sakau.

Tai turėtų reikšti, sako jis, kad jūs nežinote.

Iš išorės, sakau, jis panašus į Lizos pažįstamam priklausantį automobilį. Bet jau imu priprasti, jog išorė apgaulinga.

Labai svarbus žingsnis, sako jis. Kai jį būsit įveikęs, priartėsite prie supratimo, kad kiekviena tiesa, prie kurios galų gale prieiname, glūdi paviršiuje, o dalyko branduolys — tuščias. Bet viskas savo laiku.

Nesu filosofas, sakau, ir netikiu filosofija.

Nieko tokio, sako jis, ir filosofija jumis netiki.

Taip mes priėjom prie bendros nuomonės, sakau ir ištiesiu jam ranką, Maksas.

Šnicleris, sako jis, ne Artūras29, bet sielomis giminingi.

Bet juk tai netikras jūsų vardas, sakau daug negalvodamas.

Jūs geriau informuotas, nei galvojau, sako jis. O jūs irgi be pavardės?

Priešingai, sakau, bet nemanau, kad ji turėtų jums rūpėti.

Kaip norit, sako jis, aš tik studentus vadinu vardais. Bet, jei ketinate man paklusti, tai mielai.

Dingstu pašiūrėje suvartoti kokaino porcijos, o jį trumpam palieku su savomis mintimis. Jis man patinka. Galbūt dėl ypatingos arogancijos, o gal tik dėl to, kad jau be galo seniai nesikalbėjau su protingu žmogumi. Laikiausi tos nuomonės, kad jį siunčia Herbertas, ir džiaugiausi, kad jis, o ne kas kitas.

Kokainas veikia gerai, prieš grįždamas į kiemą surūkau dar vieną senio cigaretę ir nužvelgiu save miltelių likučiais pasidengusiame veidrodyje. Galbūt jau pats laikas savo vidine akimi per kelias sekundes pamatyti visą praplaukiantį gyvenimą, bet nepavyksta. Užtat pamatau, kad mano veidas įgauna kubistinę iš šešėliuotų plokštumų sudarytą formą, kokios visada troškau. Mokykloje, norėdamas užčiuopti kaulus, turėjau pirštais spaudyti mėsą ir prieš užmigdamas įsivaizduodavau, kad man švirkštu iš po odos ties žandikauliais siurbia riebalus, o jie plastikiniu vamzdeliu teka į kibirą. Juos matydavau tąsius ir drumstus it žąsies taukai, ir kibiras pilnėdavo, ir vis labiau ryškėdavo veido bruožai, išnirdavo kaip dugne gulintis paskendęs laivas, kai iš ežero pumpuojamas vanduo.

Tokios fantazijos priversdavo mano širdį plakti dažniau, o mano riebius skruostus šypsotis, taip vakarais ir užmigdavau, ganėtinai pasimėgavęs kanapėmis.

Ir dabar šypsojausi. Štai aš. Apčiupinėju pirštais kietus skruostikaulius, antakius, kurių plaukeliai auga tarsi ant paties kaulo. Mano veidas kažką primena. Manau, kad Šeršą.

Su kita degančia cigarete tarp pirštų einu iš pašiūrės pasirengęs pasitraukti. Šnicleris susmukęs kėdėje, lyg jį paslapčia ir tyliai būtų ištikusi apopleksija. Žakas Širakas guli išsitiesęs prie jo kojų.

Gražu čia pas jus, mane pamatęs sušunka Šnicleris.

Gal norite stiklinės vandens, klausiu.

Jei jums nesunku, sako jis.

Vargais negalais atsitiesia kėdėje, aš einu prie čiaupo kitoje kiemo pusėje ir pripilu metalinį puodelį. Jis išgeria vienu mauku.

A-a, sako jis, puiku. Nieko nėra geriau, kaip patenkinti kankinantį poreikį.

Tikra tiesa, sakau jam, kuo daugiau kankinančių poreikių, tuo geriau.

Jei taip galvojate, sako jis, tai neabejotinai esate „tasai, kuris“.

Tokios banalybės iš jo nesitikėjau. Net linksma darosi, kaip jis erzina. Mane užvaldė bjauri mintis — galą man stilingai padarys žmogus, paisantis stiliaus.

Kadangi jūs įveikėte tokį varginantį ir tolimą kelią, sakau jam, tada aš „tasai, kuris“, bent jau jums.

Jūs žinote, kas aš, klausia jis.

Maniau, sakau jam. Bet kai į jus žiūriu, nesu toks tikras.

Jo kelioninis krepšys ranka pasiekiamas, bet net neketina imtis kokių nors veiksmų. Atvirai pasakius, nelabai tikėtina, jog Herbertas šiam darbui išrinko tokį seną laužą. Tikrai yra kitų.

Pastatau pusę pėdos ant mūrelio ir užspaudžiu cigaretę į askonos stogą.

Iš kur gavote adresą, klausiu.

Jis šypsosi.

Norit viską žinoti, sako jis.

Žinoma, noriu. Noras viską žinoti glūdi žmogaus prigimtyje, bet tikriausiai žmogaus protas priešinasi šitam poreikiui. Aš tuo ir užsiimu.

Jis juokiasi.

Dievas žmogui davė skonio pojūtį, sako jis, kad žmogus maitintųsi, davė ir lytinį instinktą, kad daugintųsi. Iš to galima spręsti, kiek nuo pat pradžių buvo vertas protas.

Gal verčiau mums turėjo paaiškinti, sakau aš, kam reikia tokio sumauto gyvenimo. Galbūt tada patys šį tą darytume norėdami jį išsaugoti.

Mačiau, kad jam be galo smagu.

Dangau, apsaugok mus nuo supratimo, sušunka jis. Dėl jo mūsų pyktis praranda jėgą, mūsų neapykanta — orumą, mūsų kerštas — pasimėgavimą, o mūsų atmintis — palaimą. Jei leisite tokią citatą.

Gerai, sakau. Pakaks. Baikime tas nesąmones.

Mes tylime, pokalbis išsikvėpė. Senis pasilenkia ir glosto šunį, ir jo poza surūdijusią sodo kėdę paverčia krėslu, askoną — atviru židiniu, o apleistą dogą — medžiokliniu šunimi. Žakas Širakas išskečia kojas lyg patyrusi mergšė.

Kai baigsite rūpintis gyvūnais, gal imsitės reikalo, klausiu.

Kaip jūs manote, koks jis galėtų būti, klausia Šnicleris.

Peršasi miglota mintis, sakau, kad atvažiavote norėdamas kažką pavėluotai atlikti, ko prieš dvejus metus nepadarėte tausodamas mano draugę.

O ko, klausia jis.

Mano egzekucija, sakau.

Jūs tikrai labai įdomus atvejis, sako jis.

Taip jau yra, sakau.

Tiesiog žavu, sako jis, kad jūs savo tariamam žudikui nešat krepšį namo ir vaišinat jį stikline vandens.

Patarnauti tokiam laužui kaip jūs, sakau, reikalauja padorumas.

Taigi, taigi, sako jis mąsliai, padorumas. Bet turiu jus nuvilti. Žmogžudystei neturiu reikiamų priemonių.

Kai už žmogžudystę sumokėta, sakau, paprastai žmogus nužudomas.

Jūs juristas.

Tai nebuvo klausimas ar teigimas, taip buvo pareikšta pagarba. Jis pradeda mane nervinti.

O kas tada krepšyje, klausiu.

Po kelių akimirkų jis suprato.

Ak, štai kas, juokiasi jis. Čia jūs apsirikote. Turėtumėt jį žinoti.

Jis trukteli užtrauktuką, ir šį kartą vos žvilgtelėjęs atpažįstu metalinį daiktą. Tai diktofonas, ir gana panašus į Klaros aparatą. Koks aš idiotas.

Gerai, sakau jam, jūs norite pamatyti Klarą.

Ką, klausia jis.

Lizą.

Klara, pakartoja jis, vaidmuo psichologiniuose eksperimentuose. Gal ji ir jums davė kitą vardą?

Nusiraminkite, sakau, ir papasakokite, kas jus čia atvedė.

Jūsų Klara man paskambino, sako jis, kai tik čia atvažiavo, ir pranešė adresą. Labai didžiavosi, kad ėmėsi tokio darbo, ir padėjo ragelį man nespėjus pareikšti savo nuomonės. Džiaugiuosi su jumis pagaliau susipažinęs asmeniškai.

Džiaugiatės, sakau, kad nužudžiau žmogų.

Esu psichologas, sako jis, o mano tyrimų sritis — nusikaltimų patologija. Grybautojas irgi džiaugiasi radęs grybą.

Iš lėto ir vangiai linkčioju krapštydamas iš pakelio naują cigaretę.

O neseniai įvardytas sunkus nusikaltėlis, sakau, džiaugiasi nauja auka.

Mūsų žvilgsniai susitinka, ir tikrai nesitikiu, kad jam tai padarys įspūdį. Aišku, jis matęs daug blogesnių nei aš. Tačiau man pasirodo, kad matau, kaip keičiasi jo vyzdžiai, greitai išsiplečia ir vėl susitraukia, lyg pulsuotų. Padidėjęs dėmesys glosto mano savimeilę, nors jo lūpos tuo pat metu ironiškai išsišiepusios.

Maksai, sako jis, man labai gaila. Perskaičiau pirmus penkiasdešimt Lizos darbo puslapių, graži istorija, bet su mano dalyku ji neturi nieko bendra.

Tada Liza susikirs, sakau.

Būtent, sako jis, bet pas mus taip nebūna. Profesorius turi pasirūpinti, kad diplomantas parašytų tinkamą darbą.

Gali būti, bet ji NORI parašyti šitą darbą. Nori pabaigti, kad ir ką būtų pradėjusi.

Taip, sako jis, tai visai normalu. Be to, ji šiek tiek užsispyrusi. Todėl aš čia.

Ne, sakau, aišku, kad ne dėl to jūs čia. Nė vienas profesorius nevažiuos aštuonių šimtų kilometrų dėl diplominio darbo, ko gero, dar per Prahą.

Tai turėjo būti pokštas apie blogus kelius Rytų Europoje, bet nesijuokia.

Lizą pasiimsiu su savimi į Leipcigą, sako jis.

Nieko nebus, sakau. Ji čia reikalinga.

O kam, klausia jis.

Mieste ji kelia nemažą šurmulį, sakau, ir atkreipia į mus dėmesį tų žmonių, kurie čia turi surasti mane.

Baikite tas nesąmones, sako jis.

Ji drumsčia vandenį, sakau, trypia žolę ir taip ilgai gadina nervus, kol žmonės įsitikina, kad turi imtis priemonių.

Nelaikykite manęs kvailiu, sako jis.

Šnicleri, sakau, nenoriu grįžti į Leipcigą, nenoriu, kad Liza išvažiuotų.

Tai, ką jūs patiriate su panele Miuler, sako jis, yra dalis jūsų terapinės simbiozės santykių. Tik negalvokite, kad tarp jūsų abiejų užsimezgė asmeniniai ryšiai.

Kaip norit, taip ir galvokit, sakau, ir galit būti tikras, kad jūs visiškai neteisus. Reikalai klostosi puikiai. Jei Klarai patinka šliaužioti ant išdegusios mano egzistencijos žemės ir raustis griuvėsiuose, tai tiesiog leiskime jai. Netrukus viskas baigsis ir jūs atgausite Klarą.

Ne apie tai kalba, sako jis.

Abiem rankomis jis sugniaužia kelnes ties keliais, glamžo ir suka audinį, kol medžiaga ima styroti. Dairosi po kiemą, atrodo, sunkiai tramdo įniršį.

Į miestą atvykau visai atsitiktinai... pradeda jis.

Aišku, intonacija ne ta, meluoja.

Tikrai ne, sakau jam.

Panelė Miuler, sako jis, už šį darbą negaus diplomo. Ir būkite tikras, kad ji važiuos su manimi į Leipcigą, jei rimtai ją paraginsiu.

To aš ir bijau.

Laikas atsipeikėti ir sužinoti, kas gi čia iš tikrųjų vyksta. Iš to, kaip jis į mane žiūri, suprantu, kad derybos pradedamos.

Gerai, gerai, sakau, buvau šiek tiek per lėtas. Jūs man grasinate ir greičiausiai siūlote mainus. Klarą už kažką kitą.

Jis išlygina raukšles ir patogiau įsitaiso kėdėje.

Mano dabartinė tyrinėjimų sritis, sako jis, yra organizuoto nusikalstamumo patologija. Prasidėjus Balkanų karui visuomenės susidomėjimas šia tema neišpasakytai išaugo.

Į jūsų sritį man nusičiurkšt, sakau. Noriu čia gauti galą, ir Klara turi būti šalia. Su jumis aš visiškai atviras.

Jis staigiai pasilenkia į priekį, daug vikriau nei iki šiol.

Ir aš būsiu labai atviras, sako jis. Žmonių, kurių pasakojimai labai pasitarnautų mano tyrinėjimams, nepaprastai mažai. Jie arba tarptautiniu mastu ieškomi nusikaltėliai, arba jų aukos, ir vieni, ir kiti nelabai šnekūs žmonių giminės atstovai. Bet jūs ir Džesė...

Jo galva tarp mano rankų lyg didelis vaisius, gal kokoso riešutas per ilgais plaukais. Tvirtai suspaudžiu ir tol verčiu Šniclerį su visa kėde medžio link, kol pakaušis atsitrenkia į kaštono kamieną, o kėdė laikosi tik ant vienos kojos. Jokio vargo jį dar kartą trinktelėti į medį ir atbulą išversti ant žemės, palikti gulintį ir užmiršti. Kada nors ant jo užaugtų samanos, jis taptų sodo dalimi.

Šnicleri, sakau jam, jūs suktas gudreiva, bet jau senas. Pasakykit, kurioje šalyje jūs gimęs.

Mano pone, sako jis, jau seniai nieko nebebijau.

Gerai, sakau, kitaip suformuluokime klausimą: ar Albanijoje?

Ne, atsako jis.

Paleidžiu jį, kėdė visa jėga lekia į priekį ir vos neišsviedžia Šniclerio ant vejos.

Ką reiškia šitas cirkas, švokščia jis.

Tik bandau išvengti nesibaigiančių užuominų savo gyvenime, sakau.

Jis vėl tęsia pradėtą pokalbį, bet springdamas ir ties kas antru žodžiu stabtelėdamas.

Jūsų, sako jis, ir jūsų mirusios mažosios draugės padėtis buvo YPATINGA... Tyrimui ji turi neįkainojamos vertės...

AŠ, rėkiu jam, YPATINGAI MAŽAI turiu ką prarasti. VELNIAI GRIEBTŲ, saugokitės!

Užtikrinu, šnabžda jis, jūsų laukia ilgas ir laimingas gyvenimas, jei su tuo susidorosite. Reikia tik kelių teisingų sprendimų.

Vėl tiesiu rankas prie jo galvos, toks jis man bjaurus.

Jei besiartinanti mirtis nukreipia savo veidą, cituoju aš, tai reiškia, kad pasveiksim.

Atrodo, jis tai sunkiai pakelia, akys truputį išsiplečia ir suteikia veidui pamišėlio išraišką, jis keičia taktiką ir griebiasi už širdies. Aišku, vaidina. Atrodo kaip lavonas, bet nuo karščio, išties yra kietas it uola.

Man nedaro įspūdžio, iškošiu pro dantis.

Jis patraukia rankas nuo širdies, suspaudžia kėdės ranktūrius ir koja spiria į Žaką Širaką, o šis atsistojęs neramiai dairosi, norėdamas įsitikinti, ar viskas gerai.

Maksai, sako jis greitai, jūsų išgyvenimai ypatingi. Papasakokite juos profesionalui, o ne MĖGĖJAI!

A-ū, a-ū, šaukia Klara, tik pažiūrėk, ką atnešiau.

Negirdėjau jos ateinant. Staiga išdygsta kiemo viduryje, rankoje maišelis iš „Shell“ degalinės, jame tikriausiai alkoholis ir cigaretės, ko gero, reikia ką nors atšvęsti. Jos veidas pagyvėjęs, išmuštas raudonomis dėmėmis ir drėgnas lyg karščiuojant. Balažin ką ji vėl veikė mieste ir iš kur semiasi tam energijos. Pamačiusi Šniclerį griebiasi už galvos, pačiupinėja juodo peruko plaukus ir nuleidžia rankas. Spokso į senį, mažą ir susitraukusį ant surūdijusios kėdės, tada į mane, stovintį tiesiai su cigarete lūpų kampe ir įrėmusį rankas į klubus.

Vaje, sako ji, tai bent spektaklis.

Panele Miuler, sako Šnicleris, visad malonu jus matyti.

Ką jūs čia darote, klausia ji.

Tai aš einu, sakau.

Nusigaunu iki Vilhelmo kalno, retkarčiais pasiremdamas į Žako Širako pakantrią nugarą. Miške, nuožulniai besileidžiančio šlaito viršuje, yra tokia vieta, kur bemaž dviejų kvadratinių metrų kelmo plokštuma vilioja išsitiesti. Čia auga levandos ir aukšta sausa žolė, tyla pritvinkusi vabalų žingsnių ir kitokio jų kasdieninio triūso šnarėjimo. Ten valandos bėga nepastebimai, jautiesi panardintas į laiką lyg į kūno temperatūros vandenį.

Kai sugrįžtu, ji dar čia. Nelabai to tikėjausi. Ant elektrinės viryklės verda šuniui makaronus ir labai atsidėjusi maišo juos puode. Atsistoju jai už nugaros, paduoda man mažą suvyniotą popierėlį, atrodantį taip, lyg būtų susuktas kokainui uostyti.

Laiškas tau nuo Šniclerio, sako ji.

Lapelyje telefono numeris ir po juo viena eilutė: „Ištarus paskutinį žodį prasideda tikrasis pokalbis. Paskambinkite man.“

Ar jis pasakė, kad turi mesti savo diplominį darbą?

Taip, tarė ji.

Ir ką tu atsakei?

Kad leistų man ramiai dirbti, kitaip susirasiu kitą vadovą.

Apglėbiu ją iš nugaros ir prispaudžiu kaktą prie jos peties.

Gera mergaitę, sakau, šauniai padarei. Kokia tikroji to tipo pavardė?

Milanas Kucia, sako ji. Visi jį vadina Šnicleriu, nes nuolat cituoja jo kūrybą.

Vardas ir pavardė slaviški, pastebiu aš.

Kiek žinau, sako ji, jis iš Belgrado, bet dėl mėgstamos temos nebuvo palankiai vertinamas.

Organizuotas nusikalstamumas, priduriu.

Gal šiek tiek pasikalbėjote, klausia ji.

Sprendžiant iš elgesio, jis charizmatiška asmenybė. Dabar geriau suprantu, kodėl tu tupi prie jo kojų.

Ne daugiau kaip tu prie Rufo, sako ji.

Ne, sakau jai, veikiau mažiau. Gal neturėjai tikro tėvo, ar ką?

Ji neatsako. Paleidžiu ją, nors būtų malonu ir toliau laikyti.

Šiandien, sako ji, taškų skaičiumi aš nugalėjau. Taip jis ir pasakė: „Panele Miuler, ir toliau taip dirbkite, bet jau, po šimts velnių, dar labiau pasistenkite.“

Puiku, sakau, tai ir stenkis. Gal kartu pavalgysim?

Neišalkau, sako ji, man taip bloga.

22 Ryžiai su Kantu

Super, girdžiu ją sakant, kaip tik šito man ir trūko.

Sapnas blėsta, rodyklės lėtai slenka skale iki nulinės padalos. Vibracija slūgsta, gausmas didelėje mašinoje, kurioje sukausi kaip viena iš daugelio bangų, slopsta ir garsas žemėja; mašina rimsta, lieka tik tolygus švilpimas, tyliai gulėdamas pagaliau suprantu, kad švilpia mano kairėje ausyje. Atsimerkęs matau kelias kambarines muses, kurios sukasi apie lempą palubėje, nors ji ir išjungta. Sapnavau baisų sapną, o kas bus toliau, jau žinau — niekad neprisimenu ką sapnavęs. Tai tokia gerai žinoma ir keista Dievo humoro rūšis, kai žmogui savos smegenys neleidžia ramiai miegoti.

Kūnas nepaklūsta jam siunčiamoms komandoms. Nė viena koja nelipa iš lovos, viršutinė kūno dalis nekyla. Galų gale pavyksta pakelti dešinę ranką, pirštai kąra negyvi lyg ant šakos nuvytę lapai, bet juos vis tiek reikia pajudinti, kad nuo odos nubraukčiau prilipusį dirbtinį miegmaišio šilką.

Velnias, sako ji, kurgi jis.

Po truputį imu suvokti, ką ji daro — čiupinėdama kitą nešiojamojo muzikos grotuvo pusę ieško lizdo kištukui. Aš verčiuosi, rankos riešu užkliudau kažką kieta, panašu į erekciją. Negali būti. Nėra laiko apie tai galvoti, vis vien klystu. Klara randa lizdą ir prijungia laidą. Kitame jo gale kabo didelės juodos ausinės, atrodančios kaip vienas tų prietaisų, naudojamų profesionalių didžėjų. Ji paima į rankas po vieną ausinę, praskečia ir pakelia virš galvos.

Palauk, sušunku.

Ji paklusniai lukteli pakėlusi rankas į viršų. Negaliu atsistoti, todėl pamoju jai prieiti. Ji ateina, lėtai, bet ateina, paklusniai lyg šuo, tempdama iš paskos grotuvą, lyg jis būtų cementinis, atsiremia ranka į stulpą, prie kurio pririštas hamakas, ir paduoda man ausines. Ji susilenkusi. Tikriausiai dėl skrandžio negalavimų.

Kur jį radai, klausiu.

Po stalu.

Truputį palauk, tuoj galėsi pasiimti. Turiu šį tą patikrinti.

Oras priešinasi mano judesiams, lyg vartyčiausi kubile su beveik sukrešėjusiu kiaulės krauju. Prisitraukiu ausines visai prie veido ir įkišu tarp jų nosį. Klara laukia nuleidusi pečius, įsmeigusi akis į naują žaislą.

Jei minkštų ausinių viduje rasčiau nuplėštą jo ausį, įspūdis nebūtų toks stiprus. Adrenalino pliūpsnis mano pilve užkuria laužą, smūgio jėga kyla iki kaklo. Šerša retai plaudavo galvą, plaukai skleisdavo stiprų kvapą. Bet šis nugali viską. Iškvepiu ir vėl įkvepiu, naujas kvapo gūsis pripildo mano galvą. Užtikau jo nemirtingumo pėdsakų liekanas, radau jų lindynę, kurioje Šerša išlikęs lyg bestuburis, mėsingas gyvūnas savo kiaute, tarp juodo ausinių porolono.

Veikiai matau jį priešais save, labai aiškiai, lyg tikrai stovėtų prie atvirų durų į kiemą, tamsi figūra, šviesa iš nugaros. Šerša visada tinkamai atsistodavo krintančioje šviesoje, ir aš niekaip nesuvokdavau, ar iš intuicijos, ar apskaičiavimo. Stovi kiek palinkęs, aukštas, lieknas ir tingus. Atsainioje kaip plėšrios katės laikysenoje glūdi įspėjimas, jauti paslėptą įtampą, dar akimirka — ir jis šoks, puls, nors, kiek jį pažįstu, niekad nėra pašokęs. Pečiai šiek tiek pakelti, galva palenkta į priekį, lyg nuolat klausytųsi, kas dedasi po kojomis. Matau, kaip abiem rankomis pina pakaušyje kasą, kuri vos paleista išsileidžia.

Internato kambaryje ir aš retkarčiais panašiai suimdavau jo plaukus ir suspausdavau, kai Šerša lyg koks ką tik pagamintas ir nepanaudotas manekenas išsidrėbdavo krėsle ir ant krėslo atramos atlošdavo galvą. Suėmus juos išeidavo riešo storio lynas. Nė vienu veido raumenėliu Šerša neparodydavo, ar pajuto mano prisilietimą. Kartais ilgai stovėdavau rankas sukišęs į jo plaukus ir laukdamas, kol cigaretės tarp jo lūpų dūmas nurims ir lyg statmenas svambalas sujungs burną su lubomis, imdavau niršti, be priežasties, neprotingai niršti. Nekenčiau jo ramybės, jo pasitikėjimo, kad gyvenime galįs viską gauti net nepajudinęs piršto. Taip įniršdavau, kad norėdavau plaukais apvynioti jo kaklą ir pasmaugti. Neįmanoma su juo būti viename kambaryje, jis viską sugeria į save, čia esančių žmonių žvilgsnius, muzikos sukeltas garso bangas, knygų pavadinimus — viskas sukdavosi tik apie jį, bet jo nepasiekdavo, o mano neapykanta atšokdavo lyg lietaus lašai nuo neperšlampamo apsiausto.

Matyt, nužudyti žmogų yra ilgai trunkantis procesas, nes su jo pėdsakais susiduri tokiose absurdiškose vietose. Šią užduotį atliksiu iki galo ir taip pasitarnausiu pasauliui.

Staiga ausinėse sugriaudėja muzika, pakeliu galvą ir atsimerkiu. Klara priekaištingai žiūri į mane, vieną pirštą laiko uždėjusi ant garso reguliatoriaus. Girdžiu, koks geras erdvinis efektas, ir man pasirodo, tartum rankose laikyčiau visą koncertų salę. Dar kiek pauostau porėtą poroloną ir atiduodu Klarai aparatą, good bye stranger30, galvoju sau, prieš dvejus metus neturėjau laiko su tavimi atsisveikinti. Iškvėpinti Klaros plaukai panaikins tą kvapą. Nuo šiol niekas iš mirusiųjų neprisikels.

Ji tuoj užsideda ausines, jas jungiantį lankelį palikdama ne ant viršugalvio, bet ant pakaušio. Ima linguoti galvą, taip ją atpalaidavusi, jog atrodo, kad ji pritvirtinta ne prie kaklo, o prie siūlo. Ausinės Klarai tinka, su jomis atrodo kažkokia pilnesnė, beveik laiminga. Suprantu, kad viso šito šlamšto, matinės sidabro spalvos metalo, mygtukų ir reguliatorių, daug juodų laidų, tiesių ar susisukusių į spiralę, viso to jai reikia, kad įsivyniotų. Galbūt šią minutę įsivaizduoja sėdinti stiklinėje kabinoje, o naktinis miestas driekiasi aplink lyg tinklas, kuriame radijo aparatai yra mazgai, o iš jų sklinda ta pati muzika, Klaros muzika, jos parinkta ir paleista, ta pati, pagal kurią ir ji linguoja į šalis, tiek ir tiek bitų per minutę.

Tačiau lauke karšta. Jei Klara ir toliau taip darys su galva, prasidės migrena, skausmas bjauresnis nei pjaunant diskiniu pjūklu, ir ji vems, bet aš nešluostysiu. Jei išvis joje yra to, ką reikėtų šluostyti.

Po pietų randu ją kieme, gulinčią kaitrioje saulėje. Pakeliu už pažastų ir nutempiu į šešėlį prie namo sienos. Akys pramerktos, bet beveik nereaguoja. Vyzdžiai po blakstienų priedanga atspindi miniatiūrinį mano veidą, išgaubtame paviršiuje šiek tiek ištemptą į ilgį, nosis per didelė, po ja barzda lyg didelė purvina dėmė. Matydamas save Klaros akyse nejaučiu, kad kažkas, kaip paprastame veidrodyje, stebėtų mano veidą iš kitos atspindinčio paviršiaus pusės.

Maksai, sako ji silpnu balsu, man negera.

Aiškiai matyti, sakau. Tai nuo karščio.

Tu nesupranti, sako ji. Toks jausmas, lyg merdėčiau.

Kad ją suprasčiau, turiu laikyti sveikąją ausį prie jos lūpų. Nosį pasiekia iškvepiamas oras, atsiduoda vandeniu iš vazos, iš kurios ką tik ištraukei apipuvusius gėlių kotus, mirkusius ten tris savaites. Kai pamatau ją gulinčią, į mane plūsteli jėga, pasijuntu stiprus kaip niekad.

Tas tavo solidarumas su manimi, sakau jai, darosi perdėtas.

Ji nesupranta juoko, gal jo ir nebuvo. Atsistoju ir nueinu atnešti kokaino iš savo atsargų. Pirštų galais pasemiu vaikišką dozę, kita ranka praveriu jos burną ir paberiu lyg prieskonius sriubai. Ji nesipriešina, tik liežuvis susitraukia ir susiriečia lyg šliužas, į kurį dūrė degtuku. Netoliese stiklinė, ją panardinu į Žako Širako dubenėlį su vandeniu ir atsargiai įpilu truputį jai į burną, smakrą pakeliu į viršų, užspaudžiu burną ir judinu jos žandikaulį, kol įsitikinu, kad prarijo.

Šaunuolė, sakau, tai vaistai.

Atsisėdu sukryžiavęs kojas, užsidegu cigaretę ir laukiu. Po dviejų minučių Klara ima šypsotis. Po penkių minučių uždedu jai ausines ir įjungiu muziką, garsiai. Šypsnys platėja, tada ji pasikelia.

Neseniai suradau būdą, kaip išsirengęs iki apatinių kelnių ir atsisėdęs po čiaupu ant apsamanojusios žemės galiu leisti vandenį sau ant pilvo ir kojų. Jau beveik patogu. Po keturių penkių minučių, ar vanduo būtų be galo karštas, ar šaltas kaip ledas, kol nejudi, jauti tik ekstremalią temperatūrą, bet nebežinai, kokia ji iš tikrųjų. Po dešimties minučių ima skaudėti galvą. Atsistojus sutrinka kraujotaka.

Po dvidešimties minučių mes jau pakeliui į miestą. Atrodo, kad muzika išsunkė paskutines Klaros jėgas, tarsi druska pabarstė nudvėsusią žuvį. Ilgam jų nepakaks.

Klara, klausiu jos, ką, po velnių, mes vėl veiksime mieste?

Kaip visada, šnabžda ji, svarbiausia tave prakalbinti.

Diktofonas su kiekvienu žingsniu atsimuša man į šoną, bus didelė mėlynė. Kelis kartus persegu dirželį į kitą pusę, kad skaudėtų simetriškai. Išskyrus greitosios pagalbos automobilius, kelyje beveik nėra mašinų, perpildytuose tramvajuose tiesiog juoda nuo žmonių, jų kūnai vagonuose sulipę į krūvas. Galbūt jie ten visi nusibaigę ir važiuoja lyg statmenų lavonų blokai iš vienos galinės stotelės į kitą. Mes einame pėsti, šuo velkasi iš paskos, sunkiai neša savo galvą.

Vieno viešbučio markizės šešėlyje Klara priversta sustoti, ji kiek palinkusi į priekį. Aš tuo metu žaidžiu jos ausimis.

Ar tau neatrodo, klausiu jos tyliai, kad Šerša skaniai kvepėjo?

Klara neatsako. Man pasirodo, kad ji springsta.

Prie artimiausios telefono būdelės liepiu jai laukti ir paimu taksi.

Štai ten, sakau jai.

Klara išlipdama užkliūva už šaligatvio krašto, sugriebiu jos ranką, nors prisilietimas nepakeliamas. Mūsų kūnai įkaitę, lyg ore sklistų mikrobangos, tolygiai troškinančios mus iš vidaus.

Kuris namas, klausia ji.

Abi rankas ji prispaudusi prie pilvo, lyg antraip pilvo sienelės atšoktų ir kažkas, kas turėtų būti viduje, išbėgtų per bambą. Stovi taip susirietusi, kad galvą turi pasukti į šalį ir perkreipti akis, kad galėtų pažiūrėti į kitą gatvės pusę.

Štai tas kampinis namas, sakau, butas buvo pačiame viršuje, penktame aukšte.

Gražu aplinkui, sako ji sukandusi dantis.

Priklauso Antrajam miesto rajonui, sakau.

Tada padedu jai atsisėsti ant laiptų prie namo, prie kurio stovime.

Mieloji, sakau, tu nemirsi. Papasakosiu tau kai ką, ir kol dar mane girdėsi, žinosi, kad esi gyva.

Prašau, maldauja ji, pūsk cigaretės dūmus į kitą pusę.

Šuo nuslenka kiek įmanoma toliau į šešėlį, o aš atsisėdu taip, kad viena koja prilaikyčiau Klarą, jei ji virstų. Gatvėje neįprastai tylu, ir kai įjungiu diktofoną, jis aštriai spragteli.

Nuo tada, kai įsikrausčiau į butą, jame pasikeitė kelios detalės, ir tuo didžiavausi. Prie buto durų įkaliau vinį, ant kurios įėjęs galėjau pasikabinti švarką. Virtuvėje stovi elektrinis virdulys ir du puodeliai ant šaldytuvo. Gatvėje prie turgaus nupirkau visą dėžę knygų, jos atsidavė rūsiu ir viena prie kitos nederėjo. Bet tai netrukdė. Pastebėjau, kad kartais Džesė nusiramina, kai jai garsiai skaitau, ir jai nesvarbu, kokį tekstą. Svarbu, kad mano ištarti žodžiai visiškai tiksliai atitiktų tuos, parašytus popieriuje, tai ji pedantiškai tikrindavo nuolat ištiesdama kaklą ir sekdama kiekvieną knygos eilutę. Atrodė, lyg tikslus parašyto ir perskaityto žodžio atitikimas jai suteikdavo tvirtybės, kai visa kita aplink ją — daiktai, aš, kambario lubos ir grindys, jos kūno dalys, pati knyga ir mano žodžiai — keisdavosi nuo kietos, skystos iki dujinės būsenos, o ji likdavo su savo iškankinta sąmone viena. Dėžė su knygomis trečiajame kambaryje buvo po ranka lyg kokia pirmosios pagalbos vaistinėlė, kurios turinys blogiausiu atveju kartais palengvindavo, bet niekad nepagydydavo.

Šaltam metų laikui nupirkau jai panešiotus kareiviškus batus, jie stovėjo koridoriuje, Džesė vis nueidavo ten jų aplankyti. Buvo dar ir naujas suvyniojamas turistinis čiužinys iš sporto prekių parduotuvės. Su tikru čiužiniu ji manęs nebūtų įsileidusi į namus.

Vieną drąsiausių naujovių ištraukiau iš statybininkų konteinerio prie Štubenringo, užsiverčiau ant nugaros ir tempiau per visą Pratero gatvę iki namų. Skambinau prie durų tol, kol Džesė persisvėrė per pirmojo kambario langą.

Nusileisk žemyn, sušukau, padėk užnešti.

Niekada, ėmė šaukti, neleisiu nešti jo į butą.

Jos balsas aidėjo visoje gatvėje, žmonės stabteldavo ir užvertę galvas žvelgdavo į viršų.

Prašau, sušukau kiek galima dusliau, prisiekiu, tai paskutinis daiktas, kurį atnešu.

Ne, spiegė ji dar garsiau, nešdinkis ir geriausiai pats nebeateik. Nenoriu daugiau tavęs matyti!

Darėsi pavojinga. Kai Džesei kildavo kokia užgaida, galėdavo sukryžiavusi rankas ir ištempusi smakrą kristi aukštielninka ant asfalto ir prasiskelti pakaušį, buvo per daug užsispyrusi, kad griūdama atsiremtų. Aiškiai pajutau, kad atėjo tas laikas. Ji vis šaukė, mačiau ją šėlstant lango angoje, viršum stogo kraigas, o toliau mėlynas dangus, kuriame ratus suko žuvėdros, lyg netoliese būtų jūra, bet jos atskrido tik nerti į gatvių purvą. Reikėjo ką nors sugalvoti, greitai surasti puikią mintį. Kol Džesė buvo persisvėrusi per langą, dar turėjau laiko. Ir tada Dievas man pasiuntė mintį.

Jis senas, jis miršta!

Šaukiau taip garsiai, kad prarėkiau ją. Džesė akimirksniu nutilo.

Lipu žemyn, pasakė ji.

Langas trinktelėjo. Beveik tuo pat metu, taip bent man pasirodė, Džesė iš vidaus atidarė duris, tikriausiai nučiuožė žemyn laiptų turėklais. Aš šypsojausi, ji išliko rimta. Stalas buvo senas ir sunkus, prisigėręs vandens, nieko daugiau, tik stalo įvaizdis. Keturios kojos ir plokštė.

Stale, tai — Džesė, pasakiau. Džese, tai — stalas.

Sveikas, sukuždėjo ji.

Būtų buvę daug paprasčiau vienam užnešti jį į viršų, nes Džesė buvo per maža, be to, ji norėjo eiti keliais laiptais žemiau, todėl man teko susilenkti ir susimušiau mėlynes ant blauzdų. Bet ji stengėsi, tankiai alsuodama, ir perspėdavo mane kiekviename posūkyje, kad neatsitrenkčiau į turėklus, ir aš jos nevaržiau. Stalą pastatėme virtuvėje prie lango. Džesė paglostė jo paviršių.

Gražus, pasakė švelniai. Kur jį radai?

Šiukšlyne, atsakiau, atrodė toks nusiminęs.

Ji pakėlė į mane blausias akis.

Gerai, kad dabar jis čia.

Aš linktelėjau.

Pažiūrėk, tariau, ką jam atnešiau.

Ant sulenktos kairės rankos tabalavo mažas maišelis su dviem paketėliais ryžių. Ji tuoj suprato. Stalas džiaugsis, jei prie jo bus valgoma. Tai jo darbas. Nuo tada tapo paprasčiau pavalgydinti Džesę, o kai po kelių savaičių buvome priversti sprukti iš namų, stalas buvo vienintelis, su kuo ji atsisveikino.

Kai vakarais grįždavau namo, ji atskubėdavo manęs pasitikti. Atnešdavau truputį kavos, kelis paketėlius cukraus, išsineštus kišenėje iš biuro virtuvės, atnešdavau ryžių, ir vėl ryžių, nes ji įprato valgyti ryžius ir laikė tai ritualu, o ne maitinimusi. Virdavome juos dvigubai ilgiau nei buvo nurodyta, ji perpjaudavo maišelį, susikaupusi kaip chirurgas atveriant pilvą, o aš sukrėsdavau iškart visą masę į metalinį puodą. Pabarstydavome druska, ir, jei turėdavau pomidorą, sutraiškydavau jį kumštyje ir užlašindavau sulčių ant ryžių. Išspaustą pomidorą galėdavau įkišti jai į burną tik tada, jei prieš tai papasakodavau pasaką apie tokią gyvatę, kuri, prarijusi spalvotus daiktus, darėsi vis margesnė, kol suspindo kaip rojaus paukštis, o visas miškas liko nespalvotas. Tada paduodavau savo veidrodėlį, nuo kurio uostydavau kokainą, kad Džesė galėtų pasigrožėti raudonais skruostais. Atsistodavo prie stalo, abiejuose kumščiuose laikydama po šaukštą.

Ką šiandien valgysim, klausdavo manęs.

Palauk dar, sakydavau jai, nestovėk taip arti stalo.

Ką šiandien valgysim, nekantraudavo ji.

Ryžius su Kantu, atsakydavau.

O, ne, ne su Kantu, šaukdavo ji. Ar negalime su Nyče, juk su Kantu buvo vakar.

Kaip tik todėl su Kantu, nes jo dar nebaigėme. Reikia suvartoti.

Ji sudejuodavo ir numesdavo įrankius ant stalo, o aš eidavau atsinešti knygos.

Valgydavom iš puodo, aš sėdėdavau ant kėdės, Džesė stovėdavo šalia manęs. Atverstą knygą laikydavau prieš save, retkarčiais keli ryžių grūdai nuo šakutės nukrisdavo tarp eilučių.

Svarbiausi Kanto veikalai, skaičiau garsiai, laikomi ne tik pačia turiningiausia, bet ir pačia sunkiausia pasauline literatūra.

Ak, sušukdavo ji, tai ne tikrasis Kantas, tai tik dirbtinis Kanto aromatas!

Žinoma, sakydavau, su ryžiais negali vartoti tikrojo Kanto, jis per sunkus.

Tada jau geriau būtų su Nyče, niurzgėdavo ji pilna burna.

Ir Nyčės turim tik aromato, sakydavau.

Pakeliu knygą Trumpa pasaulio filosofijos istorija. Ji taip juokėsi, kad pusė ryžių iškrito iš burnos, ir ji taip juokdavosi, kai valgydavome, bet dar likdavo burnoje, ir ji prarydavo, ir tai būdavo vienintelis valgis per dieną, tačiau vis geriau negu nieko, aš buvau patenkintas, o jos veidas po truputį atgavo spalvą.

Klara susmunka kampe tarp namo durų ir sienos, o kadangi durys atsidaro į vidų, ji virsta ant šono ir laiku neatkiša alkūnės, kad atsiremtų. Sukišu į kelnių kišenę reikmenis kokainui uostyti, juos ką tik buvau išsitraukęs, pasodinu Klarą tiesiai, priverčiu šunį pakilti ir varau jį į gatvę. Moteris su vaikišku vežimėliu nori praeiti pro mus, ji atstumia mano ranką, kai bandau padėti nunešti vežimėlį laiptais. Tik dabar suvokiu, jog mums, kad atrodytume kaip tikri valkatos, trūksta tik plastikinių maišelių, butelių ir kepurės šilingams rinkti. Moteris tolsta kiek galėdama greičiau. Paramstau Klarą, šuo nuslinko į pavėsį, aš laukiu, kol liausis bangavę namų fasadai, švelniu ritmu artėdami ir atsitraukdami kaip bangų mūša jūroje, tada vėl įjungiu diktofoną.

23 Auksinės žuvelės

Savaitgaliais, lygiai kaip ir darbo dienomis, išeidavau iš namų, vakarais grįždavau šiek tiek anksčiau nei įprastai, bet niekad anksčiau nei pusę septynių. Norėjau Džesę pripratinti prie tam tikro ritmo, kad galėčiau tikėtis, jog man dirbant ji ištvers be manęs. Naudodamasis laisvomis valandomis užeidavau į savo butą Vėringo gatvėje, ten jau ėmė atsiduoti nevėdinamomis patalpomis. Pasikeisdavau drabužius, iš skalbyklos pasiimdavau švarius marškinius, iš valyklos kostiumus ir nueidavau padirbėti viršvalandžių, norėdamas bent jau parodyti savo geranoriškumą. Supratau, kad ketinu trauktis į užribį. Beje, sužinojau, kad yra naujų užduočių, susijusių su Balkanais, kaip tik mano tyrinėjimo sritis, ir Rufas paaukojo kelias paskaitas universitete dėl kelionės į Albaniją. Jis nepaklausė manęs, ar noriu vykti kartu, o aš netgi nežinojau, kokios ten problemos. Kai per klaidą imdavau galvoti, kas man nutiko, apimdavo panika. Kas kartą pasiryždavau susikaupti prie savo darbo, vakarais, kaip įprasta, ilgai dirbti, iki dešimtos, bent iki devynių. Bet jau šeštą valandą man prieš akis iškildavo vaizdas, kaip Džesė tuščiame bute sėdi prie durų ir laukia, ir nuo septynių jau niekas manęs nesulaikydavo ant kėdės. Norėjau pasikalbėti apie tai su Rufu, tačiau buvo aišku, kad Džesė slepiasi, ir kol nežinau, kas jai atsitiko ir kas į šį reikalą įtrauktas, niekas pasaulyje nesužinos, kur ji yra. Nuo tada, kai kartą iš jos lūpų išgirdau minint Rufą, tarp jųdviejų atsivėrė praraja. Nežinau, kodėl, bet man sustiprėjo jausmas, kad reikia apsispręsti. Pirmą kartą patekau į tokią situaciją, kai negalėjau pasikliauti Rufu.

Gatvėje karšto asfalto ir išspjautos kramtomosios gumos kvapas. Kelioms minutėms palieku Klarą ir šunį vienus ir prekybos centre prie kampo, kur visad pirkdavau Džesei ryžius, nuperku butelį vandens. Įsipilu mineralinio vandens į saują ir pašlakstau juo Klaros veidą.

Angliarūgštės burbuliukai kelias sekundes laikosi ant jo lyg stiklinės blusos, paskui susprogsta. Į saują įpilu vandens ir šuniui, o jis, net nepakėlęs galvos, smarkiai plakdamas dideliu liežuviu jį gaudo. Pavieniai žmonės svirduliuodami eina namų link ir sudrimba jų prieangiuose. Žinau, kad namai iškloti plytelėmis ir vėsūs, kad ant žemės po metalinėmis pašto dėžutėmis voliojasi skrajutės ir kad užpakalines duris į kiemą užstoja vaikiškas triratis. Jaučiuosi vienišas.

Klara, sakau, nuo pat gimimo mano galvoje tūno bjaurus garsas, jis kyla vien dėl to, kad aš gyvas, ir jis toks nepakeliamas, kaip cypimas, kai braukiama ilgais nagais per mokyklinę lentą. Kartais, kai per tylu, šis garsas sustiprėja, ir niekur nuo jo negali pabėgti.

Nemanau, kad ji mane girdi.

Kartą buvo toks matematikos mokytojas, pasakoju toliau, jis rašydavo mažais kaip žirnis kreidos gabalėliais, o aš sėdėdavau ir spoksodavau lyg užhipnotizuotas į ilgus jo nagus, tarp kurių įsispraudusi laikėsi kreida, plačiais mostais judėdama per visą lentą, nuo vienos iki kitos pusės, išvedžiodavo lankus ir linijas. Šio mokytojo geometrinės figūros buvo mano sąmonės veidrodis, kančios kupino riksmo diagramos.

Kai šituos sakinius ketinu įrašyti į diktofoną ir įjungiu aparatą, esu viską pamiršęs, išskyrus paskutinius žodžius, jie įstrigo, beprasmiškai juos kartoju: kančios kupinas riksmas, kančios kupinas riksmas.

Ar šiandien ką nors valgei, paklausiau jos.

Taip, atsakė Džesė.

Atsargiai pakėliau jos sportinius marškinėlius, kelias sekundes žiūrėjau į tą laimingą bambą, švarią tartum perlamutrinis vandens sraigės kiauto vidus, ir pauosčiau vietą per plaštaką aukščiau juostos.

Ką tu darai, paklausė ji.

Bet manęs nenuvijo.

Tyrinėju, ką valgei, paaiškinau.

Gal tikiesi užuosti per pilvo sluoksnį, paklausė.

Žinoma.

Ir tikrai šį tą užuodžiau — citrusinius vaisius. Laimė, Džesė, kad ir ką valgytų, visada užsidrėbia ant marškinėlių.

Apelsinai, pasakiau.

Teisingai!, sušuko susižavėjusi.

Aš pritariau nusimanančia mina ir užverčiau marškinėlius, darbas atliktas. Kai apsisukau ir išdidžiai nužingsniavau nusikabinti nuo vinies švarko, iš paskos išgirdau geriausią Vienos gatvių slengą.

Pažiūrėkit į šitą kvaišalų prisprogusį besmegenį, sušuko ji, į šitą bukaprotį, šitą kopūstgalvį.

Dėl jos suvaidinau esąs spuoguotas vaikinas su odine striuke, mojavau tariama alaus skardine iš „Billa“ lentynos, paskui įsėdau į nublizgintą eskortą, stovintį prie kambario slenksčio.

Ate, mažyte, pasakiau.

Ir šauniai nuskriejau į virtuvę, kur stovėjo mano portfelis, jame jau kelias savaites nesinešiojau jokių dokumentų, bet šiandien ten buvo krepšelis su kiviais, paėmęs vieną nunešiau jai.

Imk, pasakiau, ir tada sėsk.

Ji priėjo prie manęs, trinktelėjo nematomomis automobilio durelėmis ir drauge nubėgome laiptais žemyn. Pakeliui ji atsikando kivio, apaugusio plaukuota oda, ant jos dar buvo prekiautojo pietietiškais vaisiais lipdukas. Šį taip pat nurijo. Žievė jai nekėlė sunkumų, nes vienintelė priežastis, dėl kurios valgė kivius, buvo ta, jog kailiuku padengta oda tarp dantų priminė pelę. Tas pats ir su apelsinais, mat atrado, kad lupti nuo apelsino vidinę baltą odą yra malonus darbas.

Gatvėje mums į veidus pūtė vėjas, draskė nuo medžių lapus. Kartais į žemę lyg maža žalia žvaigždė atsitrenkdavo kaštonas. Kai Džesė šalia, man atrodydavo, kad ruduo ir žiema nuo seno mano mėgstamiausi metų laikai; galvodavau, kaip vaikštinėsime po Pratero parką, kaip šiugždės lapai po kojomis, kaip virš pageltusių medžių kupolų keliaus milžiniško apžvalgos rato gondolos, didelės ir raudonos kaip tramvajaus vagonai miesto centre. O gruodžio mėnesį apvilksiu Džesę storu raštuotu vilnoniu megztiniu ir išvoliosiu pirmame sniege.

Ar galiu tave paliesti, paklausiau jos.

Ne, atsakė ji.

Gerai, tariau. Eime pavalgyti.

Į Dionerio31 rūmus, pasakė ji.

O kur jie yra, paklausiau.

Netoli Gruzdintuvės šventovės, pasakė ji, priešais Dešrų pilį, tuoj už Picos katedros ir Giroso32 vilų.

Aš nusijuokiau, savaime aišku, jai nusispjauti, kur mes eisim, vis tiek ji nieko nepalies, bet man nors savaitgaliais reikėjo padoriai pavalgyti.

Mums buvo vis vien, kur eiti, tačiau ji panoro pirmiausia pasivaikščioti po parką. Nuo visų takų sklido žmonių kvapas, ne tik pensininkų ir vaikų, bet visokių žmonių kvapas, o dar kvepėjo rudeniu ir cukraus vata.

Kai Džesė į mane atsuko veidą, ant dešinio skruosto buvo ašaros pėdsakas.

Kodėl, paklausė ji, tu visą laiką nori mane paliesti?

Tai buvo sunkus klausimas, ir į galvą taip greitai neatėjo joks aiškus atsakymas.

Nes tai gražu, atsakiau vangiai.

Tau galbūt, tarė ji, o man ne.

Žinojau tą, tačiau išgirdęs šį dalyką iš jos lūpų pasijutau priblokštas. Sau pačiam atrodžiau kvailas. Geriausiu atveju.

Ar tau BŪTINA liesti moterį, paklausė ji.

Ne, atsakiau nedelsdamas.

Tada gerai, tarė ji, nes su tavimi aš NEGALIU. Bet tu turi būti su manimi. Juk aš nieko kito neturiu.

Kiekvienas jos žodis skaudino, vienas dūris po kito man į paširdžius. Beprasmiška jai ką nors aiškinti. Krenkštelėjau.

O Rosas, paklausiau.

Herbertas ir Rosas, tarė ji, užmuš mane, jei suras.

Pokalbis slydo iš rankų, Džesės akys per daug išsiplėtusios, kvėpavimas padažnėjęs, o mane staiga apniko mintis, kaip iš tikrųjų būtų su ja miegoti. Tai pirmas kartas, kai iš viso apie tai pagalvojau taip atvirai, ir pasijutau toks iškrypėlis, nors jai buvo dvidešimt šešeri ir ji man ne giminė.

Neperlenk, pasakiau, tai tavo tėvas ir brolis.

Dabar jau ne, tarė ji, nors ir gaila.

Atsisėdom ant žolės, klausėmės paukščių, vaikų šūkavimo ir šunų lojimo, jie kiek toliau nuo mūsų žaidė ant vejos. Visai normali diena.

Tu gal ir nepatikėsi, pagaliau tarė Džesė, bet jie vis dėlto nužudė Šeršą. Tuoj ir su tavimi taip pasielgs.

Ir ką jūs prisidirbot, sušnabždėjau.

Ji neatsakė. Iš žolės stiebelių pynė kasas.

Kuperi, tarė tyliai, aš viena negaliu.

Nuvirtau ant nugaros, užsimerkiau ir pajutau, kaip viskas tapo nesvarbu. Sudėjau rankas ir pievai, dangui bei medžiams prisiekiau visada likti su Džese.

Liaukis, sako Klara, viskas šlykščiai nusibodę.

Aš stebiuosi, kad ji išvis gali ką nors suvokti ir net kalbėti, bet tai, ką ji sako, mane erzina. Jos galva taip atlošta atgal, kad kakle iššokusios kraujagyslės primena ant tinko pritvirtintus elektros laidus. Užsimanau abiem nykščiais užspausti jas ir pažiūrėti, kas atsitiks.

Ar tu ką tik pasakei, klausiu jos, kad turiu liautis kalbėti į tavo sumautas kasetes?

Man bloga, šnabžda ji.

Jau žinau, sakau.

Ne, sako ji, dabar tikrai.

Mieloji, sakau, papasakosiu iki galo ir tada...

Prašau, maldauja ji, nusiramink. Nuo tavęs aš dar labiau susirgsiu.

Aš niekuo dėtas, sakau jai.

Toks jausmas, lyg palaipsniui stiprėtų ir išnyktų garsas, o tu jį reguliuoji.

Vyras prisiima kaltę, moteris — skausmus, sakau jai. Taip visada buvo.

Maldauju, sako ji, palik mane ramybėje.

Nusigręžiu nuo jos. Ji išprotėjo.

Žinai, sako Džesė, auksinės žuvelės tokios kvailos.

Atsimerkiu. Aukštai aukštai danguje paukščiai zuja netvarkingai lyg lazdelės formos vienaląsčiai ant stiklinės mikroskopo plokštelės. Nežinau, ar miegojau, gal ir sapnavau. Mes vis dar parke, ir prisimenu, kad norėjome eiti į restoraną ir kad ketinau jos šio to paklausti.

Auksinės žuvelės, sako ji, plaukioja iš vieno akvariumo galo į kitą. Plaukdamos atgal jos pamiršta kelią pirmyn, o kelio pradžioje jau užmiršusios kelią atgal.

Gulėdamas iš kišenės išsitraukiu sulankstytą lapą, spalvotą laikraščio puslapio kopiją, fotografijoje popmuzikos dainininkė, kartu ir daugelio Jugoslavijos ir Albanijos kredito įstaigų savininkė Ceca, apsupta aštuonių vaikų, iš kurių tik vienas jos, nežinau kuris. Kiek atokiau riebiai šypsodamasis prieš objektyvą stovi jos vyras Arkanas.

Džese, paklausiau, ar tikrovėje kada nors matei šitą žmogų?

Pastebėjau slaptą, žaibišką jos žvilgsnį, mestą į laikraštį iš po nuleistų blakstienų.

Jos visą laiką galvoja, kad yra didelėje jūroje, tarė ji.

Sulanksčiau puslapio kopiją.

Auksinės žuvelės, pasakiau, gyvena gėlame vandenyje.

Ji pasilenkė virš manęs, iš abiejų pusių ant veido užkrito plaukai.

Tu nieko nesupranti, tarė piktokai, auksinės žuvelės tokios kvailos, kad neskiria sūraus vandens nuo gėlo.

Tau irgi taip bus, pasakiau.

Ji atlošė galvą ir nusijuokė, burnoje nuo auksinių plombų dantyse suspindo vakaro šviesos. Dangus virš jos buvo šviesus ir balzganas, lyg žiūrint per stiklinę, iš kurios gertas pienas. Tada ji ištiesė ranką norėdama nubraukti plaukus man nuo kaktos, padėjo ranką man ant skruosto ir dar labiau pasilenkė, kad pabučiuotų man antakį prie smilkinio, bet praradusi pusiausvyrą virto į priekį ir brūkštelėjo lūpomis per mano smilkinį iki ausies. Nepasijudindamas suglamžiau laikraščio kopiją ir numečiau ant pievos. Tegu juos visus, ir paukščius, ir lojančius šunis, ir žaidžiančius vaikus, ir baltą vakaro dangų, nusineša velnias, tegu nešasi ir Arkaną, ir visų jų spalvotas kopijas. Mano burna išsiviepė, lyg į ją būtų skersai įspraustas bananas.

Maksai, sušnabždėjo Klara, nebeištversiu, man REIKIA namo.

Dar nebaigiau, pasakiau.

Ruošiu jai labai mažą kokaino porciją, o pats kalbu toliau.

24 Tigras (du)

Džesė turėjo įprotį pirštais čiupinėti lūpą, ją kramtyti, pešioti plaukus ir draskyti atšerpetojusią odą prie nagų, sunku būdavo žiūrėti. Savo kūne ji ieškodavo nedidelių žaizdelių, kurias būtų galima praplėšti, kišdavo vieną nagą po kitu ir krapštydavo purvus, gremždavo pleiskanas galvoje, krapštinėdavo nosį, viską darydavo viena laisva ranka, o kita rūkydavo, čiupinėdavo žvakę arba tiesiog laikydavosi už stalo krašto. Atrodydavo, lyg jai norisi pačiai save po gabalėlį sunaikinti ir būti išnešiotai vėjų. Mane tai nervino, mielai būčiau ją supančiojęs. Kartais pasilenkęs į kitą stalo pusę popierine servetėle valydavau kurią nors kraujuojančią vietą ant veido arba ant rankų.

Tada jos nelauktai paskambino, pasakė ji.

Kas tos „jos“, paklausiau.

Taigi senutės, atsakė ji.

Iš pomidorų salotų paėmė vieną raudoną gabalą ir įsikišo į burną. Nekramtė.

Nežinau, iš kur jos sužinojo mano numerį. Tikriausiai iš Herberto.

Pomidoro gabalas trukdė jai kalbėti, girdėjau šliurpsėjimą.

Žinoma, pasakiau.

Herbertas man pranešė, kad turiu nuvažiuoti, kad joms reikia mano pagalbos. O gal tai buvo Šerša?

Palauk, pasakiau, kas kam paskambino ir ką pasakė?

Senutės paskambino jam, Šeršai.

Tai Herbertui ar Šeršai, paklausiau.

Taip, atsakė ji.

Patraukiau nuo jos pomidorų salotas, lankytojai nuo gretimo stalo nesiliovė į mus žvalgęsi. Atėjo kelneris, atnešė vyno ir kreipėsi į Džesę sakydamas „jūs“.

Taigi, tariau, tau skambino ir pasakė, kad turi kažkur nuvažiuoti.

Taip, tarė ji, ir žinai, ko jos norėjo?

Ne, tariau.

Viskas gulėjo ant žemės, pasakė ji, drabužiai, stalo įrankiai, popieriai. Jos neturėjo antklodžių, kad sušiltų, šakučių, kad susišukuotų, margarino, kad pasiteptų veidus. Jos negalėjo pasilenkti.

Džese, paklausiau, kodėl tos moterys negalėjo pasilenkti?

Juk nežinau, atsakė. Jos viską darydavo stovėdamos: kalbėdavo, šlapindavosi, miegodavo, viena stovėdama net mirė, kai vienas tigras mėgino įeiti į kambarį. Todėl joms reikėjo manęs. Senutės su niekuo, išskyrus mane, negalėjo pasikalbėti.

Kelnių kišenėje suspaudžiau popierinę nosinę su nedidelėmis kraujo dėmėmis. Nuo mano delnų prakaito ji sudrėko ir ėmė plyšti į skutelius. Susiėmiau ir prisiverčiau iš lėkštės išgriebti kelis makaronus ir įsidėti sau į burną. Prisiminiau, kaip elgiamasi normaliai šnekantis, ir atrėmiau alkūnes į stalą.

Ar tai netoli nuo čia, paklausiau jos.

Taip, atsakė ji. Pirmiausia lėktuvu, paskui visureigiu. Keli tigrai mus pasitiko oro uoste. Rosas ištisai laikė įsikibęs man į kairę ranką. Pirmą kartą buvo ir Herbertas, jis laikė mane už kitos rankos. Lyg negalėčiau pati eiti. Roso ranka prie mano alkūnės drebėjo, jis nelaidė juokų, o tai reiškia, kad bijojo. Ko bijojo, nežinojau. Niekas neištarė nė žodžio.

Ar tigrai buvo apsiginklavę, paklausiau.

Žinoma, atsakė ji.

O jūs?

Greičiausiai ne, tarė ji.

O tigrai buvo labai jauni ir švariai nusiskutę, paklausiau. Ir stipriai kvepėjo losjonu po skutimosi?

Taip, pasakė ji nudžiugusi, iš kur žinai? Gal ir tu ten buvai?

Galbūt, tariau paslaptingai.

Ji nusišypsojo man, aš pasveikinau save dėl šios sėkmės, viskas klostėsi gerai. Paėmiau dar kelis makaronus, nors mieliau būčiau juos tuoj pat išvėmęs, ir suvaidinau, kad esu taip įnikęs į valgį, jog beveik nesiklausau.

Visur dvokė, pasakojo ji. Prastas oro uostas, ne toks kaip Baryje. Jokių parduotuvių, vos keli pastatai, o iš tikrųjų tik purvynas.

Nieko malonaus, pasakiau lyg galvodamas apie ką kitą.

Taip, pasakė ji, norėjau greičiau į automobilį ir išvažiuoti, bet kai įsėdome, jie paleido bjaurią muziką, neišpasakytai garsiai. Turbofolkas. Žinai, kas tai yra?

Neįsivaizduoju.

Moters riksmas, greita smuikų muzika ir sintezatorius.

Šit kaip, pasakiau.

Tai turbūt vienas iš Cecos diskų, žinojau, kad Arkanas naudoja savo žmonos muziką kaip atpažinimo ženklą. Kaip ir visur, čia reikėjo su kuo mažiausiomis sąnaudomis sukelti ant kojų kuo daugiau žmonių, ir jie tai atlikdavo taip gerai, kad žmonės, vos išgirdę šitą muziką gatvėje, pašokdavo nuo vakarienės stalo ir lėkdavo pilnom burnom pro užpakalines duris iš namų, sprukdavo į miškus. Kas nebėgo, pasigailėdavo.

Todėl, pasakė Džesė, pabaksnojau mūsų vairuotojui per petį ir paklausiau, ar negalėtų išjungti šitą baisų triukšmą. Tas liepė užsičiaupt. Po to jį aprėkė šalia sėdintis žmogus, o aš dar jam įsikibau į plaukus ir smarkiai timptelėjau. Visureigis pavažiavo kelis metrus skardžio pusėn, aukštai ištiško purvas, tada jie automobilį vėl nuvairavo į kelią. Rosas suspaudė man ranką, nors pats buvo išsišiepęs. Dabar muzika nutilo. Herbertas sėdėjo kaip sėdėjęs, lyg nieko nebūtų pastebėjęs. Per visą kelionę pasisukęs šonu žiūrėjo pro langą, su melsvais marškiniais atrodė lyg išsiruošęs atostogauti.

Dabar tikrai nebegalėjau nuryti nė vieno makarono, todėl pasiėmiau krapštuką ir ėmiau krapštinėti dantis. Prie stalo vėl priėjo kelneris nurinkti lėkščių. Kad jis kur prasmegtų, reikėjo eiti į pigesnį restoraną, kur aptarnavimas blogesnis. Laimė, Džesė nebuvo baigusi minties ir nesileido trikdoma.

Tada įvažiavome į miestą, pasakė ji, ir sustojome prie viešbučio.

Nuo pat pasakojimo pradžios nekantriai laukiau vietovės pavadinimo. Išdrįsau pabandyti.

Ar tai buvo viešbutis su terasa ant šaligatvio, paklausiau daug negalvodamas.

Tikrai, sušuko ji. Ar buvai ten?

Kaip čia pasakius, atsakiau. O kaip vadinosi miestas?

Tai buvo seniai, pasakė ji. Žinau tik, kad panašiai į „Sunkist“33, bet jokių sulčių ten nebuvo.

Sanski Most, pasakiau.

Teisingai, patvirtino ji.

Dabar sužinojau vietovės pavadinimą ir tai, jog visai įmanoma, kad mes kalbėjome apie 1995 metus, kai šiame mieste buvo įsikūręs svarbus „Tigrų“ štabas. Iš to, kad Džesė paminėjo purvą, spėjau, kad buvo pavasaris, taigi mažiausiai pusę metų iki Deitono34 sutarties.

Tiesą pasakius, visi stalai terasoje buvo tušti, ir gatvėje nieko nebuvo. Netgi automobilių. Atsisėdome. Po kelių minučių iš viešbučio atėjo žmogus, beveik Herberto amžiaus. Su skrybėle ir su akiniais nuo saulės ant nosies, tokius nešioja proletarai. „Ray Ban“ firmos.

Nepasakiau jai, kad tokius turiu kažkuriame stalčiuje. Matyt, tai liga, kuria užsikrėtę vyrai visame pasaulyje.

Tigrai tuoj pašoko, pasakojo Džesė, ir kumščiu trinktelėjo sau per krūtinę. Netgi Herbertas pakilo su juo pasisveikinti. Vyriškis nenusiėmė nei skrybėlės, nei akinių ir dėl to atsiprašė. Kalbėjo vokiškai. Herbertas pasakė: „Pone Simatovičiau, visų pirma norėčiau paaiškinti, kad susirinkome čia be jokių politinių užmačių.“ Vyras atsakė: „Malonu. Vadinkite mane tiesiog Frenkiu“.

Man darėsi sunku, velniškai sunku neišsiduoti. Ant stalo nebuvo nieko, kuo būčiau galėjęs užsiimti, tik pomidorų salotos, bet jų reikėjo Džesei, ji dėliojo baziliko lapelius į vainiko formos ornamentą. Būčiau viską atidavęs, kad nors sekundei galėčiau pažvelgti į jos galvos vidų ir pamatyti, kiek ji pati suvokia, ką pasakoja. Ar sąmoningai, ar tik iš dalies sąmoningai ji pasinaudojo savo ypatingu gebėjimu atmintyje išlaikyti įvykius ir juos atpasakoti, net neieškodama priežasčių, neinterpretuodama, nutolusi nuo informacijos, kurią, būdama izoliuota, kažkaip turėjo gauti iš radijo, laikraščių ar televizijos. Tik viena žinojau, kad negaliu išsiduoti, jei noriu, kad ji ir toliau kalbėtų. Reikėjo sėdėti ramiai, jokiu būdu nenušveisti nuo stalo salotų ir neužrikti: „Džese, tu matei Franką Simatovičių35, žmogų, kurio nuotraukų nėra visame pasaulyje ir už kurio išvaizdos aprašymą Haga sumokėtų milžiniškus pinigus.“

Frenkis pasveikino ir Rosą, tarė ji. O prie manęs pasilenkė, kilstelėjo smakrą dviem pirštais ir paklausė: „Na, mažyte, ar tau patinka pas mus?“ Aš atšlijau, o Rosas pasakė: „Misteri Frenki, jai dvidešimt treji su puse ir ji nekvaila.“ Frenkis tuojau atsiprašė ir pasakė, kad aš savo darbą atliksianti gerai. Rosas visad buvo mano pusėje.

Taip, tariau, žinau.

Tada jie atsivertė aplankus ir išskleidė žemėlapius. Žinojau, kad dabar esu laisva. Paėjau gatve į priekį, du tigrai man iš paskos. Kvapas nė kiek ne geresnis nei oro uoste. Visų namų langai išdaužyti, niekur nė gyvos dvasios. Išlindo saulė, pasukau taku į vieną kiemą, ten viskas atrodė žalia. Tigrai atsistojo tako dešinėje ir kairėje demonstruodami savo ginklus. Sode augo dideli medžiai šviesiai žaliais lapais, o jų šešėlyje stovėjo holivudiškos sūpynės. Norėjau atsisėsti, bet tada pastebėjau jose gulintį šunį. Jo kūnas buvo visai suniokotas. Karojo iškištas liežuvis, šuniui trūko letenų, jų vietoj iš po kailio kyšojo balti kaulai. Ant šuns kūno tupėjo daugybė margų drugelių.

Džesė vėl ėmė rautis plaukus, nesulaikiau jos, džiaugiausi, kad išvakarėse buvau nukarpęs jai nagus.

Ar įsivaizduoji, paklausiau, kas atsitiko jo letenoms?

Žaibiškai ėmiau ieškoti pasakos ar pasakėčios, kokios nors fantastinės istorijos, kuriose galėčiau įkurdinti nugaišusį šunį be letenų. Jam nudilo puspadžiai. Daugiau niekas neatėjo į galvą.

Man atrodo, tariau atsargiai, kad jam letenas nupjovė.

Taip, tarė Džesė, man irgi taip pasirodė. Tada tuojau nubėgau atgal į viešbutį. Apie šunį niekam nepasakojau. Nenorėjau jiems kelti nerimo.

Tyla. Džesės mintys įstrigo, ji be paliovos suko tą pačią plaukų sruogą ir negalėjo atsikratyti prisiminimų apie šunį; žinojau, kad vėl galvoja apie jį. Atsiverčiau valgiaraštį ir peržiūrėjau, kas siūloma desertui.

Karštos avietės su plakta grietinėle, tariau susimąstęs, vyno želė su vaisiais.

Jie ką tik buvo baigę pasitarimą, tarė Džesė. Frenkis buvo dingęs. Prie viešbučio stovėjo ilgas automobilis su tamsiais stiklais, ir kai aš į jį įsėdau, pastebėjau, kad jie ir iš vidaus nepersišviečia. Aš ir šiaip šitame mieste nieko nenorėjau matyti. Rosas sėdėjo priešais mane, abu rūkėme ir barstėme pelenus ne į peleninę, bet kur papuola. Kelionė tęsėsi visą amžinybę.

Bavariškas kremas, tariau.

Tas namas anksčiau buvo mokykla, tęsė Džesė, iš visų pusių saugoma vyrų. Jie buvo užsidėję slidininkų kaukes, o virš jų — kaubojų skrybėles, atrodė juokingai. Rosas nupasakojo man kelią ir įspraudė į rankas didelį maišelį su vynuogėmis. Aš turėjau įeiti į vidų, o kiti pasiliko lauke.

Vynuogės šokolado apvalkale, pasakiau.

Beveik visada tekdavo eiti per tokią patalpą, pasakojo ji, nuo kurios grindų į mane žiūrėdavo šimtai veidų, vyrai, moterys ir vaikai. Kažkas juos lyg didelę kortų kaladę numetė ant žemės.

Pakėliau akis nuo valgiaraščio ir pažvelgiau į Džesę, buvo taip keista, kad už šios kaktos slėpėsi tokie vaizdai, vaizdai dalykų, apie kuriuos žinojau iš Žmogaus teisių organizacijų pranešimų.

Ar tai buvo leidimai, paklausiau. Gal pasai, asmens dokumentai, visokie nario pažymėjimai, kokių galima rasti piniginėse?

Staiga sustojau, tarė Džesė, ir pažiūrėjau atidžiau. Apėmė keistas jausmais. Išsiėmiau savo asmens tapatybės kortelę ir numečiau prie kitų, nuotrauka į viršų. Prie sienos jos neturėjau. Rosas gerokai įsiuto.

Galiu įsivaizduoti, pasakiau.

Ten dar voliojosi visokio šlamšto, beisbolo lazdos, kuriose buvo išpjaustytas žodis Cestitamo. Ar žinai, ką jis reiškia?

Sveiki atvykę, pasakiau.

Tikrai. Gal moki keletą kalbų?

Hm-m, sumurmėjau.

Senutės buvo sugrūstos į galinę patalpą. Jų daiktai gulėjo ant žemės. Tarp jų lentos, viename gale įkaltos ilgos vinys. Prie kitos sienos stovėjo lovos su odinėmis kilpomis galvūgalyje. Senutės žiūrėjo į mane lyg į vaiduoklį. Dauguma jų buvo mano amžiaus. Tada pradėjau. Aš privalėjau tol valgyti vynuoges, kol ir jos užsinorės, ir dar truputį papasakoti apie save.

Pamažu pradėjau suprasti šituos ketinimus, ketinimus panaudoti Džesę kaip pasiuntinį, kaip tarpininkę. Idėja buvo beprotiška ir kaip tik todėl geniali, ir jeigu pasaulyje buvo žmogus, kurio nebijojo netgi kankinamos aukos, jis buvo Džesė.

Pasakodavau joms, kad esu žymaus žmogaus duktė. Kad su juo dirbu ir turiu kitą, su kuriuo dirbu ir kurį myliu, ir kad jis gražus. Ilgais juodais plaukais.

Beje, tariau, kur tuo metu buvo tas valkata?

Po stalu nevalingai įgnybau sau į šlaunį. Akimirką buvau neatidus. Ačiū Dievui, šis žodis, atrodo, nesutrukdė Džesei pasakoti toliau.

Jo nebuvo su mumis, tarė ji. Bet senutėms patiko klausytis apie jį. Kelios bandė paglostyti man galvą, lyg būčiau ligonė. Pasistengiau išsisukti. Tada joms pasakiau gerą naujieną. Mano tėvas, labai svarbus žmogus, šį tą pažadėjo. Iš čia išeis kiekviena, kuri nekramčiusi praris penkias vynuoges. Tai sunku, pati mėginau, kai su jomis bandėme. Bet daugeliui išėjo jau po kelių kartų. Jos baisiai stengėsi. Paaiškinau, kad su kitais žmonėmis bus pervežtos per sieną. Tai senutėms patiko, ir aš padėjau joms nusiskusti.

Kodėl nusiskusti, paklausiau.

Kad jas surastų, paaiškino Džesė. Tose vietovėse laukai ir pašlaitės tiesiog juoduote juodavo nuo žmonių, ypač palei tvoras. Iš viršaus gerai matyti, kai tarp jų šviečia plika galva. Bet aš tik kartą ten buvau, kai reikėjo jas surasti. Tą darė Rosas su keliais žmonėmis.

Bet kam tos vynuogės, paklausiau.

Žinoma, tai treniruotė, pasakė Džesė, kad vėliau galėtų praryti plastikinius paketėlius. Tu juk žinai, kad Herbertas prekiauja narkotikais.

Pakėliau ranką, ore spragtelėjau pirštais, kad kelneris atneštų sąskaitą, reikėjo kuo skubiau viską apmąstyti. Aišku, kas atsitiktų, jei paskambinčiau Luizai į Hagą ir papasakočiau, kad pažįstu merginą, kuri ne tik Sanski Moste susitiko su Frenkiu, bet ir buvo prekybos narkotikais liudininkė. Prekiaujant jais buvo finansuojami serbai Balkanų kare. Neutrali liudininkė, nei nusikaltėlė, nei auka. Ir dar iš Vakarų Europos. Šis įvykis padarytų revoliuciją visame tribunolo darbe. Jis reikštų skandalą, sensaciją, sukeltų interesų karą aukščiausiu lygiu. Reikėtų atidengti savo kortas ir iš tikrųjų parodyti, ar rimtai persekiojami tarptautiniai nusikaltėliai. O dar žiniasklaida — ji būtų sužavėta. Išprievartautos Bosnijos aukos priverstos būti narkotikų kurjerėmis. Pabėgėlių evakuaciją remia organizuoti nusikaltėliai.

Girdžiu Rufo žodžius, esą narkotikų klausimas yra šalutinė problema ir ją reikia išbraukti iš politinių debatų. Esą jau ir taip sunku surasti tarptautinį sutarimą dėl Balkanų. Džesės istorija vienu kirčiu sugriautų visas pastangas šia linkme. Kategoriška Rufo nuostata dėl narkotikų atsidurtų abejotinoje šviesoje. Įsivaizdavau pažįstąs Rufą, nors mažumėlę, ir tai buvo svarbu. Jis buvo iškilęs virš visų valstybės sienų, virš to žmonių perpildyto žiurkių lizdo, virš šito jų knibždėlyno ir plepalynės sukūrė naują vertybių sistemą, religiją, kurios nuostatai — „jokios intervencijos“, „valstybių nepriklausomybė“ ir „žmogaus teisės“. Tačiau nuo šiol būtų vis sunkiau užgniaužti klausimą, ar Rufas nesusijęs su Herbertu. O jeigu taip, tai kuo.

Kuperi, tarė Džesė gailiai, negi nenori sužinoti, kuo baigėsi ši istorija?

Aš staigiai atsitiesiau, Džesei už nugaros parodžiau kelneriui, kad palauktų.

Žinoma, noriu, pasakiau, tik sekundę buvau mintimis kitur.

Džesės elgesys keitėsi, ji nebesisukinėjo ant kėdės, sėdėjo visai ramiai, suspaudusi plaštakas tarp šlaunų, ir pamačiau, kad dreba visu kūnu, tirta net plaukų galiukai, o blakstienos virpčioja.

Greit pabaigsiu, tarė ji. Kartą senutėms vėl pasakojau apie savo darbą, ir viena paklausė, ką gi mes darome. Pasakiau, kad mes iš Italijos plaukiam valtimi, ir ji pasakė, kad visą gyvenimą norėjo į Italiją. Jos vardas Marta, labai maloni. Pažadėjau, kad ir ją kada nors pasiimsiu kartu. Staiga ji suėmė mano rankas ir sušuko, kad turiu prisiekti tuo, kas man brangiausia. Tą akimirką ji atrodė taip baisiai, kad išsigandau ir prisiekiau Šeršos gyvybe. Išėjusi pasakiau Rosui, kad mums reikia kai ką pasiimti. Rosas atsakė, kad neįmanoma. Nesuspėjau nieko atsakyti, nes prie mūsų priėjo vienas iš vyrų ir nusiėmė skrybėlę ir kaukę. Jis buvo ledų pardavėjas, apie kurį tu vis klausinėji. Jis pasakė, jokių problemų, parodyk man kuri. Kartu įėjome į vidų, ir aš pasakiau, tai Marta. Jis pačiupo ją už ausies, išsitraukė peilį ir nupjovė ausį, visai paprastai, antrą taip pat. Marta net nesuriko, tik bandė prispausti rankas prie galvos. Ledų pardavėjas numetė man ausis ir pasakė, dabar galiu joms toliau meluoti. Tada iššovė Martai tiesiai į veidą, ir ji susmuko. Viena ausis prikibo prie mano megztuko vilnos ir bėgant nukrito į dulkes. Rosas jau ėjo manęs link, sugriebė, ištempė į ilgį mano rankoves ir surišo užpakalyje. Tada nuvilko mane į artimiausią visureigį ir išvažiavome. Visą kelią garsiai šaukiau, nes galvojau apie tai, kad prisiekiau Šeršos gyvybe.

Siaubo filmas, pasakiau, kad jį kur velniai, koks siaubo filmas.

Vėliau Vienoje sutikome Herbertą ir pasakiau jam, kad daugiau nedalyvausiu. Jis pasakė, kad čia nurodinėja jis ir toliau dirbsime kartu.

Šitie šikniai, tariau, šitie prakeikti šikniai.

O aš pasakiau — ne. Rosas irgi pasakė — ne. Tada visi trys ėmėme rėkti, aš ilgiausiai. Herbertas paklausė, gal noriu, kad mane vėl uždarytų, o Rosas pakėlė ranką, lyg norėdamas jam trenkti, ir suriko, kad visa Balkanų afera nuo pat pradžios buvo beprotystė. Pagaliau Herbertas pasakė, gerai, tada nuo šiol Džesei vėl teks tik plaukioti. Aš pasakiau, gerai, vien dėl to, kad galėčiau išeiti. Išvis norėjau viską baigti, norėjau pas Šeršą, paaiškinti jam, kad mums reikia išvažiuoti. Negalėjau laikytis priesaikos. Žinojau, kad Šerša mirs, ir kad mirs dėl mano kaltės. Norėjau į Grenlandiją.

Kai Džesė pakėlė akis, pamatė mano veide neapykantą ir tuoj nuleido galvą tarp rankų. Kelios plaukų sruogos nuslydo į pomidorų salotas, ištraukiau jas. Neapykanta buvo maloni, geriau nei kokainas, ji ūmai išlaisvino mane nuo visų minčių apie Rufą, apie Luizą, visą tą Olimpą ir pasaulio politiką, staiga praregėjau. Jaučiau pasišlykštėjimą kiekvienu, prisidėjusiu prie to, kad tokie žmonės kaip Džesė būtų įstumti į šitokį pragarą. Vienu vieninteliu apgalvotu judesiu peržengiau ribą. Į reiškinius nebežiūrėjau iš viršaus. Aš buvau išorėje. Neskausmingu judesiu tapau privačiu asmeniu.

Gal dabar galime sugalvoti ką nors gražaus, paklausė Džesė dar užsidengusi rankomis.

O Šerša, paklausiau, ar jis norėjo į Grenlandiją?

Ne, ne, ne, ne.

Ji vėl taip pakėlė balsą, kad visas restoranas sužiuro į mus.

Š-š-šš, raminau ją. Džese, ar jis norėjo važiuoti kartu?

Kai ji atsitiesė, pamaniau, kad geriau jau būtų likusi užsikniaubusi. Per kaktą ėjo linijos, nuo žvakių šviesos atrodė įsirėžusios kaip grioviai, burna lyg vartų anga žiojėjo tarp raukšlių, akys tuščios. Akimirką mačiau kaukę, Džesės veido parodiją, apsuptą tikrais jos plaukais ir žiūrinčią į mane, pravertomis lūpomis.

Aš norėjau į Grenlandiją, tarė ji. Šerša norėjo važiuoti su manimi. Pasakė, kad prieš kelionę dar reikia gauti šiek tiek daugiau pinigų. Mažiausiai tiek, kiek turėdavome dirbdami valtyje.

Jos veide pasirodė keista šypsena.

Tai kodėl jūs taip ir nenuvykot į Grenlandiją?

Ne, ne, ne, ne, vėl pradėjo ji.

Per petį pamačiau prie mūsų stalo besiartinantį vyriškį, gal restorano savininką, gal vyriausiąjį virėją ar kelnerį, nežinau, pakėlęs ranką pirštais jiems parodžiau žingsnelius, kurie turėjo reikšti, kad mes jau einame, ir jis lūkuriuodamas sustojo.

Gerai, viskas gerai, pasakiau Džesei. Einam kur nors kitur.

Nuo jos veido neišnyko toji šypsena, ji buvo tokia liguista, kad nusprendžiau daugiau neklausinėti, nes jau nebesvarbu. Džesei reikėjo globos, nieko daugiau, tik globos ir žmogaus, kuris ja rūpintųsi. Padėjau ant stalo tūkstantį šilingų, paėmiau ją už rankos ir išstūmiau priešais save pro restorano duris. Gatvėje ji išspjovė pomidoro gabalą, apie jį išvis nepagalvojau, jau buvo praradęs spalvą. Džesė stovėjo sulinkusi, šiek tiek persisukusi, lyg negerai suvarstytas batas. Man jos be galo pagailo.

Jis nevažiavo kartu, nes jis negyvas, pasakė ji, jie jį nužudė.

Neprieštaravau, nors tuo netikėjau. Galėjo būti, kad jis šiuo metu jau miręs, bet kad jis rimtai ketino išvažiuoti su Džese, nepatikėčiau. Veikiau norėjo pasinaudoti proga ir pasitraukti, žinoma, tik tinkamai finansiškai apsirūpinęs. Galbūt bijojo, kad Džesė visiškai kuoktelės ir jis praras gerai apmokamo jos bendražygio darbą negavęs kompensacijos. Tikriausiai jau seniai nebenorėjo tuo užsiimti, bet nežinojo, ko griebtis. O gal darbas Balkanuose ne jo nosiai? Veikiausiai viskas kartu. Šiaip ar taip, jis paliko Džesę, galvojančią, kad ji kalta dėl jo mirties.

Gerai, Džese, pasakiau, nusiramink. Dabar sugalvosime ką nors kita.

Ji išsivadavo iš mano rankų. Apsivijo viena koja kitą ir siūbavo lyg pritvirtinta prie stiebelio.

Galbūt, pasakė ji, galerijoje jau turi jo atvaizdą.

Nesupratau, apie ką ji šneka. Nežinojau, kaip jos to ir paklausti.

Skulptorius kieme, pasakė ji, daro tokius dalykus.

Hic gaudet mors succurrere vitae, sako Klara.

Turbūt kažkokie kliedesiai, gal kokainas blogas, nors aš pats, atsižvelgiant į aplinkybes, jaučiuosi puikiai. Klara, atsirėmusi į mano koją, sėdi kaip sėdėjusi — tiesi prie, sienos palei laukujės namo duris, ir kalba užsimerkusi lyg mediumas.

Tavo sluoksniuose, sako ji, juk moka lotyniškai.

Čia mirtis tarnauja gyvenimo tėkmei, atsakau daug negalvojęs.

Taip pavadinta statula, kurią jie padarė iš Šeršos. Žinau, kad tada jos galerijoje neradai.

Nueik pažiūrėti, tarė Džesė, gal ten jį pamatysi. Tada ir sužinosi.

Baik, pasakiau jai.

Ji pakėlė smilių ir įsikišo į dešinę šnervę. Nespėjau sulaikyti jos rankos ir ištraukti piršto, kraujas nubėgo per viršutinę lūpą, palei burną ir susikaupė smakro duobutėje. Jos nosyje jau kelios savaitės buvo vieta, kur reikėjo tik krepštelti nagu, kad imtų kraujuoti, ir tuo ji sumaniai naudojosi.

Nueik, tarė ji.

Dabar, paklausiau.

Ji neatsakė.

Ar į tą galeriją prie Operos žiedo?

Tai buvo galerija, prie kurios durų mudu su Šerša prieš dvylika metų turėjome laukti kelias minutes, o Džesė kalbėjosi su galerijos savininku. Prieš tai vitrinoje parodė man mėgstamus paveikslus, rėkiančių spalvų moterų portretus. Ištemptos į ilgį, labai lieknos, galvos grakščiai ir droviai palenktos, veidai fatališkai panašūs į skruzdėles. Paveikslai pavadinti „Nuostabūs sodai“, „Fu myli Fulą“ arba „Karaliai ir planetos“. Visą laiką ketinau nupirkti jos gimtadieniui vieną iš jų.

Tai netoli, pasakiau, palauk čia.

Eisiu kartu, tarė ji.

Atsistok ant abiejų kojų ir nusivalyk kraują.

Ji dar kartą pirštu dūrė sau į nosį.

Nusiramink, nusiramink, tariau, paklausyk manęs.

Stumtelėjau ją į neapšviestą namų tarpuvartę, suradau švarią nosinę, susukau jos kamputį į vamzdelį ir sukišau į šnervę. Dešinė Džesės akis pavandenijo. Sūrus vanduo. Prisiminiau tas kvailas auksines žuveles. Mėlyna jos akių spalva atrodė lyg pilvu aukštyn plaukianti žuvis.

Tau negalima su manimi, juk pati sakei, kad jie tavęs ieško. Žinai, ką dabar padarysi?

Ji papurtė galvą.

Šokinėsi vienoje vietoje, pasakiau, kad po tavimi galėtų suktis Žemė. Kol manęs nebus, ji truputį pasisuks, ir, kai tave pasivysiu, jau beveik būsi namuose. Ar supranti?

Ji linktelėjo. Nosinė karojo lyg nuplėštas balto balandžio sparnas. Kai Džesė linktelėjo, atrodė, lyg ja man mojuotų.

Na, pradėk, pasakiau jai.

Ji ėmė šokčioti. Tam reikėjo abiejų kojų, ir kūnas atsipalaidavo. Nosinė plasnojo ant skruosto aukštyn žemyn. Jei kas nors ją šitaip būtų radęs, būtų uždaręs. Visam laikui. Aš nubėgau.

Na, ir, paklausė Klara.

Jie kaip tik ruošėsi užsidaryti. Galerijos savininkas vis dar tas pats, kurį prieš dvylika metų mačiau per langą. Žinoma, manęs jis neatpažino. Ir iš viso ten nebuvo nieko, kas nors iš tolo primintų Šeršą.

Žinau, sako Klara. Galerijos savininkas man papasakojo, kad gavo jį devyniasdešimt aštuntųjų pradžioje.

Tu ten buvai, klausiu jos.

Žinoma, tu juk irgi. Mačiau Šeršą, visiškai permatomas. Tikrai jis buvo nepaprastai gražus vyras.

Kaip tau šitai atėjo į galvą, klausiu jos.

Nagi, sako ji, juk galeriją minėjai kasetėje apie Barį.

O kur tu dar buvai, klausiu.

Geriau paklausk, kur dar nueičiau, jei turėčiau jėgų.

Ir?

Pavyzdžiui, pas skulptorių, sako ji, kuris padarė skulptūrą.

Tą naktį Džesę ištiko pats didžiausias priepuolis, kokį man teko patirti.

Ar girdi, paklausė ji.

Ji sėdėjo ant kėdės virtuvėje ir žiūrėjo man per petį į koridorių, kur stovėjo jos batai, atrodantys tarsi nupjautos vaikiškos kojos, pasuktos kampu viena į kitą.

Girdžiu juos ateinant, tarė ji.

Nieko tu negirdi, pasakiau.

Turiu erelio ausis, pasakė ji.

Ereliai, pasakiau, neturi ausų.

Tada ji pradėjo stūgauti, kiekvieną kvėptelėjimą lydėjo nestiprus garsas, iš pradžių tylus, bet skvarbus, lyg jos krūtinėje būtų instrumentas, kurį alsavimas priverčia skambėti. Nubėgau atsinešti knygos ir ėmiau skaityti jai, bet trūkčiojantis stūgavimas bemat perėjo į nesusijusį su kvėpavimu tęsiamą garsą, kuriam net oro nereikėjo. Numečiau knygą, suėmiau Džesę už pečių ir purčiau, kol garsas nutrūko, ir ji pražiota burna gaudė orą lyg ką tik ištraukta į krantą.

Kai buvau maža, tarė springdama, Rosas man rodydavo įpjautą teniso kamuoliuką. Kai suspausdavo šonus, jis prasižiodavo. Taip Rosas priversdavo kamuoliuką kalbėti. Kamuoliukas atrodė kaip Pakmanas iš kompiuterinio žaidimo ir plepėdavo. Džese, sakydavo jis, tu per daug kalbi. Trukdai man savo tauškalais. Netriukšmauk. Kitaip bus blogai. Tada jis pasakė, pažiūrėk, kas su manim bus, ir burna plačiai prasivėrė. Tarp abiejų galvos pusių žiojėjo skylė. Vieną dieną, sako jis, tavo burna nuo kalbų atsiskirs nuo galvos, ir galva subyrės. Ir aš pažadėjau tylėti. Norėjau būti žuvis. Aš vis pažadėdavau ir niekad netesėdavau.

Džese, pasakiau jai, tu nekalbi per daug. Man patinka, kai tu kalbi.

Ji manęs nebesiklausė.

Dabar mane nubaus, žiauriai nubaus. Girdžiu juos ateinant.

Aš papurčiau ją, ji vėl ėmė stūgauti, šaukiau tiesiai jai į ausis, bet ji nereagavo. Kūnas suglebo, turėjau ją prilaikyti, kad nenuvirstų nuo kėdės. Nubėgau antklodės, įvyniojau iki ausų. Tu — žuvis, paaiškinau jai, žuvys, kai jas užkloji, miega.

Išoriškai kovodamas su tuo, kas vyko jos galvoje ir ko aš visai nesupratau, tegalvojau, kaip pačiam išlikti sveikam, ištverti su ja naktį iki aušros ir neprarasti tikėjimo kitu rytu. Čia man padėjo kokainas, kurio vis atsinešdavau iš jos šaldytuvo. Kokainas ir neapykanta.

Tavo Džesė...

Klara nepajėgė kalbėti. Manau, ji pirmą kartą pasakė „Džesė“, o ne „draugužė“ ar dar kaip.

Kalbėk garsiau, sakau jai, neprigirdžiu.

Aiškiai matau, kad ji negali garsiau, tiesiog noriu ją pakankinti.

Tavo Džesė, sako ji, gal visai nebuvo tokia pamišusi.

O sau šauti į ausį, klausiu, ar normalu?

Kai kuriose situacijose — tikriausiai taip, sako Klara.

Netikėtai ji atsimerkia ir stojasi ant kojų svyruodama lyg per ilgai gulėjęs kupranugaris. Sąnariai traška, vienas po kito girdėti skirtingo aukščio ir stiprumo garsai. Dabar ji iš tiesų išblyškusi, įdegis — tik purvas ant odos paviršiaus. Klara tankiai alsuoja, prakaitas ant veido lyg rūgštis, palieka raudonas dėmes ant skruostų, kaktos ir virš lūpos. Aš irgi atsistoju, nuo ilgo sėdėjimo ant akmeninių laiptų gelia kaulus. Gatvė visiškai tuščia, karštis traukia kvapus iš visų pakampių, dvokia išmatomis, benzinu ir įkaitusiais šiukšlių konteineriais. Matau, kaip iš po automobilio sprunka kiaunė ir dingsta po kitu.

Maksai!

Ji sugriebia mane už rankos. Kai susmunka, suimu jos plaukus ant sprando. Gurgėjimas, kylantis iš jos vidaus, primena vandens sifoną biure, didelį skaidrų melsvą indą, prie kurio kolonėle sudėti popieriniai puodeliai. Kai pripili puodelį pilną, į paviršių gurgėdamas pakyla oro burbulas tarsi persišviečianti medūza. Klara išsižioja ir žiaukčioja, išbėga šiek tiek vandens, visai skaidrus lyg iš butelio.

Maksai, padėk man, sako ji, padėk man.

Paimu jos ranką ir žiūriu į laikrodį ant riešo.

Po dviejų ar trijų valandų, sakau, jau bus tamsu.

Prašau, sako ji, užgesink šviesą.

Iki tol liksime čia, sakau.

Vėl paguldau ją ant žemės, kiek giliau namo prieangyje. Per dešinį burnos kampą nusidriekia balzganos seilės.

Tikriausiai būtų geriau ją palietus nusiplauti rankas.

25 Ereliai ir angelai

Tu šaukei, sako Klara.

Hamakas pašėlusiai siūbuoja į šalis, matyt, blaškiausi ir dar blaškausi, o gal dar ir šaukiu.

Nesikelk, sako Klara.

Ji apkabina mane rankomis ir sulaiko hamaką. Įremiu kaktą į jos krūtinkaulį, kaulas į kaulą, kartu paėmus mes labiau panašūs į žabų krūvą nei į žmonių porą iš kūno ir kraujo. Jos smakras atsiduria virš mano galvos.

Nelinksėk, sakau, sutraiškysi man kiaušą.

Nusiramink, sako ji, aš visai nelinkčioju. Kas tau?

Sapnavau, sakau.

O gal vis dar sapnuoju, šiaip ar taip, esu ne visai nubudęs, nes girdžiu gailiai dejuojant ir stebiuosi, kas gi čia Klarai, ir tada suvokiu, kad tai mano aimanos, ir nustojęs kvėpuoti jas užgniaužiu. Klara klūpo prie hamako.

Ką sapnavai, klausia manęs.

Garsus, sakau, paveikslus. Maniau, kad amžinybę. Košmaras.

Negaliu kontroliuoti savo kalbos centro. Kambaryje tamsu, pusė mėnulio kaip tik telpa į vieną iš mažų lango dalių, o aš klausiu savęs, kodėl iš viso miegu naktimis. Pats kaltas, kad tada sapnuoju. Mano pirštai juda po Klaros marškinėliais, jos pilvas kietas, nė vienos raukšlės, kurią galėčiau suimti, nieko, už ko galėčiau laikytis. Jos krūtų nenoriu liesti, kai įsivaizduoju, kaip jos žvairuoja, jaučiu pasišlykštėjimą, sumišusį su noru juoktis. Pasiduodu. Ji ir šiaip jau nori pasikelti.

Galiu užuosti, kai tau erekcija, sako ji, apyvarpė nuslenka ir tada dvokia. Iš čia užuodžiu.

Aš impotentas, sakau.

Saviapgaulė, sako Klara. Miegok toliau.

Keista, bet tikrai pajuntu nuovargį, sveiką nuovargį, tokį, kai naktį iš tikrųjų jautiesi pavargęs, o atsipalaidavęs džiaugiesi miegu, gal vakare pamiršau pauostyti kokaino, o gal miego periodai pailgėjo, nes įgudau ir galiu po truputį užtęsti miegą tiek, kad dieną būčiau budrus tik penkias minutes, o vėliau iš viso nenubusiu. Tada jau mirtis.

Pastatau vieną koją ant žemės ir švelniai pasisūpuoju. Klara nesigulė, matau ją lyg vaiduoklį stovinčią priešais langą po kaštonu, nežinau, ką ten veikia, aišku, ji pati to irgi nežino. Kaštonas šnara. O gal didelis ežys braunasi per krūmus ir rankioja šliužus nuo šulinio akmenų.

Dideli šunys puola iš kitos vielinio tinklo tvoros pusės, jei mėgintume jiems lojant susikalbėti, nepajėgtume. Jie skalija ant Žako Širako, o tas į juos net galvos nepasuka, pasipūtęs lyg koks aristokratas. Arba vaizduoja esąs negyvas. Klara, apimta pašėlusio ryžto, eina priekyje, aš paklusniai seku iš paskos. Prieš kelionę ji manęs paprašė kokaino porcijos, kad sutelktų paskutines jėgas, tik nežinau, kas iš to gero. Man vis tiek, jaučiuosi gana stiprus, taigi ir aš galiu bet kur nueiti. Iš nugaros ji tikrai gerai atrodo, ilgi plaukai supinti užpakalyje į kasą, kelnės per plačios ir kabo ant klubų, todėl iš po jų virš juosmens išlenda mano dryžuotos susiraukšlėjusios glaudės. Su mano milteliais kraujyje ji susikaupusi slysta kaip žuvų pulkas. Kol neatsigręžia, galėtum palaikyti ją viena iš tų įprastų dailių kovingų merginų kokiame nors pagedusiame didmiestyje. Vis dėlto iš priekio tą įspūdį sugriauna veidas, nes jis nei lygus, nei nekaltas, bet panešiotas ir nevykusiai pakabintas tarp ausų.

Gatvės posūkyje priglundame prie sodo tvoros sulig žmogaus ūgiu vėsių akmenų ir laukiame, kol nuslops šunų lojimas.

Ar buvai čia kada nors, klausia ji.

Šita vieta, sakau, net neturi miesto rajono numerio. Ar tu tikra, kad mes dar ne Slovakijoje?

Nesvarbu, sako ji, turėtų būti kur nors čia, viršuje.

Po diktofono diržu kaupiasi prakaitas, ir aš iš tikro nesuprantu, kodėl būtent aš tampausi šitą daiktą, lyg man būtų nesveiki inkstai, o aparatas valytų kraują. Žakas Širakas prispaudžia savo sausą nosį man prie šono, žinau, ką jis tuo nori pasakyti: baikim šitą velniavą.

Šiaip ar taip, man nusispjaut, sakau. O kur dabar?

Tiesiai, kol baigsis namai, sako ji.

Kokie dar namai, niurzgu.

Ji eina toliau, vos spėju kartu. Gal priminti, kad nepasiėmiau pakankamai kokaino kelionei atgal, kai poveikis susilpnės. Atrodo, ji pamiršo, kad vakar vakare jos vos nenuvežė namo lavoninės mašina. Be to, nesuprantu, kodėl ji eina basa.

Kodėl vaikštai be batų, sušunku.

Ar nežinojai, rėkia ji, kad vidinį kito žmogaus gyvenimą galima kuo puikiausiai suvokti, jei pamėgdžioji jo išorę?

Ji manęs palaukia.

Ar toks vienas iš Šniclerio metodų, klausiu.

Aš jį išplėtojau, atsako ji. Pabandyk kuo tiksliau imituoti kito žmogaus veido išraišką ir beregint sužinosi, ką jis galvoja. Taip pat ir su drabužiais. Tam daug nereikia.

Keista teorija, sakau.

Tai ne teorija, sako ji, tai vertas dėmesio patyrimas.

Geriau neklausiu, sakau, kieno vidinį gyvenimą tu dabar nori pasisavinti, nes kitaip šiandien garantuotai niekur nenueisime.

Geriau neklausinėk, pritaria ji.

Jau kuris laikas nebesimato namų, aš į viską numoju ranka. Po manimi judančios kojos ir pėdos lyg meditacija, I‘ve been through the desert on a horse with no name36 sakinys kartojasi galvoje į žingsnių taktą ir nieko jam negaliu padaryti. Jau visą amžinybę saulė tiesiai virš galvos. Turbūt Žemė liovėsi suktis, ir mes nuo vidurdienio lekiame įsivaizduojamos žvaigždės link, kitaip nepaaiškinsi, kodėl taip neišpasakytai karšta.

Ten, priekyje, netikėtai sako Klara.

Į griovį panašioje įduboje šalia lauko keliuko, kuriuo einame, įstrigęs nedidelis senas sunkvežimis, nudažytas juoda matine spalva ir taip sulankstytas, jog atrodo, kad lydosi. Nuo mašinos sumintas takas eina per pievą, kurioje, negali būti tikras, gal ir gyvena laukiniai jaučiai, o gal ir ne. Ten, kur tolumoje išnyksta kelias, stūkso pastatas, tiksliau, tik stogas, paprasčiausias milžiniško dydžio kortų namelis. Malksnos įžambiai apipjaustytais kraštais stačiu kampu šauna gerus du aukštus link šelmens. Langų nematau. Tikriausiai viduje tamsu, nors į akį durk.

Ir tau atrodo, klausiu, kad čia kas nors gyvena.

Gal manai, klausia ji, kad laukuose mašinos kaip kukurūzų burbuolės auga? Žinoma, jis gyvena čia. Tik truputį laikinai.

Kas tas JIS bebūtų, sakau aš, jam reikia oro tilto apsirūpinti maistu.

Baik, sako ji, skylė, kurioje mes glaudžiamės, ne geresnė.

Vis dėlto dalis mūsų skylės prijungta prie kanalizacijos, ir viskas miesto centre.

Tačiau, sako ji, turime su juo šį tą bendra.

Labai įdomu, sakau.

Mes visi, sako ji, slepiamės.

Ilgokai beldėme į duris, ir štai jis čia, po milžinišku smailiu namo stogu.

Tave, sako jis ir rodo į mane, pažįstu.

Šūdas, sakau.

Klaros antakiai kyla kakta aukštyn, tartum ketintų pasislėpti raukšlėse lyg tarp kopagūbrių.

Negali būti, sako ji, mano asistentas niekad anksčiau nėra buvęs Vienoje.

Pupyte, sako jis, eik tu šikt. Tą tipą pažįstu.

Jis teisus, prisimenu ir jo vardą — Ervinas. Susitikom, kai Džesė man vieną dieną parodė kiemą ir papasakojo, kaip jie ten su Šerša gyveno. Parodė ir krosnelę, kur buvo paslėptas raktas nuo pašiūrės. Žiemą įnešę ją į vidų tiek prigrūsdavę presuotų pjuvenų iš lentpjūvės, kad vamzdis net iki lubų įkaisdavęs. Paklausiau jos, kodėl jiedu neapsigyveno tikrame bute, o Džesė atsakė, kad čia gerai jautėsi, ir tada aš susidūriau su žmogėnu, stovėjusiu tarpduryje, jis svirduliavo, trenkė degtine, buvo aukšto ūgio, tamsus, veidas įdiržęs, ir Džesė jam tarė: „Sveikas, menininke.“ Jis paklausė, pupyte, kur tavo Adonis, ji atsakė nežinanti, tada jis tarė, gerai, dabar einu namo, išgersiu. Pažinau jį, atrodo lygiai taip pat nusibaigęs, kaip ir prieš dvejus metus.

Nors čia, viduje, ir tamsu kaip naktį...

Pliaukšteli delnu sau per kaktą, lyg norėdamas pribaigti likusias smegenis it kelias įkyrias muses.

Bet veidams, sako jis, turiu gerą akį. Jis juk pristatydavo prekes.

Mes, sako Klara, vis tiek tuoj eisim. Ilgai neužtruksim.

Basomis kojomis žingsniuoja pro jį į namo vidų mušdama kulnais, lyg būtų apsiavusi sunkiais kaip švinas kariškais batais.

Viešpatie aukštielninkas!, šūkteli jis.

Ir bėga jai iš paskos. Aš įeinu, čia ne vėsiau kaip lauke, o dar kvapą gniaužianti degančio plastiko smarvė. Šuo nusprendžia laukti ir atsigula siaurame šešėlyje prie namo sienos. Koridoriaus gale atviros durys, pro jas krinta ryški elektros šviesa, ten matau Klaros siluetą. Kai peržengiu slenkstį, tvaikas tampa nepakeliamas, ir tuojau suprantu, kodėl skulptorius nelabai geros nuomonės apie savo protą.

Jis įkiša ranką į stalčių ir švysteli mums dvi juokingai plonas kaukes nuo smogo, nieko daugiau, tik gabalą marlės su guminėmis juostelėmis, užkabinamomis už ausų. Ereliai, galvoju, neturi ausų. Ir Ervinas užsideda kaukę, kuri per vidurį nusidažiusi geltonai, lyg per ją būtų surūkęs be galo daug cigarečių.

Kambarys panašus į name įstatytą dėžę, mažesnis nei galima tikėtis, ir vertikaliomis sienomis, nors stogas nuožulnus. Šalia durų atremtos keturios metalinės konstrukcijos, modernios Geležinės mergelės versijos, kita išardyta guli kambario viduryje.

Neišsigąskit, sako menininkas, aš tik šlifavau.

O ko gi, klausia Klara, mes turėtume išsigąsti?

Geriau pasakykit, sako jis, ko čia atėjot?

Aš rašau pranešimą Vidurio Vokietijos radijo kultūros programai, monotoniškai beria Klara.

Taip, taip, sako Ervinas, o tas — padugnė, gerai prisisiurbęs ir patenkintas.

Ir jis rodo į mane.

Kaip, klausia Klara.

Tas niekšelis, sakau, čia tik dėl juoko.

Ji gūžteli pečiais.

Šiaip jau mes norėtume sužinoti, kaip jūs dirbate, sako Klara.

Menininkas pakelia kelį, kad juokdamasis galėtų trinktelėti sau per šlaunį.

Tu tik pažiūrėk, sako jis, ir tau neblogai sekasi.

Klausyk, sakau nekantraudamas, ta mergaitė baisiai domisi tavo niekalu, ir Herbertas sako, kad sutarta.

Jis kelias sekundes spokso į mane ašarojančiomis mulkio akimis, matyt, jo galvoje mintys sukasi lėtai ir tingiai, kaip sėdint prie kavos. Už jo nugaros man šypsosi Klara ir pakelia nykštį į viršų.

Na, gerai, sako jis, dešimt minučių, ir nešdinkitės, iš kur atėję.

Ilgiau ir taip niekas čia neištvertų. Visi trys atsitupiam prie dviejų metalinių Mergelės pusių.

Čia liejimo forma, sako jis, dydis — metras septyniasdešimt du iki metro aštuoniasdešimt.

Perbraukiu pirštų galais per lygų paviršių. Vidinė formos pusė taip glotniai nupoliruota, kad metalas atrodo minkštas. Vos spėju patraukti rankas, kai trinkteli dangtis, gaudžiantis trenksmas atšoka nuo sienų stiprėjančiu ir silpnėjančiu aidu. Skulptorius išsišiepęs žiūri į mane. Jam ne visi namie.

Jau pačios liejimo formos yra meno kūriniai, sako jis. Kai pakratysiu kojas, neblogai kaštuos. Formas daro toks mano draugelis, auksakalys.

O tada, klausia Klara.

Ten atsigula modelis, sako jis. Čia ir ten yra angos, per kurias pilu, ir viskas. Plastiko košę pats užmaišau.

Jūs pilate karštą, skystą plastiko masę ant žmogaus kūno, klausia Klara.

Na, taip, sako jis, plastikas — tai toks organinis stiklas. Ir iš jo daroma antroji liejinio forma.

Jis nuveda mus prie galinės kambario sienos. Ant darbo stalo išdėliotas visas įrankių rinkinys, panašus į stomatologo. Kampe šalia stalo sumesta krūva išilgai perskeltų kūnų iš permatomo spalvoto plastiko, gremėzdiškos žmonių figūros su lydymo siūlėmis pakraščiuose.

Štai ten, sako menininkas, liejama tikroji forma, vėlgi iš specialios medžiagos, skaidrios lyg vaisvynis.

Iš krūvos jis ištraukia vieną tokio kūno formos pusę, ji vaizduoja moters nugarą. Prisikišęs visai arti, matau moters odos porų negatyvą ir kelis šviesius plaukelius, susilydžiusius su plastiku.

Taip, sako skulptorius, plaukai dažnai lieka prilipę prie formos, tenka juos po vieną išpešti pincetu. Didžiausia nesąmonė tie plaukai ant galvos ir tarp kojų.

Mus visų pirma domina, sako Klara, kas konkrečiai tie modeliai tuose jūsų... eksperimentuose?

Tai ne eksperimentai, sako jis, viskas paprasčiausias darbas.

Taigi kas, klausia Klara.

Klausyk, žvirbleli, sako jis, ar matei Džeimsą Bondą filme Auksinis pirštas?

Galbūt, sako ji, o ką?

Na, tada nutuoki, sako jis, kad žmogus neišlaiko nė kelių minučių, jei jo oda visiškai užliejama. Net jei turėtų ne nosį, o vargonų dumples, niekas nepadėtų, jis uždustų. Perpratai?

Ne, sako Klara.

Kol ta mano plastiko košė sustings, sako skulptorius, praeis beveik pora valandų. Niekas neišlaikys nekvėpavęs.

Tiesiog netikiu, sako Klara.

Jis ką kita turi galvoje, sakau.

Matai, koks tu, sako jis, ne vien barščius srėbei. Tavo nosis gerai užuodžia.

Sulig žodžiu „nosis“ suprantu, kad pats laikas trumpai drūtai užbaigti, pasijaučiau šiek tiek užgautas.

Jis dirba su lavonais, sakau.

Klaros akys virš kaukės susiaurėja, sumirksi, galvoju, kad ji juokiasi. Kiek pastovim tylėdami aplink sarkofagą iš dirbtinio stiklo lyg chirurgai, nuleidę rankas prie ką tik mirusio paciento. Moteris, kurios sėdynė atsispaudusi kaip didelis dubuo salotoms, tikriausiai jau sugraužta kirminų, o tai, kad jos nebėra, stiklinis įdubimas tampa itin vykusiu daiktiniu įrodymu.

Tie žmonės, kurie čia buvo, nežinomi, sako skulptorius.

Lyg jo kas būtų klausęs.

Ar nieko prieš, jei paimsiu kokaino, klausiu jo.

Nagi šniaukšk, sako jis, gal reikia veidrodžio?

Viską turiu pasiėmęs. Klara užsimerkusi, atrodo, nesiklauso, ką mes šnekame. Vos spėjau ją krintančią sugauti.

Tai nuo garų, sako skulptorius, ligoninėje man prisakė, kad ta medžiaga labai nuodinga.

Ne, sakau, jai jau anksčiau buvo bloga. Ir vakar.

Turbūt jai mėnesinės, sako jis.

Gal ir tu nori, klausiu.

Ačiū ačiū, sako jis, turiu čia savo chemijos fabriką.

Metaliniu virbu jis praveria siaurą liuką nuožulnaus stogo viršuje, padūmavusiame ore nutįsta platus kvadratinis šviesos srautas ir apšviečia mus iš viršaus, lyg būtume Rubenso paveikslo dalis. Sėdžiu ant neaukštos dėžės. Mums už nugaros per visą namo ilgį eina patalpa, siaura it žarna ir trikampio skerspjūvio, stačias gali stovėti tik prie vidinės sienos. Likusią dalį užima didelis šaldiklis.

Tikriausiai neišduosi, iš kur imi tiek lavonų, sakau jam.

Ne tiek jau daug, sako jis, per metus gaunu ne daugiau kaip keturis. Kol visus gražiai ištaisai, ir alus prarūgsta.

Ir jų niekas nepasigenda, klausiu jo.

Na, sako, tai išskirtiniai atvejai. Be to, aš jų nesubjauroju. Tik šiek tiek apskutu.

O kas, jei kas nors ateis į galeriją ir pamatys ant pjedestalo savo brolį?

Būtų galas, sako jis. Baigtos kalbos apie mano anatominį realizmą.

Klara kvėpuoja labai lėtai ir ritmingai, lyg žiemos miegu užmigęs ežys, gal čia jos autogeninė treniruotė.

Ji net burnos nepraveria, sako jis, reikia išnešti į gryną orą.

Nejuokauk, sakau, lauke keturiasdešimt laipsnių, koks ten grynas oras.

Nepravėrusi akių Klara pakelia ranką.

Jau geriau, šnabžda ji, kalbėkitės toliau.

Atskiriu jai dalį kokaino porcijos ir prisiartinu su šaukštu.

Ne, sako ji, nenoriu.

Nusiramink ir praryk.

Suspaudžiu jos rankas tarp kelių, praveriu jos burną ir suberiu miltelius. Laikau tvirtai, kol nuryja.

Trauk tave velniai, sako skulptorius, moki su ja susitvarkyti.

Aš vėl atsisėdu.

Baikim tas pasakas, sako jis, tu juk pažinojai tą draugelį?

Ar Šeršą, klausiu.

Vadinau jį Adoniu, sako jis, toks buvo gražuolis. Negalėjau sulaukti, kol galą gaus. Jo skulptūra — geriausias mano darbas.

Suprantu, sakau.

O tą jo mergužėlę, klausia jis, irgi pažinojai?

Ką tokią?

Na, koks ten jos vardas, iškart neprisimenu, sako jis. Tą Herberto mažąją.

Džesė, sakau.

Jis vėl kilsteli koją ir ploja ranka sau per šlaunį, pliaukštelėjimas į džinsus suskamba lyg bizūno kirtis.

O kaip ji, klausia jis. Labai seniai jos nemačiau.

Ji mirė, sakau.

Jėzus Marija!, sušunka jis. Ir ji!

Atrodo tikrai išsigandęs. Klara mirkčioja, tarp vokų tik siauras plyšelis.

Bet Herbertas, sako jis, negi jis ją dėl šitos kvailos istorijos — savo tikrą dukterį?

Ji nusišovė, sakau.

Jis prideda ranką sau prie kaktos.

Dabar suprantu, sako jis, buvo tokia savotiška. Truputėlį užsispyrusi.

Traukiu orą pro dantis, kad sustiprėtų kokaino skonis, šiek tiek skauda galvą, bet skausmas malonus.

Kokia ta kvaila istorija, klausiu.

Eik sau, sušunka jis, tu juk geriau žinai!

Tiesiog laukiu, matau, kad Klaros vokai mažumėlę pakyla, akių baltymai rožiniai, greičiausiai jai nualpus sutrūkinėjo visos kraujagyslės.

Viena ausimi girdėjau, sako jis, apie kažkokią Adonio ir jo mergužėlės spekuliaciją, ir tada tas kompiuteris sugedo. Niekas negalėjo prieiti prie duomenų. Galerijos savininkas liko kaip nuogas, ir aš be grašio. Prekių pristatymas buvo kelis mėnesius įstrigęs.

Kada tai buvo, klausiu.

Jis galvoja.

Devyniasdešimt septintaisiais, sako jis, dar prieš tai, kai gavau Adonį.

Iš ko?

Kaip ir visad — iš Herberto, sako jis. Ligoninėje juos visus skrodžia ir tada jie atrodo lyg sulopyti parašiutai. Tokie niekam tikę.

O kaip tu atsilygini Herbertui, klausiu.

Jis juokiasi.

Šito tau nepasakysiu, sako, nežinau, ar nesi koks sukčius.

Beje, ir pats galiu susivokti, todėl metu žvilgsnį į šaldiklį. Tik kelioms dienoms per metus jo prireikia lavonams, o šiaip jame telpa keli centneriai kvaišalų. Idealus sandėlis pusiaukelėje.

O tu pats, klausia jis, kuo užsiėmei pas Herbertą?

Ak, sakau, kartą nuvažiavau į Barį, o daugiau nežinau, ką darau, jei išvis ką nors darau.

Pažįstamas jausmas, sako jis.

Valandėlę tylime, pokalbis išsisėmė. Regis, jis pamiršo, kad norėjo mus išmesti. Ieškau priežasčių, kodėl turėčiau neužduoti paskutinio klausimo, ir nė vienos nerandu.

O dabar šiek tiek asmeniškai, sakau, ar kada girdėjai, kad egzistavo ryšiai su buvusia Jugoslavija?

Ką, klausia jis. Nesuprantu.

Na, kad žmonės, kariavę Balkanuose, būtų įsipainioję į šitą verslą, sakau jam.

Gal tau paranoja, klausia jis. Herberto tiekimas — šeimos verslas, tas šlamštas pardavinėjamas Vienos gatvėse.

Pasakysiu tau sąžiningai, sakau jam, Džesė buvo mano gera draugė, ir ji užsiminė, neva verslas buvo daug didesnis. Nešvarus, labai nešvarus.

Manai, kad Džesė negalėjo to pakelti, klausia jis.

Nieko jam neatsakau, klausimas per daug protingas, o jis pats, matyt, išmintingesnis nei dedasi. Palaukia, tada papurto didelę galvą, patrauko pečiais, atrodo kaip gremėzdiškas, sunkiai judantis bulvių maišas.

Nežinau, sako jis, daug metų pažinojau tuos žmones, tai vis to draugelio bendrai. Džesė daug kalbėdavo, dienos jai prailgdavo.

Ne, sakau karštai, taip ji nedarė.

Baik tu, sako jis, šitoks griovys kiauše ir buvo ta bjauri istorija. Taip daugiau ir nepaaugo.

Maksai, sako Klara slopiu balsu, daugiau nebegaliu, nešdinamės iš čia.

Palauk, sakau. Ar dar liko Šeršos forma?

Žinoma, sako jis, kai tik atsiras pirkėjas, ją vėl sudėsiu, ir kainuos didelius pinigus, pamatysi.

Kai išeinu, Klara stovi išsitempusi ir viena ranka laikosi už malksnomis dengto stogo. „Lažinuos“ kad vieną iš jūsų greitu laiku vėl pamatysiu“, — atsisveikindamas tarė skulptorius. Klara tikrai atrodo taip, kad iškart galėčiau ją čia palikti. Lėtai prasiveria vokai, akys po jais žvelgia aukštyn, melsvoji kaip dangus atrodo lygiai iš tokios pat medžiagos kaip ir nepriekaištingai žydras kupolas virš mūsų. Veikiausiai jos sąmonė, pasislėpusi už mėlynos rainelės, kalbasi su didžiąja sąmone anapus didžiojo dangaus skliauto. „Ereliai ir angelai“, ateina man į galvą, o tada ir angliškai, nes geriau skamba: Eagels and Angels. Pagaliau ji pasuka akių obuolius ir pažvelgia į mane.

Jis, šiaip ar taip, stovi galerijoje, sako ji, kodėl gi tau nenuėjus ten ir nepasižiūrėjus, jei jau taip pasiilgai.

Tuščia jo forma man labiau patinka, sakau. Ar pajėgsi grįžti?

Ji klajoja žvilgsniu po laukus, kur saulėgrąžos jau kreipia savo pajuodusias galvas žemyn, tarsi palinkę seni žmonės apžiūrinėtų žemę, kurioje netrukus atguls. Visos pasisukusios į mus, gal atsisveikindamos lenkiasi, gal laiko mus kažkokiais gyvais padarais.

Prieinu prie lauko pakraščio ir pakeliu vienos saulėgrąžos galvą. Begalės kyšančių smaigalių darko jos juodą veidą, kietai prigrūstą sėklų, tarp jų nė plyšelio, sėklų svoris lenkia gėlės kaklą. Kai paleidžiu, vėl sukniumba ir bejėgiškai linksi kaip figūra šaudykloje.

Maksai, girdžiu Klaros balsą už nugaros, kur nors miške noriu mažo namelio su pasišiaušusiu svyruokliu gluosniu šalia. Tai viskas. Iš gyvenimo daugiau nieko nenoriu. Niekad.

Svarstau, gal nulaužti ir atnešti jai saulėgrąžą. Tada pagalvoju, kad, ko gero, teks kokį pusvalandį sukti gėlės kotą, kol pagaliau nutrūks paskutinė gysla, dar ir rankas susiraižysiu.

Širdele, sakau, skamba nuostabiai, bet tai ir yra tie paprasti dalykai, kurių niekad negauni.

26 Kietas riešutas

Nuo tada, kai pradėjau Klarai duoti kokaino, jo atsargos ėmė greitai sekti. Atvykau čionai su šimtu gramų, todėl pagal kiekį, jei Klara ir šuo jų kaip cukraus slapta nebėrė į kavą, galiu paskaičiuoti, kad praėjo mažiausiai trys savaitės. Trys savaitės šioje purvinoje skylėje, bet aš prisimenu daugių daugiausia tik tris ar keturias naktis, dvi skirtingas dangaus spalvas, vienus pietus, vienintelę be galo ilgą popietę, ir jokių temperatūros pokyčių. Kai viską sudedu, tai šitiems prisiminimams, pasižiūrėjus atgal, užtektų trijų dienų. Tuo pat metu jaučiuosi taip, lyg išvis niekur kitur nebūčiau gyvenęs ir visa, kas buvo anksčiau, visą praeitį būčiau tik sapnavęs karštomis popietės valandomis, kurias nejudėdamas praleidžiu hamake. Lygiai kaip ir sapną, taip ir prisiminimus, jei nori išsaugoti, turi sudėlioti į logišką istoriją. Jai reikia pradžios ir pabaigos, ir įvykių, priežastiniais ryšiais sujungtų į vieną grandinę. Į tos istorijos veiksmus reikia įsijausti, kaip ir žiūrint filmą. Viskas, kas joje nesiderina, pamirštama. Manau, kad pagaliau beveik viską pamirštam.

Iš tų trijų savaičių tikėjausi, kad pasendins mane trisdešimčia metų, kad suries mano nugarą, nuės mėsą nuo kaulų ir iščiulps paskutines jėgas. Trisdešimt metų per tris savaites sudaro vos pusantrų metų per dieną. Neturėtų būti taip jau sunku. Vis dėlto aš vis geriau miegu, stoviu išsitiesęs ir, jei atvirai, toks sveikas jau seniai nesijaučiau. Gal tik nesibaigiantys nosies skausmai, kurie sako, kad greitai jos pertvaroje turėsiu didžiulę skylę. Kraujuos. Nuo to nemirsiu. Šią minutę man neatrodo, kad išvis kada nors nuo ko nors mirsiu. Vis dėlto tikiuosi, kad šis jėgų tvykstelėjimas paskutinis, paskutinis pakilimas prieš visišką žlugimą.

Užtat Klara atrodo taip, lyg greitai nusibaigtų. Gal dar iki to man pasakys, kaip jai pavyksta. Apverčiu ją, marškiniai pasikelia, šonkauliai primena laiptus, kuriais žingsnis po žingsnio lipu smiliumi ir didžiuoju pirštu. Ji prasižiojusi, praveriu burną plačiau, prikišu nosį ir laukiu, kol iškvėps. Tenka palūkėti. Tada iš skrandžio pakyla tvaikas. Kiek galėdamas iškišu savo liežuvį, laižau jos priekinius dantis ir vagą tarp dantų ir lūpų, dantenas, ir iš vidaus, ir visą jos liežuvį. Iškvėptas oras nuo to nė kiek nepagerėja.

Maksai, sako ji, man bloga. Gal turi cigaretę.

Neturiu, reikia eiti į tabako parduotuvę. Kai prieinu prie vartų, iš kažkurios pakampės išlenda šuo, buvau jį beveik pamiršęs. Svyruodamas artinasi prie manęs ir įlipa į savo sudėtą krūvelę, jos rikiuojasi viena prie kitos ant siauros vejos juostos. Šuo seka paskui mane ir ant tako kokius dešimt metrų palieka vis šviesėjančius rudus pėdsakus. Šalia „Billa“ yra vaistinė, svarstau, gal reikia Klarai ką nors nupirkti, bet nežinau ką.

Parnešu butelį kolos ir maišą šuns ėdalo, išpilu kiemo kampe. Jį pamatau tik tada, kai prasispraudžiu pro askoną. Iš išgąsčio išmetu butelį iš rankų, jis iššaus, jei vėliau kas nors bandys atidaryti.

Atvykau pasiimti automobilio, sako jis.

Pasturgaliu atsirėmęs į kapotą, tarp pirštų laiko susuktą cigaretę, ploną kaip dantų krapštukas. Matau jo profilį, nuo saulės už nugaros sublizga į nosį įvertas auskaras, kuris mane akina. Iš to ir atpažįstu, čia — Tomas. Žakas Širakas pasveikina jį vangiai, paskui nusisuka į savo ėdalą kiemo kampe.

Kažkodėl dažnai galvodavau apie Tomą, jau vien dėl automobilio, į kurio buferį kiekvieną dieną užsigaunu blauzdikaulį, ir dėl to, kad Klarai jis tarnauja kaip priedanga, kai kiemo viduryje šlapinasi į nutekamąjį griovį. Išskyrus auskarą, niekas neprimena Tomo, jis be beisbolininko kepuraitės, nebėra paukščio lizdo, galva plikai nuskusta.

Jis po tavim, sakau, gero kelio.

Kuo nuoširdžiausiai dėkoju, tai prašom ir raktelį atnešti.

Neturiu, pas merginą.

Klara.

„Klara“ ištaria tokiu tonu, lyg būtų kalbama apie labai nuodingą grybų rūšį. Mėginu išsiaiškinti, ką reiškia jo veido išraiška, tačiau jis muistosi, lyg atmesdamas nematomą plaukų sruogą, ir saulė man švysteli į akis.

O kur ji, klausia. Ją irgi pasiimsiu.

Nežinau, sakau jam, jau kelios dienos, kai nepajuda. Kažkur čia turėtų gulėti.

Na, bendražygi, sako jis, užgaišau amžinybę, kol jus radau. Tiesa, kiek ilgokai truko. Šiaip ar taip, visa šita velniava dabar baigėsi.

Vos susilaikau nepuolęs į pašiūrę. Klara turi būti ten, neįsivaizduoju, kur dar galėtų būti, viena į miestą nenueitų. Jei iš tikrųjų išėjo, turėsiu bėdos. Kol Tomas čia, negaliu pasižiūrėti. Jei rasiu ją ir Tomas norės pasiimti, susipešime kaip du maitvanagiai dėl kritusio žvėries.

Slėpdamasis nuo saulės žengiu žingsnį į šalį ir pakeliu ranką prisidengti akims. Tomo kumštis užkliudo tik mano riešą ir nuslysta, nuo smūgio jėgos jis pasvyra į priekį ir klupdamas įvirsta į pašiūrę. Net nepastebėjau, kad ketino man trenkti. Dabar saulė man už nugaros. Jis šnopuoja lyg ilgai bėgęs.

Pagarba, sako jis, atrodo kaip Igis Popas37, bet reakcijos neprarado.

Garantuoju, kad Igio Popo reakcija dar nebloga, priduriu aš.

Daugiau niekas neateina į galvą. Tomas eina prie pašiūrės durų ir žvilgteli vidun, pauosto orą ir pasišlykštėjęs susiraukia. Tada atsiremia į durų staktą.

Iš to, kaip elgiesi, spėju, kad tavęs neatsiuntė centrinė slaptoji valdžia, paliepusi mane sunaikinti.

Jis paniekinamai šnarpšteli. Šiek tiek patylim, bet tyla mane trikdo, lyg jis būtų graži mergaitė, kurią reikia kalbinti. Prisimenu ožio barzdą, bet jos jau irgi nebėra. Staiga suabejoju, ar čia technikas Tomas, gal kas nors kitas, nors ir su tokiu pat auskaru, ir kelnių juosmuo kaip Tomo, vos ne prie kelių, bet tai nieko nereiškia. Man vis viena, kas jis, svarbiausia, kad dingtų ir nekeltų triukšmo, iki Klarai iš bet kur pasirodant. Rodau pirštu ir jis mesteli man tabako kapšelį. Tai „Van Nelle Rot“, ta pati rūšis, iš kurios su Šerša darydavomės suktines, bet įspėjamasis užrašas lenkų kalba: Palenie tytoniu powoduje choroby serca.38 Pirmiausia reikia išimti plastikinį maišelį su mažomis glotniomis tabletėmis, o paskui ištraukiu ir tabaką.

Vėl viską sudėk, sako jis.

Kaip sekasi Rosui, klausiu.

Gerai, atsako jis skubiai.

Vėl tylim, kol prisidegu.

Klausyk, sakau aš, ar tikrai sukorei tokį ilgą kelią nuo Leipcigo, kad su manim parūkytum?

Gal nesupranti, sako įpykęs, čia mano mašina, su kuria jūs patamsiais pabėgot.

Susijaudinęs visiškai pamiršta kreiptis į mane familiariai. Vos nesusigraudinu, juk jis, ko gero, dešimčia metų už mane jaunesnis.

Žiūrėk, mažyli, sakau jam draugiškai, su tuo neturiu nieko bendra. Tikriausiai tu netgi geriau už mane žinai Klaros planus. Aš tik bevalis šūdo gabalas, kurį gali nustumti į vieną ar į kitą kampą, nesvarbu kur.

Teisingai. Kaip šūdas, sako jis, bet...

Jis aiškiai nori kažką pridurti, bet nežino, nuo ko pradėti. Lyg nesveikas sukioja galvą tai į vieną, tai į kitą pusę, žvilgsnis vienoje vietoje užtrunka ne ilgiau kaip sekundę. Žinau, ką sako auksinė taisyklė: „Vartok viską ir daug, bet tik tą, ką duoda motina gamta.“ Jokių sintetinių kvaišalų. Jų pranašumas toks, kad Tomas greitomis dings, nes būdamas tokios būklės vienoje vietoje neištvers ilgiau nei ketvirtį valandos.

Gali jos čia palaukti, sakau paslaugiai, kai sugrįš, tikrai atiduos tau raktelį ir vėl turėsi automobilį.

Jis pasisuka į pašiūrę ir trenkia kumščiu į sieną.

Man nusišvilpt ant tos mašinos, rėkia jis.

Ak, šitaip, sakau, tada aišku.

Jis žengia du žingsnius manęs link, o aš, jei jis vėl pultų muštis, pasiruošiu pasisaugoti. Bet jis tik pasiima savo tabaką.

Jūs per toli nuėjot, sako jis. Net nenujaučiau, kad ji ketina važiuoti į Vieną. Tas psichas su savo istorija susuko jai galvą.

Kas, klausiu.

Jis rodo į mane.

Jis.

Ak, šitaip, pakartoju.

Jis mus visus murkdo į šūdą, sako. Lygiai taip pat galėtumėt žaisti ir kriketą su plutonio strypais. Perpratai?

Aš, sakau, išvis nieko nedarau. Bet tie plutonio strypai — nebloga mintis.

Jis braukia rankomis sau per veidą, ant skruostų beveik sutrina ką tik susuktą cigaretę ir mažuoju pirštu užkabina auskarą, net nosis sulinksta.

Jam tas gyvenimas jau taip pabodęs, sako jis per pirštus, kad niekas kitas, išskyrus Klarą, nepalengvins vargų. Kam jam išvis reikia tos merginos?

Šitas klausimas gana svarbus, sakau, bet koks tavo reikalas?

Klara — tikra draugė, sako jis. Buvau kvailys, kad papasakojau jai tavo istoriją. Ji velniškai užsispyrusi.

Čia aš su juo sutinku.

Reikėjo liežuvį laikyti už dantų, sako jis.

Krapštau neprigirdinčią ausį norėdamas išlošti laiko. Mintys galvoje nueina ilgą kelią, kad vėl susijungtų. Prieš akis iškyla vaizdas, galintis mane visiškai išmušti iš vėžių. Matau Tomą, sėdintį studijoje ir besiklausantį mano pirmojo pokalbio telefonu, o paskui Klarai sakantį: „Žinau, kas tai buvo“ arba „Tą tipą pažįstu“. Galbūt jis net išbalo ir pasakė: „O, velnias, Herberto mažoji negyva.“

Kas tu toks iš tikrųjų, klausiu jo.

Jis žiūri į mane abejodamas, lyg svarstytų, ar aš rimtai klausiu.

Dabar mano maršrutas į Lenkiją, sako jis. Ar nežinai, kad pietūs jau seniai praeitis?

Bardzo dobrze, sakau. Praeitis — mano mėgstamas laikas.

Kol jis iš lėto prisidega cigaretę, stengiuosi susikaupti ir galvoju apie naujas laisvesnes prekybos ir sienų sutartis su valstybėmis rytuose. Ruošiau jas Rufo biuro filiale Leipcige. Tai sutartys, faktiškai perkėlusios Europos Sąjungos išorines sienas nuo penkių iki septynių šimtų kilometrų toliau į rytus. Nuklydęs iki savo proto horizonto imu suvokti, kuriam tikslui, su kuo ir kokį darbą aš galėjau ten dirbti, ir dar šiai minčiai neišsirutuliojus užgniaužiu ją ir geriau galvoju, kaip smagu susidurti su žmonėmis, kurie daug daugiau žino apie mane, nei aš pats.

Kai mūsų žvilgsniai vėl susitinka, Tomo veido išraiška pakitusi, atrodo ramesnis, nors vis dar per tankiai kvėpuoja. Nauja taktika. Gal jis neįnikęs į tabletes ir velniškai suirzęs dėl kitų priežasčių. Turbūt kažko bijo.

Klausyk, sako jis, tu juk kietas tipas. Žinau, kad sugebi visus mulkinti.

Greičiausiai jam pakriko paskutiniai nervai.

O kas gi nutiko, klausiu.

Na... žiūrėk... nepasakok jiems, kad aš jai padėjau. Tokia protinga mergina kaip ji ir pati būtų sugebėjusi. Supratai?

Ne, sakau, net nenutuokiu, apie ką kalbi.

Cigaretė užgesusi, skruostai įdumba, kai jis veltui traukia. Surandu kišenėje žiebtuvėlį ir mesteliu jam.

Va, šitaip, žmogau, sako susižavėjęs. Visą laiką apsimesk kvailiu. Toks ir būk. Pasakok jiems, ką tik nori, tik palik mane ramybėje. Ir nė žodžio Klarai. Gerai?

Aš atsikrenkščiu, jis palaiko tai sutikimu ir dar labiau įsikarščiuoja. Dabar stovi taip arti prie pašiūrės sienos, jog bijau, kad staigiai atlošdamas galvą prasiskels pakaušį.

Žinai... sako jis, bašlių šiek tiek liko. Sakau, jei jų kada prireiks. O gal dar ko kito.

Man reikia tik Klaros, sakau. Galų gale esu čia, kad kojas pakratyčiau.

Puiku, sako, kuo greičiau jis jas pakratys, tuo geriau. Klarą gali pasilaikyti sau, vis tiek vikriai visus apmauna. O apie mane — tegu laiko liežuvį. Žinau, jis kietas riešutas.

Tomas ima naršyti po kišenes, dideles kaip bulvių maišai, pagaliau išsitraukia lapelį popieriaus ir rašiklį, pakelia kelį, kad galėtų ant jo pasidėti rašydamas.

Jei kokios problemos, sako, būtų gerai, kad man paskambintų.

Paduoda abu, lapelį su telefono numeriu ir rašiklį, šaunu, vėl turiu rašiklį su I love Wien. Tada pasisuka eiti.

O automobilis?! sušunku.

Tomas jau išėjęs iš kiemo.

Klarą randu ant grindų po miegmaišiu iš dirbtinio šilko, išsitraukė jį iš hamako ir užsimetė ant savęs. Vos gali ją matyti, reikia žinoti, kad ji ten, kitaip neatrasi. Įspraudžiu jai tarp pirštų cigaretę, padėkoja. Žiūriu, kaip pelenų uodega vis ilgėja ir pagaliau lūžta, kaip žarija toliau rusena iki filtro, o kai šis pradeda rūkti, paimu nuorūką, Klara taip nė karto ir neužsitraukė.

Maksai, sako ji tyliai, man nuobodu.

Jau nebeilgai, sakau, jau visi šunsnukiai žino, kad mes čia. Jie mus pasiims.

Ką čia kalbi, šnabžda ji, kas tie jie?

Tie, kurie mūsų ieško, sakau, Rosas ir kiti.

Niekas mūsų neieško, sako ji, mes neįdomūs kaip krūva senų popierių.

Bet ir popieriai nori, kad juos kada nors išmestų, sakau aš.

Čia visų užmiršta ir Dievo apleista vieta, čia pasaulio pakraštys. Visi jūrų keliautojai jo veltui ieškojo, mes jį suradome, miesto viduryje, kur niekas net nesitiki rasti.

Kai ji šitaip guli, lyg išnarintais kaulais, ir dar poetiškai šneka, man pasirodo graži kaip niekad. Marškiniai — dėmė prie dėmės nuo dulkių ant grindų, prie odos prilipęs purvas, ypač alkūnės linkiuose ir pakinkliuose, kur renkasi prakaitas. Tik veidas baltas ir švarus, lyg nuolat praustųsi, oda lygi ir atrodo tokia plona, tarsi nuo išraiškingos mimikos galėtų atsirasti plonų, šviesiai raudonų įskilimų. Tačiau Klaros veide jau seniai nemačiau jokios išraiškos.

Tu graži, šnabždu jai, ir negali apsiginti, todėl papasakosiu istorijos pabaigą. Ir tik tiesą.

Tikriausiai man reikėjo sprukti, sako ji, kai dar galėjau.

Nori išvažiuoti, klausiu.

Neturėčiau jėgų net iki stoties nusigauti.

Gera girdėti, sakau.

Jau seniai nebuvo pasakiusi tokio ilgo sakinio, atrodo, kad jai geriau. Uždegu kitą cigaretę ir įspraudžiu tarp pirštų. Turiu suspausti jos ranką, kad cigaretė neiškristų.

Maksai, sako ji, absurdiška, bet aš bijau.

Ji pasuka akis į mane, po kelių bandymų aš jos regėjimo lauke. Žiūrime vienas į kitą.

Aš bijau, kartoja tyliai.

Gerai, sakau, pagaliau daraisi normali.

Ji taip lėtai linkteli galvą, kad paprasta akimi vos matyti.

Pašiūrės durys skamba kaip pilnas paukščių miškas pavasarį. Tris savaites jų niekas nevarstė, dabar jas dėl pramogos kelis kartus atidarau, uždarau ir klausausi paukščių čiulbesio, priešais save matau šviesiai žalią žolę ir saulėje lengvai tyvuliuojantį vandens paviršių iš tūkstančio sidabrinių raibulių. Tada iš lauko užrakinu, dėl visa pikta dar uždarau langines ir užšaunu skląstį.

Atidarau askonos bagažinę ir joje kartoninę dėžę su pinigais. Dieve, kaip ilgai neprisiminiau savo senojo buto. Surandu dolerius — jie užima mažiausiai vietos — prisikemšu jų į kišenes tiek, kad neatrodyčiau išsipūtęs.

27 Būtinosios ginties ekscesas

Žakas Širakas priverčia jo laukti prie kiekvieno kampo. Renerio žiedą pasiekiu tik pusę pirmos. Aikštė prie Parlamento atrodo lyg po mugės, visur purvini atsišaukimo lapeliai, nuo grindinio, nuo automobilių priekinių stiklų, iš gėlynų, iš visų kampų į mane spokso Jorgo Haiderio fizionomija, visokiausių spalvų, su Hitlerio ūsais. Akimirką svarstau, gal ir man numesti asmens kortelę nuotrauka į viršų, bet nejaučiu tikro poreikio.

Be galo daug policijos. Einu aplinkiniais keliais per Tautos parką, apeinu Teisingumo rūmus ir iš kitos pusės patenku į Šmerlingo aikštę. Rufas kartą pasakė, kad Austrijos politika ne reikšmingesnė už vaikus, vienas kitam pilančius smėlį į akis. Šiandien geriau suprantu, ką jis turėjo galvoje. Net jei pats Haideris sėdėtų Vyriausybėje, viskas, ką jis galėtų padaryti, būtų gėris palyginti su tuo, kokie nusižengimai be perstojo daromi už Olimpo kulisų.

Įsitaisau už Teisingumo rūmų taip, kad matyčiau Bartenšteino skersgatvį ir galėčiau sekti įėjimą į biurą. Kiekvieną dieną tarp dvyliktos ir pirmos iš pastato išeina jaunieji darbuotojai, pavieniui arba būreliais, vyrai atsiriša kaklaraiščius, moterys užsimeta lengvus švarkelius ir iš po jų ištraukia ilgus šviesius plaukus. Vieni kitus vaišina cigaretėmis. Čia niekas nebus pasikeitę. Kas negali sau leisti pusantros valandos pietų pertraukos, tas ne juristas, o vergas. Teisė ne tik profesija, bet ir gyvenimo stilius.

Nuo Tautos parko ketvirtį valandos eidavome Zingerio gatve, dažniausiai šešiese ar septyniese, atsisegę marškinių apykakles, kaklaraiščius persimetę per dešinį petį. Susigrūsdavome „Van Veinstene“, brangiausioje užkandinėje pasaulyje, prie Pranciškonų aikštės. Vienas ar du išsikovodavo vietas ant raudono odinio minkštasuolio, ten sėdėdami galėdavo užsisakyti karpačio39 arba nors „Kaprio“ salotų. Retai kada ten atsisėsdavau. Visi kiti stovėdavo, gestikuliuojantys kaimynai išmušdavo iš rankų tramezini40, buvo daugiau rūkoma nei valgoma. Tomis dienomis, kai norėdavome ramybės ir tikrų pietų, eidavome į kitą pusę, į „Skalą“, Noibau skersgatvyje, klestelėdavome ant Renė Herbsto41 kėdžių ir pripažindavome, kaip gerai, kad dabar nesame „Van Veinstene“, kad nereikia žiūrėti į prekybos agentus ir kitokius idiotus iš agentūrų. „Skalos“ šeimininkas žinojo visų mūsų vardus ir, jei pageidaudavome, iškepdavo ne tik krevečių, bet ir šnicelį.

Belaukdamas žiūriu į savo atspindį automobilio lange. Iš ryto sušukavau plaukus atgal ir išdulkinau kelnes. Sportiniai marškinėliai juodi ir daugmaž švarūs, prie jų priderinau neįžvelgiamą veido išraišką. Vienintelė spalvinga dėmė — raudonas „Marlboro“ pakelis, šviečiantis iš mano kelnių kišenės, lyg ten laikyčiau savo širdį. Paskutinis daiktas, kurio trūksta, yra akiniai nuo saulės, bet čia Žako Širako kaltė, kad neturėjau laiko jų nusipirkti kur nors Hernalserio gatvėje.

Pirmąjį pamačiau Kajų, iškart atpažinau, jis buvo vienas. Automobilis, kurio stiklais pasinaudojau kaip veidrodžiu, juodas BMW, atsisėdu ant kapoto, paskui pašaukiu Kajų vardu. Jis apsidairo, iš pradžių ieškodamas, paskui susierzinęs, ir lanku mosikuoja portfeliu. Dar kartą jį pašaukiu. Jis pamato mane ir šį kartą atpažįsta, nepajudinu nė piršto, taip priversdamas pereiti gatvę ir prieiti prie manęs. Susikišu abi rankas į kišenes ir kumščiuose suspaudžiu storus pluoštus dolerių.

Meeksai!

Mano vardą jis taria taip, kaip Rufas. Stovim vienas prieš kitą, žiūriu į tamsius jo akinius, kuriuose atsispindi visa gatvė. Turistinis autobusas tolsta gilyn į jo galvą, susitraukia ir dingsta, kažkas eina tolumoje, stogų kraigai ir mėlynas dangus lūžta plačiu kampu, išsiskiria, o pačiame priekyje — aš, taip pat išlenktas ant išgaubtų lęšių, su per didele nosimi.

Kajus pakelia dešinę ranką atlenkęs plaštaką atgal, savo riešą pridedu prie jo ir abu kartu suspragsim pirštais. Jis juokiasi, dantys vis dar tokie pat geri.

Ką čia veiki, klausia jis.

Klausimas visai ne laiku, nebuvau paruošęs atsakymo.

Noriu apsižvalgyti, sakau.

Girdėjau, sako Kajus, pasitraukei. Meeksai, visiems reikėtų tai padaryti, kol dar laikas. Ar ne?

Gūžteliu pečiais.

Žinai, visi galvojame trauktis. Senieji dar visai žvalūs, ypač vadas, tas mus visus pergyvens. Iš keturiasdešimt penkių žmonių gal tik vienas dirbs artimiausius penkiolika metų.

Man palengvėja, jis kalba apie tą mėšlą, matyt, jam pačiam viskas įgrisę iki gyvo kaulo.

Klausyk, sakau, varom į „Skalą“.

Ne, nutęsia, šiandien negaliu.

Ką, gal neturi pietų pertraukos, ar dar kas?

Prigriebiau, dabar jis susikiša rankas į kišenes, o aš jas ištraukiu. Gerai atrodai, sako jis, barzda tau tinka, kaip „Gauloise“42 reklamoje, Liberte toujours43.

Jis juokiasi.

Ką šiaip dabar veiki, klausia.

Nieko, sakau.

Jis juokiasi dar garsiau, tai erzina, noriu atsisakyti savo pasiūlymo. Nieko, šaukia jis. Tai gerai. Ar tai reiškia, kad esi biržoje? Gera vieta tokiems kaip mes, tai mūsų kraujyje. Kur dabar esi, Frankfurte, Paryžiuje ar Londone?

Šiuo metu esu Vienoje, atsakau taikliai.

Aha, aha, sako, Rytų Europos specializacija, apie ją žinojau, kai persikėlei į Leipcigą. Bjaurus užkampis, bet dabar nors žinome, iš kur pučia vėjai, Viena, Leipcigas ir tada Varšuva. Esi ne toks kvailas. Meeksai, ten, viršuje, taip pat buvai Rytų skyriuje.

Nykščiu rodo per petį į viršutinį biuro pastato aukštą.

Ten įgytas patyrimas naudingas biržoje, nes visada reikia žinoti, kur vėliau sprogs. Ir viskas, ar ne?

Jis vis dar juokiasi, keista, kaip jis tuo pačiu metu dar gali kalbėti. Nerandu vietos, kur man įsiterpti.

Beje, žinojau, sako jis, kad esi mieste. Rufas koridoriuje keikiasi kaip gatvės mergšė. Pyksta, kad kitur užsidirbi geras babkes. Teisingai, vyruti.

Susižavėjęs linksi galvą ir tuo pat metu žiūri į laikrodį.

Buvo malonu tave pamatyti, sako jis.

Jokio šanso paklausti apie jo kvaišalų pardavėją. Pamojuoja ranka ir pasilenkia įsėsdamas į „Alpha Spider“. Visada domėjosi itališkais sportiniais automobiliais.

Vėliau išeina klientai, tuomet pamatau būrelį jaunų advokatų, iš kurių kelis pažįstu iš matymo, vardų neprisimenu. Paskui pamatau Styvą. Vėl atsiremiu į juodą BMW ir pašaukiu jį. Pamato mane iškart, bet nesiruošia pereiti gatvę, todėl turiu paimti šunį už antkaklio ir prieiti prie jo.

Sveikas, Styvai, sakau.

Sveikas, Maksai, sako jis.

Iš tikrųjų jo vardas Štefanas, bet ištariu taip, kaip sakydavo Rufas. Paspaudžiam rankas.

Girdėjau, kad tu pasitraukei, sako jis. Vos pažinau.

Jis šypsosi, aš susikišu rankas į kišenes.

Visiškai teisingai, sakau.

Dabar tikriausiai sukinėjiesi tarp menininkų, sako jis.

Galima ir taip pasakyti, pritariu. Dabar, kai Varšuvoje pagaliau įsteigtas biržos skyrius, tai ten, tai šen atsiranda koks nors verslas.

Gražus šuo, sako jis.

Ačiū, sakau, jis mano draugės.

Greičiausiai ta, kuri neseniai čia buvo?

Atsikrenkščiu.

Gali būti, sakau.

Nedaug ką girdėjau, sako jis, bet manau, kad Rufas labai dėl kažko supykęs.

Klausyk, sakau, turiu nedaug laiko. Šiandien man reikia kontakto, labai padėtum.

Kaip, klausia jis, klientai?

Na, ne, sakau, turiu kai ką išsiaiškinti, kol dar neišskridau.

Ak, šitaip, taip ir sakyk.

Nuo širdies nusirita akmuo, ištraukiu rankas iš kišenių ir sukišu banknotus, kurie netyčia išlindo. Matau, kaip jis spokso į mano kelnes.

Galima, sako jis, kaip visada, su kreditine kortele.

Nuleidžiu negirdom.

Gal galėtum paskambinti, sakau, neturiu savo telefono.

Dabar jis tikrai suabejoja, matau, kaip delsia, tada iš švarko išsiima mobilųjį telefoną, atidaro jį, neišleisdamas manęs iš akių. Pagaliau prisiverčia ir paspaudžia vieną mygtuką. Girdžiu įrašytą balsą. Styvas kiek palaukia.

Keturioliktą valandą, sako tada, mano draugas, juodi sportiniai marškinėliai, didelis šuo.

Ranka uždengia telefoną.

Vidutinę, L ar XL, klausia manęs.

Geriau XL, sakau.

XL, sako jis į telefoną.

Tada išjungia ir atkiša man ranką.

Buvo malonu, Maksai, sako jis.

O kur?

Prie Škotų vartų, tave užkalbins.

Šuo gali sėstis ant užpakalinės sėdynės, sako jaunuolis. Ei, sapnuojat, ar ką?

Užsičiaupk, sakau jam, nesikarščiuok.

Padedu Žakui Širakui įsiropšti. Jauniklis vairuoja įgudusia ranka, nors nepasakysi, kad būtų pribrendęs vairuotojo pažymėjimui. Su juodu kostiumu, lyg būtų koks viršininkas, veikiau primena anksti subrendusį konfirmantą.

Tai manoji „Billa“. Tik tada susivokiu, kai sustojame prie tako priešais dvivėres metalines duris.

Atleiskite, sako jis, pasikeitė aplinkybės. Jūs norėjote XL, bet mūsų struktūroje pasikeitimai. Gausite tai, kas liko. Gal palauksite automobilyje?

Aš išlipu, Žakas Širakas, vizgindamas uodegą, sustoja prie metalinių vartų.

Protingas šuo, sako jauniklis.

Prilaikau šitą protingą šunį, kad nepultų prie pašiūrės ir nepradėtų draskyti durų. Berniukas turi raktą, o kai nori jį įkišti į spyną, durys pačios atsidaro į vidų.

O, sako jis, išlaužtos. Pats laikas pasižiūrėti, kas čia dedasi.

Ir man taip atrodo, turiu susivaldyti, kad nepradėčiau garsiai juoktis. Manau, kad tasai, kuris ateis čia daryti tvarkos, atsigabens bent jau haubicą.

Pereiname prieangį, durys į kiemą praviros, užpakalinė askonos dalis šviečia kaip žalias saldainis.

Tik pažiūrėk, sako jis ir juokiasi, žalias kvaišalų automobilis. Maniau, kad jis Gerlice.

Nusišluostau delnus į sportinius marškinėlius.

Naujas maršrutas per Lenkiją į Leipcigą, klausiu jo.

Jis truputį parausta, supranta, kad per daug plepa.

Kaip tai, klausia griežtai.

Nesikarščiuok, sakau, kartais turiu reikalų Leipcige.

Aš prekių neužsakau, sako jis, jei Rytuose reikia kontaktų, kreipkitės į centrą.

Linkteliu. Jis dideliais žingsniais pereina kiemą ir bando atidaryti dirbtuvės duris.

Na ir dvokia čia, sako jis. Ir dar penkis kartus karščiau nei gatvėje.

O kas viduje, klausiu.

Rodau į pašiūrę, su uždarytomis langinėmis ji atrodo taip, lyg joje daugel metų niekas nesilankytų, ir staiga patikiu, kad Klaros nėra viduje. Seniai įtariau, kad tikrovė susideda iš įvairių sluoksnių, o aš, pasitaikius progai, keliauju iš vieno į kitą. Tai tokios akimirkos, kai išvis nieko nesuvokiu.

Neįsivaizduoju, sako jis, čia viskas iš anų laikų, dar prieš mane.

Pro dirbtuvės langus matau, kaip jis nutraukia didelį medžiaginį apklotą, po juo šiuolaikinis šaldytuvas.

Na, klausiu gatvėje, kaip sekasi Herbertui ir Rosui?

Jauniklio veidas kiek atsipalaiduoja.

Turbūt dabar prekės nebekeliauja per Pietų Italiją, sakau.

Prieš šešis mėnesius būdavo ir taip, bet dabar viskas baigta.

Mosuoju ant riešo pakabintu maišeliu su dvidešimt dekagramų miltelių, daugiau nebuvo. Pakaktų dinozaurui nugalabyti. Atskaičiuoti pinigų sėdu į automobilį ir įsivaizduoju, kaip tas milžiniškas driežas per šiaudelį sulig bokštu uosto kokainą, dabar aš tikrai kuoktelėjęs ir imu juoktis. Kai šimto dolerių banknotus sudedu pluošteliais, jauniklis žiūri į mane pasibjaurėjęs. Vieną paduodu arbatpinigių, to neatsisako. Atsisega švarką ir sėdasi į automobilį.

Kur jus išlaipinti, klausia.

Šios komedijos visai nereikia, tačiau paprašau nuvežti mane iki Hadiko gatvės ir tučtuojau grįžtu atgal.

Kai atidarau pašiūrės duris, tikiuosi Klaros nerasiąs, bet ji čia, ir jaučiu iškvėpuotą orą. Atnešu vandens jai palaistyti, tam mano mažam augalėliui, ištraukiu iš jos rankos atšalusį, apdegusį cigaretės filtrą, padedu atsigerti. Kai prieš jos veidą ant peilio galo pakeliu kokainą, pati išsižioja, kad galėčiau suberti miltelius. Tada ją apverčiu, odai kenkia, jei ilgai guli ant vieno šono.

Maksai, šnabžda ji, kiek laiko?

Keistas klausimas, bet džiaugiuosi kaip vaikas, kad ji nors ką sako. Minutėlę susijaudinęs žiūriu ir galvoju ją įkelti į askoną ir dingti iš čia, bet kur, tiesiog išvažiuoti, gal net atgal į Leipcigą, nes ji juk niekuo dėta. Matyt, nuo tada, kai atvykome į Vieną, mes vienas su kitu sujungti, lyg ji būtų mano baterija, ir kuo aš geriau jaučiuosi, tuo ji labiau silpsta, o tokią, kaip dabar atrodo, išnaudočiau per kelias valandas.

Širdele, sakau, ne daugiau kaip porą valandų. Jie ateis. Pagaliau.

Atbėga šuo ir išlaka iš kibiro vandens likutį. Jis tikrai geriau atrodo, nors ir liesas kaip Afrikos jautis. Atsigula šalia Klaros, aš irgi išsitiesiu prie jos. Dabar visi kartu esame kaip maža šeima, šitie miesto mūrai — mūsų židinys, karštas vasaros oras — ugnis jame. Aš šį tą papasakosiu.

Ieškau diktofono, bet nerandu senų kasečių. Mėtau mūsų drabužius iš vieno kampo į kitą, iš mano glaudžių iškrinta šaukštelis, pilnas pelių išmatų. Dulkės, kurias sukėliau nuo grindų, žvilgėdamos tvyro ore, kaupiasi plaučiuose ir paverčia juos švitriniu popieriumi, ant liežuvio jaučiu pelių kvapą.

Ar prisimeni, sakau tyliai, kaip tada džiaugeisi, kad Šerša negyvas. Norėjai sužinoti, kaip tai įvyko.

Iš po užmerktų vokų pasirodo truputis skysčio, tikriausiai ji verkia, stebiuosi, kaip savo suvytusiame kūne dar sukaupia tiek skysčio, kad išspaustų nors pusę ašaros. Atsargiai praveriu jos burną ir supilu likusį vandenį, kad pamatyčiau, ar pasirodys daugiau ašarų.

Aš pats susiradau Rufą, sakau. Nenorėjau laukti, kol jis lieps mane atvesti.

Ji pasuka galvą į šoną ir bando vėl užsitraukti miegmaišį. Atimu jį, per daug šilta, kad reikėtų užsikloti.

Biure Rufo nebuvo, turėjo reikalų Jungtinių Tautų kvartale. Metro nuvažiavau į Dvidešimt antrąjį miesto rajoną ir pusę valandos stora kilimine danga bėginėjau B bloko koridoriais, palietęs durų rankenas gaudavau skausmingą elektros smūgį ir tikėjausi, kad tai teigiamai paveiks mano nervų sistemą. Galų gale sutikau Sachiko, virš „Šanel“ stiliaus kostiumėlio lingavo plokščias lyg skritulys veidas, atrodė tartum ji jau seniai viską žino. Mažais žingsneliais priešais mane nutipeno iki kažkokio komiteto posėdžių salės. Pro jos duris išėjo Rufas, kaip visad paėmęs mano dešinę į savąją pakratė ir nepaleido. Šiandien jis dar uždėjo kitą ranką ant peties ir akimirkai prispaudė mane prie savęs.

Meksai, tarė jis, paskutiniu metu jūs mažai skiriate mums savo laiko. Rizikuojate savo protu. Savo darbu. Savo gyvenimu.

Jis pliaukštelėjo man per nugarą, lyg būčiau šauniai papokštavęs ir už tai užsitarnavęs pagyrimą.

Eikite su manim, pasakė jis.

Tikėjausi, kad nusives mane į kavinę, bet mes išėjome iš pastato, ir galėjau žvilgtelėti į Dunojų, kuriuo plaukė daugybė nukritusių lapų. Kol perėjome automobilių stovėjimo aikštelę, jiems iš paskos plaukė ir plaukė vis nauji lapai, o aš pagalvojau, ar tik kas nors jų nemėto pasroviui į upę. Įėjome į kitą pusės taurės formos daugiaaukštį pastatą ir vienu iš dvidešimt keturių liftų nusileidome į pusrūsį, kur pagrindinio koridoriaus gale, tarp telefono būdelių ir avarinio išėjimo su pakabintu evakuacijos planu, buvo mažas kambarėlis. Garso nepraleidžianti kabina, visiškai apsaugota nuo pasiklausymo. Bemat atsisėdome vienas prieš kitą prie plastikinio staliuko ir man pasirodė, lyg būčiau kalėjimo pasimatymų kambaryje, tarp Rufo ir manęs trūko tik neperšaunamo stiklo su skylutėmis. Jis iškart pasuko kalbą prie reikalo.

Mes abu žinome, tarė jis, kad paprastai tokie įvykiai vadinami nelaimingu atsitikimu.

Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas, pasakiau greitai.

Meksai, tęsė jis, jūs gana ilgai studijavote įvairias teisės sritis, tad pats galėtumėte nuspręsti, kuriai iš jų galima priskirti tokį faktą. Aš jau seniau šitą perėjęs. Ar baudžiamojoje teisėje tai nevadinama būtinąja gintimi nuo menamo priešininko? Ar būtinosios ginties ekscesu?

Būtinoji gintis nuo menamo priešininko, pasakiau pavargusiu balsu, yra tada, kai užpuolimas įsivaizduojamas ir ginamasi nuo nekalto žmogaus. Būtinosios ginties ekscesas — kai gintis dar viršijama.

28 Šerša negyvas

Iš tiesų iškart norėjau šį faktą ištirti juridiškai, geriausiai dar įvykio vietoje, Džesės bute Pratero gatvėje, bet mums reikėjo kaip galima greičiau dingti.

Džesė klūpėjo virtuvėje ir apkabinusi mūsų stalo koją kartojo jam: „Lik sveikas, lik sveikas.“ Apgaubiau ją antklode, lyg išlikusią gyvą po laivo katastrofos, ir paėmęs į glėbį nubėgau iš ketvirto aukšto žemyn. Apačioje dar neturėjau plano, kur bėgti toliau. Gaudydamas kvapą stovėjau Pratero gatvės 61-ojo namo tarpduryje, o galvoje sukosi beprasmės mintys: kaip gerai, kad Džesė sveria ne daugiau nei keturiasdešimt kilogramų, kad manęs dar niekas nėra matęs su ja, kad turbūt aš iš tikrųjų myliu Džesę, kad esu nevykėlis ir šią akimirką nežinau kodėl. Stovėdamas už durų su spalvotu stiklu jugendo stiliaus name, gatvėje išgirdau greitosios pagalbos sirenas, gal ir policijos. Jie šiaip jau ne tokie greiti. Pro užpakalines namo duris nunešiau Džesę į Afrikiečių skersgatvį, perėjęs į kitą pusę įėjau pro tarpuvartę į kitą namą. Paslydau ant numestų reklaminių skrajučių ir užkliuvau už vaikiško dviračio. Niekada nesidomėjau šio kvartalo kiemais, nesirinkdamas užlipau ant šiukšlių konteinerių, tada ant mūrinės tvoros, persimetęs Džesę su antklode lyg maišą per petį, nušokau į kitą kiemą ir užsiropščiau ant kitų šiukšlių konteinerių. Kai nebuvo kur toliau eiti, supratau, kad priėjau namų bloko kampą, iš kiemo išėjau per kitą namą ir Vynuogių skersgatviu nuskubėjau centro link. Prie Dunojaus kanalo sustojau ir pasodinau Džesę ant vejos, ji išties sėdėjo visai neprilaikoma, pastėrusi, nebyli, išplėstomis akimis. Kitoje pusėje į kanalą tekėjo požeminė Vienos upelio atšaka, man toptelėjo mintis surasti kelią toje kanalų sistemoje, bet tučtuojau ją atmečiau. Surūkiau cigaretę, sutvarkiau mudviejų plaukus ir nunešiau Džesę iki gatvės. Įsėdome į taksi ir nuvažiavome į Vėringo gatvę.

Kol Džesė gulėjo mano vonioje, isteriškai niūniavo dainas ir statė pilis iš vonios putų, aš bėginėjau po kambarius, nuo vieno lango prie kito, įsmeigęs akis žiūrėjau į tamsą, lyg jie tučtuojau turėtų pasirodyti, tie mano sekliai, policija arba pati auka, atgijusi, kruvina ar dar kokia. Galų gale iš lentynos paėmiau savo senus užrašus su baudžiamosios teisės įstatymais, iš spausdintuvo stalčiaus pluoštą švarių kaip sniegas A4 formato lapų ir atsisėdau prie stalo virtuvėje. Sėdėdamas prie įstatymų visada nusiramindavau. Ten viskas turi savo vietą.

Ant nematomos, tiesios kaip styga linijos kiek išgalėdamas gražiau parašiau pirmą žodį ir pirmą sakinį. Konstatavau faktus ir supaprastintai aprašiau įvykių eigą.

Čia buvo nepriekaištingos reputacijos juristas M, jo draugė D, auka A ir kurstytojas X.

Vieną dieną D ateina pas M ir prašo jai patarti. D pasakoja jaučianti, kad X ją seka. Neva dėl ginčo raudonųjų žibintų aplinkoje X nori jai atkeršyti ir ji gerai žino, kad X ketina atsiųsti vieną iš savo vyrų, kad ją išsivestų. M nežino, ką galvoti apie tokią istoriją. Jis pasisiūlo kurį laiką pagyventi D bute. D dėkinga priima pasiūlymą.

M gamina jai maistą, bet ji nevalgo. D dar neramesnė nei šiaip, stovi prie lango pirmajame kambaryje ir rodo į gatvę.

Ar matai automobilį kitoje pusėje, tarp medžių, kur išsišakoja Pratero gatvė?

Ten stovi daug automobilių, sako M.

Taip, sako D.

Tada suskambo Džesės radiotelefonas. Ji nubėgo į penktąjį kambarį, tai pirmas kartas, kai aš čia ir kažkas skambina. Prispaudė aparatą prie ausies ir klausėsi, bet, man dar nespėjus jo ištraukti iš rankų, nutraukė ryšį ir krito ant žemės, sustingusi kaip žmogus paskutinėje Parkinsono stadijoje. Nutempiau ją paskui save iki lango. Gatvėje niekas nejudėjo, viskas kaip įprasta, kaip visada, mirtina tyla, buvo vėlu. Pastačiau ją, kad galėtų matyti gatvę.

Pažiūrėk, pasakiau, juk visur ramu.

Tą akimirką atsidarė automobilio, stovinčio už Pratero išsišakojimo, durelės vairuotojo pusėje. Išlipo vyras.

Ne, ne, ne, ne!, suklykė Džesė.

Paleidau ją, nes man prireikė abiejų rankų portfeliui atidaryti. Džesė nukrito ant grindų ir iš jos krūtinės išsiveržė smarkus, sireną primenantis garsas, daug dirbtinesnis nei anksčiau, neturėjau kada ja rūpintis, išsitraukiau žiūronus, nes reikėjo būti tikram, o plika akimi sunkiai galėjau ką nors įžiūrėti. Kol ieškojau tinkamo vaizdo fragmento ir paskubomis reguliavau ryškumą, galvojau, kada paskutinį kartą naudojau šį prietaisą. Labai seniai, tokiu mano gyvenimo laikotarpiu, kuris dėl pagrindinių veikėjų ir vyraujančios sumaišties vis dėlto labiau panėšėjo į dabartinį nei į visa tai, kas vyko iki šiol.

Žmogus, kuris rąžėsi šalia automobilio, buvo garbanotas tamsiaplaukis, lieknas, stovėjo vangiai, truputį pakėlęs pečius, palenkęs galvą, lyg be paliovos klausytųsi, kas dedasi po jo kojomis. Mačiau, kaip jis rankomis ant pakaušio susuko plaukus į sruogą, kuri vos paleista vėl išsileido.

Tačiau buvo tamsu, turėjau tik žiūronus, o ne naktinio matymo prietaisą. Tada žmogus paėjo kelis žingsnius į šalį ir jį uždengė namų blokas kitoje gatvės pusėje.

Ne, ne, ne, ne!, šaukė Džesė.

Ji blaškėsi ant grindų, akys išplėstos, ir man teko pasitraukti nuo lango, papurtyti ją, kad liautųsi rėkti. Staiga Džesė nutilo, atsisėdo, nubloškė mano rankas ir pažvelgė į veidą.

Maksai, pasakė ji, naktinėje spintelėje, ketvirtajame kambaryje.

Atsistojau, pro langą vėl pamačiau tą vyrą, jis kirto Helenos skersgatvį ir pasuko transporto žiedo link. Nubėgau į ketvirtąjį kambarį ir naktinėje spintelėje radau atskiras G3 dalis, nuvalytas ir surūšiuotas, optinis taikiklis suvyniotas į minkštą skudurą. Po pažastimi pasikišau vamzdį, rankų apsaugą ir dėklą su plastikine atrama pečiams, suėmęs sportinių marškinėlių apačią sumečiau į sterblę smulkias dalis. Grįžau atgal, atsisėdau ant grindų šalia Džesės ir karštligiškai ėmiausi rinkti šautuvą, kaip ir tada, per treniruotes šaudykloje, kai atlikau privalomąją karinę tarnybą. Ji tyliai ūbavo ir žiūrėjo į mane.

Ramiai, ramiai, tariau, išspręsime šitą problemą visiems laikams.

Armijoje šautuvą išardydavau ir vėl surinkdavau per minutę ir dvidešimt sekundžių — mano geriausias laikas, bet tai buvo prieš dešimt metų. Mūsų žvilgsniai susitiko. Rankoje pasvėriau užraktą ir užrakto rėmą, tada įstačiau priešais gaiduką. Nebuvau šimtu procentų tikras, kad gerai surinkau, o jei smulkiosios dalys užsikirs — tada viskas šuniui ant uodegos.

Kai pašokau, pamačiau tą vyriškį, stovintį degant raudonam šviesoforo signalui priešais Tegetofo paminklą Pratero sankryžos viduryje, netoliese išgirdau burzgiant sunkvežimį. Vyriškis dairėsi gatvėje, o tada, taip bent man pasirodė, įsmeigė akis į Pratero gatvės 61-ojo namo viršutinį aukštą. Mus skyrė maždaug du šimtai penkiasdešimt metrų. Jis vėl pajudėjo. Tinkamas momentas. Užfiksavau vamzdį, nebuvo kada net uždėti liepsnos slopintuvo, ir prisidėjau šautuvą. Giliai įkvėpiau, iškvėpiau ne iki galo ir, kai plaučiuose buvo likę tik pusę oro, sulaikiau kvėpavimą. Bemat pajutau, kaip atsipalaidavo rankos, galva ir visas mano kūnas, pasijutau laimingas — viskas tik dėl kvėpavimo technikos. Armijoje geriausiai pataikydavau, geriau nei mūsų treneriai. Tuo džiaugdavausi ir kartu gėdydavausi.

Po dviejų sekundžių jis jau taikiklyje. Staiga virš mano galvos palubėje užsidegė šviesa. Atsigręžęs pamačiau Džesę, stovinčią prie durų ir laikančią ranką šalia jungtuko, žiūrėjo į mane kaip šuo, į kurio dubenėlį deda ėdalą. Per smakrą tekėjo seilės. Žaibiškai vėl pasisukau į gatvę. Vyriškis iškart sustojo, pakėlė galvą ir žiūrėjo į mane, į vienintelį apšviestą langą fasade, ir, nors žinojau, kad jis mato ne daugiau kaip mano siluetą, nes šviesa krinta man iš nugaros, pajutau, jog mūsų žvilgsniai susitiko. Žinojau, kad čia Šerša, ir mane apėmė niekuo nepagrįstas jausmas, kad jis suprato, kas aš.

Ir jis pasileido bėgti. Į mano pusę, tik čia buvo priedanga. Atsidūręs gatvės viduryje pakėlė rankas, lyg norėdamas prisidengti galvą, ketino nubėgti iki kito gatvės kampo, tuo metu aš ir nuspaudžiau gaiduką, nieko neatsitiko, apkaboje tik trakštelėjo, gal nesuveikė daužiklis, sunkvežimį pastebėjau tik paskutinę akimirką, jo signalas sustaugė lyg sirena per rūką. Šeršą partrenkė ir bloškė į šalį, o aš išsigandęs kilstelėjau šautuvą, tartum imituodamas atatranką.

Pykšt, pasakė Džesė nudžiugusi. Pataikei.

Sužviegė sunkvežimio stabdžiai, Džesė išdygo šalia manęs prie lango, kelias sekundes žiūrėjome į tamsų daiktą ant grindinio, prie jo jau bėgo sunkvežimio vairuotojas.

Ar jis negyvas, paklausiau aš.

Tikrai negyvas, tarė Džesė.

Ji uždėjo rankas ant palangės ir įsikibusi į jos kraštą žiūrėjo žemyn, o kai atėjau su antklode, ji jau buvo virtuvėje prie stalo.

Dabar nuspręskite apie M ir D baudžiamumą.

Kai dar ruošiausi egzaminams, žinojau tokį atvejį. Priežastingumo problema. Jei ir pripažįstama tyčinė žmogžudystė ir remiamasi tuo, kad objektyviai nebuvo ginties, šiaip ar taip, M negalima apkaltinti, nes jis apsiriko.

Prirašiau pilnus A4 puslapius. Aš išteisinau M.

Gal aplaidumas, pasakiau Rufui, o jei ne, tai suteikta PAGALBA esant tariamai NELAIMEI. Nes reikėjo ginti trečiojo asmens gyvybę. Džesės gyvybę.

Teorija vis tiek čia neturi reikšmės, pasakė Rufas. Visiškai aišku, kad tai įprastas nelaimingas eismo įvykis. Pagaliau — ginklas buvo Džesės, ar ne?

Dar man nespėjus atsakyti, jis pažvelgė į akis ir pakartojo klausimą.

DŽESĖS ginklas, ar ne?

Labai lėtai, vos pastebimai, nuleidau galvą, ir tai galėjo būti linktelėjimas, o gal ir kas kita.

Po kelių valandų apie nelaimę perskaičiau rytiniame laikraštyje, po antrašte „Įvairūs įvykiai“. Na, jie ir greiti. Sankryžoje prie Pratero suvažinėtas vyras, tapatybė iki šiol nenustatyta, įvykio eiga neaiški, alkoholio nerasta. Fotografija neaiški, žuvusiojo veidas neatpažįstamas. Pažadinau Džesę, ji kuo ramiausiai miegojo mano lovoje.

Jis tikrai negyvas, pasakiau.

Žinoma, sušvebeldžiavo ji, tu juk jį nušovei.

Aš nešoviau, tariau.

Tikriausiai pats to nepastebėjai, tarė ji, buvai per daug susijaudinęs.

Nesąmonė, pasakiau, nebuvau uždėjęs liepsnos slopintuvo, o be jo liepsna būtų per uolektį, negalėtum nepastebėti.

Kas gi šaudo be slopintuvo, tarė ji pasipiktinusi, tikras pradinukas.

Ji vėl užmigo, ir miegojo kaip negyva, o aš bute neberadau sau vietos, paskambinęs į biurą ir sužinojęs, kad Rufas Jungtinių Tautų kvartale, išsiruošiau pas jį pasikalbėti, kol pats dar neliepė manęs atvesti.

Rufas, kitaip nei aš, informaciją gavo tikrai ne iš laikraščio.

Nužudytas narkotikų kurjeris, pasakė jis, vyras, jau daugiau kaip dešimt metų pelnęs pinigus nusikalstama veika.

Rufai, pasakiau jam, aš pažįstu Herbertą ir esu įsitikinęs, kad ir jūs jį pažįstate, o žuvusysis buvo vienas iš jo žmonių. Herbertas tuo pasidomės, ir policijai bus įdomu. Aš atėjau pranešti, kad išeinu iš darbo.

Tik neskubėkite, pasakė Rufas.

Bet aš juristas, sušukau. Mirė žmogus!

Neskubėkite.

Rufas buvo šaltas kaip ledo luitas. Jo akivaizdoje niekad nešaukiau, nieko kito nedariau, tik buvau malonus ir santūrus, šypsojausi, reikšdavau jam savo susižavėjimą ir dėkingumą. Ir dabar iš tikrųjų nenorėjau prieštarauti, tik jaučiau, kad turiu jam šį tą pasakyti, šaukti, nors kartą, kas nors turėjo išgirsti. Kitaip man būtų sprogusi galva.

Šerša negyvas!, rėkiau aš.

Tada užguliau plastikinį stalą ir rankomis užsidengiau galvą. Laukiau sunkvežimio. Jis neatvažiavo.

Dabar jau viskas gerai, tarė Rufas. Atsipeikėkite.

Svarsčiau, gal atskleisti visą Balkanų istoriją, išrėžti jam į akis tai, ką girdėjau iš Džesės, ir pažiūrėti, kaip jis reaguos. Bet jau žinojau, kaip reaguos. Papurtys galvą neišpasakytai nustebęs ir pasakys: „Bet, Meksai, jūs gi dirbate šioje srityje, jūs paskutinis, kuris gali tvirtinti nieko nežinąs apie įvykius ten. Dėl to mes ir kovojame, visi kartu.“

Beprasmiška, visiškai beprasmiška. Kai atsitiesiau, buvau susitvardęs.

Taip jau geriau, pasakė Rufas, dabar štai ką jums pasakysiu.

Įkišo ranką į savo švarką ir ištraukė du Havanos cigarus. Garso nepraleidžiančioje kabinoje draudžiama rūkyti, čia per mažai oro. Giliai įtraukiau į plaučius. Atsilošiau, cigaras kumštyje.

Mes užsiimame tarptautine teise, pasakė Rufas, o jūs, Meksai, esate mūsų dalis. Jūs žinote, kas jums parūpino darbą. Turite būti jam dėkingas.

Jis padarė pauzę ir išpūtė dūmų žiedus virš stalo. Nežinojau, kad kažkas man parūpino darbą, o kai ėmiau po truputį suvokti, nebenorėjau daugiau nieko žinoti.

Jūs apie jį blogos nuomonės, pasakė Rufas, įsipainiojote į reikalus, kurių nesuprantate. Jau dvidešimt metų draugauju su Herbertu. Jo verslas — ne pagrindinis dalykas. Herbertas pažįsta kelis žmones ir žino, kaip su jais elgtis.

Nuo jo cigaro nubyrėjo truputis pelenų, Rufas sugavo juos ore ir numetė ant grindų.

Leiskite man kitą sakinį apie Herbertą pasakyti mano gimtąja kalba.

Jis palinko prie manęs ir įdėmiai pažvelgė į veidą.

He did mankind some favours, tarė jis, which mankind never thanked him for.44

Ir pliaukštelėjo delnu per stalą.

Meksai, tęsė jis, supraskite mane teisingai. Mes neleidžiame kilti trečiajam pasauliniam karui. Juk jūs nemanote, kad žmonija paskutinius penkiasdešimt metų būtų išgyvenusi be tarptautinės teisės, be Jungtinių Tautų, be nusiginklavimo ir atominio ginklo draudimo sutarčių? Šitie pasiekimai mums leidžia tam tikrą moralinę emancipaciją. Kol toks žmogus kasmet, kiekvieną dieną, kiekvieną valandą prisideda prie to, kad užkirstų kelią blogiausiam, tol mes žiūrime į jį pro pirštus. Herbertas — morališkai nepriklausomas žmogus. Užimdamas tokią padėtį jis galėtų kenkti žmonėms, bet panaudoja ją taikai.

Patalpoje darėsi trošku. Man truputį svaigo galva, nustojau traukti cigaro dūmus į plaučius.

Norite pasakyti, paklausiau, kad Herbertui dėl to nėra ko bijoti teisingumo įstaigų?

O, ne!, sušuko Rufas. Jis nėra neliečiamas. Įsivaizduokite, kad kuris nors jaunas ambicingas prokuroras išgirsta apie Herberto darbus. Jis trintų rankas iš pasitenkinimo. Tada mes čia, viršuje, kokį milimetrą pasukinėjame tai vieną, tai kitą sraigtelį...

Jis pajudino ranką ore, lyg labai atsargiai suktų šilumą reguliuojantį sraigtą.

Ir tada žiūrime, ar tą stropuolį atšaukia jo viršininkai. O jei stropuolis pasirodo esąs dar ir triukšmadarys ir nesiliauja, tada viskas tampa politinės reikšmės įvykiu ir mes traukiamės.

Jis pritraukė rankas prie savęs, tartum nudegęs į įsivaizduojamą įkaitusį paviršių.

Bet Herbertas, tęsė Rufas, rizikuoja daug mažiau, nei, tarkim, Al Kaponė. Ir taip šitas nelaimingas atsitikimas tampa smulkmena, kurią galima valdyti.

Aš linktelėjau. Norėjau atsistoti, man pasidarė bloga, ką tik nužudžiau savo seniausią draugą, visą naktį nemiegojau, reikėjo pamąstyti.

Truputį pakentėkite, tarė Rufas, Herbertas liepė jums kai ką perduoti.

Vėl atsisėdau. Sunku patikėti, atrodė, lyg jau viskas užbaigta.

Jūs pasiprašysite perkeliamas į filialą, pasakė Rufas, ir išvažiuosite iš Vienos. Nemanykite, kad man tai nėra nuostolis, bet jam negalėjau atsakyti. Jūs suprasite. O Leipcige tikrai jūsų prireiks.

Neatrodė, kad jis lauktų atsakymo, taigi aš laikiausi ramiai. Norėjau išeiti.

Tiesa, pridūrė Rufas, prieš išvažiuodamas Džesę pristatysite į Baumgarteno aukštumą45. Ten apie ją žino. Būkite sau sąžiningas, toks sprendimas būtinas. Mergina ligonė. Jūsų situacijoje patarčiau priimti mano pasiūlymus. Ir nuo šiandien...

Jis pakėlė ranką, kad aš neprieštaraučiau, nes mano apatinis žandikaulis atvipo.

Daugiau neminėsime šitų vardų, ypač šiame pastate.

Jis atsistojo ir nusišypsojo.

Meksai, jūs žinote, kaip aš apgailestauju. Jaučiuosi lyg prarasdamas savo tikrą sūnų. Bet iš jūsų elgesio paskutinėmis savaitėmis sprendžiu, kad jūs pats to norėtumėte, ir aš tai gerbiu. O dabar...

Jis užgesino cigarą į plastikinį stalą, iš rankos paėmė manąjį, užgesino ir padėjo šalia.

Kol dar neuždusom, eikim iš čia.

Jis atidarė duris, aš gurkštelėjau šviežio oro kaip vandens, perėjęs dykumą. Oras buvo vandens skonio.

Valandžiukę sėdėjau Jungtinių Tautų pastato pusrūsyje ant krėslo prie kompiuterių terminalo, tiesiog kvėpavau ir galvojau, kad jau niekada gyvenime negalėsiu blaiviai mąstyti.

29 Sliekas

Ji nesiklausė. Ji visą laiką nesiklauso, jos čia nėra, galėčiau pasakoti ir šuniui, ir sumautam automobiliui, ir sienai. Mano įrašų ji daugiau nebešifruoja ir visai nesiklauso. Dėl to galėčiau ją užmušti, to ji tikrai nusipelnė.

Man nuobodu. Mėnulis kabo danguje lyg pusė citrinos griežinėlio, žvaigždės žybčioja lyg angliarūgštės burbuliukai koloje. Manęs visai neima miegas, naktis nė kiek ne vėsesnė už dieną. Tokią naktį sėdėtum su draugais po medžiais užeigos sodelyje ir gertum jauną putojantį vyną. Jaučiuosi visai normaliai, tik neturiu draugų, o jauno vyno niekad nemėgau, baruose man darosi bloga nuo sieros kvapo, kai atidarius butelį trenkia supuvusiais kiaušiniais.

Klara nereaguoja nei į spyrius, nei į smūgius, nenoriu jos sužeisti. Galbūt ji serga, gal jai AIDS, puiki proga užsikrėsti, tik nežinau, kaip su ja suartėti.

Visą laiką svarstau, kaip Klara atrodytų trumpais plaukais, ir tarp popierių ant rašomojo stalo ieškau žirklių. Jų nerandu, bet į rankas pakliūva margaspalvis rašiklis ir noras toliau ieškoti praeina. Todėl nueinu prie čiaupo ir atsinešu kibirą vandens, atsigeriu ir truputį užpilu ant jos, labai nedaug, atsargiai, nenoriu išgąsdinti, noriu tik padėti, stengiuosi, kad šiek tiek vandens nubėgtų į burną ir ji nurytų.

Žinai, sakau jai į ausį, papasakosiu tau viską. Iki galo. Bet man reikia žinoti, kad tu mane girdi. Kad klausaisi.

Ji praveria drėgnas lūpas, liežuvis atlimpa nuo gomurio.

Klausausi, sako.

Negaliu susikaupti, visą laiką puse ausies klausausi, kas darosi gatvėje. Nesuprantu, kodėl čia niekas neatvyko, nesuprantu, kodėl jie mus paliko ramybėje. Nėra prasmės, mane tai nervina. Reikia kuo nors Užsiimti.

Namo priešais duris be didelių pastangų galima išspirti koja, staktos tokios supuvusios, kad net nepleišėja, tiesiog neišlaiko. Patalpoje už durų prietema nuo voratinklių, ji užgriozdinta senais kibirais su dažais, jų ištisi bokštai, matyt, kažkas ketino remontuoti. Už durų randu krūvą įrankių, grėblį, kauptuką, šluotą, kūjį, metalinės dalys tokios surūdijusios, kad vos skiriasi nuo medinių kotų, taip bent atrodo patamsyje. Išsirenku vieną tvirčiausiai atrodantį įrankį — kastuvą.

Prie šulinio nė vieno šliužo, per sausa, o gal angelams liežuviai baigėsi. Plokštė sunkesnė nei pirmą kartą, bet keliant kastuvu sverto principu pavyksta ją pastumti į šalį. Likusį darbą padaro traukos jėga — pačiu laiku patraukiu koją. Krūmai visur iki kraujo nubrozdina rankas, krūtinę, tos vietos tuoj ima niežėti. Iš apačios padvelkia suplėkusiu Šalčiu, šachtoje visur vienodai tamsu. Uždegu žiebtuvėlį, bet liepsna apšviečia vos pusantro metro gylį ir akina mane taip, kad po kelių sekundžių iš viso nieko nematau. Turiu palaukti, kol išgąsdinti vyzdžiai išdrįsta išsiplėsti. Trumpam nueisiu suuostyti kokaino. Kas ten apačioje begulėtų, tikrai jau nepabėgs.

Atsisėdu ant šulinio rentinio, mėnulis užsiropštė truputėlį aukščiau, aplaužau šakas, kad jo šviesa pasiektų šulinį. Visur krūmuose, tarsi pamėgdžiodamos dangų, blizga šukės. Vėl žiūriu žemyn. Dabar be galo sudėtingame juodos spalvos audinyje pamatau kelis atspalvius. Ir viskas.

Iš Klaros aplanko nesirinkdamas išplėšiu kelis lapus ir iš jų abiem rankomis susuku storus popierinius deglus, išdėlioju juos ant šulinio krašto. Švyti baltai, tartum šviestų dar neuždegti. Padegu pirmąjį ir laikau jį nuleidęs tol, kol liepsna beveik pasiekia mano riešą. Tada numetu į šulinį.

Esu visai tikras, kad apačioje guli mėlynas šiukšlių maišas, jame kažko pridėta. Pavyzdžiui, sodo atliekų. Kiemas juk dalis sodo, arba galėjo toks būti. Tikriausiai čia kadaise pjovė žolę, ravėjo, karpė šakas ir viską kišo į šiukšlių maišus. Atrodo, kad maišas iki pusės pasidengęs dumblu, lyg ant jo būtų užmesti keli kastuvai žemių ir laikui bėgant lietaus nuplauti į pakraščius. Erozija. Taigi dabar maišas vėl matomas.

Numetu aštuonis degančius deglus, pagaliau paskutinis dar neužgesęs nusileidžia ant dugno ir lieka gulėti. Matau net kitų deglų pelenus. Pamatau dar daugiau. Prie šiukšlių maišo iš vidaus prisispaudęs kažkoks šviesus daiktas, virš jo įsitempęs plastikas, vos neplyšta, lyg viduje kas aklinai uždaryta ir per laiką išsipūtė, ištvinko, prisisiurbė oro. Ir tai, tiesą sakant, panašu į žmogaus veidą, didelę, plikai nuskustą galvą. Pakvimpa besilydančiu plastiku. Anksčiau pats būdavau toks išbrinkęs, nors ir dėl kitų priežasčių. Tas, kas veikiausiai guli ten, žemai, buvo gana lieknas, sukryžiavęs rankas ar save apkabinęs galėjo pirštais užčiuopti savo skeleto iškilimus ir įdubimus. Dabar aš plonas, o tas ten apačioje storas baltas banginis, net jei tai ir optinė apgaulė ar sodo atliekos, banginis, taip jam ir reikia. Liepsna gęsta, šulinyje ir vėl taip tamsu, lyg niekad neįstengtum jo apšviesti. Devinto deglo neuždegu, numetu jį tokį, koks yra, baltą ir nepaliestą, į šulinį, į tamsą. Atrodo, kad jį ten matau, bet labai silpnai, kaip baltą dėmę. Vos įžiūrimą.

Atsitiesdamas užkliūvu už kastuvo, nevalingai pakeliu, o belaikant jį rankose kyla mintis smeigti į žemę. Į sudžiūvusią veją nepavyksta, bet krūmuose, netoli šulinio sienelės, žemė tikriausiai minkštesnė. Kelis kartus pabandęs atsinešu kauptuką ir išpurenu maždaug dviejų kvadratinių metrų plotą. Gera sunkiu įnagiu mosuoti ore. Smūgis, mažumėlę pavėlavęs, sausai ataidi nuo kaimyninio namo. Kai atrodo, kad pakaks, uždedu koją ant kastuvo briaunos ir smeigiu jį į gabalais sukapotą žemę. To būtų norėjusi Džesė. Mes turėsime tris vaikus. Jei vienas nuo šulinio krašto į jį įkristų, liktų dar du.

Tik tada, kai pakasu keturiasdešimt centimetrų gilyn, žemė tikrai darosi drėgnesnė. Dar kartą įsmeigęs kastuvą pamatau ant jo besiraitantį rausvo slieko gabalą, jis sukasi apie save ir ieško atkirstosios dalies. Vaikystėje savaitgaliais kartais namuose sutikdavau motiną, eidavome į lauką ir imituodavome sodo darbus, kaimynams ir mums, kad atrodytų lyg šeimyninis gyvenimas. Tada ir išmokau, kad padalijus slieką į dvi dalis, jos ir toliau gyvena, nauji dvyniai, perpus mažesni nei anksčiau, ir aš troškau sužinoti, kiek dalių galima daugiausia padaryti iš vieno slieko, tačiau nebuvau iš tų berniukų, kurie musėms nuplėšia sparnus ir per šiaudelį tiek pripučia varles, kad jos sprogsta, todėl ir neišbandžiau. Buvau įsitikinęs, kad man atsitiks lygiai taip pat, ir suskilęs į daug maksų toliau gyvensiu, gal net laimingesnis nei anksčiau, ne toks vienišas.

Visas kastuvas žemių byra į šulinį. Nedidelėje kastuvo paliktoje duobutėje randu antrąją slieko pusę ir numetu prie pirmosios. Tegu sau gyvena laimingi. Ne tokie vieniši.

Mano kūnas — skausmų konglomeratas, paskiri garsai, susijungę į daugiabalsį akordą ir sudarantys visumą, tai yra mane, ne tokį jau neharmoningą. Mano smegenys teliuškuoja nuo vienos ausies prie kitos lyg šviežio kokoso pienas kevale. Duobė tokio dydžio, kad joje palaidotum žmogų, bet šulinys toli gražu nepilnas. Darau pertrauką ir einu pažiūrėti, ar Klara dar čia.

Kurį laiką sėdžiu šalia jos, labai tyliai, į išopėjusį lūpos kamputį įsikišęs cigaretę. Klara tokia graži, kad galėčiau ištisai į ją žiūrėti, pabandysiu mirksėti pakaitomis dešine ir kaire akimis, kad nieko nepraleisčiau. Ją sergintį šunį pastumiu į šalį, trumpam atsigulu šalia, mano kūnas priglunda prie jos lyg sulankstomo dviračio dalys, atsipalaiduoju ir mėgaujuosi raminamu jos bekvapės odos poveikiu.

Paskui kasu toliau. Kodėl gi nepadirbėjus visą naktį, Džesė būtų apsidžiaugusi, šokinėtų ant abiejų kojų ir parodytų man, kaip reikia vertinti gyvenimą ir paprastus dalykus jame, naktį ir orą, ir žemę, ir slieką, ko daugiau bereikia. Paprasčiau kasti nei sustoti. Iš pašiūrės ateina Žakas Širakas pažiūrėti. Surandu savo ritmą. Besiskverbdamas į žemę kastuvas džeržgia, aš švokšdamas kvėpuoju, o giliai šulinyje dunksi žemė, jau nečeža ant plastiko, krinta sodriai ir sunkiai, garsai papildo vienas kitą ir tampa hipnotizuojančia muzika, kaskart pakėlęs kastuvą virš šulinio pakraščio tyliai su garsu iškvepiu, nes man tai gražu. Kažkur savyje girdžiu įprastą čiurlenimą ir lašnojimą, kaip ir visad, kai galvoju apie Džesę, lyg būčiau urvas su stalaktitais, o kasdamas daug galvoju apie Džesę, kaip ji sėdėjo čia ant šulinio krašto, mėtė akmenis ir laukė ant dugno nukritusių aido, mėtydama tikriausiai galvojo apie Šeršą, kurį mylėjo visa esybe ir kuris pas ją nesugrįžo, ir aš tikrai žinau, kad ji neįstengė to suprasti ir buvo priversta galvoti, jog jis mirė dėl sulaužytos priesaikos, ir vis tiek nesiliovė jo laukti, kol pati savo akimis nepamatė negyvo.

Prisiminiau ir tai, kad niekad neturėjau Džesės nuotraukos, ir kad mielai jai ką nors padovanočiau, bet nežinau, kur jos kapas. Jei išvis toks yra. Kastuvas po kastuvo į galvą vis stipriau skverbiasi mintis, kad negaliu būti tikras, jog banginis, kurį dabar laidoju, tikrai yra Šerša. O ne ji. Arba jie abu.

Reikia liautis kasus. Einu iš proto.

Šalia Klaros nurimsta mano nelygus kvėpavimas, glostau ir glostau jos plaukus. Tai tik dėl to, kad negaliu ištverti laukimo, esu labai sudirgęs. Patraukiu kokaino, ilgą liniją sulig mano dilbiu, nors širdis, apimta panikos, daužosi į šonkaulius taip smarkiai, kad jos plakimą galiu matyti krūtinėje, rankų ir kojų linkiuose. Prisišniaukštęs suprantu, kad iš šulinio dvoktų, jeigu jame tikrai pūtų kūnas, ir truputį aprimstu, tik širdis toliau daužosi, prispaudžiu Klaros galvą sau prie krūtinės, kad girdėtų, jai tikrai patiks, 200 bitų per minutę. Darosi aišku, kad turiu ko nors imtis, turiu judėti, vokai mirkčioja vis greičiau, dešinė koja trūkčioja, nenoriu kokio nors epilepsijos priepuolio. Šunį nuveju pas Klarą ir iš lauko užrakinu pašiūrės duris.

Atrodo, kad ši naktis keliais laipsniais vėsesnė nei ankstesnės. Mano apskaičiavimais, tai netgi logiška. Turėtų būti rugpjūčio pabaiga, taigi, jei Žemė neįstrigo savo orbitoje, karštis atlėgs ir palis, kada nors, o gal jau greitai.

Kyla įtarimas, kad Klara pašiūrėje tik ir telaukia lietaus, kaip tie dykumų augalai, per sausrą parudavę, susiploję, susitraukę ir galintys kur nors kamputyje išgulėti, netgi biologiškai mirę. Vos gavę vandens per kelias minutes pražysta, užauga dešimt kartų didesni, sužaliuoja ir tampa beveik gražuoliais. Matau tokį augalą prieš akis, net jo vardą prisimenu — Jericho rožė. Tuo pat metu matau ir Klarą, kaip ji, iškritus pirmiems lašams, iššliaužia remdamasi alkūnėmis ir keliais ir tol guli lietuje, kol sustiprėja ir gali atsikelti ir eiti, o tada ji išeis iš šito kiemo, tai jau tikrai. Turbūt dėl šios priežasties ji ten ir guli, tartum ją kas būtų išjungęs. Biologiškai mirusi. Reikės pasiklausyti orų prognozės.

Nupirksiu žarną sodui laistyti, prijungsiu prie čiaupo šalia vartų ir belsdamas vandens srove į stogą ir langus žiūrėsiu, ar Klara reaguoja, ar po kiek laiko iššliauš ant slenksčio. Jericho Liza.

Bet dabar neturiu laiko. Uždarau ir langines, dėl to sujudėjęs oras man tikrai pasirodo įtartinai vėsus, netgi truputį kvepia drėgme.

Šiame Dievo užmirštame miesto užkampyje nėra taksi stovėjimo aikštelių. Bėgu Otakringo gatve pro elektroninę skelbimų lentą, rodančią dvidešimt aštuonis laipsnius, dvi valandas keturiasdešimt tris minutes ryto, visus nepavojingus taršos dydžius, net ozoną. Propaganda, aš be galo piktinuosi, nes ši lenta man nori pasakyti, kad tai visai normali naktis, ir aš to niekaip negaliu išmesti iš galvos. Kartoninė dėžė po pažastim kliudo bėgti.

Prie Operos transporto žiedo, sakau, ir greičiau.

Jo iš pusiausvyros neišmuši, ir stoiškas jo šaltakraujiškumas mane gerai nuteikia. Aš niekur neskubu, niekur neskubu. Taksi vairuotojai, gyvenime matę visko ir net dar blogiau. Jis vairuoja daimlerį, tokio paties modelio, kaip mano motinos.

Dabar iš lėto, sakau jam.

Be garso slystame žiedo šalutine eismo juosta. Ant suolų po medžiais naktį leidžia keli pusgalviai. Atidarau kartoninę dėžę, išsiimu tūkstančio šilingų banknotą ir išlipu iš automobilio, kol taksistas dar nespėjęs pagalvoti apie grąžą. Žvilgtelėjo į atidarytą dėžę ir iš jo minos matau, kad čia ir baigėsi jo stoiškumas.

Stoviu nejudėdamas, kol taksi galiausiai nuvažiuoja, tada pasižiūriu į vitriną, ar paveikslai dar ten. Nieko spalvingo nematau, tik keistus kažkokio kito dailininko koliažus iš pilkų kartono skritulių. Kas viduje — blogai matyti, ant sienų tik tamsios dėmės, o viduryje didesnio daikto siluetas, ant jo keli šviesos atspindžiai.

Nueinu iki pastato durų iš šono, uždedu pirštą ant skambučio ir spaudžiu. Medžiuose sučirškia keli paukščiai, visus juos reikėtų išnuodyti. Neturiu jokio pagrindo manyti, kad jis tikrai gyvena virš savo parduotuvės, tik bandau. Tada kažkas atsiliepia per telefonspynę.

Egzaltuotas klientas, sakau, su pilna dėže pinigų.

Kai iš vidaus atsidaro durys, pirmiausia pamatau ranką, sugniaužusią „Walther PPK“ rankeną, tokiu pat modeliu nusišovė Džesė. Matyt, Herbertas savo žmonėms perka juos iš vokiečių policijos rezervų.

Atpažinęs mane kaipmat patraukia ginklą.

Kad tave kur, sako jis, įgis Popas.

Tada pradeda juoktis. Minutėlę laikau jį haliucinacija. Smegenų reguliavimo sistemos perdirginimas suvartojus tam tikrą dozę — apie tai girdėjau, bet niekad tikrai netikėjau.

Tegu jis užeina, sako jis, dar nemiegojau.

Vade retro,46 sakau, ką, po velnių, čia veiki?

Šiokios tokios atostogos, sako jis, palauksiu, kol baigsis visas šitas cirkas ir vėl galėsiu ramiai dirbti.

Sakyk aiškiai, Šikniau, sakau, ką veiki ŠIUOSE namuose?

Na, klausyk, sako jis, tai mano mielojo tėvelio namai.

Prastas tripas, sakau, tiesiog sušiktas tripas.

Pastatau dėžę ant žemės, įkišu ranką į kišenę ir ištraukiu tiek, kiek prikimba prie pirštų, ne uostau, o tiesiog grūdu sau į nosį, kas lieka, nulaižau nuo delno.

Na, na, sako, ramiau, jau ir taip pripampęs iki viršaus.

Akys ašaroja, matau jį blogai. Technikas Tomas — galerijos savininko sūnus. O kodėl gi ne. Nors man nusišvilpt.

Tiek to, sakau, ačiū, kad rūpiniesi. Klausyk, noriu įeiti į parduotuvę, o ne čia. Noriu šį tą nusipirkti.

Koks greitas pirkti, sako Tomas. Tai jau visa ko viršūnė, kad toks tiesiai prie Rufo durų sudoroja kvaišalus. Man patinka. Vos neperlenkė lazdos, galiu jam pasakyti.

Neperlenkei lazdos, sakau. Beje, esi protingas berniukas, todėl pasakyk, KODĖL, po velnių, nė vienas supistas bybys nesidomi mumis?!

Nešauk taip baisiai, sako Tomas, kaimynai.

Atsakyk, sakau aš.

Pats pagalvok, sako Tomas.

Jis ištiesia ranką norėdamas mane paliesti, bet pataiko į tuštumą.

Jie jau nervinasi, sako jis, bet visi tyko kaip vilkai, kiekvienas už savo uolos. Ar ji iš tavęs išpeš, ar ne?

KAS, šaukiu aš, KĄ iš manęs?

Jis griebia man už rankos, jėga įtraukia į priebutį ir uždaro duris.

Jam pasisekė, kad mano tėvo nėra namie.

Vilkai, tigrai, ereliai, sakau ramiai. Kiekvienas savo kampe.

Būtent, sako jis. Dabar nusiraminkim. Žinau, kad esu skolingas, bet nereikia tokio spektaklio. Tegu antradienis bus diena asmeniškai apsipirkti, gerai?

Rankomis užspaudžiu nosį, mane užpuola čiaudulys. Tris kartus nusičiaudėsi — esi įsimylėjęs, aš čiaudžiu mažiausiai dešimt kartų. Kai baigiu, neprisimenu, ką iš jo būtinai norėjau sužinoti, bet užtat topteli galvon, kodėl čia atėjau. Būtent — nupirkti Džesei dovaną. Jau visą amžinybę neturėjau tokių gražių ketinimų, kuriais ir pats iš tiesų džiaugčiausi. Jaučiu, kad Džesė iš kažkur mane mato, kaip aš čia viduryje nakties stoviniuoju galerijos koridoriuje, ir ji juokiasi skardžiu balsu, purto galvą ir šnabžda: „Kuperi, kokios beprotiškos mintys šauna tau į galvą.

Gerai, sakau, gatvėje guli vienas milijonas šilingų, skirtingomis valiutomis, gal gali įnešti?

Jis nueina, atneša kartoninę dėžę ir eina su ja pirma manęs, į galeriją patenkam pro personalo duris, „UTAVIRP“ — parašyta ant stiklinių durų. Įkėblinu vidun vangus, išskirtinis šių namų draugas, viduryje nakties atvykęs nusipirkti paveikslo. Ir tada pamatau skulptūrą.

O šūdas, sakau, pamiršau, kad jis irgi čia.

Gražu, ar ne, klausia Tomas.

Padeda dėžę ant kasos stalo, atsiremia į jį ir susikiša rankas į kišenes. Prietema, tik per dideles paradinės pusės vitrinas krinta gelsva gatvės žibintų šviesa. Ore tvyro kažkokio kvapniojo aliejaus aromatas, gal jie, norėdami paskatinti klientų norą pirkti, degina muskusą. Statula patalpos viduryje traukia į save silpną šviesą ir žvilgsnį, atrodo, kad viskas sukasi tik apie ją. Jam tai nieko naujo.

Prieinu visai arti, jis atrodo labai tikroviškas. Jei nebūtų permatomas kaip vanduo, niekas manęs neįtikintų, kad jis negyvas. Stovi kaip ir anais laikais šiek tiek palenkęs galvą į priekį, lyg klausydamasis, kas vyksta po jo kojomis. Plikė jam tinka.

Gal uždegti šviesą, klausia Tomas.

Ne, ačiū, sakau, nedek. Man ir taip gerai.

Matau randą ant vieno kelio, nutrūkus raiščiams jį operavo.

Jei nori jį turėti, sako Tomas, tai atsineštų bašlių kaip tik ir užteks.

Buvau tvirtai nusprendęs nupirkti Džesei vieną iš tų paveikslų — „Karaliai ir planetos“ arba „Fu myli Fulą“, žinau, kaip ji būtų apsidžiaugusi. Bet štai šitas atveria visai naujas erdves. Spėlioju, ar ji būtų norėjusi turėti stiklinį Šeršą, kaip trofėjų, prisiminimą, kaip paminklą, kaip angelą ant jos kapo, kad galėtų jį sudaužyti ar retsykiais apkabinti — įtemptai galvoju ir įsivaizduoju ją stovint šalia manęs ir žiūrint į jį, bet nenumanau, kaip ji reaguotų. Tai mane baugina. Buvau įsitikinęs, kad pažįstu ją geriau nei bet kuris kitas, nes aš iš tikrųjų niekad iš jos nieko nenorėjau, bet dabar negaliu atsakyti į tokį svarbų ir paprastą klausimą. Nusigręžiu, nes žiūrėdamas į jį neištversiu.

Ar dar turite tuos paveikslus, klausiu jo, kur moterys kaip skruzdėlės?

Tik didžiuosius, sako jis, mažus išperka greitai kaip bandeles.

Jis parodo į tris kvadratinius paveikslus tolimiausiame patalpos kampe. Štai jie, visi trys, tarsi ištisus dvejus metus saugoti vien tik Džesei. Tai svarbiausia.

Kiek jie kainuoja, klausiu.

Palyginti su tuo, nė kalbėt neverta, sako Tomas, kiekvienas po tris šimtus tūkstančių.

Jei nupirkčiau visus tris, ar galėčiau čia palikti visus pinigus?

Be problemų, atsako jis.

Žinau, kad mano sprendimas pagrįstas tik noru, kad pati Džesė apsispręstų paveikslų naudai, o ne statulos. Beregint mane apima graužatis, kad greičiausiai tikrovėje būtų kitaip. Šio jausmo nebeatsikratysiu. Jis apkartina džiaugsmą pirkti ir dovanoti tai, ko ji pati norėjo. Jis vėl nugalėjo, tas mergšės vaikas, jis visą laiką nugali.

Tomas nukabina paveikslus nuo sienos, nuneša prie kasos stalo ir įvynioja į rudą popierių, jaučiuosi lyg mėsinėje.

Kas čia taip burzgia, paklausiu.

Tai, sako Tomas, corpus delicti47.

Jis pakelia staltiesės, dengiančios kasos stalą, kampą ir parodo man kompiuterį, stovintį po juo.

Kartais atsiskaitant su pirkėjais jis patogesnis nei kišeninis skaičiuotuvas, sako jis. Lyg boingu skristum už kampo apsipirkti. Bet jam čia stovėti saugiau. Jie ketina dar kurį laiką jį čia palaikyti.

Nesuprantu, ką jis tauškia, ir man vis tiek. Stovi atsukęs man nugarą, įsmeigiu akis į sunkią jo piniginės grandinę ir į išsipūtusią, didžiulę jo džinsų užpakalinę kišenę, į kurią įsikišo „Walther PPK“. Jaučiu, kad tuoj jį pulsiu, tikrai jaučiu.

Jis taip garsiai burzgia, sako Tomas, todėl Džesė jį vadino...

Kai atsisuka paduoti man paketo, aš sulenkta per alkūne ranka prisitraukiu jį už kaklo. Mano kakta trenkiasi į jo, manau, kad smūgis mus abu vienodai apsvaigina, tada sučiumpu ginklą, o jis svyruodamas atsitraukia. Paleisiu tik vieną šūvį, į jį, į save arba į Šeršą, labiausiai noriu šauti į save, tikrai, labiausiai į save.

Liepsnos pliūpsnis gerokai per ilgai tvyro ore, galvoju apie Klarą su degančiu purškiamu plaukų laku, nutaikytu į vorą, galvoju apie Džesę ir lazdą pasivaikščiojimui Herberto balkone, apie save ir telefoną Leipcigo biure, kai nuaidėjo šūvis, suknežinęs jos galvą, esu priverstas iškart galvoti apie daug dalykų.

Pro šalį. Galerijos vitrinos stiklas lyg sulėtintame filme susmunka, ima staugti signalizacija, mano sveikojoje ausyje švilpia, jau nekalbant apie nesveikąją. Numetu pistoletą, matau sutrikusį techniko Tomo veidą, ir tą akimirką, kai per tuščią lango rėmą šoku į gatvę, šalia durų pamatau dėžę su margais rašikliais, geltona, raudona, mėlyna, dovana pirkėjams. Vos nepaslystu ant stiklo šukių. Statula ant postamento stovi sveika, jos šypsena įsirėžia į mano atmintį, kad niekad iš ten nedingtų. Suvyniotus paveikslus tvirčiau suspaudžiu po pažastimi ir bėgu, bėgu.

30 Baumgarteno aukštuma

Į šulinį tik žvilgteliu. Man atrodo, kad čia dirbau valandų valandas, tačiau duobė šalia jo neką didesnė už įprastą kapo duobę. Apie Kraterį nėra ko ir kalbėti.

Klara guli pašiūrėje lygiai taip, kaip ją palikau. Žakas Širakas vizgina uodegą, nesuprantu, kodėl jis vis dar džiaugiasi mane pamatęs, o gal vizginti uodegą tik blogas įprotis. Patapšnoju jam galvą.

Žiūrėk, sakau, ką atsinešiau.

Išvynioju paveikslus ir atremiu juos šalimais į dėžes su knygomis. Tris kartus keičiu eilės tvarką, kol moterys skruzdės žiūri viena į kitą.

Jos nepaprastai gražios, tokių ryškių spalvų ir tokios kuklios, Džesė turėjo gerą skonį. Sudėjus kartu išeitų puikus triptikas jos altoriui. Kad nors žinočiau, kur man jį iš tiesų pastatyti, čia nėra gera vieta.

Gaila, sakau Klarai, kad negali atsimerkti ir pažiūrėti.

Nesu pavargęs. Paruošiu diktofoną. Jame nėra ankstesniosios kasetės, negaliu prisiminti, kur ją nudėjau. Jos nėra nei ant stumdomųjų spintelių, nei ant dėžių su knygomis, nei tarp mūsų skudurų. Užtat į rankas papuola skutimosi įrankiai, randu ir naują kasetę. Padedu šalia Klaros, paskui kieme pripilu į dubenį vandens ir pastatau šalia jos, kartu su kokainu ir cigaretėmis. Taip sėdim, stovim ir gulim ratu, Klara, aš, šuo ir trys moterys skruzdės. Sudrėkinu skutimosi peiliuką, tarp delnų suplaku kremą į putas ir patepu jomis Klaros plaukų šaknis.

Visą popietę praleidau biure ieškodamas stalčiuose dokumentų ar daiktų, tokių svarbių, kad juos reikėtų pasiimti. Beveik nieko neradau. Niekas neskambino, niekas manęs nesiteiravo. Matyt, sekretorės gavo nurodymą mane dengti.

Kai maždaug šeštą išėjau iš biuro, prieškambaryje buvo tuščia. Raktus kartu su man nežinomu adresu Leipcige įsikišau į kišenę, atsisveikinau su niekuo ir paprasčiausiai išėjau, lyg būčiau tik atsitiktinis lankytojas arba kitą dieną vėl ateičiau. Kai už manęs užsitrenkė sunkios laukujės durys, galutinai nustojau būti Rufo Olimpo dalimi.

Klaros plaukai per ilgi, peiliukas vis nuslysta. Nežinau, ar Džesė Bosnijoje skuto šlapius moterų plaukus, kirpo mašinėle. Užmiršau jos paklausti, paprasčiausiai užmiršau. Neapsižiūrėjęs vis įpjaunu Klaros galvos odą, nes ji per minkšta, tuoj ištrykšta didelis kraujo lašas, nubraukiu jį pirštu ir nulaižau. Skonis įprastas, kraujo skonis, šiek tiek atsiduodantis skutimosi kremu. Šitaip mano motina nulaižydavo kraują, kai pargriūdavau, įsipjaudavau ar susižeisdavau, o kai jos paklausdavau, kodėl taip daro, atsakydavo, kad jai tai visai nieko, nes aš esąs dalis jos kūno ir kraujo.

Taip nieko neišeis. Nenoriu, kad Klarai skaudėtų.

Netoliese ant grindų guli virtuvinis peilis su dantukais, įspraudžiu jos galvą tarp savo kelių, suimu plaukus ir tempiu tol, kol įsitempia kaip instrumento stygos. Geležtės dantukai pirmos saujos nenupjauna, veikiau išpeša ją, tada suprantu, kad reikia brūžuoti greičiau. Retkarčiais net ima ir suskamba. Jos galva tarp mano kelių laikosi lyg spaustuvuose, tačiau judantis peilis ją varto į šalis, lyg Klara gulėtų ant prekinio vagono grindų.

Lauke pajutau rudenį, pūtė stiprus vėjas. Susisiaučiau į paltą ir kartu su mirusiais lapais ir nulaužtomis šakelėmis leidausi genamas per Tautos parko pievą. Namo į Vėringo gatvę nusprendžiau eiti pėsčias, nebuvo kur skubėti. Žinoma, aš bijojau. Viduriuose sukosi aštriadantis diskinis pjūklas, draskė mane į mažus skutelius ir blaškė juos į šalis. Prie galerijos lango stabtelėjau ir pažiūrėjau į paveikslus su moterimis, panašiomis į skruzdės, jų smailėjantys veidai buvo atgręžti vienas į kitą, jos liūdnai šypsojosi ir kalbėjosi apie mano atvejį.

Dar neįkišęs rakto į spyną, pridėjau ausį prie buto durų ir pasiklausiau. Nieko neišgirdau, minutėlę pagalvojau, gal jos ten ir nėra, gal pabėgo, taip pasielgia keturkojai filmuose apie žvėris, kai pajunta, kad jiems gresia kažkas bloga ar kokia neteisybė. Tiesiog dingo, gal į Grenlandiją. Atrakinau.

Beveik tuo pat metu atsidarė virtuvės durys ir koridoriumi link manęs pasuko Džesė.

Vai, vai, vai!, šaukė ji.

Prie pat manęs sustojo, marškiniai apsiviję krūtinę, vieną ranką įkišusi į rankovę, o kitą bejėgiškai tiesė į priekį. Tuoj pamačiau, kad rankovė, kurią užsitempė, buvo išvirkščia ir todėl netiko prie viso drabužio. Džesė juokėsi ir atsirėmusi į mane mėgino apkabinti pusiau supančiotomis rankomis. Padėjau jai apsivilkti marškinius ir pabučiavau. Kūnas įsitempęs, glosčiau jai galvą, kol suglebo mano rankose.

Kuperi, pasakė ji, taip vėlai grįžai.

Ne vėlai, tik pusę septynių.

Vis vien vėlai, tarė ji.

Ji laikė mane tvirtai apkabinusi, todėl, kai pasukau į virtuvę, jai teko žingsniuoti pasisukus šonu. Ten numečiau portfelį šalia dėžių su mineraliniu vandeniu, nors ten jam ne vieta. Pagalvojau, gal apžiūrėti butą, kaip rašomąjį stalą biure, bet nuvijau šią mintį. Juk ne tai svarbiausia. Džesė nuėjo prie šaldytuvo.

Ką darei visą dieną, paklausiau jos.

Dirbau.

Rankų judesiu tartum apglėbė visą butą.

Valiau, tvarkiau, siurbiau dulkes, tarė ji, nejau nepastebi?

Dabar pastebėjau. Tai nesąmonė, bet buvau maloniai sujaudintas ir labai apsidžiaugiau, kad ji nebuvo išėjusi iš namų.

Puiku, pasakiau, ačiū.

Į stiklines vandeniui ji pripylė vyno, vieną pastatė priešais mane.

Į sveikatą, tarė ji.

Atmetusi galvą ištuštino stiklinę net neatitraukdama jos nuo lūpų. Po to akyse pasirodė ašaros. Ir aš išgėriau kelis didelius gurkšnius. Abu tylėjome.

Džese, tariau pagaliau, kaip tu manai, gal mums pasivaikščioti?

O taip, o taip, pasakė ji.

Kaipmat pašoko, nubėgo į koridorių ir ėmė autis kareiviškus batus. Jai sunkiai sekėsi, bejėgiškai šokinėjo ant vienos kojos. Sulaikiau ją ir švelniai pasodinau ant grindų. Palietęs jos pečius pajutau, kad virpa, ir kojos truputį dreba. Užrišau batų raištelius.

Ar tau šalta, paklausiau.

Taip, atsakė ji, jau visą dieną.

Atnešiau savo seną juostuotą megztinį, nes pagalvojau, kad jai patiks. Kaip tik tas megztinis, su kuriuo ketinau ją žiemą išmaudyti sniege, besišypsančių baltų vilkų akivaizdoje. Megztinis siekė jai kelius, rankoves suraičiau į storas dešras. Pasakiau, kad su juo gražiai atrodo.

Nebuvau tikras, kad ji visą dieną neturėjo ryšio su savo šeima, gal jai skambino arba ji pati skambino. Aš nežinojau, kiek ji pati žino, nežinojau, ar prisimena, kaip ir kodėl naktį pabėgome iš Pratero gatvės 61-ojo namo. Kaip ir anksčiau, ji galėjo reguliuoti savo sugebėjimą suvokti ir įsidėmėti, kaip kiti žmonės reguliuoja apšvietimą savo svetainėje. Prieš jos valią jai nieko nereikėjo žinoti. Kol jai pačiai kas nors dingtelėdavo.

Įlipome į tramvajų, važiuojantį į Šešioliktąjį rajoną, nesisėdome, stovėjome atsirėmę į paskutinio vagono galinį langą, o posūkiuose Džesė stipriai pasvirdavo į mane kaip pavargęs vaikas.

Pirštais suimu jos plaukų sruogas ir tvarkingai dedu šalia savęs ant grindų. Klara atrodo taip, lyg jai ant galvos ganėsi karvė, aš šypsausi, o jos veidas raudonas ir visas šlapias, nežinau nuo ko. Putomis padengiu jos galvą ir panardinu skutimosi peiliuką į vandenį. Dabar einasi gerai, reikia pradėti nuo dešinio smilkinio ir braukti ausies link.

Vilhelmo gatvėje išlipome ir Savojeno gatve pakilome iki pilies. Nesiliesdami ėjome greta, vėjas priplojo jos plaukus vienoje galvos pusėje, todėl atrodė visai kitokia. Tylėjome, kol priėjome mišką. Ten Džesė pagyvėjo, nubėgo į priekį ir pasislėpė tamsoje. Margas mano megztinis šmėkščiojo tarp medžių, o aš turėjau meluoti, kai ji paklausdavo, ar ją matau.

Miške ėjome lanku, nepastebimai nukreipiau ją atgal į gatvę, pasukome kairėn. Dar puskilometris iki valymo įrenginių, o į nosį jau trenkė kanalo ir kloakos kvapas. Vėjas stiprėjo, pūtė iš šiaurės vakarų. Staiga Džesė sustojo, pakėlė koją ir pridėjo pirštą prie lūpų.

Ak, tarė ji, dabar prisiminiau, ką sapnavau praėjusią naktį.

Ką, mano mažyte, paklausiau.

Troškau apkabinti ją, įsikniaubti nosimi į jos plaukus, nebeužuosti smarvės, o tik trapų jos sklastymo dvelksmą.

Kažkas padarė mano kopiją, pasakė ji, statulą, tokio dydžio kaip aš, ir visą iš šūdo. Pastatė statulą gatvėje, o ten ją ėdė šunys ir išsitepliojo snukius. Taip bjauriai dvokė. Visai kaip čia.

Ji baikščiai apsidairė, lyg šita statula, ji pati visa iš šūdo, stovėtų už artimiausio kampo.

Čia tik valymo įrenginiai, pasakiau, greičiau einam iš čia.

Ji sugriebė mano ranką, susirado didįjį ir bevardį pirštus ir suspaudė kumštyje. Norėjau kuo greičiau eiti pirmyn, geriausiai bėgti, įveikti paskutinį posūkį, suimti tvirčiau Džesės ranką tuo metu, kai ji ims suprasti, kur einame. Norėjau tikėtis, kad ji nepradės šaukti, kraštutiniu atveju užlaužti jai rankas už nugaros ir surišti per ilgas mano megztinio, į kurį ji įvilkta, rankoves.

Ji tempė mane atgal.

Ten apžvalgos bokštas, pasakė ji, norėčiau tenai.

Aš tempiau ją tolyn.

O, ne, pasakiau, vėjuota, ir dar ta smarvė.

Vis tiek einam, prašau.

Pasidaviau. Dabar tai jau visai nesvarbu. Džesė nubėgo pirma manęs, tolyn nuo gatvės, siauru miško keliuku, pasibaigiančiu prie stataus skardžio, ant kurio stovėjo apžvalgos bokštas. Takas kelis kartus apsivijęs kalvą, lyg spiralės formos rankogalis. Džesė pasuko tiesiai viršun ir keturpėsčia ropštėsi pažliugusia žeme aukštyn. Kelias buvo klampus, jaučiau, kaip kelnių klešnės prisigėrė purvo ir pasunkėjo. Džesė jau seniai buvo viršuje, o aš tik pradėjau kopti metaliniais laiptais, kylančiais zigzagu tarp plieninių vamzdžių. Visas karkasas siekė maždaug trisdešimt metrų.

Baigęs skusti pradedu pinti nupjautus Klaros plaukus į storą kasą. Šita jos šukuosena man labiausiai patiko, ir tokia kasa gražus prisiminimas bet kam, likusiems gyviems. Gal ją prisiklijuoti sau prie pakaušio? „Maksai, kadaise pasakė ji, jei nori žinoti, ką kitas galvoja, supanašėk su juo išoriškai.“

Iš tiesų niekad nenorėjau žinoti, ką ji galvoja.

Viršuje vėjas virto audra, blaškė debesų atplaišas danguje, draikė pavienius nuplėštus lapus. Valymo įrenginių tvenkiniai atrodė lyg akiniai nikelio rėmais, prispausti prie miško veido. Virš jų sukiojosi žuvėdros, snaigės stikliniame rutulyje, kartais jos nusileisdavo, blokšdavosi į tvenkinį, ir visai nesinorėjo galvoti, dėl ko jos neria. Vėjas įvairiais balsais dainavo vamzdžiuose, bokštas drebėjo lyg milžiniškas kamertonas. Džesė įsikibo rankomis į turėklus ir atgręžė veidą vėjo gūsiams. Jie stūmė ašaras iš akių kampučių ausų link. Aš irgi laikiausi įsikibęs. Akimirką pajutau, tarsi abu kartu žiūrėdami į priekį priešinamės Žemės sukimosi sukeltam vėjui.

Aš laivas, tyška purslai, šaukė Džesė, mes plaukiame į Grenlandiją!

Ji juokėsi ir tol visu svoriu užsiguldavo ant turėklų ir vėl nuo jų atsitraukdavo, kol įsiūbavo apžvalgos platformą, vamzdžiai dainavo kapotu ritmu, bokšto sąnariai girgždėjo.

Baik, pasakiau.

Atsistojau pražergęs kojas kaip jūreivis jūrai banguojant.

Džese!, sušukau.

Laivas, laivas!

Ji darbavosi iš visų jėgų. Pamačiau, kaip išsišovę pirštų krumpliai pabalo, o kakta suprakaitavo. Kai norėjau ją sulaikyti, pasisuko, prarado ritmą ir atsitrenkė į turėklus. Sugriebiau ją ir prispaudžiau prie metalinių virbų. Du kartus jos alkūnė nesąmoningai, bet tiksliai pataikė man į saulės rezginį, gaudžiau orą, bet jos nepaleidau, laikiau suspaudęs, kol liovėsi muistytis. Ir bokšto judesiai rimo, jis vėl stovėjo ramus, vibruojantis, gaudžiantis. Džesės veidas buvo šlapias. Nežinau, ar ji mane atpažino. Tarsi kažko ieškojo mano akyse, ant mano nosies, mano lūpų kampučiuose.

Džese, tariau, dabar mums reikia eiti.

Dar sekundę jos žvilgsnis klaidžiojo mano veidu, tada ji staigiai pasisuko, išsprūdo man iš rankų ir nubėgo į kitą platformos pusę. Ten metėsi prie turėklų ir, kol pagaliau susivokiau, pilvu juos užgulė, užmetė vieną koją ir perkėlė svorį į kitą pusę. Aš pašokau, net nežinojau, kad galiu šitaip pašokti, viena ranka griebiau ją už plaukų, kita — už megztinio ir įtraukiau atgal. Abu suklupome, ji parkrito ant plieninių grindų. Pasigirdo garsas, panašus į gongo, tikriausiai susitrenkė galvą. Laukiau riksmo, bet ji nė necyptelėjo, lūpos buvo kietai sučiauptos. Bandydamas pasilenkti virš jos netyčia užmyniau ant plaukų, visas kuokštas liko po mano batu. Džesė sudėjo rankas lyg maldai ir pakėlė jas į mane.

Tu nori sprukti, uždainavo ji, tu sprun-ki, tu sprun-ki.

Tris skiemenis ji niūniavo kylančia tonacija, „tu sprun-ki, tu sprunki“, dor-mez vous melodija iš dainelės „Broli Žakai“. Jos balsas buvo stiprus, metalinio skambesio, jai atliepė bokštas.

No-riu bū-ti, no-riu bū-ti tau žmo-na, tau žmo-na, dainavo ji. Skambina varpeliai, skambina varpeliai.

Ji kelis kartus žiauktelėjo, pakreipė galvą į šoną, o kai ją pakėliau, daugiau nesiblaškė. Lūpų kamputyje išsipūtė seilių burbulas, atsargiai susprogdinau jį piršto galu.

Laikydamas Džesę glėbyje pasileidau laiptais žemyn, nuo mano žingsnių ėmė įvairiais tonais virpėti metalas, jis gaudė, bėgau aidint gongui, „skambina varpeliai, din dan don, din dan donnn“.

Nusiramink, šnabždėjau jai prie galvos, nusiramink, aš juk nespruksiu.

Bėgau su ja per šūdų smarvę, ji tyliai murmėjo garsus ir skiemenis ir kartais nusišypsodavo. Nebuvo reikalo bėgti, tik tarp medžių kamienų mačiau užsidegančius gatvių žibintus, vieną, paskui kitą, ir nekantravau, kada gi pasieksime jų oranžinius šviesos ratilus. Kai pasiekėme, žingsnio nesulėtinau. Lyg pagreitintai sukant filmą prieš mane išniro ilgi, daugiaaukščiai Baumgarteno aukštumos pastatai, balti tamsiame miške, keltai Atlanto vandenyse. Grenlandijos link.

Automobilių stovėjimo aikštelė buvo tuščia, sargo būdelėje degė šviesa.

Vos po kelių minučių išėjau. Abiejose rankose laikiau po nosinę, jomis šluosčiausi smilkinius, plaukus, kaktą, rankas. Patalpoje už stiklinių durų Džesė parkrito ant kelių ir taip šaukė mane vardu, kuriuo mane vadino, kad aidėjo visos pastato sienos: „Kuperi!“ „Kuperi!“ — vis dar girdėjau bėgdamas kažkokiais laiptais žemyn ir pasiklydau, pastūmiau slaugytoją, girdėjau nardydamas tarp nejudrių, svyruojančių figūrų į šoną pakreiptomis galvomis, taip lėtai judančių koridoriais, kad, palyginti su mano greičiu, jos atrodė lyg statulos.

Sustojau automobilių aikštelėje, burna pilna susikaupusių atvėsusių seilių, kurias užmiršau nuryti, nusispjoviau. Žiūrėjau į dangų, tamsintą stiklą, jame išryškėjusi šviesos dėmė aukštai dešinėje, tarsi į ją iš antros pusės šviestų prožektorius, apžiūrinėjau savo rankas, stengdamasis jose surasti ką nors pažįstama. Galvoje nebėra nė vienos minties.

Kai vėl pakėliau galvą, stovėjimo aikštelės pakraštyje pamačiau automobilį, kurio anksčiau ten nebuvo. Mirksėjau tol, kol pažinau žmogų, atsirėmusį į praviras priekines dureles. Rosas. Apimtas panikos norėjau bėgti atgal prie pastato ir pasislėpti už laiptelių prie laukujų durų. Beprasmiška. Jei jis ketina šioje didelėje, tuščioje teritorijoje šauti, gali bet kurią akimirką. Aš tiesiog laukiau. Rosas pakėlė ranką ir pamojo. Atrodė, lyg būtų pakėlęs baltą vėliavą. Ranka buvo storai aptvarstyta.

Maksai, sušuko jis, greičiau!

Netikėtai apsidžiaugiau, kad jį matau, apskritai išgirdęs balsą, sklindantį iš žmogaus be gydytojo chalato. Nubėgau prie jo, jis atkišo sveikąją ranką ir padėjo ją man ant peties. Atrodė dar kampuotesnis, labiau išdžiūvęs, kaip koks medžio gabalas, pastaruosius dešimt metų gulėjęs ant kranto ir grūdintas saulės, vėjo ir sūraus vandens. Jam tikriausiai arti keturiasdešimties. Nieko neišskaitysi iš nejudrių akių, bet jis įtraukė apatinę lūpą ir nervingai ją kramtė. Jam taip žiūrint į mane pajutau, kaip ėmiau tankiai alsuoti, surauktos kaktos negalėjau išlyginti, o lūpų kampučiai trūkčiojo.

Ką tu padarei, tarė jis.

Nežinau, ką jis turėjo galvoje, ar nužudymą, ar Džesę. Iš automobilio pasiėmė žiebtuvėlį ir uždegė dvi cigaretes. Smarkiai traukiau dūmą ir šnairomis žiūrėjau, kaip žarija graužiasi į popierių. Rosas rūkydamas visu delnu užsidengdavo burną ir smakrą. Vis dar laukiau.

Prakeikta velniava, pasakė jis.

Pradėjau įtarti, kad jis pats gerai nežino, ką čia veikia.

Ar tave Herbertas siunčia, paklausiau.

Ar tau galvoj negerai, pasakė jis, tik dabar sužinojau apie šitą sumautą reikalą.

Kelias sekundes abu tylėjome, ir prieš mano valią galvoje išryškėjo vaizdas, kaip netrukus įeisiu į butą Vėringo gatvėje, vėl iš jo išeisiu ir įsėsiu į išsinuomotą automobilį, kaip degalinėje nusipirksiu Leipcigo miesto planą, jei jie tokį turės, ir tuo baigsis mano gyvenimas Vienoje, su daugybe neištesėtų pažadų, o kas bus paskui, manęs nedomino, ten nenorėjau dalyvauti. Kažin koks naujas butas, kažin koks biuras kuriame nors kanceliarijos filiale, visa tai su manim nesusiję, lyg nelabai pažįstamo žmogaus gimtadienis, renginys, į kurį eini iš pareigos ir išeini kaip galima greičiau. Akimirką atrodė, kad užgeso viso pasaulio žiburiai ir nutilo visi garsai. Man trūko oro, darėsi sunku rūkyti.

Nekenčiu viso to, pasakiau.

Rosas čiupo mane už apykaklės.

Seniai laikiau tave nevykėliu, sušvokštė jis, bet šitai pranoksta viską.

Rufas man liepė, pasakiau.

Na ir kas, užriko jis.

Suėmiau jam virš alkūnės, ranka kieta lyg metalas.

Aš netgi nežinojau, pasakiau gaudydamas kvapą, kad Rufas su Herbertu pažįstami.

Koks kvailas, švokštė jis, manai, kad darbą gavai dėl gražių mėlynų akių?

Cigarete nudeginau jam rankos riešą, jis pusbalsiu nusikeikė, bet manęs nepaleido. Silpnas apdegintos odos kvapas pasiekė mano nosį. Adrenalinas lyg žaibas trenkė į skrandį, pakilo iki gerklės, pavyko išsivaduoti iš jo rankų, trenkiau į krūtinę.

Tai už ką gi?

Tu tada važiavai į Barį, pasakė jis. Priklausai mums. Mums tavęs “ reikėjo.

Kokia nesąmonė, sušukau aš.

Žiūrėk, kad į tave neatkreiptų dėmesio.

Abu atsitraukėme per žingsnį. Jis patrynė riešą į kelnes ir sutvarstyta ranka mostelėjo į pastatą.

Ji, tęsė jis, išvis čia niekuo dėta. Tenai ji pražus. Maniau, kad myli ją, Šikniau.

Žinoma, aš ją myliu, pasakiau.

Rosas sušnarpštė nosimi.

Nepaisant šito, pasakė jis, jei tikrai nesugebi padaryti to dėl jos, tai ištrauk ją iš ten kaip savo paties karjeros garantiją. Pasiimk ją į Leipcigą, tada galbūt tave paliks ramybėje.

Bet Rufas sakė...

Tai blefas, pasakė Rosas, čia rimtesni dalykai. Herbertas susiginčijo su Rufu. Šerša savo nedidelei apgaulei pasirinko netinkamą laiką, atsirado daugybė žmonių, kurie nuo pat pradžių nesuprato, kodėl Herbertas tokiam iš viso leidžia dirbti. O ji...

Jis vėl mostelėjo į pastatą.

Ji tiesiog juo apsinuodijo, dėl jo būtų viską padariusi. Dėl to ne kartą įspėjau Herbertą. Bet Herbertas norėjo, kad Džesė būtų laiminga, bent kurį savo gyvenimo laiką. Kiek galima ilgiau. Nesvarbu, kokia kaina.

Sprigtu nusviedė nuorūką šalin.

Rufas nori įvesti tvarką, tęsė jis. Dabar Šerša miręs, ji — ten, o kas tau bus, gali pats susivokti. Supranti? Pamąstyk.

Aš nieko nesupratau. Išskyrus tai, kad mane išdūrė, neaišku kaip. Herbertas, Rufas, o dabar ir Rosas. Galbūt netgi Džesė.

Galiu dar vieną, paprašiau jo.

Jis pridegė man dar vieną cigaretę.

Dabar skubėk, pasakė jis, eik į vidų ir parsivesk ją. Nesakyk jai, kad aš čia buvau. Turite būti kartu, jums abiem taip geriau. Jei ji nori gyventi su tavimi, Herbertas pasirūpins, kad nekiltų problemų. Svarbiausia, kad dingtumėt.

O jei ne, paklausiau aš.

Tada ji liks ten ištisus mėnesius, pasakė Rosas, o tau teks Herbertui ir Rufui įrodyti, kad su ta apgavyste neturi nieko bendra. Beje, juk jūs trys visą laiką buvote draugai.

Tu pats tuo netiki, pasakiau.

Tai nuo manęs nelabai priklauso, tarė jis. Kai yra problemų, mes visi isteriški.

Jis trečią kartą mostelėjo į pastatų kompleksą.

Man rūpi tik vienas dalykas, pasakė jis. Šįkart TA ĮSTAIGA ją visiškai suniokos.

Pajutau, kaip mano galva ėmė linksėti.

Gerai.

Jis trumpam uždėjo savo sveikąją ranką ant manosios, draugiškas prisilietimas, kaip artimo žmogaus, ir man pasirodė, kad sustingusiame jo veide pamačiau lyg ir palankumą, o gal tik bandymą pajusti palankumą man.

Maksai, tarė jis, mylėk ją. Neleisk jai pajusti ką nors kita. Ji nebegrįš pas Herbertą ir mane.

Tada jis apėjo automobilį, įsėdo ir užvedė variklį.

Kodėl, paklausė jis pro langelį, tu taip nekentei Šeršos? Juk iš tiesų jis buvo dar bejėgiškesnis nei Džesė.

Nežinau, tariau. Gal todėl, kad jis manė, jog gyvenime jam už nieką nereikės mokėti.

Automobilis pajudėjo.

Maksai, tu psichopatas, sušuko Rosas. Užsakysiu jums taksi. Linkiu laimės.

Aš pasukau į priešingą pusę.

Sveiki, čia aš dar kartą, džiugiai pasakiau durininkui, palikau savo piniginę.

Durys zvimbdamos atsidarė, abu pasisveikinom kilstelėdami rankas. Radau duris lyg pagal raudoną giją. Kad tik ją rasčiau, kad tik ją rasčiau, girdėjau skambant galvoje. Nejudrios figūros ant suolų koridoriuose slinko pro šalį lyg atatvarai palei kelio juostą. Radau laiptus, koridoriaus gale pamačiau tik iš išorės atidaromas stiklines duris, už jų išvydau savo margą megztinį. Džesė buvo prilipusi prie durų iš kitos pusės, įtempti pirštai, bandantys įsikibti į stiklą, skruostas ir lūpos priploti, bekraujai. Plaukai šlapi, pro juos matėsi galvos oda, akys plačiai atmerktos, bet nežiūri laukan. Ji nebelaukė.

Trūktelėjau durų rankeną, Džesė griuvo ant manęs. Tikriausiai jai buvo ko nors įšvirkštę. Norėjau, kad pati eitų, atrodytų ne taip dramatiškai. Uždėjau jos ranką sau ant sprando, ji kabojo šalia manęs ore, kojos nesiekė grindų. Prisiverčiau neskubėti, kalbėjau jai:

Turime užbaigti mūsų pasivaikščiojimą.

Laiptinėje užsimečiau ją ant nugaros. Durininkas žiūrėjo tiesiai į priekį, aš pribėgau prie durų, nuleidau Džesę ant grindų taip, kad ji lyg šuo priglustų prie mano blauzdos ir būtų žemiau lango stiklo.

Čia aš, pasakiau, tvarka.

Durininkas pasisuko, durys suburzgė, užtvara atsidarė. Pakėliau Džesę, mano mažą miegančiąją gražuolę, paėmiau ant rankų ir pasileidau per stovėjimo aikštelę. Taksi stovėjo gatvėje priešais.

Pykstu, kad su atšipusiu peiliu negalėjau nupjauti plaukų per visą ilgį, supinta kasa daug trumpesnė, nei tikėjausi, susigrūdu ją į kelnių kišenę. Kai tos nelaimingos pjautinės žaizdos apdžiūva, dar kartą nuplaunu Klaros galvą, nušluostau savo marškinių kampu, pasodinu ją pusiaugula, kad apžiūrėčiau savo kūrybą. Klara atrodo net geriau. Lygiai kaip manekenas vitrinoje: išdžiūvusi it kartis, plikagalvė, pusnuogė. Nebepanaši į Klarą. Įtemptai galvoju, mano smegeninė tokia lėta, tokia velniškai lėta, kad neprisimenu nė vieno moteriško vardo. Klara, Klausas, Karlas, Kainas. Nusprendžiu nuo šiol ją vadinti Liza.

O dabar, Liza, sakau jai, tu manęs paklausi: kas toliau?

Tyla burzgia lyg veikiantis šaldytuvas. Mėgdžioju perdėtai suirzusį jos balsą.

O kas toliau?

Įsiklausau, kas vyksta gatvėje. Nieko negirdėti, nei mašinos, netgi praeivių. Niekas neateina.

O tada, atsakau labai žemu bosu, pasodinau Džesę ant išnuomoto automobilio priekinės sėdynės, jos profilis atsispindėjo priekiniame stikle, o kai netoli Pašau ji atsipeikėjo, pranešė man, kad dabar norėtų šuns ir ponio kombinacijos, ir po kelių dienų nusipirkome Žaką Širaką, o aš kasdien vaikščiojau į Leipcigo biurą ir ruošiau Europos Sąjungos plėtros Rytuose dokumentus, net nežinodamas, kad jie visų pirma pasitarnaus naujam narkotikų keliui tiesti. Džesė likdavo namuose, prižiūrėdavo šunį ir džiaugdavosi, kad vakarais grįžtu namo ir kartais permiegu su savo sekretore. Visiškai normalu.

Nieko, visiškai nieko negirdėti. Į galvą ateina mintis, kad galėčiau pamėginti nužudyti Klarą ir save didesne kokaino doze, panašiai kaip Romeo ir Džuljeta, kaip nors su tuo susidorotume.

O toliau, sakau jai, tu pateiksi SVARBIAUSIĄ klausimą.

Jau ilgokai stoviu kambaryje lyg skulptūra, viena koja atkišta į priekį, nors ir be bronzinės lentelės, įsmeigęs akis į Lizą, dešine ranka braukiu per visą veidą patrindamas šašą lūpos kamputyje. Ant lentinių grindų guli ištisa rikiuotė uždegtų ir pamirštų cigarečių ilgais, užsirietusiais galais iš pelenų. Man neramu. Po drabužiais įvairiose vietose trūkčioja, kaip kartais būna prieš užmiegant, kai staigiai mirtinai išsigąsti arba manai esąs užpultas, o juk iš tikrųjų tik ranka užsidengei ausį, nes snūduriuodamas sapnavai, kad turi pagauti kamuolį. Arba užkliuvai. Netrenkiu sau per veidą. Atsisegu kelnes ir einu prie Lizos.

Svarbiausias klausimas, mėgdžioju jos balsą, toks: kodėl gi Džesė nusišovė? Kodėl?

Noriu kuo mažiau ją judinti, suimu tik dešinį kelį ir šiek tiek pasuku į šalį. Jos kūnas kelis centimetrus pasisuka, Klara nuvirsta beveik ant pilvo, o kai kelis kartus stumtelėjęs neįveikiu, palieku kaip buvę. Reikėjo jos kontūrus apibrėžti kreida, kad paskui galėčiau grąžinti į pradinę padėtį. Šitaip gulėdama ji atrodo puikiai, tiesiog puikiai. Paspjaudau į dešinį delną — nepakanka, galvoju apie citriną ir tol siurbiu seiles nuo skruostų burnoje, kol jų atsiranda tiek, kad dideliu spjūviu galiu sudrėkinti pirštų galus.

Nelengva į ją įeiti. Iš jos nė balso, nejuda, aš taip pat kiek galėdamas mažiau judu, tik kelis centimetrus į vieną ar kitą pusę. Svarstau, gal geriau atsikelti, viskas per daug alegoriška — impotentas, mėginantis išprievartauti tariamai mirusią. Moterys skruzdės žiūri į mane. Ir Žakas Širakas žiūri, regis, jo akyse nuostaba. Kairioji Lizos mentė nemaloniai duria man į smakrą. O tada, tą akimirką, kai staiga įslystu į ją, nes kažkuri odos klostė pasislenka ir atveria įėjimą, tą akimirką, kai staiga viskas lengva ir galiu atsikvėpti, aš prisimenu, kaip kartą, netikėtai anksčiau grįžęs namo, neradau Džesės ir įėjau į miegamąjį, pamačiau ją ne iškart, tik tada, kai lovoje pakėlė išraudusį veidą. Ji gulėjo ant pilvo, tarp kojų įspraudusi pagalvę, aš įsitvėriau į durų staktą, ji pasivertė ant šono, ir pamačiau, kaip stengėsi suvaidinti miegančią, bet tada suprato, kad tai beprasmiška ir labai juokinga, taigi šiek tiek pasikėlusi ėmė taukšti sapnavusi, kad joja arkliu. Pirmą kartą tikrai ant jos supykau, pajutau, kad tą minutę būčiau galėjęs pakelti ranką, išėjau iš kambario ir virtuvėje pradėjau ruošti vakarienę. Daug vėliau ji atėjo ir atsisėdo ant kėdės nuleidusi galvą, pasišiaušusiais plaukais, ir kiek begalvojau, nežinojau, ką galėčiau pasakyti, kad nebūtume tokie įsitempę, kad vienas kitą įtikintume, jog tai nieko nereiškia, nes nieko ir neįvyko, tik aš niekad nemaniau, kad ji galėtų save patenkinti, nors tai ir logiška, bet aš tiesiog apie tai nepagalvojau. Nežinojau, ką pasakyti, valgėme tylėdami.

Visa tai sukasi galvoje, kai guliu ant Lizos, nukreipęs akis į savo kiek blizgantį rankų paviršių, į pirštus, abiejose pusėse įsikibusius į jos raktikaulius, kurie dėl liesumo taip išsišovę, jog patogu laikytis. Guliu ant jos ištežęs visu kūnu, ji taip pat, sulipę lyg du žlėgtainiai. Nejudu, kad neišslysčiau iš jos, ji visai nejuda, jaučiu, kokia tai kebli situacija. Blizgantis plikas jos pakaušis man prieš pat akis, ir aš galvoju, kodėl ji nesipriešina, negali būti tokia silpna, kol dar nemirusi, čia kažkas kita, tai lyg anuomet vonia su lediniu vandeniu. Bandymas su savimi. Ko gero, ji man be galo dėkinga, kad suteikiu galimybę patirti tą keistą mazochizmą. Šita mintis mane pradžiugina.

Nėra už ką, mieloji Liza, tariu mandagiai jos pakaušiui.

Tačiau šitaip nieko nebus, pasiduodu, atsikeliu, keliai nuo šiurkščių grindų nubrozdinti ir skauda.

Ji prabudo, taip ir galvojau, pasuko akis po blakstienomis lyg po pagodos stogu į mano pusę, ir kai jau ketinu eiti iš pašiūrės, sugaunu slaptą jos žvilgsnį. Jiedu su šuniu guli susiglaudę, gerai, kad dar neapsikabinę. Atsistoju kiemo viduryje ir ištiesiu rankas į šalis kaip pamokslininkas.

Štai ir VISKAS, sušunku aš. Viską papasakojau! Daugiau nebeturiu. Net nežinau, kaip dabar leisime šitą prakeiktą laiką!

Viskas. Tai buvo stebuklingas žodis. Sezamai, atsiverk. Pašiūrėje kažkas virsta, brazda, ir ji jau stovi, tvirtai laikosi už durų rankenos, susirietusi, bet stovi, o ryto šviesa krinta jai ant blizgančios kaukolės.

Viskas, klausia ji.

Viskas, atsakau.

Ir toliau nieko. Ko gero, neturim vienas kitam ką pasakyti. Ji tiesiog čia stovi, apakinta, mirksėdama, tikriausiai dėlioja savo mintis, ir, nors gera matyti ją stovinčią, nejauku dėl klausimo, kur lapai, kurių trūksta aplanke, ir kas bus, kai suvoks, kad nebeturi plaukų. Išeinu iš kiemo pamiklinti kojų. Naktis baigėsi, dangus vis vien ne melsvas, o balzganas. Ir saulės nesimato.

31 Europa

Motina abu vaikus pastumia į namo, iš kurio ką tik išėjo, tarpdurį. Kitą ateinantį praeivį sutinku išskėstomis rankomis, kaip savo žudiką, jis pakeičia kryptį ir pereina į kitą gatvės pusę. Mano marškiniai sutepti Klaros krauju ir visur prilipę prakeiktų jos plaukų. Kasą ištraukiu iš kišenės ir metu į artimiausią nutekamąjį šulinį, dar tenka paspausti bato kulnu, kad pralįstų pro groteles. Tada apsisuku ir grįžtu į kiemą.

Klara nusiprausė ir apsivilko švarius sportinius marškinėlius, dievai žino, kur juos buvo paslėpusi. Sėdi ant mūrinės sienelės, alkūnes atrėmusi į kelius, smakrą parėmusi rankomis, ir jau tokia balta, kaip kūdikėlis Jėzus arba kaip Džesės beliežuviai angelai. Laukiu, kol ji prabils. Bet tos malonės ji man nesuteikia.

Liza, pagaliau tariu jai, laikau tave liguista savo vizija. Negeras jausmas.

Aš, sako ji, taip pat jaučiau daugybę negerų jausmų.

Mano balsas skamba dalykiškai, lyg kepyklos parduotuvėje, jis sklinda ne iš mano galvos, veikiau kažkieno kito, kurio negaliu matyti, tartum jis stovėtų iškart už manęs:

Ką reiškia šitas netikėtas prisikėlimas?

Tu pasakei, atsako ji, baigei pasakoti.

Pabandykim kitaip, sakau jai. Ką turėjo reikšti šita miegančioji gražuolė?

Ak, sako ji, tu tiesiog geriau sugyveni su ligoniais. Pasitiki tik silpnais ir merdinčiais. Šiuos dalykus suvokiau pirmiausia.

Tuo paprasčiausiai netikiu, sakau.

Kaip sau nori, sako ji. Ar tikrai VISKĄ man papasakojai?

Pribaigsiu tave, sakau.

Nežinau, ar ir tu pastebėjai, sako ji. Bet visi tavo bandymai ką nors pribaigti apgailėtinai sužlugo. Net ir save patį.

Už jos žolėje guli kastuvas. Kai žengiu žingsnį jo link, Klara pasuka galvą.

Tai ir duobė man skirta, klausia ji. O aš galvojau, kad sau išsikasei kapo duobę.

Griebiu kastuvą už koto, pakeliu sau virš galvos, plika Klaros galva po manimi kaip kiaušinis pusryčiams, žinau, vis vien negalėsiu, ji irgi tą žino. Tada suskamba telefonas. Nieko ypatinga, tik kad skambutis pasigirsta tiesiai iš mūsų pašiūrės. Numetu kastuvą, jis bjauriai barškėdamas trenkiasi į cementą.

Kas, klausiu aš, kas tai?

Telefonas, sako ji, juk girdi. Ir didžiausia tikimybė, kad tau.

Ji pakyla ir įrėmusi rankas į šonus slenka į pašiūrę, atsargiai, tartum oras būtų sudarytas iš be galo daug plonyčių kaip dūmas viena šalia kitos sudėtų stiklinių plokštelių ir judėdama stengiasi kuo mažiau jų sudaužyti. Skambutis nutyla, mergina grįžta su mobiliuoju telefonu, kurio nesu čia nė karto matęs, ir atkiša man.

Alio, sakau.

Tai jis.

Sveikas, Maksai Maksimalusis, sako jis.

Baik tas kvailystes, Rosai, sakau aš.

Tai kol kas viskas, ką galiu pasakyti. Tylim, girdžiu, kad jis rūko, aš irgi rūkau. Atsikrenkščiu.

Kur, po velnių, tu vis dingsti, sakau jam. Laukiu tavęs.

Ir aš laukiu tavęs, sako jis.

Nors imk ir susituok. Jo balse negirdėti įtampos. Traukia dūmą dvigubai rečiau už mane.

Girdėjau, sako jis, kad baigei pasakoti savo istoriją?

Girdėjai, klausiu. Iš ko?

Leidžia man pačiam tą suprasti.

Ar tai reiškia, kad ta panelė visą laiką dirbo jums?

Ne, sako jis, ji dirbo tik sau. Bet mes buvome su ja susitarę.

Ir?

Leidžiame jai toliau veikti, sako jis, o už tai gauname tavo sentimentalias kasetes. Ji buvo tikra, kad tik viena žino, kaip iš tavęs viską išgauti. Tikrai įtikino.

Žiūriu į ją, kaip vėl sėdasi ant mūrelio, visiškai abejinga, lyg būtų niekuo dėta.

Taip, sakau jam, tikrai įtikino. Labai sėkmingai dirbo.

Bet man nelabai aišku, sako jis, jaučiu, kad trūksta svarbios dalies.

O konkrečiau?

Reikėtų susitikti, sako jis.

Puiki mintis, sakau, atsinešk šaunamąjį ginklą.

Taip, taip, Makseli, sako jis, gerai jau.

Jis pasako laiką ir vietą, vakare „Europoje“, po to ryšys nutrūksta. Atiduodu Klarai telefoną.

Tu išprotėjai, sakau jai.

Kodėl gi?

Vis dar nesupranti, kokie jie žmonės.

Ji sėdi ant mūrelio suspaudusi kelius, nuleidusi galvą ir nepakeldama į mane akių cementiniam takui sako:

Pasakyk man, ar aš tau rūpiu.

Iki šiol nesusimąsčiau, ar ji man rūpi, ar ne. Gali būti, o gal veikiau tai, kad gavau išskirtinę teisę ją įskaudinti. Sudarėme sandėrį — jos orumas, laisvė, sveikata, trumpai tariant, jos asmenybė už mano istoriją. Būtent taip ir yra.

Man rūpi mano nuosavybė, sakau. Tave nusipirkau.

Klysti, sako ji, tu mane išsinuomojai. Nuomos laikas dabar baigiasi.

Ne, nesibaigia.

Baigiasi.

Taip neišsiaiškinsime. Bandau kitaip.

Klara, sakau, tu mane myli?

Ji neatsako, pakartoju klausimą, o ji dar labiau palinksta į priekį, prispaudžia kaktą prie kelių ir sukiša pirštus tarp kojų pirštų. Noriu kumštelėti jai, gal į petį, bet laikysena kažkaip man kliudo.

Gerai, tada kitaip. Ar tu pati save myli?

Taip, atsako ji, labiau už viską.

Ir tu manai, kad jie tau kuo ramiausiai leis važiuoti namo?

Žinoma, sako ji, aš nieko kito nedariau, tik užrašiau nuo narkotikų priklausomo psichopato smegenų išskyras.

Smegenų išskyras, klausiu aš.

Iš tavęs, sako ji, istorijos teka kaip pūliai iš voties. Niekad nemačiau nei Herberto, nei Roso, nei Džesės, net nesu tikra, ar jie išvis egzistuoja. Kalbėjausi telefonu su kažkokiu nepažįstamuoju ir kelias kasetes atidaviau vienai garsiai Europos juridinei firmai. Ir kas čia tokio? Ko jie dar gali norėti iš manęs?

Liza, mergele, sakau, nebūk tokia naivi.

Ji apsikabina save rankomis. Dabar atrodo taip, lyg jai būtų šalta, keista, plikagalvė, šąlanti ne šio pasaulio būtybė su baltais sportiniais marškinėliais.

Žmogau, sako ji, ko tu, tiesą sakant, iš manęs nori, kad tave kur velniai?

Puikus klausimas. Jaučiuosi jos pergudrautas, apmautas, bet tai nieko nauja. Daug blogesnis jausmas sėdėti miesto pakraštyje, tabaluoti kojomis tuštumoje virš bedugnės, kai už nugaros visos spalvos blanksta, senka gatvės, namai pakopomis smenga į žemę ir paskutines šviesas gesina vienodas, nesulaikomas vėjas. Matau save netaisyklinga trajektorija ropojantį lyg skruzdė per tuščią paviršių, rankomis stuksenantį į žemę ir šnabždantį: cementas, visur cementas. O noriu, kad Klara manęs nepaliktų.

Nieko, sakau. Nežinau. Noriu suprasti, ką tu padarei ir kodėl.

Pagaliau ji pakelia galvą ir pažiūri į mane. Staiga man nebeaišku, kodėl man taip patiko jos plikė, su ja atrodo baisiai, visiškai man svetima. Visai be gyvybės.

Ką pasakytum, klausia, jei sužinotum, kad man neilgai liko gyventi? Kad sergu? Esu užsikrėtusi ŽIV?

Atsitraukiu nuo jos per kelis žingsnius, nužvelgiu ją visą, susirietusią, ir kai ji šitaip sėdi, panašesnė į ryšulį nei į žmogų.

Tada geriau suprasčiau, sakau.

Matai, sako. Bet aš nesergu. Sveika kaip ridikas. Ir todėl tu niekad nesuprasi.

Man kažkas sukyla, manau, kad grynas nusivylimas.

Klara, sakau, ar tu mane myli?

Dabar ji nesvarsto.

Tai, ką tau jaučiu, sako, yra panieka, gailestis ir gal truputis neapykantos.

Gailestis, sakau, puiku, jis ideali prielaida ilgiems ir glaudiems ryšiams.

Ji nusijuokia, iš tiesų panašiau į purkštavimą.

Paistai niekus, sako ji.

O aš maniau, sakau, kad kažkuo dalijamės.

Blogai manei, sako ji. Bet galiu tau dar kai ką pasakyti. Kai ką tikrai svarbaus, daug svarbesnio nei visas šitas mėšlas. Gal tai tave pradžiugins.

Prašau, maldauju jos, pasakyk.

Grįžkim abu į Leipcigą, galvoju, keliaukime į Pietų Ameriką arba į Grenlandiją, ne, ne į Grenlandiją, gerai, dėl manęs, dievaži, ir į Grenlandiją, išliekim vyno ir pažiūrėkime, į kokį kontinentą panaši dėmė, ir važiuokim tenai.

Ji dar truputį patyli, tada spindinčiomis akimis pažiūri į mane.

Mano diplominis darbas, sako, beveik baigtas. Galėsi parsisiųsdinti jį iš interneto. Iš bet kur.

O, šūdas, sušnabždu aš.

Ji pakyla, ištiesia nugarą, o aš priklaupiu, lyg abu sėdėtume sūpynėse. Aš sunkesnis ir žiūriu į ją iš apačios. Tai ne plikė daro ją tokią svetimą, bet jos patenkintas veidas, ramus, pasitikintis, nušvitęs lyg po patirto katarsio.

Aš irgi turiu tau dar kai ką įdomaus, sakau.

Ji sustingsta, tai tikrai panieka.

Ne, Maksai, sako, tu nebeturi nieko įdomaus, tik tariamą skausmą tavo neegzistuojančiame gyvenime.

Aš tik noriu, kad tu žinotum, sakau, kad mes vis dėlto kai kuo — dalijamės. Mes abu vienodai apmauti.

Štai ir gailestis, ji suraukia antakius, lūpų kampučiai nusvyra.

Aš apgavau tave, sako ji, o mane apgavo tik Dievas. Tai skirtumas.

Turiu tau žinią nuo tavo profesoriaus, sakau aš. Dabar reikia ją vaizdingai pateikti.

Ji įdėmiai į mane žiūri. Atsistoju, prispaudžiu abi rankas prie širdies ir mėgdžioju Šniclerio balsą.

Maksai, šaukiu aš, jūs tikrai patyrėte neeilinių išgyvenimų. Papasakokite savo istoriją profesionalui, o NE MĖGĖJAI!

Jos smegeninė dirba be priekaištų. Iš akių matau, kad iškart suvokia. Kažkas joje lūžta.

Šitai, šnabžda ji, turėjai man pasakyti.

O štai ir neapykanta, ją tuoj apims isterija. Išgyveno sunkų laiką, juk pasaulyje iki šiol yra statinių, kurias perpildo paskutinis lašas. Jos pirštai susiriečia lyg paukščio nagai, noriu sulaikyti, bet ji puola ne mane, o kimba sau į skruostus. Vos neužkliudė vienos akies. Veidas tįsta ir darosi panašus į Muncho48 paveikslą, dar prisideda riksmas, jos balsas čaižus ir džeržgia kaip metalas trindamasis į metalą. Man irgi jau pakaks, pastaruoju metu mažai miegojau. Jau senokai netrenkiau jai antausio, tai klaida, vienas malonumas, geriau nei seksas, daug geriau. Kai kairė veido pusė dega kaip ugnis ir ji neišleidžia nė garso, nutempiu ją į pašiūrę. Kai įstumiu į vidų, šuo sprunka laukan. Nukrinta ant knygų dėžių. Užtrenkiu duris, pasuku raktą ir jau buvau beuždarąs langines, kai ji kažkokiu daiktu ima daužyti langus.

Maksai, klykia ji, Maksai, tu pasigailėsi, jei dabar paspruksi. MAKSAI!

Jo ranka primena tokį įrenginį mugėse, kai įmetęs vieną markę ir paspaudęs mygtuką iš stiklinės dėžės gali traukti medžiaginius žvėrelius, laikrodžius ar kepures. Laiko cigaretę tarp nykščio ir mažojo piršto, ir man kyla klausimas, kodėl rūkymui reikia kairės rankos. Iškreiptas efektas.

Kas atsitiko tavo rankai, klausiu.

Peršauta, sako jis, taip jau nutiko.

Kur ir kaip, klausiu mandagiai.

Albanijoje, sako jis, gamybinė trauma. Prieš dvejus metus per neramumus patekau į demonstraciją. Keli vyrukai ištraukė iš surasto bunkerio senus rusiškus kulkosvaidžius ir šaudė į orą. Keletas šovinių krisdami žemyn pataikė į mus.

Niekas į tave nesitaikė?

Ne, juokiasi jis, lyg meteoras užkritęs būtų.

Dar kartą pažiūriu ir noriu paklausti, ar kulkai krintant buvo pakėlęs ranką lyg sveikindamas Hitlerį, bet pasilaikau šį juoką sau. Jis apsirengęs visai juodai, drabužiai lyg skolinti. Kai ketinu šito paklausti, pats susivokiu. Tai dėl Džesės. Tikriausiai nežino, kad tinkamiausia būtų geltona saulės spalva. Rosas su šitais drabužiais atrodo groteskiškai. Panašesnis į mirtį, o ne į gedėtoją.

Ateina padavėja, Rosas užsako du alaus rodydamas jų skaičių nesutvarstytais dviem kairiosios rankos pirštais. Mergina atbula traukiasi nuo mūsų stalo ir apsigręžia tik prie baro.

Na, sako Rosas, pasikalbėkime truputį.

Gal galime eiti prie esminio dalyko?

Su malonumu. Pasakyk, kas tas esminis dalykas.

Nežinau, kodėl TU čia, sakau, bet AŠ, tiesą sakant, atėjau, kad leisčiausi nušaunamas.

Jis pasukioja mažuoju kumpu pirštu prie smilkinio.

Nors verk iš juoko, sako jis. Kas man iš to, kad tave nudėčiau?

Trenkiu kumščiu į stalą.

KĄ, šaukiu, man dar padaryti? Suvaryt kelis LANGUS? Pakviest POLICIJĄ? Tau SUŠOKT?

Padavėja blogai suprato mano pykčio protrūkį, atskubėjo su dviem buteliais ir pastatė tarp mūsų.

Stiklinių, paklausė be intonacijos.

Bus gerai ir be jų, sušvokščiau, ir dink.

Kai geri iš butelio, kartais atrodo, lyg bučiuotum: ilgas plonas kaklas ir drėgna burna. Rosas pakelia savo alų, po juodais marškiniais išryškėja pistoleto dėklo diržas, jis net nesistengia jo slėpti. Ko gero, turi ir leidimą ginklui. Svarstau, ar diržą užsisegė ant pliko kūno, ar rimtu atveju gaiš laiką atsisegiodamas marškinius, kad pasiektų pistoletą, ir kam jį išvis nešiojasi, jei net neketina į mane šauti. Keistas tipas, lyg blogai sudėta dėlionė, kurią kažin kas nekantraudamas sunarstė iki paskutinės detalės ir dar paspaudė nežiūrėdamas, ar viena prie kitos tinka.

Taigi, sako jis, tu tikrų tikriausiai turi šį tą, ko mums kuo skubiausiai reikia.

Ir kas tai, klausiu, pinigai?

Jis sutrinka, paskui nusijuokia.

Ak, TAI, sako jis, nesąmonė. Yra trys galimybės: arba tu žinai, apie ką kalbu, ir visą laiką vaidini. Arba turi jį, bet pats to nežinai. Tokiu atveju manytume, geriau, kad tu ir nesužinotum, koks tai dalykas. Nes kitaip jo negautume arba jis būtų brangus.

Todėl apieškojote butą, sakau.

Taip, sako jis.

Ir todėl, sakau, atsiuntėte Klarą.

Taip, sako jis.

O trečioji galimybė?

Tu jo tikrai neturi.

Ir tai reikštų?..

Jis svarsto ir išgeria iš butelio likusį alų.

Nesu tikras, sako jis, bet galbūt tada Herbertas išpildytų tavo didžiausią svajonę. Tu tikrai keli šiokį tokį triukšmą ir esi neparankus.

Gerai, sakau tučtuojau, aš neturiu.

Apatinė jo veido dalis bando šieptis, lūpos įsitempia, suplonėja ir pabąla, bet akys nesišypso, todėl išeina tik grimasa. Kaip tyčia dabar pastebiu, kad jo akys visai panašios į Džesės.

Netikiu, sako jis, tai visai, visai neįtikėtina.

Rankove nusišluosto burną ir pamoja, kad atneštų dar alaus.

Tai ką dabar darysim, klausiu.

Po Džesės mirties, sako, elgiamės pagal antrąją galimybę.

O iki tol?

Kol Džesė buvo gyva, žaidėme tarsi lygiosiomis, patas. Nieko nejudinti. Herbertas visiems draudė net užmegzti su ja ryšį.

Kurį laiką sėdime nejudėdami, lyg patys ketintume iliustruoti lygiąsias. Aplink mus iš daugybės lūpų gurguliuoja ir vėl prislopsta Vienos dialektas, tarpais pasigirsta juoko purslai. Dabar išgirstu ir muziką, tai Klaros mėgstama daina, watch me like a gameshow, youre sick and beautiful, pasisuku į barą.

Uždėk kitą plokštelę, sušunku.

Padavėja paklūsta. Atrodo, mes užsitarnavom išskirtinių svečių statusą.

Kai sužlugo planas A, sako Rosas, įsigali planas B. Papasakosiu tau, ko mes ieškom.

Ir tada galėsiu prisiminti, kur tai galėtų būti?

Reikia išbandyti viską, sako jis. Vis dėlto tu tas, kuris pastaruosius dvejus metus gyveno su Džese. O tada, dėl Dievo, jei žinai, pasakysi savo kainą.

Šiaip ar taip, sakau, jau žinai mano kainą.

Tu tikras idiotas, sako jis. Arba puikus pokerio žaidėjas. Juk gana ilgai dirbai pas Rufą. Ten, berods, reikia ir vieno, ir kito.

Tik tu mane iš tikrųjų supranti. Na, dabar klok.

Jis atsilošia.

Tai toks numeris, sako jis, iš keturiolikos skaitmenų.

Greičiausiai mano mina nerodo lauktos reakcijos, tikriausiai turėjau ploti sau per šlaunį ir sušukti: „Ak, numeris, ko iškart nesakei.“ Kiek palūkuriavęs jis pasiduoda.

Gerai, sako jis, istorija prasideda 1997 metais. Prisimeni, Albanijoje žlugo bankai. Žmonės prarado pinigus, prasidėjo didžiuliai neramumai.

Kaip įrodymą jis pakelia savo ranką it paukščio nagus.

Viską žinau, sakau. Juk dirbau šioje srityje.

Aišku, sako jis, bet išklausyk apie viską kartu. Atrodo, Džesė tau nedaug pasakojo.

Papurčiau galvą, ne, aišku, kad ne.

O juk ji buvo tikra profesionalė, sako jis.

Tai nuskamba kaip didžiausias komplimentas žmogui, kurį jis myli. Marškinių skvernu nusibraukiu prakaitą nuo kaktos.

Iš Balkanų nustojome gauti, tęsia Rosas. Pietryčių kelias buvo vienas iš labiausiai viliojančių maršrutų, tikra rūmų alėja. Mafija iš Albanijos atitraukė savo pinigus, prasidėjo perdalijimas. Uostus ir oro uostus užtvėrė tarptautinės taikos palaikymo grupės. O keliems iš mūsų partnerių įsigaliojo tarptautinis arešto orderis.

Arkanas Valytojas, sakau, taigi jūs tikrai jį pažįstat.

Džesė niekad neskiedžia, sako jis, turėtum žinoti.

Bet iš Balkanų konflikto jūs kaip tik ir pasipelnėte, sakau, o Rufas greičiausiai galėjo sukliudyti Arkano apkaltai.

Jis patrauko pečiais.

Aš užsiimu logistika, sako jis. Kada tęsti nebeapsimoka ir kas bus toliau, sprendžia Herbertas. Ir Rufas. Ko gero, kada nors būtum sprendęs ir tu.

Man prieš akis sumirga keli blizgantys taškai, lyg kas ore būtų iš dėžutės švystelėjęs diskotekos blizgučių.

Reikia tik laiku sužinoti, sakau, kurioje vietoje vėl trinktelės.

Rufas pasirinko Lenkiją, sako Rosas. Ir kai pagalvoju apie NATO karą Kosove, galiu pasakyti, kad jis buvo velniškai teisus.

Taigi jie jau prieš porą metų žinojo, sukuždu.

Kai noriu brūkštelėti sau per kaktą, vos neapverčiu alaus butelio, jį sugauna Rosas.

Šiaip ar taip, sako, nuo tada einame kitais keliais.

O aš dabar einu į tualetą, sakau.

Pakeliui į tualetą prie baro užsisakau dvigubą degtinės. Ausyse aidi mano paties žingsniai, pavėlavę pusę sekundės, lyg būčiau milžinas ir dėl didelio atstumo tarp kojų ir ausų turėčiau neišvengiamai girdėti atsiliekantį garsą. Tualete sušniaukštęs geroką kokaino dozę susitraukiu iki normalaus dydžio, ir kelias atgal prie stalo — tikras malonumas. Ant kiekvienos kojos dabar ne batas, o debesis. Kai sėduosi, mano šypsena dar laisvai plevena ore, o paskui slysta į savo vietą virš smakro, paremto ranka ir alkūne.

Gerai, sakau linksmai, o kuo čia dėta Džesė?

Paskutinėmis savaitėmis Balkanuose, sako Rosas, kilo konfliktas, kurį žinai.

Nušauta bėglė, sakau.

Nuo tada, sako Rosas, Džesė su Šerša dirbo tik valtimis. Ir beveik kiekvieną savaitę. Kol Albanijos sienos dėl neramumų buvo atviros, dar kartą metėme visas pajėgas.

Jis suspaudžia lūpas ir taip laiko, kol jos tampa bekraujės ir blyškios lyg prigėrę sliekai. Paukščio nagais brūkšteli sau per galvą, abu nesutvarstyti pirštai plaukuose palieka dvi plačias vagas, jose prasišviečia oda.

Viskas vykdavo daugmaž vienodai, sako jis. Šerša ar kuris nors kitas iš Italijos pusės plaukdavo keleivinių keltų vaga. Mažos albanų valtelės atplaukdavo iš Vliorės įlankos ir vos už trijų mylių zonos priešais Duresį laukdavo prekės. Dažniausiai aš būdavau Albanijos pusėje. Vieną naktį sėdim tokiame riešuto kevale su pilna statine kokaino, o virš mūsų į Duresį skrenda tarptautinės oro pajėgos. Jūra nerami, tikra savižudybė išsilaikyti tose mažose medinėse valtelėse. Bet liepiau laukti, tris valandas. Džesė su Šerša neatplaukė, radijo ryšys nutrūko.

Atneša degtinę, išgeriu. Niekad negerk alkoholio po kokaino, dūzgia man ausyse, niekad negerk alkoholio.

Likusią nakties dalį, sako Rosas, praleidau viešbutyje prie radijo laukdamas žinios apie valtį ištikusią nelaimę. Meldžiausi, kad juos sučiuptų pakrantės policija. Tik ne Adrija. Žliumbiau pritariant itališkiems šlageriams.

Bet nenutiko nei viena, nei kita, sakau.

Jie tiesiog išsilaipino su pinigais, sako Rosas, priplaukė kažkurioje vietoje prie kranto. Tikriausiai visai netoli Genujos.

Jis tiesia į mane ranką, nežinau, ar nori paploti per petį, ar griebti už gerklės.

Daugiau, sako jis, Džesės nebemačiau.

Ramiai, sakau.

Gal žinai, ar ji Leipcige skaitė mano laiškus, klausia jis.

Skaitė, sakau jam, skaitė.

Mėginu mintyse apytikriai sumesti, kiek iš viso jie galėjo turėti pinigų, jei gabenamas kiekis šeši centneriai, o kaina už gramą aštuoniasdešimt markių. Nesusiskaičiuoju nulių ir viską metu.

Šerša susuko jai galvą, jog jiems reikia pinigų, sakau, kad galėtų kartu išvažiuoti į Grenlandiją.

Tas šiknius, sako Rosas. Pas baltuosius vilkus.

Taip, sakau, pas baltuosius vilkus.

Valandėlę tylim ir galvojam apie Džesę ir amžinąjį ledą. Slėgis mus spaudžia vienas prie kito, sėdim palinkę prie stalo kaip du seni vėžliai ir žiūrim įsmeigę akis į tuščius butelius tarp mūsų.

Pinigus, sako jis, atgavome. Jie gulėjo sename šulinyje kieme. Džesė pasiėmė tik mažą dalį, galėjo ramiausiai ją pasilikti. Kitą dalį tu palikai galerijoje.

Taigi, klausiu aš, kurgi ta didžioji problema?

Dabar, sako, pats įdomumas. Bet tai būdinga Džesei. Tokia jau ji buvo.

Kažkas įvyko kompiuteriams, sakau lėtai.

Rosas suklūsta.

Tai gal vis dėlto pirmasis variantas?

Ne-ee, sakau.

Akimirką sėdim vienas prieš kitą kaip pokerio lošėjai, o aš rankose absoliučiai nieko neturiu. Net poros. Net prakeiktos poros.

Vėl nuo pradžios, pagaliau taria Rosas. Herbertas dar gerokai prieš tą velniavą Albanijoje pasuko mūsų maršrutą. Per Lenkiją. Neišpasakytai daug kainavo. Viską turėjome serveryje: informacijos perdavimą, adresus ir ryšius bankuose. Bet tai dar niekis. Turi pirmiausia nutiesti kelius, kad galėtum jais vežti kokainą. Prie sienos turi žinoti, kokias prekes praleidžia. Reikia tinkamų sandėlių pusiaukelėje ir partnerių svarbiuose postuose. Viskas vyko prisidengus Europos Sąjungos plėtra Rytuose ir naujomis laisvos prekybos zonomis.

Ir pagaliau buvo apmokama, sakau, PHARE ir Tarptautinio valiutos fondo lėšomis?

Jis tą nuleidžia negirdom.

O aš Leipcige nieko nežinodamas dirbau su šiuo projektu?

Paklausk Rufo, sako jis. Viskas, kas mums svarbu, buvo tinkle atskirame domene ir paskirstyta į atskirus subdomenus. O Džesė įsibrovė ir užblokavo.

Ką tai reiškia, klausiu.

Specialistai sako, kad ji ištrynė supervartotoją ir įrašė save kaip vienintelę vartotoją. Prieigą užkodavo slaptažodžiu iš keturiolikos simbolių. Gali būti ir skaitmenys, ir raidės. Paskaičiavus būtų šeši trilijardai galimybių, ir jei kompiuteris per sekundę gali išbandyti milijoną variantų, užtruktų maždaug 190 milijonų metų, kol išbandytų visas kombinacijas. Faktiškai Džesė vienintelė priėjo prie duomenų.

Faktiškai, pritariu.

Gal išskyrus Šeršą, sako jis, tas greitai jau nieko nebegalėjo papasakoti. Todėl Herbertas, kai sužinojo apie jo mirtį, įsiuto.

Taigi JUMS reikėjo jo gyvo, sakau.

Mes TURĖJOME jį gyvą, sako Rosas. Paėmėm iš jo pasą, o jis bėgiojo po Vieną kaip žiurkė. Anksčiau ar vėliau būtų pas mus sugrįžęs. Džesė būtų nusiraminusi, ir vienas iš dviejų būtų išdavęs slaptažodį. Bet juk reikėjo tau jį nušauti.

Šitai praleidžiu negirdom. Kai Šerša paliko Džesę likimo valiai, ji niekad nebūtų nurimusi, bet dabar ne laikas aiškinti tą Rosui.

Bet juk šito ji negalėjo padaryti viena, sakau, nieko nenusimanė apie kompiuterius.

Kas žino, sako Rosas, gal mes per mažai ją vertinome.

Arba, galvoju sau, ji visada žinojo, kur rasti tą, kuris padės. Mane kirbina sunkiai slopinamas juokas, o ranka kišenėje apčiupinėja margą rašiklį, storą kaip Frankfurto dešrelė. Nėra ko stebėtis, kad vargšą Tomą iš baimės apėmė šiokia tokia neurozė, ir nieko keista, kad atvažiavo manęs maldauti. Savaip. Džesė tikrai jam užmokėjo. Galbūt darė tai norėdamas jai padėti. Todėl neturiu priežasties jį išduoti.

Ji buvo keista mergina, sako Rosas. Aš, Herbertas, Šerša ir tu — visi pažinojome tik vieną jos pusę. Bet visi skirtingas.

Jis linguoja galvą kaip žaislinis taksas prie galinio „Audi 100“ lango. Jis teisus. Džesė ir man buvo maža užantspauduota dėžutė, net ir tomis akimirkomis, kai manydavau savo rankose laikąs švelniausią ir jautriausią jos vidinį pasaulį. Klydau. Jos negalėjai pažinti taip, kaip pažįsti kitą žmogų, medį ar šunį. Daugių daugiausia tiek, kiek gali pažinti žuvų guotą.

Virš stalo pučiu dūmų žiedus, kiekvienas laikosi ore ir pavaduoja mus tas dešimt sekundžių, kol tylime. Kartais laikas lyg per ankštas drabužis, su juo man sunku judėti. Kai cigaretė baigia degti, vėl prabylu.

Ir kodėl, klausiu aš, ji taip padarė?

Gal tu kvailas, sako jis, žinoma, norėjo kažką prieš Herbertą ir mane turėti savo rankose. Ji paniškai bijojo, kad Herbertas keršys jai už pavogtus pinigus, o kol turės kompiuterio slaptažodį, tol jausis saugi.

Šioje negailestingoje logikoje atpažįstu Džesę. Principas toks pat primityvus, kaip ir mintis slėpti pinigų paketą po blogai išpjautu grindų dangčiu mūsų bute. Galbūt jos gudrybės kaip tik dėl to buvo veiksmingos, kad ji mąstė paprasčiau nei kiti. Esą to, ką ji paslėpė, niekas neras, ir baigta.

Blogiausia, sako Rosas, kad ji visa tai padarė, nors Herbertas ir taip nebūtų jos baudęs. Kad ir kaip ji nusikalstų.

Jūs jai net negrasinote, klausiau.

Atsipeikėk, sako jis. Herbertas jos labui net jos pačios atsižadėjo. Tau apie tai sakiau prieš dvejus metus.

Kuperi, galvoju, tigrai vėl čia.

To, ką ji padarė su duomenimis, sako Rosas, visiškai nereikėjo.

Jis nesupranta, o gal ir nenori suprasti. Žinau, kad ji, priešingai nei Rosas mano, tai padarė ne norėdama apsisaugoti, ir ne dėl manęs, o dėl Šeršos. Bet tas ją paliko, o kai pasirodė sankryžoje prie Pratero ir ji jau nebegalėjo laikyti jo mirusiu, aš turėjau nušauti jį dėl jos. Džesė kuriam laikui įtraukė mus į savo pasaulį, ir jis puikiai veikė. Reikėjo truputį pakoreguoti, kad būtų atstatyta pusiausvyra tarp jos vaizdinių ir tikrovės. Aš dėl to ant jos nepykstu. Turėjo teisę matyti Šeršą negyvą. Jis, šiaip ar taip, toliau gyveno. Gyveno joje ir tada, kai ją kankindavo sunkesnė ar lengvesnė negalia ir kai nepajėgdavo gyventi savarankiškai. Tikiuosi, mirdamas Šerša žinojo, kad tai Džesė jį nubaudė. Tikriausiai ji buvo drąsiausias žmogus, kokį kada nors pažinojau. Ūmai mane apima absurdiškas jausmas, kad turiu jos atsiprašyti.

Prisidegu dar vieną cigaretę, ir šįkart taip kruopščiai, lyg ji mano gyvenime būtų paskutinė, kiekvienas rankos judesys choreografiškas, nuo degtuko brūkštelėjimo iki pirmo dūmo įkvėpimo ir iškvėpimo. Kai baigiu šį ritualą, cigaretė dega mano lūpose lyg padegamasis siūlas, o mano galva — bomba, ir ji tuoj sprogs.

Gerai, Maksai, gana ilgai galvojęs Rosas prabilo atvirai. Ar turi kokią nors idėją, kur Džesė būtų galėjusi paslėpti slaptažodį?

Aš jos visiškai nepažinau, šnabždu. Gal esu jai kuo nors prasikaltęs.

Tik nežliumbk, sako jis. Tai svarbu ne tik mums. Duomenų banke pakanka medžiagos milžiniškam aukščiausio lygio skandalui. Jei tai bus atskleista, tavo mielai Europos Sąjungai bus galas, o Balkanai staigiai išsiplės iki Atlanto.

O keli tautų žudikai, sakau, keliaus į kalėjimą.

Maksai, baik, sako jis. Gal tu su gyvenimu jau suvedei sąskaitas, bet likusieji kontinente dar ne.

Tai sugadinkit serverį, sakau.

Savaime aišku, sako jis, jei galų gale neprieisime prie duomenų, toks bus kitas žingsnis.

Ji buvo tavo sesuo, sakau. Ji kentėjo. Dabar ji mirusi.

Šia tema su tavimi nediskutuosiu, sako jis.

Jokių diskusijų, sakau, nebeturiu ką pasakyti.

Suluošintos rankos nykščiu iš alaus balutės ant stalo jis vedžioja ornamentus. Jei ir nervinasi, moka tai paslėpti, Atrodo visai abejingas.

Taigi, galų gale, klausia tyliai. Turi slaptažodį ar ne?

Ne, atsakau.

Galvoju apie paveikslą su skruzdėmis, „Fu ir Fula“, ir kad būtinai noriu pakalbėti apie tai su Klara, paklausti jos, ką dabar daryti, galėtume rasti numerį, paskambinti Šnicleriui arba į Hagą, ir Klara gautų savo diplomą, Džesė — keršytoją, o Herbertas, Rosas ir daugelis kitų gautų tai, ko nusipelnę, pasaulyje būtų viena votimi mažiau ir viena tarptautine krize daugiau; o ką reiškia tarptautinė krizė palyginti su Klaros diplomu arba Džesės kerštu, man reikia laiko pasvarstyti — konkrečiai, kur Džesė būtų galėjusi laikyti šitą slaptažodį, ir iš viso, ką galų gale šitai turi bendra su manimi, koks mano reikalas tie Balkanai, Europa, žmonija. Ir Klara. Ko būtų norėjusi Džesė. Reikia pasvarstyti.

Ko nori, klausia jis, pinigų?

Aš, sakau jam, tiesą sakant, norėjau tik mirti.

Daugiau nebekalbame. Jau ir taip šioje kavinėje trūksta oro, kad sklistų garso bangos, tapo nepakeliamai tvanku, net nepastebėjau. Tiesiog sėdime, nemanau, kad vienas iš mūsų apie ką nors galvoja. Sėdime pasirėmę alkūnėmis, kartais padavėja neprašyta atneša gėrimų, juos išgeriame. Sėdime abu be žodžių, tarsi vienas šalia kito pastatyti du tušti kibirai. Iš pirmo žvilgsnio matyti, kad jie susiję, nors tam nėra akivaizdaus pagrindo.

Kai pagaliau suvokiu triukšmą, jau senokai kilusį sąmonės pakraščiuose, krūpteliu. Lauke trenksmas, tartum tiesiai virš miesto stogo galinga ranka laužytų storus lyg lėktuvas rąstus. Nuo detonacijos mano vokai virpa, diafragma vibruoja. Ar man galvoj negerai, tiek ilgai čia sėdėti, kažkas buvo mane išjungęs. Alkoholis.

Velnias, šaukiu aš, Klara! Jums jos jau nebereikia.

Nesulaukęs atsakymo pašoku.

32 Lietus

Kad kieme tuoj pat nekrisčiau žemėn, akimirką pasilaikau namo sienos. Niekas neseka man iš paskos. Mano matymo laukas siauras, smilkiniuose jaučiu ledinį šaltį, galva lengvėja, nori atsiskirti nuo kūno ir pakilti kaip oro balionas, ištrūkęs iš vaiko rankų. Aplink mane susilanksto ir vėl išsilanksto namų fasadai, jie nudažyti balto marmuro spalva, nenatūraliai spindi, tartum apšviesti juodos šviesos. Tuoj prarasiu sąmonę. Kitas perkūno smūgis trenkia man į žarnyną, pradeda baisiai pykinti, keliai neišlaiko. Jei dabar žengsiu žingsnį, galiu būti tikras, kad Klaros nepamatysiu.

Kažkas pataiko man į galvą. Tai pirmasis lietaus lašas, dydžio sulig teniso kamuoliuku. Pasileidžiu bėgti.

Lietus verčia žmones kūprintis ir sutrumpina jų kaklus. Staiga vis tamsėja ir tamsėja, tartum trūkčiodama leistųsi saulė. Automobiliai su įjungtomis šviesomis lėtai irdamiesi vandens srautais leidžiasi Pilies gatve. Aš bėgu, judinu kūną, lyg jis priklausytų kam nors kitam, patyrusiam ilgų distancijų bėgikui. Į taktą šuoliams mojuoju rankomis, tiksliai judėjimo kryptimi, ir stengiuosi nesugniaužti kumščių, kad nebūtų oro pasipriešinimo. Su kiekvienu šuoliu vanduo tyška aukščiau kelių. Įsiklausau į batų šlepsėjimą asfaltu, po kiek laiko išgirstu pašalinius garsus — visa armija darniai žygiuoja maršo žingsniu. Mūsų daug. Mes bėgame. Mes vėluojame.

Papučia gaivus vėjas, prasklaido tankią lietaus gijų užuolaidą, už jos visur matau žmones, lyg šešėlius, skubančius namų link, lyg tamsų purvą, prilipusį prie sienų. Jie tikriausiai todėl ir buvo išbėgę į lauką, kad paskui spruktų nuo lietaus. Iš kairės ir dešinės kerta mano kelią, aš — vienintelis, bėgantis lygiagrečiai su gatve, o ne į pakraščius. Tai ne tas pats miestas, ne tas pats sausas, akmeninis fonas, kuriame pastarosiomis savaitėmis vyko mano gyvenimas. Viskas aplink mane ir po manimi teka ir plūsta, slysta ir sprūsta. Neatpažįstu gatvės posūkių. Mane apima panika nuo minties, kad ištisos namų virtinės gali nugrimzti ir išnirti kitoje vietoje, keisti savo vietą, o gatvės imtų ieškoti kitų proskynų, aš nerasčiau mūsų kiemo, jis būtų pasislėpęs kitoje vietoje, tarp sujauktų miesto gyvenamųjų namų kubelių.

Čia Lerchenfeldo žalioji juosta, dabar reikia į dešinę, nors buvau tikras, kad esu gerokai toliau. O dar neįveikiau nė pusės kelio. Visą laiką galvoju, kad Klara šiuo metu gali būti netoliese, lygiai kaip ir aš lekia tiesia linija per vandenį Vakarų stoties link ir galbūt kažkurioje vietoje kerta mano kelią. Sukdamas į Talijos gatvę vos nesuklumpu, atsitrenkiu šonu į autobusų stotelę ir paskutinę akimirką kilsteliu ranką prie veido. Atsistumiu nuo dirbtinio stiklo sienos, Libertė toujours, sako reklama už jos, bėgu toliau, net pavyksta pagreitinti tempą.

Jau seniai taip aiškiai nemačiau, jau seniai neturėjau tokio paprasto tikslo. Turiu bėgti pas ją. Turiu jai pasakyti, kad viskas baigėsi, kad mums pavyko. Kad aš gailiuosi.

Prie gyvenvietės ribos sustoju ir minutėlę žvelgiu atgal į kelią, vedantį į magistralę. Skauda plaučius, jie švokščia, tarsi į juos lėtai bėgtų vanduo ar kraujas. Skęstu iš vidaus, nereikėjo sustoti, nes dabar nebegaliu bėgti. Dideliais, nevaldomais žingsniais, prispaudęs abi rankas prie šonų iš paskutiniųjų kylu įkalnėn į Šešioliktąjį kvartalą.

Kai pagaliau pamatau metalinius vartus, jau nebeskubu.

Kaštonas iš pasibjaurėjimo pakėlęs rankas stovi purve, nuotekų šulinys kieme užsikimšęs, askonai vanduo siekia iki ratų diskų. Akimirką palaikau į priekį atlenktą sėdynę žmogaus kūnu, iš nevilties padėjusiu kaktą ant vairo. Visur plaukioja iš Klaros aplanko išplėšti lapai, kiekviename rašalas išplaukęs kaip akvarelėje.

Pašiūrės durys atlapos, skląsčio mova išrauta, kabo prie staktos kartu su spyna ir kyšančiais varžtais. Ar durys atplėštos iš vidaus, ar iš išorės, negaliu pasakyti.

Pažvelgiu į vidų. Viskas kaip anksčiau, bet dabar man tai pasirodo kitaip, apleista, praėjęs laikas, lyg čia jau daugel metų niekas nesilankytų. Vanduo pakilęs virš slenksčio ir iki pusės užliejęs tarpą tarp cementinių ir medinių grindų. Prisimenu peles ir pagalvoju: kur jos iš savo lizdų pabėgo besigelbėdamos, visas jų pasaulėlis dabar po vandeniu. Ant grindų ir vandenyje guli išsibarstę dokumentai ir mūsų skudurai, kažkur pamatau ir Klaros peruko dalį. Knygos ant grindų ir atvirose kartoninėse dėžėse, tušti „Billa“ maišeliai, nuo kavos pajuodavę puodeliai ir stiklinės, surūdiję stalo įrankiai. Ir visur suglamžyti cigarečių pakeliai, lyg čia buvo nutūpęs raudonai ir baltai išmargintų drugelių būrys. Čia tylu, tik šniokščia lietus, tarp pastatų kieme lyja vienodžiau nei gatvėje. Pašiūrė atrodo negyva, tartum dekoracija, parodos eksponatas, rodantis miesto būklę po katastrofos, vieta, kur mirė paskutinis žmogus.

Kai pagaliau įeinu, iš kažkurios pakampės atbėga šuo, nuveju jį. Jis vienas. Jos nėra.

Klaros nėra.

Kelis kartus sakau tai į tuštumą, drebu lyg karščiuodamas. Akys dega, tartum į jas būtų įlašinta rūgšties, kvėpuoju tik įsakmiai sau paliepęs.

Nei ji, nei tie, kurie galėjo išsivesti, nepaliko man jokios žinutės. Einu grindimis, su kiekvienu žingsniu iš batų plūsta vanduo. Abiem rankomis nubraukiu nuo stalo sluoksniais sukrautus popierius, po kojomis skeldėja diktofonas. Nieko. Žiūriu pro durų angą į lietų. Veikiausiai tiek mato ir auksinė žuvelė iš akvariumo. Galėčiau jame plaukioti pirmyn ir atgal, plaukdamas pirmyn užmirščiau kelią atgal, o atgal — kelią pirmyn, ir įsivaizduočiau esąs jūroje. Taip galvodamas nuo grindų pakeliu veidrodį, apžiūriu savo šlapią veidą ir susišukuoju šakute. Juokiuosi, nes šlykštu.

Pasikišu tris paveikslus su moterimis skruzdėmis po pažastimi, susirandu virtuvinį peilį, kuriuo nupjoviau Klarai plaukus, ir einu į kiemą. Tamsu lyg artėjant nakčiai, jau vėlu, visiškai nesiorientuoju, koks paros metas. Sukioju paveikslus ir šiaip, ir taip, randu galerijos antspaudą, dailininko parašą, bet jokio numerio. Lietus atšoka nuo aliejinių dažų, moterys prakaituoja ir verkia. Atsiklaupiu vandenyje. Iš pradžių nagais, paskui peiliu krapštau dažus, geležtė nusidažo raudonai, mėlynai, tada išsprūsta ir rėžiasi į drobę. Vienos moters smakras perpjautas. Iš pykčio taip trenkiu ranka per vandenį, kad tyška aukštyn. Džesė būtų rėkusi, kumščiais daužytų man krūtinę, rankas ir artimiausiomis naktimis nemiegotų. Plėšiu drobę, dabar jau visai nesvarbu, peiliu išpjaunu visus tris paveikslus iš rėmų ir supjaustau į siauras juostas, jos kurį laiką plaukioja vandens paviršiumi, neišpasakytai gražios ir spalvingos, prisigeria vandens ir pagaliau nuskęsta. Nieko. Tiesiog sėdėti, iki kulkšnių vandenyje, tarp ryškiaspalvių didelės, retos gėlės skutų, tarp Džesės kapo likučių. Tiesiog sėdėti.

Lietus barbena man į kiaušą. Nuo beplaukės Klaros galvos, kad ir kur ji dabar būtų, jis turėtų tikšti į šalis. Įsivaizduoju, kad ji kur nors ten, netoli manęs, kur nors mieste, spokso į krintantį vandenį, gal patiltės kamputyje, kur laukia, kada liausis lietus. Iš tiesų man palikta spręsti, ar ketinu ją laikyti mirusia ar gyva. Nelengva apsispręsti. Jei mirusi, tai paskutinę minutę tikrai galvojo ne apie mane, o apie rankšluostinį arklį savo balkone, apie tylą naktimis stiklinėje kabinoje, apie mikrofono laidus ar apie savo profesorių. O tai kalba jos naudai. Tikrai jos naudai. Apimtas neaiškaus skausmo, dalijančio mane į dvi dalis, jaučiu, kaip mano lūpose pasirodo šypsena ir tik labai lėtai nyksta.

Kai Žakas Širakas prieina prie manęs, ramiai guliu ant nugaros. Vanduo vėsina pakaušį, jo pribėgo man į ausis, o įmirkę delnai ir pirštų galai tampa baltomis išbrinkusiomis pagalvėlėmis. Šalta, jau buvau beveik pamiršęs, kaip gera šalti. Į nosį tvoskia aštrus vėmalų kvapas, jis iš mano burnos, nuo mano marškinių. Šuo pasilenkia virš manęs, ir gilios snukio raukšlės, tempiamos svorio jėgos, suteikia susikrimtusią išraišką, dėl kurios dabar aš vėl priverstas nusijuokti, ir dėl jo keistai į priekį nusvirusių ausų, tų minkštų, šlapių ausų, viduje aksominių ir su rožinėmis ir juodomis dėmelėmis. Vieną iš jų atverčiu, šuo šnopuoja laimingas, nes jį liečiu. Atsisėdu. Ausyje iš vidaus — tatuiruotė, keturiolika skaitmenų. Džesė paprašė juos ten įrašyti, man buvo išėję iš galvos. „Kuperi, — pasakė ji, — tai tikrai saugiau, daug saugiau.“ Visai paprasta skaitmenų kombinacija, trys gimimo datos, pirma mano, paskutinė Džesės, o vidurinę irgi žinau — Šeršos. Aš buvau vyriausias iš mūsų trijų, ir, matyt, tas, kuris ilgiausiai gyvena.

Šuo krinta šalia manęs, bangų ratilai nuvilnija apie mus. Laukiu, kol jis nurims, tada akimirkai sustingstam: aš sėdėdamas, jis gulėdamas, susiglaudę, lyg sala, apsupta raibuliuojančio vandens paviršiaus.

Atsargiai uždedu vieną ranką virš dešiniosios šuns akies, jis pasuka į mane snukį ir atremia galvą į sulenktą mano koją. Mažuoju pirštu švelniai trinu jo kaktą, o tarp smiliaus ir didžiojo pirštų įspraudžiu peilio ašmenis taip, kad smaigalys tiksliai taikytų į voką ir būtų tiesiai virš jo akies. Šuo nejuda. Užverčiu galvą, žiūriu į lietų ir nuleidžiu kumštį ant peilio kriaunų. Džesė taip džiaugsis, kai šuo ateis pas ją.

Permetęs Žako Širako kūną per šulinio kraštą noriu nusišluostyti rankas rankšluosčiu, po juo randu Klaros mobilųjį telefoną. Roso numeris išsaugotas.

Jau po antro skambučio jis atsiliepia.

Dabar pasakysiu kainą, sakau.

Tu visad sugebi nustebinti, sako Rosas.

Surasit man kai ką, sakau aš. Jei jos dar neturit, tai pabandykit Vakarų stotyje. Jei ten pilna žmonių ir tamsu, lengvai atpažinsite iš skustos galvos, ji šviečia minioje. Juk esate patyrę.

O tada, klausia Rosas.

Atvešite ją čia, sakau, ir nuo šiol paliksite ramybėje. Už tai gausite numerį.

Iki greito, sako Rosas.

Nuo šlapių drabužių ima niežėti kūną, tad nusimaunu kelnes, nusivelku marškinius, atsisėdu nuogas ant mūrinės sienelės kieme. Pats laikas leistis nuprausiamam. Pasidedu abi rankas ant kelių, vieną šalia kitos, ir atidžiai jas apžiūriu, jos man gerai pažįstamos, pirštai užsilenkia, sudaro taurę, ji tuščia ir neprisipildo, net negali surinkti mažos į ją lašančio vandens balutės. Kai gana ilgai žiūrėjęs viską suprantu, praskleidžiu delnus, atverčiu juos plokščius iš pradžių į viršų, tada į apačią, niekas į juos neįkrinta, niekas neiškrinta. Su palengvėjimu atsigulu ant nugaros, lietus sruvena stipriai ir vienodai. Kelis kartus griebiu virš savęs šlapią orą, be sijų ir atramų. Guliu ir žiūriu į vandens sroves, spoksodamas gali ir nepastebėti, kad jos krinta.

Išnašos

Objektai veidrodyje atrodo toliau, nei jie yra (angl.), (čia ir kitur vertėjų paaiškinimai).

Satyrinė britų televizijos laida, rodyta 1984-1996 metais.

„Ray Ban“ modelio akiniai buvo sukurti atsižvelgiant į JAV oro pajėgų pilotų poreikius, vėliau paplitę tarp Holivudo aktorių, užkariavę rinką ir tapę madingu aksesuaru.

Nuotykinis kompiuterinis žaidimas.

Johann Pachelbel (1653-1706), vokiečių kompozitorius ir vargonininkas, kūręs choralus, fugas, kamerinę ir vokalinę bažnytinę muziką.

Griunderystės laikai (vok. Grunderjahre; Grūnder - steigėjas, įkūrėjas), Vokietijos imperijos (įkurta 1981 m., susivienijus Vokietijai) ekonominio pakilimo laikotarpis (1871-1873), per kurį pramonė padarė didžiulį šuolį ir buvo įsteigta daug įmonių .

Kandidatė į aukštesnį valdininko postą, priimta bandomajam laikotarpiui.

„Ir niekinti tave. Kaip aš.“ (vok.), citata iš J. W. Goethe’s eilėraščio „Prometėjas“.

Nusivylęs, beviltiškas (isp.).

Tarp kitko (lot.).

Atsižvelgiant į nuolat mažėjantį saugumą (angl.).

Šalies viduje perkelti žmonės (angl.).

Medicinos muziejus Vienoje.

„Kai ant laiptų lapai guli, rudeniu alsuoja senos pakopos, ir tuo, kas kadaise jomis ėjo“ (vok.).

„Daugel dingo ir mes liūdim, grožis tęsias neilgai“ (vok.).

„Atsigulsiu tavo peleninėje, aš tik tavo Malboro. Uždek mane ir užspausk mane, tu pakvaišęs ir gražus“ (angl.).

„Išspausk mane kaip citriną ir sumaišyk su alkoholiu, smarkiai pašokdink ir dėk iš viršaus, aš tavo krepšinio kamuolys“ (angl.).

„Žiūrėk į mane kaip televizijos šou, man net bloga, koks tu gražus“ (angl.).

Priimta Saugumo Tarybos 3758-oje sesijoje (angl.).

Atsižvelgdami į nuolatinio Albanijos atstovo laišką (angl.).

Pakartotinai reiškiamą susirūpinimą dėl pablogėjusios situacijos Albanijoje (angl.).

Įgalioja valstybes nares įkurti daugiatautes gynybines pajėgas (angl.).

Smerkia visokias smurto apraiškas ir ragina jas nedelsiant nutraukti (angl.).

Friedensreich Hundertwasser (tikr. Friedrich Stowasser; 1928-2000), austrų dailininkas ir architektas, 1983 m. suprojektavęs išskirtinės formos namą, neatitinkantį tradicinės architektūros reikalavimų.

Išnykus Albanijos policijos pajėgoms per aršiausią vietinių kovų laikotarpį 1997 kovo-balandžio mėnesiais sienos perėjimo punktai liko neapsaugoti nuo narkotikų kontrabandos. Kontrabanda buvo nesuvaldoma iki vasaros pabaigos (angl.).

Jorg Haider (g. 1950 m.) - dešiniosios pakraipos Austrijos Laisvės partijos vadovas, Kerteno žemės ministras, populistinėmis, antisemitinėmis ir prieš imigrantus nukreiptomis kalbomis 2000 m. ne tik sukėlęs demonstracijas Vienoje, bet ir tarptautinį protestą, ir Europos Sąjungos valstybių diplomatines sankcijas.

Frankfurter Allgemeine Zeitung (vok.).

Ushtria Clirimtare e Kosove - Kosovo Išlaisvinimo armija.

Arthur Schnitzler (1862-1931) - austrų rašytojas.

Lik sveikas, klajūne (angl.).

Greito maisto restoranų tinklas.

Graikiškas mėsos kepsnys ant iešmo.

Gaiviųjų gėrimų prekės pavadinimas.

Pagal 1995 m. Deitone (JAV) parengtą sutartį, pasirašytą 1995 m. Paryžiuje, baigtas 1992-1995 metais trukęs karas Bosnijoje ir Hercegovinoje. Sukurtos Bosnijos ir Hercegovinos Federacija ir Bosnijos Serbų Respublika.

Franko (Frenki) Simatovič (g. 1950 m. Belgrade) - Serbijos žvalgybos vadas, su Serbijos lyderiu Slobodanu Miloševičiumi koordinavęs serbų pajėgų veiksmus per Bosnijos karą. 2008 m. Hagoje F. Simatovičiui pateikti kaltinimai dėl žudynių, persekiojimų ir prievartinių deportacijų.

Keliavau per dykumą ant arklio be vardo (angį).

Iggy Pop (tikr. James Newell Osterberg; g. 1947 m.) - JAV pankroko muzikos dainininkas.

Tabako rūkymas sukelia širdies ligas.

Šaltas jautienos užkandis.

Maži sumuštiniai.

Renė Herbst (1891-1982) - prancūzų interjero dizaineris.

„Gauloise“ - prancūziškų cigarečių pavadinimas.

Laisvė visada (pranc.).

Žmonijai jis padarė keletą paslaugų, už kurias žmonija jam niekad nepadėkos (angį).

Vietovė Vienoje, kurioje yra slaugos centras žmonėms, turintiems psichinę arba fizinę negalią.

Eik atgal (lot.).

Daiktinis įrodymas (lot.).

Edvard Munch (1863-1944) - norvegų tapytojas, grafikas ir jo žymus paveikslas „Riksmas*.

Content

Цее Юли Ereliai ir angelai