Зузак Маркус

Knygų vagilė

Iš anglų kalbos vertė

Jurga Brastavičiūtė ir Aistė Kvedaraitė

Turinys

Prologas. Griuvėsių kalnai

Mirtis ir šokoladas

Prie geležinkelio bėgių

Užtemimas

Vėliava

1. Duobkasio vadovas

Atvykimas į Himelio gatvę

Ji tampa Saumensch

Geležinės moters kumštis

Bučinys

Džesio Ovenso atsitikimas

Kita švitrinio popieriaus pusė

Draugystės kvapas

Muštynių mokykloje nugalėtoja

2. Abejingumas

Tamsos mergaitė

Cigarečių džiaugsmas

Skalbinių išnešiotoją

Neatsakyti laiškai

Hitlerio gimimo diena

Grynas vokiškas prakaitas

Vagystės vartai

Ugnies knyga

3. Mein Kampf

Kelias į namus

Mero biblioteka

Kovotojas, pradžia

Vasaros darbai

Arijų krautuvininkė

Kovotojas, tęsinys

Apgavikai

Kovotojas, pabaiga

4. Nusišalinus žmogus

Akordeonininkas

Gera mergaitė

Trumpa žydo boksininko istorija

Rozos rūstybė

Lizelės pamoka

Miegantysis

Apsikeitimas košmarais

Puslapiai iš rūsio

5. Švilpautojas

Plūduriuojanti knyga

Lošėjai

Rudžio jaunystė

Pralaimėtojai

Eskizai

Švilpautojas ir batai

Trys kvaili Rudžio Štainerio poelgiai

Plūduriuojanti knyga

6. Sapnų nešėjas

Mirties dienoraštis:

Sniego senis

Trylika dovanų

Tyras oras, senas košmaras ir ką daryti su žydo lavonu

Mirties dienoraštis: Kelnas

Svečias

Pašaipūnas

Mirties dienoraštis: paryžiečiai

7. Išsamus vokiečių kalbos žodynas ir enciklopedija

Šampanas ir akordeonai

Trilogija

Sirenų gausmas

Dangaus vagis

Frau Holtzapfel pasiūlymas

Ilgas kelias iki Dachau

Ramybė

Kvailys ir apsiaustus vilkintys vyrai

8. Pasaulio purtytojas

Domino ir tamsa

Mintis apie nuogą rudį

Bausmė

Pažado tesėtojo žmona

Rinkėjas

Duonos valgytojai

Paslėptoji eskizų knyga

Anarchisto kostiumų kolekcija

9. Paskutinis nepažįstamasis

Kita pagunda

Lošėjas kortomis

Sniegas Stalingrade

Amžinai jaunas brolis

Nelaimingas atsitikimas

Kartus klausimų skonis

Įrankių rinkinys, kraujuojantysis ir meškiukas

Grįžimas namo

10. Knygų vagilė

Pasaulio pabaiga

98-oji diena

Karo vadas

Žodžių kelias

Išpažintys

Maža ir juoda Ilzos Herman užrašų knygelė

Lėktuvų pilvai

Pasaulio pabaiga

Epilogas. Paskutinė spalva

Mirtis ir lizelė

Medis popietę

Maksas

Kurjerė

Elisabethei ir Helmutui Zusak

su meile ir pagarba

PROLOGAS

 Griuvėsių kalnai

čia mūsų pasakotojas prisistato,

supažindina su spalvomis

ir knygų vagile

Mirtis ir šokoladas

Iš pradžių — spalvos.

Paskui — žmonės.

Paprastai viską matau šitaip.

Bent stengiuosi šitaip matyti.

*** Paprastas faktas ***

Jūs mirsite.

Kad ir kuo nuoširdžiausiai stengiuosi šia tema kalbėti linksmai, tačiau, nepaisant visų mano įtikinėjimų, paprastai niekas manimi netiki. Prašom patikėti. Aš tikrai galiu būti linksma. Galiu būti draugiška. Maloni. Meili. Ir tai tik kelios mano savybės. Tik neprašykite, kad būčiau graži. Su gražumu neturiu nieko bendra.

*** Reakcija į minėtąjį faktą ***

Ar tai jus baugina?

Sakau jums, nebijokite.

Jei ne baimė, aš esu niekas.

Žinoma, reikia prisistatyti.

Pradžiai.

Kur mano išsiauklėjimas?

Galėčiau prisistatyti deramai, bet tai nebūtina. Netrukus, įvairiai klostantis įvykiams, mane gana neblogai pažinsite. Pasakysiu tik tiek, kad kaip įmanydama maloniau kada nors stovėsiu šalia. Jūsų siela bus mano glėbyje. Ant mano peties nutūps spalva. Ir švelniai jus išsinešiu.

Tą akimirką tikriausiai gulėsite (retai aptinku žmones stovinčius). Jūsų siela bus prikepusi prie kūno. Gali būti, kad netikėtai nuskardės šauksmas. Paskui girdėsis tik mano alsavimas, mano kvapo ir žingsnių aidas.

Įdomu, kokios spalvos bus akimirka, kai jūsų ateisiu. Ką kalbės dangus?

Man patinka šokolado spalvos dangus. Tamsių tamsiausio šokolado. Sako, tokia spalva man tinka. Vis dėlto stengiuosi žavėtis visomis spalvomis, visu jų spektru. Milijardais kintančių atspalvių, kai dangus juos pamažu sugeria. Tai panaikina įtampą. Padeda užsimiršti.

*** Paprasta teorija ***

Žmonės stebi dienos spalvas jai tik prasidedant ir baigiantis, tačiau aš labai aiškiai matau, kaip kiekvieną akimirką diena prisisunkia daugybe spalvų ir atspalvių. Viena valanda gali nusispalvinti daugybe įvairiausių atspalvių. Vaško geltoniu, debesų draiskanų mėliu. Neįžvelgiama tamsa. Savo darbe laikausi taisyklės juos pastebėti.

Kaip minėjau, užsimiršimas — vienintelis mano išsigelbėjimas. Tik per jį aš neišeinu iš proto. Jis padeda susitvarkyti su darbu, turint omenyje, kaip seniai aš jį dirbu. Bėda, kad niekas negali manęs pakeisti. Kas dirbtų vietoj manęs, kol, kaip jums įprasta, poilsiaučiau kokiame nors atogrąžų arba slidinėjimo kurorte? Žinoma, niekas, todėl sąmoningai apsisprendžiau, kad mano atostogos bus užsimiršimas. Kad ir ką sakyti, atostogauju gausiai. Spalvingai.

Vis dėlto gali kilti klausimas: „Kam jai atostogos? Kas verčia ją užsimiršti?“

Tai jau kita tema.

Užmiršti žmonės.

Išlikę gyvi.

Į juos negaliu žiūrėti, nors dažnokai man nesiseka. Tyčia ieškau spalvų, kad apie juos negalvočiau, bet kartais aš juos matau — užmirštuosius, klaidžiojančius ieškojimų, nevilties ir netikėtumų labirintuose. Jų širdys būna perdurtos. Jų plaučiai — išsekę.

O tai jau tema, kuriai skiriu šį vakarą, dieną, bet kurią valandą arba spalvą. Papasakosiu istoriją apie vieną iš tų kaskart išliekančiųjų, kuriems puikiai sekasi likti mano užmirštais.

Tai trumpa istorija apie:

• mergaitę,

• žodžius,

• akordeonininką,

• kelis fanatiškus vokiečius,

• peštuką žydą

• ir gana daug vagysčių.

Knygų vagilę mačiau tris kartus.

Prie geležinkelio bėgių

Pirmiausia iškyla baltumas. Akinamas baltumas.

Prisiklausę visokiausių nuvalkiotų nesąmonių, kai kurie tikriausiai manote, kad balta yra ne spalva. O aš jums sakau, kad spalva. Balta neabejotinai yra spalva, ir nė nemanykite su manimi ginčytis.

*** Nuraminimas ***

Nurimkite, nekreipkite dėmesio į mano grasinimą.

Aš tik giriuosi. Nesu žiauri. Nesu pikta.

Aš esu pasekmė.

Taip, buvo balta.

Atrodė, tarsi visas Žemės rutulys apsivilkęs sniegu, kaip užsivelkamas per galvą nertinis. Sniege prie geležinkelio bėgių grimzdo gilūs iki blauzdų pėdsakai. Medžiai siaustėsi ledo skraistėmis.

Jau tikriausiai numanote, kad kažkas mirė.

Palikti jo ant žemės buvo negalima. Kol kas tai nekėlė didelių rūpesčių, bet netrukus geležinkelis bus nuvalytas ir traukinys turės važiuoti toliau.

Čia buvo du palydovai.

Motina su dukra.

Lavonas.

Motina, mergaitė ir lavonas buvo sušalę ir tylūs.

— Na, ką dar man liepsite padaryti?

Vienas palydovas buvo aukštas, kitas — žemas. Aukštasis visą laiką prabildavo pirmas, nors ne jis buvo viršesnis. Jis žiūrėjo į žemesnįjį, rieboko įraudusio veido dručkį.

— Na, — atsiliepė šis, — negi paliksi juos čia?

Aukštasis nekantravo.

— Galėtume ir palikti.

Dručkis vos nesprogo iš pykčio. Įsmeigęs žvilgsnį į ilgšio smakrą riktelėjo:

— Spinnst du? Ar pakvaišai!?

Jo žandai net išsiplėtė nuo pritvinkusio pasibjaurėjimo.

— Liaukis, — tarė jis klampodamas per sniegą. — Jei reikės, pargabensime visus tris atgal. Įspėsime kitą stotį.

Kai dėl manęs, tai padariau pačią paprasčiausią klaidą. Man sunku apsakyti, kaip smarkiai savimi nusivyliau. Iš pradžių viską dariau teisingai.

Ištyriau akinamo sniego baltumo dangų, kuris gaubė važiuojančio traukinio langą. Jau alsavau juo, bet susvyravau. Palūžau — susidomėjau. Mergaite. Mane pagavo smalsumas, ir nutariau pabūti čia tiek, kiek leis mano darbotvarkė, ir pasižiūrėti.

Vėliau, kai po dvidešimt trijų minučių traukinys sustojo, išlipau kartu su jais.

Mano glėbyje gulėjo mažutė siela.

Stovėjau šiek tiek dešiniau.

Triukšmingoji traukinio palydovų pora nuklampojo prie motinos, mergaitės ir mažojo lavonėlio. Aiškiai prisimenu, kad tądien mano alsavimas buvo garsus. Stebiuosi, kad eidami pro šalį palydovai manęs nepastebėjo. Pasaulį slėgė sunki sniego našta.

Maždaug už dešimties metrų man iš kairės šalčio sukaustyta stovėjo išblyškusi alkana mergaitė.

Jos lūpos drebėjo.

Sušalusios rankos buvo sunertos.

Ašaros knygų vagilės veide buvo sušalusios į ledą.

Užtemimas

Kitas parašas yra juodas, jei norite pamatyti kitą mano įvairiapusiškumo polių. Buvo tamsiausias priešaušrio metas.

Šįkart atėjau dvidešimt ketverių metų vaikino. Tam tikra prasme tai buvo gražu. Lėktuvas vis dar kosčiojo. Iš abiejų jo plaučių smelkėsi dūmai.

Lėktuvui nukritus, žemėje atsivėrė trys gilios žaizdos. Dabar sparnai atrodė tarsi pjūklu nupjautos rankos. Nebeplasnos šis metalinis paukštelis.

*** Dar keli paprasti faktai ***

Kartais ateinu per anksti.

Aš skubu, o kai kurie žmonės šliejasi prie gyvenimo ilgiau nei tikėtina.

Po kelių minučių dūmai išsisėmė. Nebeliko nieko, kas juos palaikytų.

Iš pradžių uždusęs atskubėjo berniūkštis, nešinas kažkokiu panašiu į įrankių dėžę daiktu. Visas drebėdamas prisiartino prie kabinos ir pažvelgė į lakūną spėliodamas, ar šis gyvas, o tą akimirką jis dar buvo gyvas. Maždaug po pusės minutės pribėgo knygų vagilė.

Aš ją atpažinau net ir po kelerių metų.

Ji buvo uždususi.

Iš įrankių dėžės berniūkštis ištraukė — tai bent gražiausia! — žaislinį meškiuką.

Kyštelėjęs ranką pro sudužusį priekinį stiklą, padėjo jį ant lakūno krūtinės. Meškiukas sėdėjo susirietęs nuolaužų, kraujo, to, kas iš žmogaus liko, maišalynėje ir šypsojosi. Po kelių minučių pasinaudojau proga. Metas buvo tinkamas.

Įėjau, išlaisvinau sielą ir švelniai ją išnešiau.

Liko tik kūnas, besisklaidantis dūmų kvapas ir šypsantis meškiukas.

Žinoma, kol susirinko būrys žmonių, viskas pasikeitė. Horizontas ėmė žioruoti kaip degančios anglys. Iš juodumos viršuje liko tik keverzonė, o ir ši sparčiai nyko.

Dabar vaikinas buvo kaulo spalvos. Griaučių spalvos oda. Susiglamžiusi uniforma. Akys šaltos, rudos kaip kavos dėmės, o paskutinė keistos formos keverzonė viršuje man pasirodė pažįstama. Parašas.

Žmonės elgėsi kaip visada.

Man pro juos einant, kiekvienas stovėjo ir vaidino rimtį. Kas rankos mostelėjimu, kas prislopintu balsu ištartais keliais žodžiais, kas tylomis droviai apsidairydamas.

Kai atsigręžusi pažvelgiau į lėktuvą, atrodė, kad pravira lakūno burna šypsosi.

Paskutinis nepadorus pokštas.

Dar viena žmonių humoro kulminacija.

Pilka brėkšma įveikė dangų, o vaikinas vis dar gulėjo savo uniformos įkapėse. Man iškeliaujant, dar kartą kaip paprastai šmėstelėjo šešėlis — paskutinė užtemimo akimirka, patvirtinimas, kad priimta dar viena iškeliavusi siela.

Matote, aš dažniausiai pastebiu, kad tą akimirką, kai miršta žmogus, nepaisant visų spalvų, kurių užlietas tuo metu būna pasaulis, įvyksta trumpas užtemimas.

Mačiau jų daugybę.

Tokių užtemimų mačiau daugiau nei galiu prisiminti.

Vėliava

Paskutinis kartas, kai ją mačiau, buvo raudonas. Dangus kunkuliavo it viralas. Vietomis buvo pridegęs. Viralo raudonyje švysčiojo juodi trupiniai ir pipirai.

Gatvėje, kuri atrodė kaip riebaluotais pirštais nučiupinėti puslapiai, vaikai dar neseniai žaidė „klases“. Kai atėjau, vis dar girdėjau jų balsų aidą. Žingsnius grindiniu. Vaikų juoką ir šypsenas kaip druska, greitai tirpstančias.

Paskui — bombos.

Šįkart viskas buvo per vėlai.

Sirenos. Per garsiakalbius kartojamas oro pavojaus signalas. Viskas — per vėlai.

Per kelias minutes išaugo žemių ir cemento nuolaužų krūvos. Gatvės atrodė kaip perpjautos venos. Kraujas tekėjo grindiniu, kol išdžiūvo, kūnai gulėjo įstrigę kaip sieliai, potvyniui pasibaigus.

Jos visos iki vienos buvo prilipusios. Ryšulys sielų.

Likimas?

Nelaimė?

Tai todėl jos ten visos prilipo?

Aišku, kad ne.

Neapsimeskime kvailiais.

Tikriausiai tai labiau susiję su bombomis, numestomis debesyse pasislėpusių žmonių.

Valandų valandas dangus žioravo niokojama raudono naminio viralo spalva. Mažasis Vokietijos miestelis dar kartą buvo išsvaidytas. Švelniai leidosi pelenų snaigės, viliodamos gaudyti jas liežuviu ir paragauti. Tik jos būtų lūpas apsvilinusios. Būtų išdeginusios burną.

Aiškiai matau tai.

Buvau beišeinanti, kai aptikau ją ten parklupusią.

Aplink ją kilo prirašinėtų, pripieštų nuolaužų kalnai. Rankomis ji buvo įsitvėrusi knygos.

Didžiausias knygų vagilės troškimas buvo grįžti į pusrūsį rašyti arba paskutinį kartą perskaityti savo istoriją. Jos veide matau tai kuo aiškiausiai net dabar, kai šitiek laiko praėjo. Ji nepaprastai troško jaustis saugi namų prieglobstyje, bet neįstengė pajudėti. O ir pusrūsio nebebuvo. Jis tapo sudarkyto peizažo dalimi.

Dar kartą prašau manimi patikėti.

Norėjau sustoti. Pasilenkti.

Norėjau tarti:

— Atleisk, vaikeli.

Tačiau tai neleistina.

Aš nepasilenkiau. Tylėjau.

Tik kurį laiką į ją žvelgiau. Kai ji įstengė atsistoti, nusekiau iš paskos.

Ji numetė knygą.

Parklupo.

Knygų vagilė rėkė iš skausmo.

Pradėjus valyti griuvėsius, ant knygos keletą kartų buvo užminta, o paskui, nors buvo liepiama surinkti tik nuolaužas, mergaitės brangenybę kartu su šiukšlėmis įmetė į sunkvežimį, ir tai patraukė mano dėmesį. Įlipau į sunkvežimį ir paėmiau knygą nė nenujausdama, kad skaitysiu ją savo kelionėse šimtus kartų. Žvelgdama į vietas, kur buvome susitikusios, stebėsiuosi tuo, ką mergaitė matė ir kaip tai išgyveno. Tai geriausia, ko galiu imtis — stebėti, kaip tai dera su viskuo, ką tuo metu man teko matyti.

Prisiminusi ją išvystu daugybę spalvų, bet ryškiausiai — tris, kuriose mačiau ją kūne. Kartais man pavyksta labai aukštai praplaukti virš tų trijų akimirkų. Kybau virš jų, kol tiesos sepsis ima skaidrėti.

Tada išvystu jas įgyjančias formą.

*** Spalvos ***

RAIDONA BALTA JUODA

Jos gula viena ant kitos. Juodai suraizgytas parašas ant akinamai balto gaublio tiršto viralo raudonyje.

Taip, dažnai tenka ją prisiminti. Vienoje iš daugybės savo kišenių saugau jos istoriją, kurią jums papasakosiu. Tai tik viena iš tų, kurias saugau, ir kiekviena jų savaip ypatinga. Kiekviena jų — mėginimas bet kokia kaina man įrodyti savo ir žmogiškosios savo būties vertę.

Štai ji. Viena iš nedaugelio.

„Knygų vagilė.“

Jei nori, eime kartu. Papasakosiu istoriją.

Kai ką tau parodysiu.

PIRMA DALIS

 Duobkasio vadovas

apie

Himelio gatvę — keiksmažodžio Saumensch meną — geležinį moters kumštį — pastangas pelnyti bučinį — Džesį Ovensą — švitrinį popierių — draugystės kvapą — muštynių nugalėtoją — didįjį watschen

Atvykimas į Himelio gatvę

Tą paskutinį kartą.

Raudonas dangus...

Kodėl knygų vagilė parklupusi rėkė iš skausmo, apsupta netikrų, absurdiškai suvirtusių, riebaluotų, sukepusių griuvėsių kalnų? Viskas prasidėjo prieš kelerius metu sniegu.

Atėjo metas. Vienam.

*** Vaizdinga tragiška akimirka ***

Greitai lekiantis traukinys.

Sausakimšas žmonių.

Trečiame vagone mirė šešerių metų berniukas.

Knygų vagilė su broliuku važiavo į Miuncheną, kur netrukus turėjo būti perduoti globėjams. Dabar, aišku, žinome, kad berniukas nenuvažiavo.

*** Kaip tai nutiko ***

Buvo stiprus kosulio protrūkis.

Galima sakyti, sukeltas protrūkis.

Ir iškart po jo - nieko.

Nutilus kosuliui neliko nieko, išskyrus tyliai, beveik negirdimai toliau šlubčiojančią gyvenimo nebūtį. Tada į jo apsilupusias kaip seni dažai rūdžių spalvos lūpas prasiskverbė nelauktumas. Jas būtinai reikėjo perdažyti.

Jų mama miegojo.

Įžengiau į traukinį.

Prisiartinau užgriozdintu vagono tarpu ir delnu staigiai uždengiau jo burną.

Niekas nepastebėjo.

Traukinys lėkė pirmyn.

Išskyrus mergaitę.

Vieną akį atmerkusi, kita vis dar sapnuodama, knygų vagilė — dar žinoma kaip Lizelė Meminger — neabejotinai matė, kad mažasis jos brolis Verneris atsidūrė šalikelėje, mirė.

Mėlynos jo akys įdėmiai žvelgė į lubas.

Nieko nematydamos.

Prieš pabusdama, knygų vagilė sapnavo fiurerį, Adolfą Hitlerį. Ji sapnavo mitingą, kuriame fiureris sako kalbą, o ji žiūri į kaukolės spalvos tarpą jo plaukuose ir ūsų kvadratą. Ji palaimingai klausosi iš jo burnos besiliejančio žodžių srauto. Jo sakiniai žėri prieš šviesą. Trumpam nutilęs, fiureris pasilenkia ir nusišypso mergaitei. Ji jam atsako: Guten Tag, Herr Ftihrer. Wie geht’s dir heut? Gerai kalbėti, o ir skaityti, ji dar nemokėjo, nes mokyklos beveik nelankė. Kai ateis laikas, ji sužinos kodėl.

Fiureris jau ketino jai atsakyti, bet ji pabudo.

Buvo 1939-ųjų sausis. Mergaitei buvo devyneri, netrukus sueis dešimt.

Mirė jos broliukas.

Viena akis atmerkta.

Kita dar sapnuoja.

Manau, kad būtų buvę geriau sapną užbaigti, bet tam neturiu jokių galių.

Staiga atmerkusi kitą akį ji, be abejo, mane pastebėjo. Kaip tik tuo metu, kai atsiklaupusi ištraukiau jo sielą ir gležnai apglėbiau sutinusiomis rankomis. Jis iš karto atšilo, nors iš pradžių, kai paėmiau, berniuko siela buvo minkšta ir šalta kaip ledas. Mano glėbyje ji atsileido. Paskui sušilo. Ėmė sveikti.

Lizelė Meminger pasijuto sukaustyta stingulio, sukosi padrikos mintys. Es stimmt nicht. Negali būti. Negali būti.

Ir purtymas.

Kodėl juos visada purto?

Žinau, žinau. Manau, tai kažkaip susiję su instinktu. Kad sulaikytų tiesos srautą. Tą akimirką jos širdis buvo slidi ir karšta, plakė garsiai, nepaprastai garsiai.

Suglumusi pasilikau. Stebėjau.

Paskui — mama.

Ji ją pažadino taip pat įnirtingai purtydama.

Jei to neįsivaizduojate, įsivaizduokite sunkią tylą. Įsivaizduokite joje plūduriuojančias sielvarto nuotrupas. Kad skęstate traukinyje.

Be paliovos sninga, dėl nevažiuojamo geležinkelio susisiekimas su Miunchenu sustabdytas. Rauda moteris. Greta jos nebyli stovi mergaitė.

Apimta panikos, motina atidarė duris.

Ji išlipo į sniegą, laikydama rankose mažą kūnelį.

Mergaitei teliko tik sekti iš paskos.

Kaip sakiau, iš traukinio išlipo ir du palydovai. Jiedu tarėsi ir ginčijosi, ką daryti. Padėtis buvo, švelniai tariant, nemaloni. Galiausiai buvo nuspręsta visus tris išsodinti kitoje gyvenvietėje, kad susitvarkytų savo reikalus.

Traukinys pamažu pajudėjo sniege skendinčiomis vietovėmis.

Paskui trūktelėjo ir sustojo.

Jie išlipo ant platformos, lavonėlis — mamos glėbyje.

Sustojo.

Berniukas darėsi vis sunkesnis.

Lizelė neturėjo nė menkiausio supratimo kur atsidūrusi. Visur buvo balta ir, kol jie stovėjo stotyje, ji tik spoksojo priešais save į išblukusias stoties pavadinimo raides. Miestelis, kuriame po dviejų dienų palaidojo jos broliuką Vernerį, Lizelei buvo bevardis. Liudytojai buvo kunigas ir du duobkasiai.

*** Pastebėjimas ***

Pora traukinio palydovų.

Pora duobkasių.

Kai reikia ką nors daryti, vienas iš jų įsakinėja.

Kitas daro tai, ką liepiamas.

O jeigu tokių kitų yra daug?

Klaidos, klaidos, kartais man atrodo, kad tik jas ir sugebu daryti.

Dvi dienas rūpinausi savo reikalais. Kaip visada, keliavau po pasaulį ir dėjau sielas ant amžinybės konvejerio juostos. Stebėjau, kaip jos nuolankiai slenka tolyn. Kelis kartus prisiekiau sau nesiartinti prie Lizelės Meminger brolio laidotuvių. Sau pačiai duoto žodžio nesilaikiau.

Jau iš tolo pamačiau sniego dykynėje stovintį būrelį sužvarbusių žmonių. Kapinės pasitiko mane draugiškai, ir netrukus buvau su jais. Nulenkiau galvą.

Lizelei iš kairės stovintys duobkasiai trynė rankas, keiksnojo sniegą ir blogas sąlygas, kad sunku prakasti ledą ir taip toliau. Vienas jų buvo ne daugiau kaip keturiolikos. Mokinys. Nueidamas jis nepastebėjo, kad iš švarko kišenės iškrito juoda knygelė. Jis jau buvo nuėjęs gal porą tuzinų žingsnių.

Netrukus ir Lizelės mama su kunigu susirengė eiti. Ji jam dėkojo už apeigas.

Mergaitė liko.

Ji parklupo. Sulaukė savo akimirkos.

Vis dar netikėdama, ji ėmė kasti. Jis nemirė. Jis nemirė. Jis ne... Sniegas raižė rankas.

Ant jų krešėjo šąlantis kraujas.

Giliai po sniegu ji regėjo sužeistą, į dvi dalis skilusią savo širdį. Abi jos žėrėjo ir plakė po tuo baltumu. Tik pajutusi ant peties kaulėtą ranką suvokė, kad mama grįžo jos pasiimti. Lizelę nutempė šalin. Gerklė prisipildė šilto šauksmo.

*** Vaizdelis maždaug už dvidešimties metrų ***

Kai tempti nebereikėjo, motina ir mergaitė uždususios stabtelėjo.

Sniege juodavo kažkoks stačiakampis.

Jį pastebėjo tik mergaitė.

Pasilenkė ir pakėlusi tvirtai suspaudė tarp pirštų.

Knyga buvo su sidabriniu užrašu.

Jos susikibo rankomis.

Paskutinis ašaringas atsisveikinimas baigėsi, abi nusisuko ir, vis atsigręždamos, nuėjo.

Aš pasilikau.

Pamojau.

Niekas man neatsakė.

Motina su dukra išėjo iš kapinių laukti kito traukinio į Miuncheną.

Abi buvo liesos ir išblyškusios.

Abiejų lūpos žaizdotos.

Lizelė tai pastebėjo purviname aprūkusiame lange, kai prieš pat vidurdienį su mama sėdo į traukinį. Kaip knygų vagilė rašė savo knygoje, kelionė tęsėsi, tarsi jau viskas buvo įvykę.

Traukiniui sustojus Miuncheno geležinkelio stotyje, iš jo kaip iš atplėšto voko slystelėjo keleiviai. Čia buvo žmonių iš įvairių visuomenės sluoksnių, bet neturtinguosius lengviausia atskirti. Skurdžiai visada kažkur skuba, tarsi pakeitę vietą galėtų išsigelbėti. Jie nepaiso tikrovės: kelionės pabaigoje laukia naujas senų bėdų variantas — giminaitis, kurį varžaisi pabučiuoti.

Manau, kad jos motina tai puikiai žinojo. Savo vaikus ji vežė ne į turtingus namus Miunchene, o, matyt, pas rastus globėjus, kurių namuose jos mergaitė ir berniukas, jei gaus ir ne kažin ką, tai bent bus pamaitinti ir tinkamai auklėjami.

Berniukas.

Lizelė neabejojo, kad motina nepamiršo, kaip nešė jį ant peties. Neišlaikė, kūnelis nukrito. Mergaitė matė, kaip jo pėdos, kojos ir kūnas atsitrenkė į platformą.

Kaip ji galėjo paeiti?

Kaip ji galėjo pajudėti?

Niekada nesužinosiu ir nesuprasiu, ką gali žmonės.

Pakėlusi jį, motina ėjo toliau su prigludusia prie šono mergaite.

Susitikus su valdžios atstovais, klausimai dėl vėlavimo ir berniuko sužadino sunkias mintis. Lizelė kiūtojo ankšto dulkėto kabineto kampe, kol motina, slopindama plūstančias mintis, kalbėjosi su jais sėdėdama ant nepaprastai kietos kėdės.

Paskui — chaotiškas atsisveikinimas.

Mergaitė įsikniaubė į šiurkščius nubrizgusius vilnonio motinos palto atlapus. Ją vėl teko nutempti.

Tolokai nuo Miuncheno pakraščio buvo miestelis, vadinamas Molchingu. Ten ją ir vežė, į gatvę, vadinamą Himelio vardu.

*** Vertimas ***

Himmel = dangus

Šitaip pavadinęs tą gatvę žmogus buvo tikras šmaikštuolis. Ne todėl, kad ji būtų buvusi panaši į pragarą. Ne. Tačiau aišku kaip dieną, kad ir į dangų ji nebuvo panaši.

Šiaip ar taip, Lizelės laukė globėjai.

Hubermanai.

Jie tikėjosi sulaukti mergaitės ir berniuko, būtų gavę nedidelę pašalpą jiems išlaikyti. Niekas nedrįso pasakyti Rozai Huberman, kad berniuko nebebus. Iš tiesų niekas niekada nedrįsdavo jai nieko sakyti. Kai dėl būdo, ji buvo nepakenčiama, nors atsiliepimai apie jos rūpinimąsi našlaičiais buvo geri. Matyt, kelis jų atvedė į doros kelią.

Lizelė važiavo automobiliu.

Iki tol ji dar nebuvo važiavusi automobiliu.

Ji jautė, kaip pilve visą laiką kažkas tai kyla, tai leidžiasi, ir tuščią viltį, kad jie pasiklys arba apsigalvos. Be to, mintys ją vis nešė atgal pas mamą, geležinkelio stotyje laukiančią traukinio grįžti atgal. Iš šalčio drebančią. Apsisiautusią tuo niekam tikusiu paltu. Laukdama traukinio, ji tikriausiai kramto nagus. Peronas ilgas ir nejaukus — šalto cemento luitas. Ar grįždama ji ieškos akimis vietos, kur palaidojo sūnų? O gal ją įveiks sunkus miegas?

Automobilis važiavo pirmyn, ir Lizelė su siaubu laukė paskutinio mirtino posūkio.

Diena buvo pilka, Europos spalvos.

Automobilį dangstė lietaus skraistės.

— Tuoj atvažiuosime, — nusišypsojo atsigręžusi našlaičių rūpybos darbuotoja frau Heinrich. — Dein neues Heim. Tavo naujieji namai.

Lizelė prasikrapštė apskritimą aprasojusiame lange ir pažvelgė pro jį.

*** Himelio gatvės nuotrauka ***

Namai atrodo kaip sulipdyti, daugiausia maži, baugščiai vienas prie kito prisišlieję kelių šeimų gyvenamieji namukai.

Patamsėjęs sniegas kaip patiestas kilimas. Visur cementas, pliki it kabyklos skrybėlėms medžiai ir pilkas oras.

Kartu važiavo vyriškis. Jis liko su mergaite, kai frau Heinrich įėjo į namą. Tylėjo. Lizelė pamanė jį pasilikus saugoti, kad ji nepabėgtų arba kad priverstų eiti į vidų, jei imtų spyriotis. Bet vėliau, kai ji iš tiesų ėmė spyriotis, jis tik sėdėjo ir žiūrėjo. Galbūt jis buvo reikalingas tik kaip paskutinė priemonė, galutinis nuosprendis.

Po kelių minučių iš namo išėjo labai aukštas vyras. Hansas Hubermanas, Lizelės globėjas. Iš vienos pusės greta jo žingsniavo vidutinio ūgio frau Heinrich, iš kitos — žema ir drūta Rozos Huberman figūra, nelyginant neaukšta spinta su ant jos užmestu paltu. Ji aiškiai krypavo. Atrodytų miela, jei ne veidas, kuris buvo panašus į sulankstytą kartoną, irzlus, tarsi ji vos galėtų pakęsti visa, kas čia vyksta. Jos vyras ėjo tiesus, su cigarete, smilkstančia tarp pirštų. Jis pats jas susisukdavo.

Viskas aišku.

Lizelė iš automobilio nelips.

— Was ist los mit diesem Kind? — pasiteiravo Roza Huberman. — Kas gi tam vaikui pasidarė?

Kyštelėjusi galvą į automobilį, ji tarė:

— Na, komm. Komm.

Priekinę sėdynę nulenkė į priekį. Šaltos šviesos koridorius kvietė Lizelę lipti lauk. Ji nė nepajudėjo.

Pro apskritimą, kurį buvo prasivaliusi lange, Lizelė matė aukštojo vyriškio pirštus vis dar su cigarete. Nuo jos atitrūko pelenai ir sukdamiesi, kelis kartus kilstelėję į viršų, iš lėto leidosi ant žemės. Praėjo penkiolika minučių, kol pavyko ją išvilioti iš automobilio. Ją įkalbėjo tas aukštas vyras.

Ramiai.

Paskui ji įsikibo vartelių.

Iš akių sruvo ašaros, o ji laikėsi įsitvėrusi ir nėjo į vidų. Gatvėje ėmė rinktis žmonės, bet Roza Huberman aprėkė juos, ir visiems teko grįžti, iš kur atėjus.

*** Rozos Huberman žodžių vertimas ***

„Į ką čia taip spoksote, šikniai?“

Galiausiai Lizelė Meminger nedrąsiai įėjo į vidų. Už rankos ją įvedė Hansas Hubermanas. Kitoje nešė mažą lagaminėlį. Jame po sulankstytais drabužiais gulėjo paslėpta juoda knygelė, kurios jau kelias valandas ieškojo mums pažįstamas keturiolikmetis duobkasys iš bevardžio miestelio. Įsivaizduoju jį besiteisinantį vyresniajam:

— Prisiekiu! Neturiu nė menkiausio supratimo, kur ji pradingo. Visur ieškojau. Visur!

Neabejoju, kad mergaitės jis nė neįtarė, ir vis dėlto štai ji — juoda knyga su sidabriniu užrašu guli po jos drabužiais.

*** Duobkasio vadovas ***

Dvylika žingsnių į duobkasio sėkmę.

Išleido Bayerno kapinių draugija.

Tai buvo pirmasis knygų vagilės atradimas — šviesios karjeros pradžia.

Ji tampa Saumensch

Taip, šviesi karjera.

Vis dėlto turiu kuo skubiau pasakyti, kad nuo pirmosios iki antrosios knygų vagystės praėjo daug laiko. Kita svarbi aplinkybė yra ta, kad pirmąją knygą ji pavogė iš sniego, o antrąją — iš ugnies. Nepamirškime, kad ji turėjo ir daugiau knygų. Iš viso — keturiolika, bet svarbiomis savo istorijoje laikė daugiausia dešimt. Šešias iš dešimties ji pavogė, viena atsirado ant virtuvės stalo, dvi jai padarė slepiamas žydas, o dar viena buvo atnešta švelnią geltonai apsivilkusią popietę.

Pradėjusi rašyti savo istoriją, ji klausdavo savęs, kada knygos ir žodžiai jai ėmė reikšti ne šiaip kažką, o viską. Ar tada, kai ji pirmą kartą išvydo kambarį, pilną lentynų su knygomis? Ar kai Maksas Vandenburgas į Himelio gatvę atsinešė visą glėbį vargų ir Hitlerio Mein Kampf? Skaitydama slėptuvėse? Per paskutinę eiseną į Dachau? Ar kai skaitė „Žodžių barstytoją“? Iš tikrųjų sunku tiksliai pasakyti, kada ir kur tai įvyko. Šiaip ar taip, aš užbėgu į priekį. Iki tų įvykių dar toli, o kol kas reikia apžvelgti Lizelės Meminger gyvenimo Himelio gatvėje pradžią ir išsiaiškinti, kas yra Saumensch.

Kai atvažiavo, rankos vis dar buvo subraižytos sniego, ant pirštų krešėjo kraujas. Visa jos išvaizda bylojo apie gyvenimą pusbadžiu. Liesos kaip virbai blauzdos. Pečiai kaip pakaba paltams. Ji beveik nesišypsojo, o šyptelėjusi išspausdavo alkaną šypseną.

Jos šviesūs plaukai beveik atitiko vokiškąją šviesių plaukų rūšį, bet akys buvo pavojingos. Tamsiai rudos. Tuo metu gyvendami Vokietijoje tokiomis tikrai nesidžiaugtumėte. Matyt, jas paveldėjo iš tėvo, bet iš kur jai žinoti — tėvo nepamena. Apie jį žinojo tik viena. Tai buvo pavadinimas, kurio ji nesuprato.

*** Keistas žodis ***

Komunistas

Per pastaruosius kelerius metus ji buvo kelis kartus jį girdėjusi.

Prisimena sausakimšus pensionus, klausimų sklidinus kambarius. Ir tą žodį. Keistasis žodis visada būdavo kažkur netoliese, kiūtodavo kampe ir žvelgdavo iš tamsos. Jis vilkėdavo tai kostiumą, tai uniformą. Kad ir kur būtų, vos tik kas nors užsimindavo apie tėvą, tuoj pat atsirasdavo tas žodis. Kartą ji paklausė mamos, ką jis reiškia, bet ši atsakė, kad tai nesvarbu ir kad nesuktų sau galvos dėl tokių dalykų. Viename iš pensionų gyveno sveikesnių pažiūrų moteris, anglimi ant sienos mokiusi vaikus rašyti. Lizelei knietėjo ją paklausti, ką tas žodis reiškia, bet nesuspėjo. Kartą moterį išvežė apklausti. Ji nebegrįžo.

Lizelė nujautė, kad į Molchingą ją atvežė išgelbėti, tačiau tai buvo jokia paguoda. Jeigu mama ją myli, tai kodėl atidavė svetimiems? Kodėl? Kodėl?

Kodėl?

Atsakymą, kad ir labai bendrais bruožais, ji žinojo, bet jis jos netenkino. Mama vis sirgdavo, o pinigų gydytis nebuvo. Ji tai žinojo. Bet argi tai priežastis? Kad ir kiek mama būtų kartojusi, kad myli savo dukrelę, bet argi palikti ją vieną yra meilės įrodymas? Niekas nepaneigs, kad ji yra pamesta, liesutė, svetimuose namuose su dar svetimesniais žmonėmis palikta mergaitė. Viena.

Hubermanai gyveno viename iš Himelio gatvės jungtinių namų. Keli kambariai, virtuvė ir bendras su kaimynais priestatas. Plokščias stogas, sandėliukas negiliame pusrūsyje. Pusrūsis buvo nepakankamai gilus. 1939-aisiais tai nekėlė rūpesčių. Jų iškilo vėliau, 1942-aisiais ir 1943-iaisiais. Prasidėjus oro pavojui, tekdavo bėgti gatve į saugesnę slėptuvę.

Iš pradžių didžiausias smūgis jai buvo nešvankybės. Jos liejosi aistringai ir gausiai. Visą laiką tik ir girdėdavosi tai Saumensch, tai Saukerl, tai Arschloch. Tiems, kurie nesupranta šių žodžių, paaiškinsiu. Sau, žinoma, reiškia kiaulę. Žodis Saumensch skirtas vainoti, plūsti arba žeminti moterį. Saukerl (tariama “saukairl“) skirtas vyrams. Arschloch gali būti verčiamas tiesiogiai — šiknius. Vokiečiai šio žodžio giminėmis nekaito. Jis tinka visiems.

— Saumensch du derckigs! — riktelėjo Lizelės įmotė pirmąjį vakarą, kai ši nenorėjo praustis. — Bjauri kiaule! Ar pagaliau nusirengsi?

Širsti ji mokėjo puikiai. Iš Rozos Huberman veido buvo galima spręsti, kad ji širdo nuolat. Dėl to atsirado raukšlės kartoninėje jos veido odoje.

Suprantama, Lizelė išsigando. Ji nieku gyvu nenorėjo eiti nei į vonią, nei, tiesą sakant, į lovą. Įsispraudusi į ankštutėlaičio vonios kambario kampą ir ieškodama bent kokios atramos, ji vis kabinosi pirštais į sienas. Nieko daugiau, išskyrus perdžiūvusius dažus, šnopavimą ir Rozos keiksmų papliūpas, čia nebuvo.

— Palik ją ramybėje, — įsiterpė Hansas Hubermanas.

Jo ramus balsas ataidėjo tarsi per minią.

— Palik ją man.

Jis įėjo ir, atsisėdęs ant grindų, atsirėmė į sieną. Plytelės buvo šaltos ir šiurkščios.

— Moki susukti cigaretę? — paklausė jis ir vis tirštėjančioje prieblandoje jiedu ištisą valandą krapštinėjosi su tabaku ir rūkomuoju popieriumi, o Hansas Hubermanas rūkė.

Po valandos Lizelė jau gana gerai mokėjo susukti cigaretę. Bet neišsimaudė.

*** Keli faktai apie Hansą Hubermaną ***

Jis mėgo rūkyti.

Labiausiai jam patikdavo susisukti cigaretę.

Jis buvo dažytojas ir grojo akordeonu.

Tai jam praversdavo, ypač žiemą, kai Molchingo smuklėse, pavyzdžiui, pas Knolerį, galėdavo šiek tiek uždirbti grodamas.

Viename kare jis mane apmulkino, bet netrukus bus išsiųstas į kitą (už bausmę), kuriame jam ir vėl pasiseks manęs išvengti.

Daugumai žmonių Hansas Hubermanas atrodė nepastebimas. Jis niekuo neišsiskirdavo. Aišku, buvo puikus dažytojas. Akordeonu grojo geriau nei vidutiniškai. Tačiau kažkodėl sugebėdavo atsidurti antrame plane net tada, kai eilėje stovėdavo pirmas (neabejoju, kad tokių žmonių jums teko sutikti). Jis būdavo, ir tiek. Nepastebimas. Nesvarbus ir ne itin vertingas.

Toks paviršutiniškas sužlugusio žmogaus, kaip jums gali atrodyti, įspūdis labai apgaulingas. Hansas Hubermanas buvo nepaprastai vertingas žmogus, ir Lizelės Meminger tai neliko nepastebėta. (Vaikai kartais būna kur kas akylesni už surambėjusius suaugusiuosius.) Ji pastebėjo iš karto.

Jo būdą.

Jį gaubiančią ramybę.

Kai tą vakarą ankštame ir šiurkščiame vonios kambaryje globėjas įjungė šviesą, Lizelė pamatė, kokios keistos jo akys. Geros ir sidabrinės. Sidabro lydinio akys. Jas pamačiusi, Lizelė suprato, kad Hansas Hubermanas yra labai labai vertingas.

*** Keli faktai apie Rozą Huberman ***

Ūgis — penkios pėdos ir vienas colis, rusvi, žilstantys susukti į kuodą plaukai.

Kad papildytų Hubermanų pajamas, ji skalbė ir lygino penkių pasiturinčių Molchingo šeimų skalbinius.

Valgį gamindavo pasibaisėtinai.

Turėjo nepakartojamą gebėjimą suerzinti kiekvieną žmogų.

Bet Lizelę Meminger ji tikrai mylėjo.

Tik meilę jai rodydavo savotiškai — pliekdavo tai mediniu šaukštu, tai žodžiais.

Kai po dviejų savaičių Lizelė pagaliau išsimaudė, Roza taip stipriai ją apkabino, kad vos neuždusino.

— Saumensch du derkigs, — tarė ji, — seniai buvo laikas!

Po kelių mėnesių pono ir ponios Hubermanų nebeliko. Negailėdama būdingų epitetų, Roza tarė:

— Paklausyk, Lizele. Nuo šiol tu mane vadinsi mama, — ir, akimirką pagalvojusi, paklausė: — Kaip vadinai tikrąją motiną?

— Auch Mama, taip pat mama, — tyliai atsakė Lizelė.

— Tai aš būsiu antroji tavo mama.

Ji žvilgtelėjo į savo vyrą.

— Na, o jį, — atrodė, kad ji renka žodžius į saują ir tuoj paleis juos per stalą, — tą Saukerl, bjaurų kuilį, vadinsi tėčiu, verstehst? Supratai?

— Taip, — tuoj pat atsakė Lizelė. Šiuose namuose buvo reikalaujama atsakyti iš karto.

— Taip, mama, — pataisė ją mama. — Saumensch. Į mane kreipkis „mama“. Tuo metu Hansas Hubermanas kaip tik baigė sukti cigaretę ir, lyžtelėjęs rūkomojo popieriaus kraštelį, sulipdė. Žvilgtelėjęs į Lizelę, pamerkė jai. Vadinti jį tėčiu nebus sunku.

Geležinės moters kumštis

Sunkiausia buvo pirmuosius kelis mėnesius.

Lizelė kasnakt sapnuodavo košmarus.

Broliuko veidą.

Stiklinį žvilgsnį į traukinio lubas.

Ji pabusdavo blaškydamasi lovoje, šaukdama, susipainiojusi sujauktose paklodėse. Kitoje tamsaus kambario pusėje it valtis plūduriuodavo broliukui skirta lova. Pamažu bundant sąmonei, ji be pėdsako prasmegdavo grindyse. Nuo šio reginio mergaitei nė kiek nepalengvėdavo, ji vis dar šaukdavo.

Galbūt vienintelis geras dalykas buvo tai, kad, šauksmų pažadintas, mergaitės paguosti ir nuraminti į kambarį ateidavo naujasis tėtis Hansas Hubermanas.

Sėdėdavo prie jos kiekvieną naktį. Pirmuosius porą kartų jis pabuvo šalia kaip prašalaitis, padedantis pakelti vienišumą. Po kelių naktų sušnibždėjo:

— Ššš, aš čia, nebijok.

Po trijų savaičių apkabino. Jo vyriškas švelnumas ir tai, kad jis būdavo šalia, bematant mergaitei sukėlė pasitikėjimą juo. Ji žinojo, kad, kai ims šaukti, jis būtinai ateis ir neišeis.

*** Žodžio, kurio žodyne nėra, paaiškinimas ***

Neišėjimas — veiksmas, kurį vaikai paprastai išsiaiškina kaip pasitikėjimo ir meilės įrodymą.

Hansas Hubermanas mieguistas sėdėdavo ant lovos krašto, o Lizelė verkdavo įsikniaubusi jam į glėbį, traukdama į save jo kvapą. Nuo to įsisenėjusio cigarečių, dažų ir odos kvapų mišinio kiekvieną naktį iškart po dviejų ji vėl užmigdavo. Ryte pabudusi rasdavo jį, susirietusį vos ne dvilinką, miegantį už poros metrų krėsle. Jis niekada nesiguldavo į laisvąją lovą. Lizelė keldavosi ir tyliai priėjusi pabučiuodavo jį į skruostą, o jis pabudęs nusišypsodavo.

Kartais tėtis liepdavo grįžti į lovą ir luktelėti, o pats atsinešdavo akordeoną ir imdavo groti. Lizelė sėdėdavo niūniuodama, iš susijaudinimo riesdama kojų pirštus. Niekas niekada jai nebuvo grojęs. Ji šypsodamasi žiūrėdavo, kaip jo veide „piešiasi“ raukšlės ir švelniu sidabru žvilga jo akys, kol iš virtuvės pasipildavo keiksmai.

— LIAUKIS TRIUKŠMAVĘS, SAUKERL!

Tėtis dar truputėlį pagrodavo.

Jis pamerkdavo mergaitei, ji jam irgi negrabiai atsakydavo tuo pačiu.

Kad paerzintų mamą, kartais jis nusinešdavo akordeoną į virtuvę ir grodavo visiems pusryčiaujant.

Tėčio prakąsta duonos su uogiene riekė gulėdavo lėkštėje, o muzika žvelgdavo Lizelei į veidą. Žinau, skamba keistokai, bet jai taip atrodydavo. Dešinioji tėčio ranka bėgiodavo dantų spalvos klavišais, kairioji spaudydavo mygtukus. (Jai ypač patikdavo, kai jis užgaudavo sidabru žvilgantį mažorinį “do“.) Apibraižytas, bet vis dar žvilgantis akordeonas tai išsitempdavo, tai vėl susitraukdavo, kai tėčio rankos versdavo dulkėtas dumples traukti ir pūsti orą. Tokiais rytais tėčio rankose akordeonas atgydavo. Manau, gerai pagalvojus, tai visiškai suprantama.

Kaip išsiaiškinate, ar kas nors yra gyvas?

Tikrinate kvėpavimą.

Akordeono garsai reiškė, kad ji yra visiškai saugi. Kad išaušo diena. Dieną broliuko ji nesapnuos. Ji jo ilgėdavosi ir, pasislėpusi ankštutėlaitėje prausykloje, tylutėliai verkdavo, bet vis dėlto džiaugdavosi, kad nemiega. Paskutinę sąsają su broliuku — „Duobkasio vadovą“ — pirmąją naktį pas Hubermanus ji paslėpė po čiužiniu ir retkarčiais išsitraukdavo palaikyti. Žvelgdama į raides knygos viršelyje, vartydama puslapius ji nė nenutuokė, kas juose parašyta. Tai buvo visai nesvarbu. Svarbiausia buvo tai, ką knyga reiškė.

*** Knygos reikšmė ***

1. Paskutinis kartas, kai ji matė broliuką.

2. Paskutinis kartas, kai ji matė mamą.

Kartais, tyliai ištarusi „mama“, ji visą popietę regėdavo motinos veidą, tačiau tai nebuvo taip skausminga, jei lyginsi su siaubu, kuris ją kankindavo sapnuose. Tais kartais, miego nunešta į tolimiausias tolumas, ji jausdavosi visiškai vieniša.

Neabejoju, kad jūs jau pastebėjote, jog kitų vaikų namuose nebuvo. Hubermanai turėjo du, bet šie buvo suaugę ir gyveno atskirai. Hansas jaunesnysis turėjo tarnybą Miuncheno centre, o Trudė dirbo tarnaite ir vaikų aukle. Netrukus abu juos pašauks karas. Viena gamins kulkas, kitas jomis šaudys.

Mokykloje, kaip tikriausiai įsivaizduojate, buvo tikras vargas.

Tai buvo valstybinė mokykla, bet auklėjama joje buvo griežtai katalikiškai, o Lizelė buvo liuterone. Pradžia nedaug gera žadanti. O dar paaiškėjo, kad mergaitė nemoka nei skaityti, nei rašyti.

Paskirta su jaunesniaisiais vaikais mokytis abėcėlės, ji jautė pažeminimą. Nors buvo smulkutė, išblyškusi, tarp tų mažylių ji sau atrodė kaip milžinė tarp nykštukų. Jai norėjosi išblykšti taip, kad taptų nematoma.

Namie pagalbos irgi nebuvo.

— Jis, tas Saukeil, tau nepadės, — mama mostelėjo ranka į tėtį, kuris kaip paprastai sėdėjo žiūrėdamas pro langą, — vos užbaigė keturias klases.

Neatsigręždamas tėtis ramiai, bet kandžiai atsikirto:

— Na, ji irgi negalės tau padėti, — nukrėtė pelenus pro langą, — vos užbaigė tris.

Namie knygų nebuvo (išskyrus tą, kuri gulėjo paslėpta po čiužiniu), ir Lizelei teliko pusbalsiu kartoti abėcėlę, kol abejonių nekeliančiu tonu jai buvo liepta nutilti. Vis tas murmėjimas. Papildomos skaitymo pamokos prasidėjo vėliau, po to, kai ji susapnavusi eilinį košmarą, prišlapino lovą. Tėtis jas vadino vidurnakčio pamokomis, nors mokymasis prasidėdavo apie antrą nakties. Daugiau apie tai netrukus papasakosiu.

Vasario viduryje Lizelei suėjo dešimt, ir dovanų ji gavo seną lėlę šviesiais plaukais, bet be kojos.

— Nieko geriau neišgalime, — atsiprašė tėtis.

— Ką čia kalbi? Tegul džiaugiasi gavusi nors tiek, — pasakė mama. Kol Hansas apžiūrinėjo sveikąją lėlės koją, Lizelė matavosi naują uniformą. Suėjo dešimt — tampi Hitlerio jaunimo sąjungos nariu. Tapai Hitlerio jaunimo sąjungos nariu — gauni mažą rudą uniformą. Lizelė kaip mergaitė buvo priimta į jaunimo padalinį, vadinamą BDM.

*** Sutrumpinimo paaiškinimas ***

Jis reiškia — Bund Deutscher Madchen, Vokietijos mergaičių sąjunga.

Pirmiausia reikėjo išmokti tinkamai sušukti Heil Hitler. Paskui buvo mokoma pasitempus tiesiai žygiuoti, vynioti tvarsčius, siūti suplėšytus drabužius. Būdavo iškylų ir kitokios veiklos. Sueigos vykdavo trečiadieniais ir šeštadieniais po pietų, nuo trijų iki penkių.

Kiekvieną trečiadienį ir šeštadienį tėtis palydėdavo Lizelę į BDM būstinę ir po poros valandų pasitikdavo. Apie tai jie beveik nesikalbėdavo. Eidavo susikibę rankomis, klausydavosi savo žingsnių, tėtis vieną kitą kartą užsirūkydavo.

Lizelė nerimavo tik todėl, kad tėtis dažnai kažkur išeidavo. Vakarais jis užsukdavo į svetainę (ji buvo ir Hubermanų miegamasis), iš senos spintos išsitraukdavo akordeoną ir smukdavo pro virtuvę prie laukujų durų.

Jam nueinant Himelio gatve, mama atidarydavo langą ir sušukdavo:

— Nebūk per ilgai.

— Ne taip garsiai, — atsigręžęs šūktelėdavo jis.

— Saukerl! Palaižyk užpakalį! Kaip noriu, taip ir kalbu!

Tėtis nueidavo gatve, jos keiksmų palydėtas. Jis neatsigręždavo, bent jau tol, kol žinodavo, kad ji vis dar stovi prie lango. Nešinas akordeonu, tokiais vakarais atsigręždavo gatvės kampe, tiesiai priešais frau Diler parduotuvę ir, vietoj žmonos lange išvydęs kitą siluetą, mostelėdavo kaulėta, pamėkliška ranka, tada apsigręždavo ir pamažu nužingsniuodavo tolyn. Paskui Lizelė pamatydavo jį tik antrą valandą nakties, kai jis švelniai traukdavo ją iš košmaro.

Vakarai virtuvėje būdavo triukšmingi. Roza Huberman šnekėdavo ir šnekėdavo, o šnekėdama nesiliaudavo schimpfen. Ji vis bardavosi ir skųsdavosi. Net ir neturėdama su kuo bartis, mama sugebėdavo rasti progų. Kas vakarą virtuvėje ji bardavosi su visu pasauliu, iš tikrųjų. Pavalgius vakarienę ir tėčiui išėjus, Lizelė paprastai likdavo virtuvėje, o Roza lygindavo skalbinius.

Keliskart per savaitę po pamokų Lizelė eidavo su mama į Molchingo turtingųjų rajoną atiduoti išlygintų skalbinių ir paimti skalbiamų drabužių. Knaupt Strasse, Heide Strasse. Dar kelios gatvės. Mama atiduodavo išlygintus skalbinius ir paimdavo nešvarius pareigingai šypsodamasi, bet, vos durims užsivėrus, nueidama imdavo plūsti turtuolius, jų pinigus ir tinginystę.

— Per daug jau g’schtinkerdt, kad patys išsiskalbtų, — bambėdavo ji pamiršusi, kad nuo jų priklauso.

— Šitas, — puldavo ji poną Fogelį iš Heide gatvės, — gavo tėvo palikimą, tai dabar švaisto jį moterims ir gėrimui. Be to, dar skalbimui ir lyginimui.

Liedavo panieką visiems iš eilės.

Ponas Fogelis, ponas ir ponia Pfafelhiurveriai, Helena Šmit, Vaingartneriai. Visi buvo kuo nors prasikaltę.

Neskaitant lėbavimo ir brangiai kainuojančio ištvirkavimo, prieš atiduodamas pinigus Ernstas Fogelis, pasak Rozos, visada pasikasydavo utėlėtą savo pakaušį ir palaižydavo pirštus.

— Nors imk ir nuplauk, prieš nešdama juos namo, — bambėjo ji.

Pfafelhiurveriai priekabiai tikrindavo, kaip atliktas darbas.

— Šiuose marškiniuose malonėkite nepadaryti nė vienos raukšlelės, — mėgdžiojo Roza. — Nė vienos raukšlelės kostiumėlyje. O paskui stovi ir viską tikrina, man matant. Tiesiog man po nosimi! Tai bent G’sindel — padugnės.

Vaingartnerius vadino kvailiais, matyt, todėl, kad namie laikė tą nuolat besišeriančią Saumensch katę.

— Ar žinai, kiek sugaištu, kol nurenku visus tuos plaukus? Jų pilna visur!

Helena Šmit buvo turtinga našlė.

— Ta sena klipata sėdi sau nieko neveikdama. Per visą savo gyvenimą nė dienelės nedirbo.

Tačiau didžiausią paniekos dalį Roza išliedavo Grande Strasse 8. Tai buvo didelis namas ant kalvos šiaurinėje Molchingo dalyje.

— Čia, — parodė ji Lizelei, kai pirmą kartą jos ten nuėjo, — mero namas. To sukčiaus. Jo žmona visą dieną sėdi namie ir negali užsikurti ugnies, ten visada šalta. Ji beprotė. Visiška beprotė, — pabrėžtinai pakartojo.

Prie vartų ji mostelėjo mergaitei:

— Eik.

Lizelę apėmė siaubas. Virš kelių pakopų stūksojo didžiulės rudos durys su žalvariniu plaktuku.

— Ką?

Mama stumtelėjo ją.

— Neklausinėk, Saumensch. Pajudėk.

Lizelė pajudėjo. Ji nuėjo takeliu, užlipo laiptais, nesiryždama luktelėjo ir pabeldė.

Duris atvėrė chalatas.

Į jį įsisupusi, nugalėtosios poza į ją nustebusi žvelgė moteris papurusiais plaukais. Prie vartų pastebėjusi mamą, padavė mergaitei krepšį su skalbiniais.

— Ačiū, — padėkojo Lizelė, bet jokio atsako negavo. Tik durys užsivėrė.

— Matai? — tarė mama, kai ji grįžo prie vartų. — Ir su tuo aš turiu taikstytis. Turtingi šunsnukiai, tinginės kiaulės...

Nueidama su skalbinių krepšiu, Lizelė atsigręžė. Nuo durų į ją spoksojo žalvarinis plaktukas.

Kai liaudavosi plūsti darbdavius, Roza Huberman paprastai imdavo koneveikti kitą mėgstamą objektą. Savo vyrą. Žvilgčiodama tai į skalbinių krepšį, tai į susigūžusius namukus, ji kalbėdavo, kalbėdavo, kalbėdavo.

— Jeigu tavo tėtis būtų bent šio to vertas, — aiškindavo Lizelei kiekvieną kartą einant į Molchingą, — man nereikėtų taip plūktis.

Pašaipiai šnirpštelėjusi kalbėdavo toliau:

— Dažytojas! Ir reikėjo gi man už to Arschloch tekėti! Tėvai juk mane įspėjo.

Jų žingsniai girgždėjo takeliu.

— O dabar — štai. Vaikštau po gatves ir vergauju virtuvėje, nes tas Saukerl neturi darbo. Jokio rimto darbo, tik tą apgailėtiną savo akordeoną tampo po visokias lindynes.

— Taip, mama.

— Tik tiek ir teišmanai.

Mamos akys atrodė kaip blankios melsvos prie veido prilipdytos iškarpos.

Abi ėjo toliau.

Krepšį nešė Lizelė.

Namie viskas buvo skalbiama katile prie krosnies, džiovinama svetainėje prie židinio, o paskui virtuvėje lyginama. Čia ir vykdavo veiksmas.

— Girdėjai? — beveik kas vakarą klausdavo mama, kumštyje tvirtai gniauždama ant krosnies įkaitintą laidynę. Namai skendėdavo prieblandoje, ir Lizelė, sėdėdama prie virtuvės stalo, spoksodavo į ugnies atšvaitus ant sienų.

— Ką? — atsiliepdavo ji. — Kas yra?

— Tai toji Holtzapfel, — sakydavo mama, stodamasi nuo kėdės. — Ta Saumensch vėl apspjovė duris.

Frau Holtzapfel, viena iš kaimynių, visada, kai tik eidavo pro Hubermanų duris, būtinai jas apspjaudavo. Laukujės durys buvo vos už kelių metrų nuo vartelių, taigi galima sakyti, kad tą atstumą frau Holtzapfel įveikdavo taikliai.

Spjaudė ji dėl kažkokio dešimties metų senumo barnio su Roza Huberman. Niekas nebeprisimena, dėl ko jos susibarė. Tikriausiai jos ir pačios pamiršo.

Frau Holtzapfel buvo šiurkšti ir ganėtinai pagiežinga moteris. Ištekėjusi ji nebuvo, bet turėjo du sūnus, keleriais metais vyresnius už Hubermanų atžalas. Abu tarnavo kariuomenėje, ir galiu jus užtikrinti, kad iki pasakojimo pabaigos abu suvaidins epizodinius vaidmenis.

Kalbant apie pagiežą turėčiau pridurti, kad spjaudymo reikalą frau Holtzapfel atlikdavo kruopščiai. Kiekvieną kartą eidama pro trisdešimt trečiuoju numeriu pažymėtas duris, ji nepamiršdavo būtinai jų apspjauti ir pridurdavo:

— Schweine!

Pastebėjau vieną vokiečiams būdingą dalyką.

Atrodo, kad jiems labai patinka kiaulės.

*** Klausimėlis su atsakymu ***

O kas, jūsų nuomone, tuos spjaudalus kas vakarą nuo durų nušluostydavo?

Teisingai, atspėjote.

Jeigu moteris su geležiniu kumščiu liepia eiti ir nušluostyti spjaudalus nuo durų, tai reikia eiti ir nušluostyti. Ypač, jei geležis įkaitinta.

Tai buvo tik vienas iš daugelio kasdienių darbų.

Kas vakarą Lizelė išeidavo į lauką, nušluostydavo duris ir imdavo žvalgytis po dangų. Paprastai jis būdavo tarsi aplietas kažkuo šaltu, sunkiu, slidžiu ir pilku, bet kartais jame trumpai įsižiebdavo kelios nedrąsios žvaigždelės. Tokiais vakarais ji užtrukdavo kiek ilgėliau ir laukdavo.

— Sveikos, žvaigždės.

Laukia.

Balso iš virtuvės.

Arba kol žvaigždes vėl įtrauks Vokietijos dangaus vandenys.

Bučinys

(vaikiškas sprendimas)

Kaip ir kituose mažuose miesteliuose, Molchinge buvo nemažai įdomių asmenybių. Kelios iš jų gyveno Himelio gatvėje. Viena iš tokių — frau Holtzapfel.

Kitos įdomios asmenybės:

• Rudis Štaineris, kaimynų berniukas, kuris iki pamišimo žavėjosi juodaodžiu Amerikos bėgiku Džesiu Ovensu.

• Frau Diler, nepalaužiama arijų dvasios sergėtoja, kampinės parduotuvės savininkė.

• Tomis Miuleris, kuriam lėtinis ausų uždegimas baigėsi keliomis operacijomis, kaip rausva upė veidu vingiuojančiu rausvu randu ir traukuliais.

• Ir žmogus, visų vadinamas Švilpiu; palyginti su jo vulgarybėmis, Roza Huberman atrodė kaip žodžio meistrė, šventoji.

Apskritai, nepaisant ekonominio pakilimo Hitlerio laikais, šioje gatvėje gyveno daug ganėtinai neturtingų žmonių. Vargšų rajonų miestuose vis tiek buvo.

Kaip minėjau, namą Hubermanų kaimynystėje nuomojosi Štaineriai. Jų šeimoje augo šeši vaikai. Vienas iš jų, gėdingai pagarsėjęs Rudis, netrukus taps geriausiu Lizelės draugu, o anksčiau ar vėliau – jos nusikaltimų bendrininku ir įkvėpėju. Jiedu susipažino gatvėje.

Kai Lizelė pirmą kartą išsimaudė, po kelių dienų mama išleido ją pažaisti su gatvės vaikais. Himelio gatvės vaikai bet kokiu oru bendraudavo lauke. Vieni pas kitus beveik neužeidavo, nes namie būdavo ankšta ir paprastai nesugalvodavo ką veikti. Be to, mėgstamą žaidimą jie galėdavo žaisti tik gatvėje. Futbolą. Jie buvo susiskirstę komandomis. Vartus atstodavo šiukšliadėžės.

Kadangi Lizelė miestelyje buvo naujokė, iš karto buvo įsprausta tarp poros tokių dėžių. (Galiausiai Tomis Miuleris išsivadavo, nors prastesnio futbolininko Himelio gatvėje dar niekas nematė.)

Viskas ėjosi sklandžiai iki tos lemtingos akimirkos, kai iš susierzinimo prasižengdamas Tomis Miuleris parvertė Rudį Štainerį į sniegą.

— Ką?! — šaukė Tomis iš susijaudinimo trūkčiojančiu veidu. — Ką aš padariau?!

Visa Rudžio komanda pritarė, kad baudinį skirti reikia, taigi Rudis Štaineris žais prieš naujokę Lizelę Meminger.

Jis padėjo kamuolį ant purvino sniego nė neabejodamas, kad, kaip visada, įvartį įmuš. Šiaip ar taip, iš aštuoniolikos baudinių Rudis nepraleido nė vieno, nors priešininkų komanda ir išmetė Tomį Miulerį iš vartų. Kad ir kas jį pakeistų, baudinį Rudis įmuš.

Vaikai prievarta bandė išstumti Lizelę iš vartų. Ji, aišku, nepasitraukė, ir Rudis sutiko.

— Nieko, nieko, — šyptelėjo jis, trindamas rankas, — tegul pasilieka.

Nebesnigo. Purvina gatvė buvo primarginta pažliugusių pėdsakų. Rudis prišlepsėjo prie kamuolio, spyrė, Lizelė šoko ir alkūne atmušė įvartį. Atsistojo šypsodamasi, bet staiga pajuto sniego gniūžtės smūgį į veidą. Gniūžtė buvo pusiau su purvu. Veidą pasiutusiai gėlė.

— Patinka? — išsišiepė berniūkštis ir nusivijo kamuolį.

— Saukerl, — sušnibždėjo Lizelė. Naujųjų namų žodynas greitai prigijo.

*** Keli faktai apie Rudį Štainerį ***

Tai aštuoniais mėnesiais už Lizelę vyresnis, kaulėtų kojų, aštrių dantų berniūkštis žvitriomis mėlynomis akimis ir citrinų spalvos plaukais. Jis buvo vienas iš Štainerių vaikų šešeto ir amžinai alkanas. Himelio gatvės gyventojai laikė jį kuoktelėjusiu. Dėl to kaltas vienas atsitikimas, kurio beveik niekas neaptarinėdavo, bet visi vadino „Džesio Ovenso atsitikimu“, mat kartą miestelio sporto aikštėje jis bėgo šimtą metrų visas išsitepęs suodžiais.

Kuoktelėjęs ar ne, bet Rudis buvo geriausias Lizelės draugas. Žinoma, sniego gniūžtė į veidą — puiki tvirtos draugystės pradžia.

Netrukus į mokyklą Lizelė pradėjo vaikščioti su Štaineriais. Rudžio mama Barbara girdėjo apie nutikimą su sniego gniūžte, todėl išgavo Rudžio pažadą į mokyklą vaikščioti kartu su naujoke. Rudžio garbei tenka pripažinti, kad jis gana noriai sutiko. Jis nebuvo iš tų vaikėzų, kurie nekenčia mergaičių. Anaiptol, mergaitės jam labai patiko, Lizelė — taip pat (todėl ir leido į ją sniego gniūžtę). Tiesą sakant, Rudis Štaineris buvo vienas iš tų įžūlių nenaudėlių, kurie įsivaizduoja save su moterimis. Tikriausiai kiekvienos vaikystės toliuose toks paauglys atsirastų. Berniūkštis, kuris atmeta priešingos lyties baimę vien todėl, kad kiti jai pasiduoda, ir kuris nebijo pats apsispręsti. Dėl Lizelės Meminger Rudis jau apsisprendė.

Pakeliui į mokyklą, įsiterpdamas tarp paliepimų užsičiaupti mažiesiems ir vyresniųjų nurodymų užsičiaupti pačiam, jis stengdavosi parodyti kokią nors miestelio įdomybę. Pirmoji buvo langelis antrame vieno namo aukšte.

— Čia gyvena Tomis Miuleris, — ir, supratęs, kad ji jo neprisimena, patikslino, — tas, kurio veidas trūkčioja. Būdamas penkerių, pasiklydo turguje. Buvo labai šalta. Kai po trijų valandų atsirado, buvo visas sušalęs ir susirgo ausies uždegimu. Uždegimas viduje greitai išplito, todėl jį operavo tris ar net keturis kartus, gydytojai pažeidė nervą, tai todėl dabar trūkčioja.

— Ir nemoka žaisti futbolo, — pridūrė Lizelė.

— Tikrai nemoka.

Kita įdomybė buvo parduotuvė Himelio gatvės kampe. Ji priklausė frau Diler.

*** Svarbi frau Diler savybė ***

Ji turėjo auksinę taisyklę.

Frau Diler buvo griežta moteris su storo stiklo akiniais ir rūsčiu veriamu žvilgsniu. Ji žiūrėdavo taip piktai, kad vogti jos parduotuvėje net mintis nekildavo. Čia ji tvarkėsi ryžtingai, kareiviškai, lediniu balsu, ir net jos kvėpavimas dvelkė Heil Hitler. Parduotuvė buvo balta, šalta ir bejausmė. Prie jos prisišliejęs namelis atrodė kur kas atšiauresnis nei kiti Himelio gatvės namai. Nemokamai frau Diler dalijo tik atšiaurumą. Savo gyvenimą ji paskyrė parduotuvei, o parduotuvę — Trečiajam reichui. Visi žinojo, kad pradėjus normuoti produktus ji po prekystaliu turėdavo sunkiai gaunamų prekių, o už jas gautus pinigus aukodavo nacių partijai. Ant sienos, prie kurios ji paprastai sėdėdavo, kabėjo įrėminta fiurerio nuotrauka. Jeigu įėjęs nepasakysi Heil Hitler, parduotuvėje nieko negausi. Eidamas pro šalį, Rudis atkreipė Lizelės dėmesį į neperšaunamą žvilgsnį parduotuvės lange.

— Įėjusi visada pasakyk Heil, jei nori čia ką nors gauti, — rimtai perspėjo.

Kai jie nuėjo kiek tolėliau, Lizelė atsigręžė, bet stiklų išdidintos akys vis dar buvo prie lango.

Miuncheno gatvė (pagrindinis kelias į Molchingą ir iš jo) už kampo buvo visa pažliugusi.

Joje, kaip pastaruoju metu įprasta, buvo mokomi žygiuoti keliomis eilėmis išrikiuoti kareiviai. Jie žengė tiesūs, su uniformomis, juodais auliniais batais dar labiau purvindami sniegą. Susikaupę jų veidai žvelgė pirmyn.

Palaukę, kol pražygiuos kareiviai, Štaineriai ir Lizelė patraukė pro parduotuvių vitrinas link įspūdingos miesto rotušės, kurios didingumas po kelerių metų bus sutryptas ir sulygintas su žeme. Kelios parduotuvės, pažymėtos geltonomis žvaigždėmis ir žydus juodinančiais šūkiais, buvo apleistos. Dar toliau, nevienodų čerpių stogu nusitaikiusi į dangų, stovėjo bažnyčia. Gatvė buvo panaši į ilgą, pilką ir drėgną koridorių, pilną nuo šalčio susigūžusių žmonių ir šlapių žingsnių.

Staiga Rudis tekinas pasileido pirmyn, paskui save tempdamas Lizelę.

Pribėgęs pabeldė į siuvyklos langą.

Mokėdama skaityti, ji būtų pastebėjusi, kad siuvykla priklausė Rudžio tėčiui. Ji dar buvo uždaryta, bet žmogus viduje už prekystalio jau tvarkė pasiūtus drabužius. Žvilgtelėjęs jiems pamojavo.

— Mano tėtis, — paaiškino Rudis, ir netrukus juos apspito įvairaus ūgio Štaineriukų būrys. Vieni mojavo ir siuntė oro bučinius tėčiui, kiti (vyresnieji) tik linktelėjo galvas, o paskui visi patraukė prie paskutinės įdomybės pakeliui į mokyklą.

*** Paskutinis sustojimas ***

Geltonųjų žvaigždžių kelias.

Ta vieta nekėlė noro ilgėliau apsižvalgyti, bet beveik visus traukė. Ilgoje lūžusią ranką primenančioje gatvėje stovėjo keli namai išmuštais langais ir apdaužytomis sienomis. Ant durų dažais buvo nupieštos Dovydo žvaigždės. Namai atrodė tarsi raupsuoti. Mažų mažiausiai jie buvo tarsi pūliniai sužeistos Vokietijos žemės paviršiuje.

— Šilerio gatvė, — tarė Rudis. — Geltonųjų žvaigždžių kelias.

Toliau buvo matyti keli žmonės. Pro darganą jie atrodė it šmėklos.

Ne žmonės, o pavidalai, vaikštinėjantys švino spalvos debesimis.

— Eime, — paragino Kurtas (vyriausias Štainerių sūnus), ir Rudis su Lizele nuskubėjo prie jo.

Mokykloje per pertraukas Rudis būtinai susirasdavo Lizelę. Jis nekreipė dėmesio į tauškalus, kad naujokė — nemokša. Jis ją užstojo iš pradžių, užstos ir vėliau, kai Lizelės nusivylimas liesis per kraštus. Tačiau ne už dyka.

*** Blogiau už berniuką, kuris tavęs nekenčia, gali būti tik viena ***

Berniukas, kuris tave myli.

Vieną balandžio pabaigos dieną po pamokų Rudis su Lizele kaip paprastai Himelio gatvėje laukė, kol visi susirinks žaisti futbolo. Jiedu atėjo kiek per anksti, kitų dar nebuvo. Gatve ėjo tik nepraustaburnis Švilpis.

— Žiūrėk, — parodė Rudis.

*** Švilpio portretas ***

Jis buvo trapaus sudėjimo.

Jo plaukau balti.

Jis visada vilkėdavo juodu lietpalčiu, rudomis kelnėmis, avėdavo tais pačiais numintais batais, o liežuvį laidė kaip reta.

— Ei, Švilpi!

Kai tolumoje stovinti žmogysta atsigręžė, Rudis švilptelėjo.

Senis tuoj pat atsitiesė ir ėmė keiktis su tokiu įsiūčiu, kokiam reikia turėti talentą. Tikro jo vardo niekas, matyt, nežinojo, o jei ir žinojo, vardu į jį nesikreipdavo. Švilpiu buvo pramintas todėl, kad visada švilpaudavo kokią nors melodiją, dažniausiai Radeckio maršą, todėl miestelio vaikai nepraleisdavo progos iš jo pasišaipyti. Akimirksniu įprastinė Švilpio laikysena pasikeisdavo (paprastai susikūprinęs jis žirgliodavo plačiais žingsniais, rankas sunėręs ant nugaros). Jis išsitiesdavo ir imdavo keiktis. Išgirdus griausmingą jo balsą, ramybės įspūdis kaipmat išsisklaidydavo.

Lizelė nė pati nepajuto, kaip Rudžio pavyzdžiu irgi ėmė jį erzinti.

— Švilpi! — šūktelėjo ji vaikiškai žiauriai. Skardžiai švilpti ji nemokėjo, bet mokytis laiko nebuvo.

— Geh’Scheissen! — suriko senis ir keikdamasis ėmė juos vytis. Iš pradžių keikė tik berniūkštį, paskui kliuvo ir Lizelei.

— Tu, šliundra neūžauga! — riaumojo jis. Žodžiai smigte smigo mergaitei į nugarą. — Tavęs čia dar nesu matęs!

Argi galima dešimties metų mergaitę vadinti šliundra? Toks jau tas Švilpis. Žmonės kalbėjo, kad jiedu su frau Holtzapfel būtų puiki pora.

— Aš jus pričiupsiu!

Kitų jo žodžių Lizelė su Rudžiu nubėgdami nebegirdėjo. Jiedu bėgo iki pat Miuncheno gatvės.

— Bėgam, — tarė Rudis, kai jiedu atgavo kvapą. — Jau nebetoli.

Jiedu nubėgo į Huberto stadioną — Džesio Ovenso atsitikimo vietą — ir sustojo, rankas susikišę į kišenes. Priešais juos driekėsi bėgimo takelis. Buvo aišku, kas laukia. Rudis pradėjo:

— Šimtas metrų. Lažinamės, kad manęs nepralenksi.

— Lažinamės, kad pralenksiu, — Lizelė priėmė iššūkį.

— Iš ko gi tu lažinsiesi, vargšele Saumensch? Turi pinigų?

— Aišku, kad ne. O tu?

— Ne.

Tačiau Rudis turėjo sumanymą. Jame pabudo meilužio instinktas.

— Jei laimėsiu, aš tave pabučiuosiu, — tarė jis ir pasilenkęs ėmė raitotis kelnes.

Lizelė, švelniai tariant, išsigando.

— Kaip tu mane bučiuosi? Aš gi nesipraususi.

— Aš irgi.

Tai Rudžiui buvo ne kliūtis. Juk ir jis nesiprausęs.

Tiriamai apžiūrinėdama liesas priešininko kojas, mergaitė galvojo. Kojos beveik tokios pat, kaip ir jos, tikrai nepralenks. Ji rimtai linktelėjo. Sutarta.

— Jei laimėsi, galėsi mane pabučiuoti, bet jei laimėsiu aš, vartininke nebebūsiu.

— Sąžininga, — pasvarstęs sutiko Rudis, ir jiedu sukirto rankomis.

Diena buvo tamsi, ūkanota, pamažu ėmė lynoti.

Bėgimo takelis buvo daug purvinesnis, nei atrodė iš pradžių.

Abu bėgikai pasirengė.

Starto signalui Rudis švystelėjo aukštyn akmenį. Šiam nukritus ant žemės, bus galima pradėti.

— Nematau finišo linijos, — pasiskundė Lizelė.

— O aš matau?

Akmuo pliumptelėjo ant žemės.

Stumdydamiesi alkūnėmis ir stengdamiesi išsiveržti į priekį, jiedu greta nužliugsėjo slidžiu takeliu. Likus gal dvidešimčiai metrų iki takelio galo, abu pargriuvo.

— Jėzau, Marija ir Juozapai! — spygtelėjo Rudis. — Visas išsimėšlinau!

— Čia ne mėšlas, o purvas, — paguodė jį Lizelė, nors pati tuo abejojo. Jiedu pašliuožė dar penkis metrus finišo link.

— Lygiosios?

Visas purvinas Rudis žvilgtelėjo į ją žvitriomis mėlynomis akimis ir, rodydamas savo aštrius dantukus, paklausė:

— Jeigu lygiosios, ar aš vis tiek galiu tave pabučiuoti?

— Niekada gyvenime, — rankomis braukdama purvą nuo švarkelio atšovė Lizelė.

— Išgelbėsiu tave nuo vartų.

— Apsieisiu be tavo pagalbos.

Pakeliui į Himelio gatvę Rudis tarė:

— Kada nors, Lizele, pati užsimanysi mane pabučiuoti.

Lizelė galvojo priešingai.

Ji prisiekė.

Kol ji pati ir Rudis Štaineris bus gyvi, ji to bjauraus Saukerl nebučiuos, o juo labiau — šiandien. Buvo kur kas svarbesnių reikalų. Apžiūrinėdama išpurvintą kostiumėlį, ji patvirtino tai, kas ir taip buvo akivaizdu:

— Ji mane užmuš.

Ji, aišku, Roza Huberman, dar vadinama mama, iš tikrųjų vos neužmušė Lizelės. Bausmė buvo gausiai palydėta keiksmažodžiu Saumensch. Gavo tiek, kad sveikos vietos neliko.

Džesio Ovenso atsitikimas

Gėdingasis Rudžio vaikystės atsitikimas Lizelės atmintyje išliko taip, tarsi ji pati būtų jame dalyvavusi. Ji įsivaizduodavo save tarp žiūrovų. Žole bėgančio suodino berniuko reginys ją žavėjo.

Buvo 1936-ieji. Olimpiada. Hitlerio olimpinės žaidynės.

Paskutiniame iš keturių šimto metrų bėgimų Džesis Ovensas laimėjo ketvirtąjį aukso medalį. Visas pasaulis kalbėjo, kad juodaodis ne žmogus, ir todėl Hitleris jam nepadavė rankos. Tačiau net aršiausi rasistai vokiečiai žavėjosi Ovenso pergale, visi tik ir kalbėjo apie jo kojų greitumą. Rudžiui Štaineriui tai padarė didžiausią įspūdį.

Kai visa šeima sėdėjo svetainėje, jis tyliai išsmuko į virtuvę. Mažutėmis rankelėmis krosnyje prisigraibęs suodžių išsišiepė:

— Štai.

Jis buvo pasirengęs.

Vilkėdamas tik trumpikėmis ir marškinėliais, berniukas kaip pamišėlis vyptelėjo savo atvaizdui lango stikle, tylutėliai sėdo ant brolio dviračio ir numynė gatve Huberto stadiono link. Keletą anglių gabalėlių įsimetė į kišenę atsargai, jei pakeliui juodumas nusitrintų. Lizelės vaizduotėje tą vakarą mėnulis atrodė kaip prisegtas prie dangaus. Aplink jį buvo prismaigstyta debesų.

Vargais negalais aprūdijusiu dviračiu atgirgždėjęs prie Huberto stadiono sienos, Rudis perlipo ją ir, nušokęs kitapus, palengva nubidzeno prie šimto metrų takelio. Apimtas entuziazmo padarė keletą nevikrių apšilimo pratimų. Prie starto linijos išrausė duobutes.

Nakties tamsoje laukdamas lemtingosios akimirkos, mėnulio ir debesų akylai stebimas jis vaikštinėjo pirmyn ir atgal, stengdamasis susikaupti.

— Džesis Ovensas atrodo gerai, — pradėjo pats komentuoti. — Tai būtų jo iškovota didžiausia visų laikų pergalė...

Spausdamas įsivaizduojamiems bėgikams rankas, palinkėjo sėkmės, nors žinojo, kad jie neturi jokių šansų laimėti.

Starto teisėjas davė ženklą prieiti prie linijos. Huberto stadionas sausakimšai prisipildė žiūrovų. Jie šaukė. Visi skandavo Rudžio Štainerio, kuris dabar buvo Džesis Ovensas, vardą.

Staiga tapo tylu.

Basos jo pėdos grimzdo į žemę. Jis jautė, kaip grumstai lenda tarp pirštų.

Teisėjo nurodymu pritūpė startui, ir naktį perskrodė šūvis.

Pirmąjį lenktynių trečdalį visi bėgo maždaug vienodai, tačiau buvo tik laiko klausimas, kada juodas kaip anglis Ovensas aiškiai išsiverš į priekį ir nudums tolyn.

— Ovensas pirmauja, — skardžiai komentavo berniukas griaudėjant žiūrovų plojimams, tuščiu takeliu bėgdamas į olimpinę šlovę. Jis net pajuto, kaip ties krūtine pertrūko finišo juosta. Greičiausias žmogus pasaulyje.

Šlovės džiaugsmas apkarto bėgant pergalės ratu. Prie finišo linijos tarsi vaiduoklis stovėjo tėvas. Tiksliau, tarsi kostiumuotas vaiduoklis. (Kaip žinote, Rudžio tėvas buvo siuvėjas. Be kostiumo ir kaklaraiščio gatvėje jis pasirodydavo retai. Šia proga vilkėjo tik kostiumą ir susitaršiusius marškinius.)

— Was ist los? — pasiteiravo jis, išvydęs sūnų, apgaubtą suodinos šlovės. — Kas, po velnių, čia darosi?

Minia pranyko. Pakilo lengvas vėjelis.

— Buvau užmigęs krėsle, kai Kurtas pastebėjo, kad tavęs nėra. Visi tavęs ieško.

Normaliomis aplinkybėmis ponas Štaineris būdavo nepaprastai mandagus žmogus. Aplinkybės, kuriomis vėlų vasaros vakarą jis aptiko vieną iš savo vaikų visą suodiną, jam neatrodė normalios.

— Vaikas pamišo, — sumurmėjo jis sau pripažindamas, kad turint šešetą vaikų kas nors panašaus būtinai turi nutikti. Bent vienas iš jų būtinai turi būti nenormalus. Taigi jis dabar ir stovėjo prieš savo nenormalųjį vaiką, laukdamas atsakymo.

— Na?

Atsirėmęs rankomis į kelius, Rudis sunkiai šnopavo.

— Aš buvau Džesis Ovensas, — paaiškino, tarsi tai būtų natūraliausias dalykas pasaulyje. Jo balse netgi nuskambėjo nebylus pasididžiavimas: „Ir kaip aš atrodžiau?“ Tačiau pastebėjus užmiegotas tėvo akis, visas pasididžiavimas kaipmat išgaravo.

— Džesis Ovensas?

Ponas Štaineris sudarydavo medinio žmogaus įspūdį. Kalbėdavo kampuotai, sausai. Aukšto stoto, sunkus, kaip ąžuolas. Plaukai kaip balanos.

— Kas jis toks?

— Žinai gi, tėti, Juodasis Stebuklas.

— Aš tau parodysiu juodąjį stebuklą, — atsakė tėtis ir sužnybo sūnaus ausį.

— Oi, skauda, — suinkštė Rudis.

— Tikrai?

Tėčiui labiau rūpėjo išsisuodinti pirštai. „Matyt, visas suodinas, — pamanė jis. — Dieve mano, net ausyse pilna.“

— Eime.

Pakeliui į namus ponas Štaineris sumanė pasikalbėti su sūnumi apie politiką. Rudis visa tai supras kur kas vėliau, kai bus per vėlu apskritai ką nors suprasti.

*** Prieštaringa Alekso Štainerio politika ***

Pirma, jis buvo nacių partijos narys, bet nejautė neapykantos nei žydams, nei kam nors kitam.

Antra, vis dėlto pasiduodamas propagandai, kad netrukus kaip maras miestelį užplūs siuvėjai žydai ir atims klientūrą, slapčia jautė tam tikrą palengvėjimą (dar blogiau — džiaugėsi!), kad žydai išstumti iš verslo.

Trečia, tačiau gal nebuvo būtina jų visai išvaryti?

Ketvirta, šeima. Žinoma, jis privalėjo griebtis bet ko, kad ją išlaikytų. Reikėjo stoti į partiją — jis įstojo.

Penkta, širdies gilumoje jautė peršulį, bet nusprendė verčiau nesikasyti. Bijojo to, kas gali imti sunktis iš jos.

Kai jiedu aplenkė kelis gatvių kampus ir pasuko į Himelio gatvę, jis tarė:

— Sūnau, niekada daugiau nevaikščiok visas išsisuodinęs, girdi?

Rudžiui buvo ir smalsu, ir baugu. Dabar mėnulis jau laisvas keliavo dangumi tai kildamas, tai leisdamasis, apšviesdamas mielą, bet apsiblaususį, kaip ir mintys, berniuko veidelį.

— Kodėl, tėti?

— Todėl, kad tave gali išvežti.

— Kodėl?

— Todėl, kad negalima norėti būti juodaodžiu arba žydu, arba kuo nors... tokiu, kuris nėra toks kaip mes.

— Kas yra žydai?

— Pažįsti seniausią mano klientą poną Kaufmaną? Tą, iš kurio pirkome tau batukus?

— Taip.

— Jis žydas.

— Nežinojau. Ar už tai, kad esi žydas, reikia mokėti? Reikia turėti leidimą?

— Ne, Rudi, — paaiškino ponas Štaineris, viena ranka vesdamas dviratį, kita — Rudį.

Tinkama linkme kreipti pokalbį buvo nelengva. Jis vis dar laikė sugnybęs sūnaus ausį. Užsimiršo.

— Tai tas pat, kas būti vokiečiu arba kataliku.

— A-a-a. O Džesis Ovensas — katalikas?

— Nežinau!

Užkliuvęs už dviračio pedalo, galiausiai paleido sūnaus ausį.

Kurį laiką jiedu ėjo tylėdami, paskui Rudis tarė:

— Aš tik noriu būti toks, kaip Džesis Ovensas, tėti.

Šįkart ponas Štaineris uždėjo ranką Rudžiui ant galvos ir paaiškino:

— Žinau, sūnau, bet tu turi puikius šviesius plaukus ir dideles, saugias žydras akis. Džiaukis tuo, ką turi, aišku?

Tačiau aišku nebuvo.

Rudis nieko nesuprato, o anas vakaras tapo tolesnių įvykių preliudija. Po dvejų su puse metų Kaufmano batų parduotuvė stovėjo išdaužytais langais, o batai su visomis dėžutėmis buvo sumesti į sunkvežimį...

Kita švitrinio popieriaus pusė

Manau, kad žmonių gyvenime, ypač vaikystėje, būna lemtingų akimirkų. Vieniems tai — Džesio Ovenso atsitikimas, kitiems — šlapinimasis į lovą.

Buvo niekuo neišsiskiriantis 1939-ųjų gegužės pabaigos vakaras. Mama mojavo geležiniu savo kumščiu, tėčio nebuvo namie. Lizelė šluostė laukujės duris ir žvalgėsi po dangų virš Himelio gatvės.

Neseniai čia vyko paradas.

Išdidžiai, su vėliavomis, aukštai iškėlę galvas, tarsi jos būtų pamautos ant mietų, Miuncheno gatve žygiavo rudmarškiniai NSDAP (nacių partijos) ekstremistai. Dainos sklidini balsai pasiekdavo kulminaciją, griaudėjant priedainiui — Deutschland uber Alles. Vokietija aukščiau visko.

Kaip visada, juos lydėjo plojimai.

Žygiavo jų skatinami nežinia kur.

Žmonės stovėjo gatvėje ir žiūrėjo. Vieni sveikino juos ištiesta ranka, kiti — karštais plojimais. Vienų, kaip frau Diler, veiduose atsispindėjo išdidumas ir vienybės dvasia, tačiau buvo ir tokių, kaip Aleksas Štaineris, kurie stovėjo kaip žmogaus pavidalo medinis rąstas ir plojo lėtai, pareigingai. Maloniai. Paklusdami.

Lizelė su tėčiu ir Rudžiu stovėjo šaligatvyje. Hanso Hubermano veidas atrodė tarsi su nuleistomis tamsinamomis užuolaidomis.

*** Truputis skaičių ***

Nuo 1933-iųjų devyniasdešimt procentų vokiečių tapo nepalenkiamais Hitlerio šalininkais. Lieka dešimt procentų tokių, kurie jo nepalaikė. Hansas Hubermanas priklausė dešimčiai procentų. Tai paaiškina jo veido išraišką.

Naktį kaip visuomet Lizelė sapnavo. Iš pradžių ji matė žygiuojančius rudmarškinius, bet netrukus šie nuvedė ją į traukinį, kuriame laukė įprastas vaizdas — sustingęs broliuko žvilgsnis.

Pabudusi šaukdama, Lizelė iš karto suprato, kad šįkart kažkas yra kitaip. Iš po antklodės sklido šiltas šleikštus kvapas. Iš pradžių ji mėgino save įtikinti, kad nieko neatsitiko, bet, kai tėtis priėjo arčiau ir ją apkabino, mergaitė pravirko ir prisipažino jam į ausį.

— Tėti, — sušnibždėjo ji, — tėti, — tepasakė tik tiek. Jis tikriausiai ir pats pajuto tą kvapą.

Švelniai pakėlęs iš lovos, nunešė mergaitė į prausyklą. Lemtingoji akimirka atėjo po kelių minučių.

— Reikia pakeisti paklodę, — tarė tėtis, kišdamas ranką po čiužiniu, norėdamas ištraukti jos kraštą, bet iš po čiužinio išslydo kažkoks kietas daiktas ir su trenksmu blinktelėjo ant grindų. Juoda knyga sidabriniu užrašu nukrito tiesiai jam po kojomis.

Jis žvilgtelėjo į knygą.

Žvilgtelėjo į mergaitę, kuri baikščiai gūžtelėjo petukais.

Paskui atidžiai balsu perskaitė pavadinimą:

— „Duobkasio vadovas“.

„Tai šit kaip ji vadinasi“, — pagalvojo Lizelė.

Tarp jų kaip dėmė ėmė plisti tyla. Tarp žmogaus, mergaitės ir knygos. Jis pakėlė knygą ir kuo švelniausiai prakalbo.

*** Pokalbis antrą valandą nakties ***

— Ji tavo?

— Taip, tėti.

— Nori ją perskaityti?

— Taip, tėti.

Pavargusi šypsena.

Išsilydžiusio metalo akių žvilgsnis.

— Na, tai skaitykime.

Kai po ketverių metų Lizelė, slapstydamasi pusrūsyje, pradėjo rašyti, dėl patirtos traumos, prišlapinusi lovą, jai šovė į galvą dvi mintys. Pirma, jai nepaprastai pasisekė, kad knygą rado tėtis. (Laimė, anksčiau, kai reikėdavo keisti paklodes, Roza liepdavo Lizelei pačiai jas nuimti ir patiesti naujas. „Ir paskubėk, Saumensch! Visą dieną nelauksiu, kol susitvarkysi“). Antra, ji neabejotinai didžiavosi tuo, kad Hansas Hubermanas padėjo jai lavintis. „Ar galėtų kas nors pagalvoti, — rašė ji, — kad išmokti skaityti man padėjo ne tiek mokykla, kiek tėtis. Žmonės mano, kad jis neišprusęs; tiesa, skaito jis ne per greičiausiai, bet netrukus aš sužinojau, kad žodžiai ir rašymas kartą išgelbėjo jam gyvybę. Arba, tiksliau, žodžiai ir žmogus, išmokęs jį groti akordeonu...“

— Pirmiausia tai, kas svarbiausia, — tą naktį tarė Hansas Hubermanas ir, išskalbęs paklodes, jas padžiovė.

— Dabar, — tarė jis grįžęs, — pradėsime vidurnakčio pamoką.

Geltonoje lempos šviesoje atgijo dulkės.

Lizelė sėdėjo ant vėsios švarios paklodės susigėdusi ir laiminga. Jai buvo gėda dėl prišlapintos lovos, bet ji išmoks skaityti. Ji perskaitys knygą.

Ji jaudinosi.

Ji jau svajojo, kad būdama dešimties metų taps skaitymo genijumi.

O, jeigu tik tai būtų taip paprasta.

— Tiesą sakant, — iš pat pradžių įspėjo tėtis, — aš ir pats skaitau ne per geriausiai.

Tačiau tai, kad jis skaitė iš lėto, buvo visai nesvarbu. Galbūt net ir geriau, kad skaitė iš lėto. Mergaitei nebus taip liūdna, kad nemoka skaityti.

Vis dėlto iš pradžių vartydamas knygą Hansas Hubermanas jautėsi nesmagiai.

Priėjęs atsisėdo greta mergaitės ant lovos, atsilošė, kojas nuleido ant grindų ir, dar kartą pervertęs knygą, numetė ją ant antklodės.

— Na, tai kodėl ši miela mergaitė užsimanė skaityti tokią knygą?

Lizelė vėl gūžtelėjo petukais. Lygiai taip pat dabar priešais juos ant lovos galėtų gulėti rinktiniai Gėtės ar kito šviesuolio raštai. Ji pamėgino paaiškinti.

— Aš... kai... Ji gulėjo sniege ir...

Tyliai ištarti žodžiai krito nuo lovos krašto ir it milteliai sklaidėsi ant grindų.

Tačiau tėtis žinojo, ką pasakyti. Jis visada žinodavo, ką pasakyti.

Perbraukęs ranka mieguistus savo plaukus, tarė:

— Pažadėk man, Lizele, kad, kai aš mirsiu, tu pasirūpinsi, kad mane palaidotų teisingai.

Ji kuo nuoširdžiausiai linktelėjo.

— Ir kad nei šešto skyriaus, nei ketvirto žingsnio devintajame skyriuje nepraleistum, — nusijuokė jis, prajuokindamas šlapukę. — Na, tai smagu, kad susitarėme. Galime pradėti.

Jo kaulai sugirgždėjo kaip grindų lentos, kai jis įsitaisė patogiau atsisėsti.

— Smagumas prasideda.

Knyga, nakties ramybėje tapusi dar svarbesnė, atsivėrė kaip vėjo gūsis.

Prisiminusi praeitį, Lizelė galėtų tiksliai pasakyti, apie ką, atsivertęs pirmą „Duobkasio vadovo“ puslapį, tada galvojo tėtis. Supratęs, kad tekstas sudėtingas, jis aiškiai suabejojo tokios knygos vertingumu. Čia buvo žodžių, kurių jis pats nesuprato. O ką kalbėti apie baisią jos temą. Tačiau mergaitė taip troško skaityti, kad suprasti nė nesistengė. Galbūt akimirką ji ir pamanė, kad būtų gerai išsiaiškinti, ar broliukas palaidotas teisingai, šiaip ar taip, jos troškimas skaityti buvo toks stiprus, kokį gali turėti tik dešimties metų vaikas.

Pirmasis skyrius vadinosi „Pirmas žingsnis: tinkamų reikmenų pasirinkimas“. Trumpoje įvadinėje dalyje buvo išdėstyta tai, apie ką bus pasakojama kituose dvidešimtyje puslapių: kastuvų rūšis, įrankius, pirštines, kitus reikmenis ir būtinybę tinkamai juos prižiūrėti. Duobkasio amatas — rimtas.

Versdamas puslapius, tėtis jautė įsmeigtas į save Lizelės akis. Jos godžiai sekė jo lūpas ir nekantriai laukė ko nors, bet ko, kas pro jas išsprūs.

— Štai, — tarė jis pasislinkdamas arčiau ir paduodamas jai knygą. — Žvilgtelėk į šį puslapį ir pasakyk man, kiek žodžių gali perskaityti.

Ji žvilgtelėjo... ir pamelavo.

— Maždaug pusę.

— Perskaityk juos.

Žinoma, ji neperskaitė. Kai tėtis liepė parodyti žodžius, kuriuos ji gali perskaityti ir ištarti, jų buvo tik trys pagrindiniai vokiečių kalbos žymimieji artikeliai. O puslapyje buvo apie du šimtus žodžių.

Matyt, bus sunkiau nei maniau.

Ji tuoj pat suprato, apie ką pagalvojo tėtis.

Jis atsistojo ir išėjo. Netrukus sugrįžęs tarė:

— Turiu geresnį sumanymą.

Rankoje jis laikė storą dažytojo pieštuką ir pluoštą švitrinio popieriaus.

— Pradėkime iš pradžių.

Lizelė neprieštaravo.

Kitoje švitrinio popieriaus lapo pusėje, kairiajame kampe, jis nubraižė nedidelį kvadratą ir jame įrašė didžiąją raidę A. Kitame kampe parašė mažąją. Kol kas tiek.

— A, — ištarė Lizelė.

— Koks žodis?

Ji nusišypsojo.

— Apfel.

Jis parašė žodį didžiosiomis raidėmis ir po juo nevykusiai nupiešė obuolį. Jis juk dažytojas, ne dailininkas. Užbaigęs žvilgtelėjo ir tarė:

— Dabar raidė B.

Mokytis abėcėlės Lizelei darėsi įdomiau. Mokykloje, parengiamojoje klasėje, vaikus irgi mokė, bet čia buvo kur kas įdomiau. Ji buvo viena ir nesijautė milžinė. Buvo gera žiūrėti, kaip tėtis neįgudusią ranka rašo žodžius ir piešia paveikslėlius.

— Na, Lizele, — tarė jis, kai ji niekaip nesugalvojo tinkamo žodžio, — koks žodis prasideda raide S? Juk taip paprasta. Tu mane labai nuvylei.

Ji niekaip nesugalvojo.

— Nagi! — žaismingai sušnibždėjo tėtis. — Prisimink mamą.

Staiga žodis mintyse pliaukštelėjo tarsi antausis. Palengvėjimo šypsena.

— SAUMENSCH! — išpyškino ji, ir tėtis prapliupo kvatoti, paskui staiga nutilo.

— Ššš, negalima triukšmauti, — sušnibždėjo, bet ir vėl nusikvatojo, o parašęs žodį po juo kai ką nupiešė, kad aiškiau būtų.

Hanso Hubermano menas

— Tėti, — sušnibždėjo ji, — aš neturiu akių!

Jis švelniai patapšnojo mergaitei per plaukus. Vis dėlto ji pakliuvo į spąstus.

— Kam tau akys, kai turi tokią šypseną — paaiškino Hansas Hubermanas.

Jis apkabino mergaitę, paskui šilto sidabro žvilgsniu dar kartą pasižiūrėjo į paveikslėlį ir tęsė:

— Dabar T.

Kai abėcėlė buvo baigta ir gal dešimt kartų pakartota, tėtis pasilenkė prie Lizelės ir tarė:

— Šiąnakt pakaks?

— Dar kelis žodžius.

Jis nepasidavė.

— Pakaks. Kai pabusi, pagrosiu akordeonu.

— Ačiū, tėti.

— Labanakt, — ir, tyliai nusijuokęs, pridūrė, — labanakt, Saumensch.

— Labanakt, tėti.

Užgesinęs šviesą, jis atsisėdo į krėslą. Lizelė gulėjo tamsoje atsimerkusi. Ji stebėjo žodžius.

Draugystės kvapas

Mokymasis vyko toliau.

Kelias savaites iki vasaros po kiekvieno košmaro prasidėdavo vidurnakčio pamoka. Lova buvo sušlapusi dar du kartus, bet Hansas Hubermanas, kaip ir pirmą kartą, išskalbdavo paklodes ir sėsdavo prie Lizelės skaityti, piešti ir kartoti, ką ji išmokusi. Vėlyvą naktį net šnabždesys aidėdavo garsiai.

Vieną antradienio popietę, trečią valandą, mama liepė Lizelei susiruošti ir eiti su ja išnešioti skalbinių. Tėtis buvo sumanęs ką kita.

Įėjęs į virtuvę, tarė:

— Atleisk, mama, šiandien ji su tavimi neis.

Mama nė akių nepakėlė nuo skalbinių krepšio.

— Kas tavęs klausia, Arschloch? Eime, Lizele.

— Ji skaitys, — pasakė tėtis ir, ryžtingai šypsodamasis, pamerkė Lizelei. — Su manimi. Aš ją mokau. Eisime prie Amperio, kur mokydavausi groti akordeonu.

Dabar mama atkreipė į jį dėmesį.

Padėjo skalbinius ant stalo ir, sukaupusi visą cinizmą, paklausė:

— Ką tu pasakei?

— Manau, kad girdėjai, Roza.

Mama nusijuokė.

— Ir ko gi, po velnių, tu ją gali išmokyti.

Kartoninis šypsnys. Žodžiai tarsi smūgis iš apačios.

— Lyg pats mokėtum skaityti, Saukerl.

Virtuvė laukė. Tėtis kirto atsakomąjį smūgį.

— Mes nunešime tavo skalbinius.

— Tu, bjaurus...

Staiga nutilo. Pasvarstė. Kiti žodžiai liko neištarti.

— Grįžkit iki sutems.

— Sutemus skaityti negalėsime, mama, — tarė Lizelė.

— Ką sakei, Saumensch?

— Nieko, mama.

Tėtis šyptelėjo mergaitei:

— Knygą, švitrinio popieriaus, pieštuką, — paliepė jis, — ir akordeoną! — šūktelėjo jai įkandin.

Netrukus jie išėjo į Himelio gatvę, nešini žodžiais, muzika ir skalbiniais.

Eidami frau Diler parduotuvės link, jiedu kelis kartus atsigręžė pažiūrėti, ar mama dar stovi prie vartelių. Ji vis dar juos lydėjo žvilgsniu. Prisiminusi šūktelėjo:

— Lizele, nešk krepšį tiesiai! Nesuglamžyk skalbinių!

— Gerai, mama!

Netrukus vėl:

— Lizele, ar šiltai apsirengusi?

— Ką sakei?

— Saumensch derckigs, niekada negirdi, kas tau sakoma! Ar šiltai apsirengei? Vakare gali būti šalta!

Už kampo tėtis pasilenkė užsirišti batų raištelio.

— Lizele, susuk man cigaretę.

Niekas jai nesuteiktų daugiau malonumo.

Išnešioję skalbinius, jiedu patraukė prie Amperio upės, kuri tekėjo per miestelį Dachau koncentracijos stovyklos link.

Per ją buvo nutiestas medinių lentelių tiltas.

Įsitaisę žolėje maždaug trisdešimt metrų nuo jo, jiedu rašė žodžius ir balsu juos skaitė, o temstant Hansas užgrojo akordeonu. Ji klausėsi žvelgdama į tėtį, nors tą vakarą jam grojant ne iškart pastebėjo sutrikimą tėčio veide.

*** Tėčio veidas ***

Jis buvo tolimas ir susimąstęs, bet jokio atsakymo jame neatsispindėjo. Kol kas.

Kažkas jame buvo pakitę. Labai nedaug.

Ji tai matė, bet suprato vėliau, kai šis tas paaiškėjo. Žiūrėdama, kaip jis groja, ji nežinojo, nė nenutuokė, kad su Hanso Hubermano akordeonu susijusi kita istorija. Vėliau ta istorija drebančiais pečiais ir išsiplaiksčiusiu švarku vėlyvą naktį ateis į Himelio gatvę 33. Atsineš lagaminą, knygą ir du klausimus. Istoriją. Istoriją po istorijos. Istoriją istorijoje.

Kol kas buvo tik viena istorija, susijusi su Lizele, ir ši jai patiko. Lizelė gulėjo ilgų žolės rankų glėbyje.

Ji užsimerkė, o ausyse skambėjo melodijos.

Žinoma, būdavo ir nemalonumų. Kartais tėtis ją beveik apibardavo.

— Nagi, Lizele, — sakydavo jis, — juk žinai šitą žodį, žinai!

Kai tik atrodydavo, kad ji jau daro pažangą, kažkas būtinai imdavo strigti.

Popiet, jei oras būdavo gražus, jiedu eidavo prie Amperio. Orui subjurus sėdėdavo pusrūsyje. Tiesą sakant, dėl mamos. Iš pradžių jiedu mėgino mokytis virtuvėje, bet ten nebuvo sąlygų.

— Roza, — kartą ramiai pasakė tėtis, nutraukdamas įprastą jos šneką, — ar galėtum padaryti paslaugą?

Ji žvilgtelėjo į jį, stovėdama prie krosnies.

— Kokią?

— Prašau, maldauju — nors penkioms minutėms malonėk užsičiaupti.

Galima įsivaizduoti, kaip ji į tai reagavo.

Viskas baigėsi tuo, kad jiedu nulipo į pusrūsį.

Ten šviesos nebuvo, todėl teko pasišviesti žibaline lempa, taigi mokykloje ir namie, prie upės ir pusrūsyje, geresnėmis dienomis ir prastesnėmis Lizelė pamažu mokėsi skaityti ir rašyti.

— Netrukus užsimerkusi galėsi skaityti tą siaubingą kapų knygą, — kalbėjo tėtis.

— Ir ištruksiu iš tos mažvaikių klasės.

Ji tai pasakė rūsčiai, kaip savininkė.

Per vieną iš pusrūsio pamokų tėtis sumanė apsieiti be švitrinio popieriaus (šis sparčiai ėjo į pabaigą) ir paėmė teptuką. Prabangos Hubermanų namuose nebuvo, tačiau dažų buvo daugiau negu reikia, ir jie labai pravertė Lizelei mokyti. Tėtis pasakydavo žodį, o mergaitė turėdavo jį ištarti paraidžiui ir, jeigu raides įvardydavo teisingai, teptuku užrašyti ant sienos. Po mėnesio sieną teko perdažyti — atversti naują mūrinį puslapį.

Vakarais, po pusrūsio pamokos tupėdama vonioje, Lizelė klausydavosi vis tų pačių kalbų iš virtuvės.

— Tu dvoki cigaretėmis ir žibalu, — mama priekaištaudavo Hansui. Sėdėdama vandenyje, ji prisimindavo kvapą, įsigėrusį į tėčio drabužius. Draugystės kvapą. Pati juo irgi buvo prakvipusi. Uostydavo savo rankas ir, sėdėdama vėstančiame vandenyje, šypsodavosi.

Muštynių mokykloje nugalėtoja

1939-ųjų vasara ėjo skubėdama, o gal skubėjo Lizelė. Su Rudžiu ir kitais Himelio gatvės vaikais ji žaisdavo futbolą (šitaip jie leisdavo laisvalaikį ištisus metus), su mama po miestelį išnešiodavo skalbinius ir skaitė žodžius. Atrodė, kad vasara baigėsi vos prasidėjusi.

*** 1939-ųjų rugsėjis ir spalis ***

1. Prasideda Antrasis pasaulinis karas.

2. Lizelė Meminger tampa muštynių mokykloje nugalėtoja.

Molchinge buvo vėsi diena, kai prasidėjo karas ir padidėjo mano darbų krūvis.

Apie jį kalbėjo visas pasaulis.

Laikraščių antraštės juo mėgavosi.

Per Vokietijos radiją griaudėjo fiurerio balsas. Mes nepasiduosime. Mes nesiilsėsime. Mes nugalėsime. Mūsų metas atėjo.

Vokietija užėmė Lenkiją, ir žmonės visur būriavosi pasiklausyti naujienų. Miuncheno gatvė, kaip kiekviena pagrindinė gatvė Vokietijoje, gyveno karu. Jo kvapu, balsu. Prieš kelias dienas skelbimu ant sienos prasidėjo produktų normavimas, dabar jis tapo tikrove. Anglija ir Prancūzija paskelbė karą Vokietijai. Pasinaudosiu Hanso Hubermano žodžiais.

Smagumas prasideda.

Karo pradžios dieną tėtis kaip tyčia turėjo darbo. Pakeliui į namus jis rado išmestą laikraštį ir, užuot įspraudęs jį tarp dažų skardinių vežimėlyje, sulankstė ir įsikišo po marškiniais. Kol atėjo iki namų, spaustuvės dažai nuo prakaito įsigėrę į krūtinės odą. Laikraštis atsidūrė ant stalo, bet liko ir ant krūtinės. Kaip tatuiruotė. Prasisagstęs marškinius, tėtis ją apžiūrinėjo blankioje virtuvės šviesoje.

— Apie ką rašo? — paklausė Lizelė, žvilgčiodama tai į juodus kontūrus tėčio odoje, tai į laikraštį.

— HITLERIS UŽIMA LENKIJĄ, — atsakė Hansas Hubermanas ir, susmukęs į krėslą, be jokio patriotizmo tyliai pridūrė, — Deutschland uber alles.

Ir vėl ta pati — akordeoninė — veido išraiška.

Taip prasidėjo vienas karas.

Kitas karas netrukus prasidėjo Lizelei.

Nepraėjus nė mėnesiui nuo mokslo metų pradžios, ji buvo perkelta mokytis su bendraamžiais. Ne todėl, kad būtų išmokusi geriau skaityti. Nepaisant pažangos, skaityti jai vis dar buvo sunku. Sakiniai atrodė padriki. Žodžiai ją mulkindavo. Ji buvo perkelta greičiau todėl, kad žemesnėje klasėje ėmė trukdyti. Atsakinėdavo į kitiems vaikams užduodamus klausimus, šūkaudavo. Kartais ją išvarydavo į koridorių, ir ji gaudavo Watschen (tariama “varchen“).

*** Apibrėžtis ***

Watschen = lupti.

Mokytoja, kuri, tiesą sakant, buvo vienuolė, liepė jai pereiti į kitą klasės pusę ir sėdėti ten užsičiaupus. Iš kito klasės galo jai pamojo Rudis. Slopindama šypseną, Lizelė irgi pamojo.

Namie su tėčiu ji toliau skaitė „Duobkasio vadovą“. Žodžius, kurių nesuprasdavo, apibraukdavo pieštuku ir kitą dieną aiškindavosi pusrūsyje. Ji manė, kad to pakanka. Tačiau klydo.

Apie lapkričio pradžią mokykloje buvo tikrinama mokinių padaryta pažanga. Buvo tikrinama ir skaitymo pažanga. Kiekvienas mokinys turėjo atsistojęs prieš klasę perskaityti mokytojos nurodytą ištrauką. Buvo šaltas saulėtas rytas. Vaikai markstėsi. Negailestingąja pjovėja pravardžiuojamą seserį Mariją gaubė šviesos aureolė. (Beje, man patinka šis žmonių sugalvotas palyginimas su negailestingąja pjovėja. Ypač dalgis. Jis mane linksmina.)

Saulės nutviekstoje klasėje ji kvietė mokinius ne iš eilės:

— Valdhaimas, Lėmanas, Štaineris.

Visi skaitė prieš klasę, kas kaip mokėjo. Rudis perskaitė labai gerai.

Lizelė visą pamoką sėdėjo apimta nekantraus laukimo ir kankinamos baimės. Ji troško išbandyti savo jėgas, galiausiai išsiaiškinti, kaip jai sekasi mokytis. Ar ji sugeba ką nors? Ar bent iš tolo gali lygintis su Rudžiu ir kitais?

Kai tik sesuo Marija paimdavo klasės žurnalą, Lizelė jausdavo, kaip susiviję virve nervai veržia šonus. Tas jausmas prasidėjo pilve, bet pamažu kilo aukštyn. Atrodė, kad netrukus stora virvė apsivynios apie kaklą.

Baigus skaityti Tomiui Miuleriui (jis perskaitė ištrauką labai vidutiniškai), Lizelė apsidairė. Skaitė visi. Tik ji liko neskaičiusi.

— Labai gerai, — linktelėjo sesuo Marija, atidžiai patikrinusi pavardes žurnale, — skaitė visi.

Ką?

— Ne!

Šūktelėjimas, galima sakyti, pašoko klasės gale. Kartu su juo stryktelėjo berniūkštis citrinų spalvos plaukais, kaulėtais keliais atsitrenkdamas į suolo apačią. Pakėlęs ranką, pridūrė:

— Tikriausiai pamiršote Lizelę, sese Marija.

Seseriai Marijai tai nepadarė įspūdžio.

Trinktelėjusi žurnalą ant stalo ji atsiduso ir nevilties kupinu žvilgsniu įsistebeilijo į Rudį. Kodėl, kodėl jai reikia kęsti Rudį Štainerį? Nejaugi jis negali patylėti? Kodėl, Dieve, kodėl?

— Ne, Rudi, — galiausiai tarė ji, palinkdama visu kūnu ir atkišdama išsišokusį savo pilvuką, — manau, kad Lizelei bus per sunku. Ji man paskaitys vėliau, — pridūrė žvilgtelėjusi į mergaitę ir laukdama jos pritarimo.

Lizelė kostelėjo ir ramiai, neslėpdama atkaklumo, tarė:

— Galiu skaityti dabar, sese Marija.

Klasė stebėjo tylėdama. Vienas kitas prunkštelėjo.

Sesuo Marija pritrūko kantrybės.

— Ne, negali!.. Ką tu darai?

Lizelė jau stojosi ir iš pradžių pamažu, paskui vis greičiau ėjo, kad atsistotų prieš klasę. Paėmusi knygą, atsivertė pirmą pasitaikiusį puslapį.

— Gerai, — tarė sesuo Marija, — skaityk, jeigu nori.

— Gerai, sese.

Paskubomis žvilgtelėjusi į Rudį, Lizelė nuleido akis ir įsižiūrėjo į puslapį.

Dar kartą pakėlus akis nuo knygos jai ėmė atrodyti, kad klasė tįsta ir traukiasi, o vaikų veidai ima lietis. Akimirksniu susitvardžiusi, stengėsi įsivaizduoti, kaip ji triumfuoja, be klaidų, kuo sklandžiausiai perskaičiusi visą puslapį.

*** Esminis žodis ***

įsivaizduoti

— Pradėk, Lizele! — Rudis nutraukė tylą.

Knygų vagilė vėl įsižiūrėjo į žodžius.

Pradėk. Šįkart Rudis paragino ją tik lūpomis. Pradėk, Lizele.

Širdis ėmė plakti garsiau. Sakiniai susiliejo.

Staiga jai ėmė atrodyti, kad puslapis prirašytas kažkokių nesuprantamos kalbos žodžių, o dar akys pritvinko ašarų. Žodžių ji visai nebematė.

Ir saulė. Ta siaubinga saulė. Pro langą jį plieskė tiesiai ant bejėgės mergaitės tarsi šaukte šauktų:

— Knygą pavogei, o skaityti nemoki!

Staiga ji sugalvojo išeitį.

Porą kartų giliai įkvėpusi, ji ėmė skaityti, bet ne iš knygos, kurią laikė rankose. Iš „Duobkasio vadovo“. Trečią skyrių — „Jei sninga“. Įsiminė jį tėčiui skaitant.

— Jei sninga, — pradėjo ji, — reikia kasti tinkamu kastuvu. Netingėkite iškasti kuo giliau. Kampuose nepalikite neiškastų žemių.

Dar kartą giliai įkvėpė ir „skaitė“ toliau:

— Žinoma, būtų paprasčiau palaukti, kol dieną žemė atšils...

Gana.

Knyga buvo išplėšta iš jos rankų, o jai liepta:

— Lizele, į koridorių.

Ji gavo truputį Watschen. Tarp sesers Marijos kirčių girdėjo juoką iš klasės. Visi tie susilieję veidai. Juokiasi išsišiepę, nutvieksti saulės. Visi, išskyrus Rudį.

Per pertrauką iš jos tyčiojosi. Prie jos su knyga priėjo Liudvigas Šmaiklas.

— Ei, Lizele, kas čia per žodis? Gal gali man padėti? Perskaityk, — paerzino ir patenkintas savimi nusijuokė. — Dumkopf, nemokša.

Virš mergaitės kaupėsi dideli, sunkūs debesys. Matydami, kaip ji niršta, ėmė šaipytis visi.

— Neklausyk jų, — patarė Rudis.

— Lengva tau kalbėti. Tavęs nevadina nemokša.

Baigiantis pertraukai, patyčių skaičius pasiekė ribą. Paskutinės mergaitė nebeatlaikė. Šmaiklas dar kartą prikibo:

— Nagi, Lizele, — kyštelėjo jai knygą po nosimi, — ar negalėtum man padėti?

Ir Lizelė jam nepagailėjo pagalbos.

Ji atsistojo, paėmė iš jo knygą, o kai jis nusisuko, kad kažkam šyptelėtų per petį, metė ją šalin ir iš visų jėgų spyrė Šmaiklui į tarpkojį.

Taigi tikriausiai įsivaizduojate, kad Liudvigas Šmaiklas susirietė, o griūdamas gavo dar ir per ausį. Jam pargriuvus, mergaitė įsiutusi šoko ant jo ir ėmė jį talžyti. Jo oda buvo šilta ir švelni. Jos krumpliai ir nagai, kad ir maži, buvo siaubingai kieti.

— Tu, Saukerl.

Atrodė, kad vien balsu jį sudraskytų.

— Tu, Arschloch. Gal galėtum padėti man perskaityti žodį „Arschloch“?

O, kaip vienas už kito kliūdami danguje grumdėsi debesys.

Didžiuliai nutukę debesys.

Tamsūs ir putlūs.

Vienas su kitu susidurdami. Atsiprašinėdami. Ieškodami laisvos vietos.

Greitai, kaip visada, muštynės pritraukė daugiau vaikų. Aplinkui vis tirštėjo rankų ir kojų, šūksnių ir raginimų maišalynė. Visi žiūrėjo, kaip Lizelė Meminger lupa Liudvigą Šmaiklą taip, kad šis prisimintų visą gyvenimą.

— Jėzau, Marija ir Juozapai! — spygtelėjo kažkuri mergaitė. — Ji gi užmuš jį!

Lizelė jo neužmušė.

Nors nedaug trūko.

Ją sustabdė tik trūkčiojantis ir graudžiai besišypsantis Tomio Miulerio veidas. Vis dar įtūžusiai Lizelei jo šypsena pasirodė tokia kvaila, kad prišokusi puolė lupti ir jį.

— Ką tu darai?! — suinkštė Tomis, ir tik po trečio ar ketvirto smūgio, kai jam iš nosies pliūptelėjo kraujas, ji liovėsi.

Ji klūpojo šnopuodama ir klausėsi dejonių, sklindančių iš po jos. Apžvelgusi iš kairės ir dešinės ją supančius veidus, pareiškė:

— Aš ne nemokša.

Niekas nebesiginčijo.

Sesuo Marija pamatė, kas nutiko Liudvigui Šmaiklui, tik tada, kai visi vėl susispietė į būrį ir muštynės vėl prasidėjo. Dabar susipešė Rudis Štaineris su tais, kurie jam labiausiai nekėlė pasitikėjimo. Jie visada vieni kitų nemėgo.

— Rankas, — ji paliepė berniukams, bet visų rankos buvo švarios.

— Neįtikėtina, — sumurmėjo sesuo Marija, — negali būti, nes kai Lizelė ištiesė savąsias, jos, aišku, visos buvo ištepliotos džiūvančiu Liudvigo Šmaiklo krauju.

— Į koridorių, — antrą kartą tą pačią dieną sukomandavo sesuo. Iš tikrųjų antrą kartą tą pačią valandą.

Šįkart ji gavo daug Watschen. Ne taip, kaip paprastai. Tai buvo didysis koridoriaus Watschen, lazdos kirčiai pylėsi vienas po kito, Lizelė gavo jų tiek, kad visą savaitę negalėjo atsisėsti. Klasėje niekas nebesijuokė. Klausėsi išsigandę ir tylūs.

Po pamokų Lizelė ėjo su Rudžiu ir jo broliais namo. Netoli Himelio gatvės prisiminusi visas savo negandas — nenusisekusį „Duobkasio vadovo“ atpasakojimą, prarastus artimuosius, nakties košmarus, patirtą pažeminimą, — ji pajuto nebepakeliamą kančią ir, susigūžusi šalikelėje, pravirko. Dėl visko.

Rudis stovėjo greta ir žiūrėjo.

Lietus smarkėjo.

Kurtas Štaineris šūktelėjo juos eiti, bet nei vienas, nei kitas nė nekrustelėjo. Merkiant lietui, viena tupėjo apimta skausmo, kitas stovėjo šalia ir laukė.

— Kodėl jis turėjo mirti? — klausė ji, tačiau Rudis tik stovėjo tylėdamas.

Kai ji galiausiai aprimusi prisivertė atsistoti, jis apkabino ją draugiškai, ir abu nuėjo toliau. Bučinio nereikėjo. Nė neužsiminė apie jį. Tikrai galima Rudį įsimylėti.

Tik nespirk į tarpkojį.

Štai apie ką jis galvojo, bet Lizelei nesakė. Prisipažino tik po ketverių metų.

Kol kas pliaupiant lietui Rudis su Lizele pamažu ėjo namo į Himelio gatvę.

Keistuolis, kadaise suodinas nugalėjęs pasaulį.

Knygų vagilė, neturinti žodžių.

Tačiau galiu jus patikinti, kad žodžiai jau buvo pakeliui, o kai atėjo, Lizelė apkabino juos rankomis tarsi debesis, ir jie suskambo joje kaip lietus.

ANTRA DALIS

 Abejingumas

apie

tamsos mergaitę — cigarečių džiaugsmą — skalbinių išnešiotoją — neatsakytus laiškus — Hitlerio gimimo dieną — tyrą vokišką prakaitą — vagystės vartus — ugnies knygą

Tamsos mergaitė

*** Truputis statistikos ***

Pirmoji knyga pavogta 1939 metų vasario 13 dieną.

Antroji knyga pavogta 1940 metų balandžio 20 dieną.

Laiko trukmė tarp abiejų vagysčių — 463 dienos.

Pažiūrėjus į tai atsainiai, galima pamanyti: na, ir kas? Užkūrė žmonės ugnį, pašūkavo, didelio čia daikto. Galbūt Lizelei tiek ir reikėjo, kad pavogtų antrąją knygą. Na, ir kas, kad ji smilksta rankose? Na, ir kas, kad degina krūtinę?

Tačiau atsainumui neturime laiko.

Žiūrėti iš šalies, nusigręžti arba tikrinti rusenančią ugnį nėra kada. Vėl knygą pavogti knygų vagilę pakurstė labai daug dalykų, bet svarbiausia tai, kad šioji vagystė nulėmė tolesnius įvykius. Ji atriš Lizelei rankas vogti knygas ir toliau. Hansui Hubermanui ji padės sugalvoti, kaip išgelbėti žydą peštuką. O man ji dar kartą parodys, kad viena proga veda į kitą, lygiai kaip vienas pavojus veda į kitą, gyvenimas — į gyvenimą, o mirtis — į mirtį.

Tam tikra prasme tai buvo likimas.

Matote, galima sakyti, kad nacistinę Vokietiją išugdė antisemitizmas, pernelyg uolus vadas ir neapykantos kupinų fanatikų tauta, bet visa tai būtų niekai, jeigu vokiečiai nebūtų šitaip beprotiškai žavėjęsi deginimu.

Jiems labai patikdavo viską deginti. Parduotuves, sinagogas, reichstagus, namus, asmeninius daiktus, nugalabytus žmones ir, žinoma, knygas. Jie nepaprastai žavėjosi dideliais liepsnojančiais knygų laužais, kurie neabejingiems literatūrai žmonėms suteikdavo progą nutverti leidinį, kurio kitaip neturėtų. Viena iš tokių, kaip žinote, buvo smulkutė mergaitė, vardu Lizelė Meminger. Ji laukė keturis šimtus šešiasdešimt tris dienas, bet laukti vertėjo. Praėjus nervingai jaudulio ir gražaus blogio kupinai dienai, kurią vainikavo kruvina kulkšnis ir patikimos rankos pliaukštelėjimas per veidą, Lizelė Meminger antrą kartą savo istorijoje sulaukė sėkmės — „Abejingumo“. Tai buvo mėlyna knyga su viršelyje įspaustomis raudonomis raidėmis ir mažyčiu gegutės atvaizdu, kuris taip pat buvo raudonas. Prisiminusi šią vagystę, Lizelė nejautė gėdos. Priešingai, jautė išdidumą, tarsi viduje kažkas teliūskuotų. Buvo ir dar du tos vagystės kurstytojai — pyktis ir tamsi neapykanta. Tiesą sakant, balandžio 20-ąją, fiurerio gimimo dieną, traukdama knygą iš rūkstančių pelenų, Lizelė virto tamsos mergaite.

Žinoma, jums įdomu, kodėl.

Ko ji pyko?

Kas per pastaruosius keturis, penkis mėnesius įvyko, kad ji ėmė pykti?

Trumpai tariant, kelias į atsakymą veda iš Himelio gatvės pas fiurerį, tada pas nesurandamą tikrąją mamą ir vėl į Himelio gatvę.

Vargai prasidėjo, kaip paprastai, tariama laime.

Cigarečių džiaugsmas

1939-ųjų pabaigoje Lizelė buvo jau puikiai prisitaikiusi prie gyvenimo Molchinge. Ji vis dar sapnuodavo košmarus ir ilgėdavosi mamos, bet patirdavo ir džiaugsmų.

Ji mylėjo tėtį Hansą Hubermaną ir net naująją mamą, nors ši bardavosi, plūsdavosi ir skaudindavo ją. Mylėjo geriausią savo draugą Rudį Štainerį ir kartu jo nekentė, bet tai visai normalu. Nepaisant ano gėdingo atsitikimo klasėje, ją džiugino tai, kad, išmokusi pakenčiamai skaityti ir rašyti, priartėjo prie to, kad netrukus mokės gerai skaityti ir rašyti. Visa tai teikė šiokio tokio pasitenkinimo, ir trūko labai nedaug, kad Lizelę būtų galima vadinti laiminga.

*** Pagrindas jaustis laimingai ***

1. Perskaitytas „Duobkasio vadovas“.

2. Nebereikės kęsti sesers Marijos pykčio.

3. Dvi knygos, gautos dovanų per Kalėdas.

Gruodžio 17-oji.

Tą dieną ji prisiminė gerai, nes buvo likusi lygiai savaitė iki Kalėdų.

Naktį kaip paprastai mergaitės miegą sutrikdė košmaras, iš kurio ją pažadino Hansas Hubermanas. Apkabinęs ją, išmuštą prakaito, sušnibždėjo:

— Traukinys?

Lizelė linktelėjo:

— Traukinys.

Ji vis dar duso iš išgąsčio, o kai nurimo, abu sėdo skaityti vienuoliktą „Duobkasio vadovo“ skyrių. Kai baigė, buvo jau po trijų. Liko perskaityti paskutinį skyrių „Pagarba kapinėms“. Iš nuovargio paburkusiomis akimis ir tvinksinčiais smilkiniais, tikėdamasis nors truputėlį numigti, tėtis užvertė knygą. Bet kur tau.

Nepraėjus nė minutei, kai užgeso šviesa, Lizelė tamsoje sušnibždėjo:

— Tėti.

Jis tik suniurnėjo.

— Tėti, tu nemiegi?

— Ja.

Ji pasirėmė alkūne.

— Ar galėtume baigti skaityti?

Giliai atsidusęs, tėtis pasikasė smilkinį ir uždegė šviesą. Atvertęs knygą, ėmė skaityti toliau.

— Dvyliktas skyrius. „Pagarba kapinėms“.

Jie skaitė iki paryčių, apibraukinėjo ir užrašinėjo mergaitei nesuprantamus žodžius, vertė puslapį po puslapio dienai brėkštant. Pasiduodamas akių peršuliui ir galvos sunkumui, keliskart tėtis vos neužmigo, bet Lizelė jį vis ragino skaityti toliau. Ji nebuvo nei savanaudė, nei pyko ant jo. Jai tik būtinai reikėjo užkopti į šį kalną.

Kai tamsa už lango ėmė šviesėti, knyga galiausiai buvo baigta. Paskutinė pastraipa skambėjo taip:

Mes, Bajerno kapinių asociacijos darbuotojai, tikimės, kad duobkasių darbo ypatumus, saugumo priemones ir pareigas aprašėme išsamiai ir įdomiai. Linkime jums sėkmingai darbuotis laidojimo baruose, ir tikimės, kad ši knyga jums padės.

Užvertę knygą, jiedu paskersakiavo vienas į kitą.

— Tai perskaitėme, ką? — paklausė tėtis.

Pusiau susisupusi į antklodę, įdėmiai žiūrėdama į Juodąją knygą su sidabriniu užrašu rankoje, Lizelė linktelėjo. Ankstyvą rytą ištroškusi ir alkana, ji jautė nuovargį, kuris apima įveikus ne tik labai svarbų darbą, bet ir naktį, trukdžiusia ją užbaigti.

Sugniaužęs kumščius, stipriai užsimerkę lėtai pasirąžė. Išaušo rytas, taip ir neišdrįsęs prapliupti lietumi. Abu atsikėlė ir nuėjo į virtuvę. Pro apšalusį langą pamažu ryškėjo rausvos šviesos dryžiai ant apsnigtų Himelio gatvės stogų.

— Žiūrėk, kokios spalvos, — tarė tėtis.

Negali nepatikti žmogus, kuris ne tik pastebi spalvas, bet ir nevengia apie jas kalbėti.

Lizelė vis dar turėjo knygą. Ji tvirčiau ją suspaudė, kai sniegas nusidažė oranžiniais atspindžiais. Ant vieno namo stogo ji išvydo mažą berniuką, kuris sėdėjo ir žvelgė į dangų.

— Jis buvo vardu Verneris, — tarė ji.

Žodžiai išsprūdo visai nejučia.

— Taip, — atitarė tėtis.

Mokykloje patikrinimų nebebuvo, bet pamažu vis labiau pasitikėdama savimi ir norėdama įsitikinti, ar moka sklandžiai skaityti, vieną rytą Lizelė paėmė pirmą pasitaikiusi;) knygą ir prieš klasę perskaitė iš jos. Visi žodžiai jai buvo perskaitomi, tačiau skaitė ji vis dar gerokai lėčiau negu bendraklasiai. Ji suprato, kad kur kas lengviau būti arti to, negu jau būti tai pasiekus. Tai užims dar daug laiko.

Kartą ją apniko pagunda pavogti vieną iš klasėje saugomų knygų, tačiau, atvirai kalbant, pagalvojusi apie tai, kad sesuo Marija vėl įkrės Watschen koridoriuje, tokios minties atsisakė. Be to, mokyklos knygų imti ji ir nenorėjo. Matyt, nuo jų buvo atbaidęs anas gėdingas atsitikimas lapkritį, nors Lizelė tuo abejojo. Tos knygos jai buvo neįdomios, ir tiek.

Klasėje ji neplepėdavo.

Beveik nebesidairydavo į šalis.

Atėjus žiemai, savo nuotaikų sesuo Marija ant jos nebeliedavo. Dabar jau Lizelė žiūrėdavo, kaip kiti mokiniai žingsniuoja į koridorių atsiimti pelnytos bausmės. Klausytis, kaip už durų kenčia kiti, jai nebuvo itin malonu, tačiau tai, kad lupa ne ją, o kitą, būdavo jei ne paguoda, tai bent palengvėjimas.

Atsisveikindama prieš trumpas Weihnachten atostogas, Lizelė net įstengė palinkėti seseriai Marijai linksmų Kalėdų. Žinodama, kad Hubermanai skursta, o grąžinti skolas ir mokėti nuomą turi dažniau, nei gauna pinigų, jokių dovanų ji nesitikėjo, nebent gardesnio valgio, todėl Kūčių vakarą labai nustebo, kai, grįžusi iš bažnyčios su mama, tėčiu, Hansu jaunesniuoju ir Trude po vidurnakčio pamaldų, po Kalėdų eglute rado dovanėlę, suvyniotą į laikraštį.

— Nuo šventojo Mikalojaus, — tarė tėtis, bet mergaitė nepatikėjo.

Net nenusivilkusi apsnigto paltuko, ji apkabino abu savo globėjus.

Nuvyniojusi laikraštį, rado dvi knygeles. Pirmosios, kuri vadinosi „Šuo, vardu Faustas“, autorius buvo Matėjus Otlebergas. Tą knygelę ji perskaitys iš viso trylika kartų. Dvidešimt puslapių perskaitė tą patį Kūčių vakarą prie virtuvės stalo, kol tėtis su Hansu jaunesniuoju ginčijosi dėl kažko, ko ji nesuprato, kažko, kas vadinama politika.

Vėliau abu su tėčiu ją skaitė ir lovoje, senu papratimu apibraukdami nežinomus žodžius ir juos užrašydami. Knygoje „Šuo, vardu Faustas“ buvo paveikslėlių — gražiai išvingiuotų linijų su kilpelėmis ir šlykščiai apsiseilėjusio kalbančio Vokiečių Aviganio karikatūrų.

Antroji knygelė, kurios pavadinimas „Švyturys“, buvo parašyta Ingridos Ripinštein, moters. Ši knyga buvo truputį storesnė, taigi Lizelė perskaitė ją tik devynis kartus ir, baigdama šios gausius skaitinius, ėmė skaityti vis greičiau ir greičiau.

Nuo Kalėdų praslinko kelios dienos, bet Lizelei nedavė ramybės vienas klausimas. Visi trys virtuvėje valgė. Žiūrėdama, kaip žirnių sriuba šaukštais keliauja į mamos burną, ji nutarė kreiptis į tėtį.

— Man reikia kai ką sužinoti.

Iš pradžių nė vienas neatsiliepė.

— Ir ką gi? — susidomėjo mama pusiau pilna burna.

— Įdomu, kur jūs gavote pinigų mano knygoms?

Tėtis šyptelėjo į šaukštą.

— Tikrai įdomu?

— Aišku.

Išsitraukęs iš kišenės tabako likučius, tėtis ėmė sukti cigaretę. Lizelė nekantravo.

— Tai pasakysite man galų gale?

Tėtis nusijuokė.

— Bet aš gi sakau tau, vaikeli.

Užbaigęs sukti cigaretę, numetė ją ant stalo ir ėmėsi kitos.

— Štai šitaip.

Kaip tik tuo metu žvangtelėjusi šaukštu mama baigė valgyti ir, nuslopinusi riauktelėjimą, paaiškino:

— Tikras Saukerl. Žinai, ką jis padarė? Ogi privyniojo tų dvokiančių cigarečių ir turguje apsikeitė su kažkokiu čigonu.

— Aštuonias cigaretes už knygą, — patikslino tėtis, pergalingai įsikąsdamas cigaretę.

Prisidegė ją ir užsirūkęs pridūrė:

— Telaimina Dievas cigaretes, ar ne, mama?

Mama tik dėbtelėjo į jį pasibjaurėjimo kupinu žvilgsniu, palydėdama jį įprastine porcija iš savo žodyno:

— Saukerl.

Lizelė su tėčiu mirktelėjo vienas kitam ir baigė valgyti sriubą. Šalia kaip visada buvo pasidėjusi vieną iš knygų. Atsakymu ji liko visai patenkinta. Kas dar galėtų pasigirti išsilavinimą gavęs už cigaretes.

Kita vertus, mama ėmė priekaištauti, kad, jei Hansas Hubermanas būtų bent šio to vertas, tai nors truputį tabako būtų paaukojęs naujai suknelei, kurios jai verkiant reikia, arba geresniems batams.

— Bet ne... — bėrė žodžius į plovyklę. — Jei man ko reikia, tai verčiau viską surūkys ir dar iš kaimyno paprašys, argi ne?

Po kelių dienų vakare tėtis parnešė į namus dėžutę kiaušinių.

— Atleisk, mama, — tarė dėdamas ją ant stalo, — batų negavau.

Mama nesupyko.

Kepdama kiaušinienę, ji net kažką tyliai niūniavo ir vos neprisvilino vakarienės. Matyt, net ir cigaretės gali teikti daug džiaugsmo. Tai buvo laimingos dienos Hubermanų namuose.

Po kelių savaičių jos baigėsi.

Skalbinių išnešiotoją

Nesėkmės prasidėjo nuo skalbimo, ir jų sparčiai daugėjo.

Vieną dieną Roza su Lizele vaikščiojo po Molchingą, išnešiodamos švarius skalbinius. Užėjusios pas Ernstą Fogelį sužinojo, kad jis nebeišgali naudotis jų paslaugomis.

— Tokie laikai, — atsiprašinėjo jis, — ką ir sakyti. Darosi vis sunkiau. Karas verčia susiveržti diržus.

Žvilgtelėjęs į mergaitę, pridūrė:

— Tikriausiai gaunate pašalpą mažylei išlaikyti?

Lizelės nusivylimui, mama neteko žado.

Šalia jos stovėjo tuščias skalbinių krepšys.

Eime, Lizele.

Ji nepasakė. Tik šiurkščiai stumtelėjo ranka.

Fogelis kažką šūktelėjo nuo slenksčio. Jis buvo gal penkių pėdų ir devynių colių ūgio, ant kaktos bejėgiškai kadaravo riebaluoti išretėję plaukai.

— Atleiskite man, frau Huberman!

Lizelė jam pamojavo.

Jis jai taip pat pamojo.

Mama subarė:

— Eime greičiau. Nemojuok tam Arschloch.

Vakare, maudydama Lizelę, mama šiūravo ją kempine ypač smarkiai, visą laiką burbėdama ant to Saukerl Fogelio ir vis jį pamėgdžiodama:

— Tikriausiai gaunate pašalpą už mergaitę...

Šiūruodama nuogą mergaitės krūtinę, plūdosi:

— Ką aš už tave, Saumensch, gaunu. Argi iš tavęs praturtėsi.

Lizelė sėdėjo ir visa tai kentė.

Ne vėliau kaip po savaitės Roza atsitempė ją į virtuvę.

— Tai va, Lizele, — pradėjo, sodindama mergaitę prie stalo. — Žaisti futbolą gatvėje laiko tu turi daug, tai galėtum ir namie būti naudinga. Kad būtų įvairiau.

Nuleidusi galvą, Lizelė spoksojo į savo rankas.

— Kuo, mama?

— Nuo šiol tu vietoj manęs surinksi ir išnešiosi skalbinius. Tau tie turtuoliai darbo neatsakys. Jei klaustų, kur aš, pasakyk, kad sergu. Tik žiūrėk, kad kalbėdama su jais atrodytum liūdna. Tu liesa, išblyškusi, tavęs jie pasigailės.

— Ponas Fogelis nepasigailėjo.

— Na, kiti gal pasigailės, — atsakė ji aiškiai susijaudinusi. — Nesiginčyk.

— Gerai, mama.

Akimirką atrodė, kad mama ims guosti, paglostys petį.

Nieko panašaus.

Roza atsistojo, stvėrė medinį šaukštą ir pakišo Lizelei po nosimi. Jos supratimu, be jo neapsieisi.

— Pasiimk krepšį, žiūrėk, kad užeitum į kiekvienus namus, o paskui — iš karto namo ir su pinigais, net jei beveik nieko neduotų. Jokių vaikščiojimų pas tėtį, jei galiausiai kur nors dirbtų. Jokių slampinėjimų su tuo Rudžiu Štaineriu, Saukerl vaikiščių. Tiesiai namo.

— Gerai, mama.

— Krepšį laikyk taip, kaip reikia. Nemataruok, nemėtyk, nemaigyk ir nenešk persimetusi per petį.

— Gerai, mama.

— Gerai, mama.

Roza Huberman labai mėgo pamėgdžioti.

— Žiūrėk man, Saumensch. Sužinosiu, kad neklausai, žinai, kas bus?

— Taip, mama.

Tie du žodžiai paprastai padėdavo išsigelbėti, tik būtinai reikėdavo padaryti, kas liepta. Taigi nuo tos dienos Lizelė iš vargšų gatvelės ėmė vaikščioti pas turtuolius, paimdavo iš jų nešvarius skalbinius ir atiduodavo išskalbtus. Iš pradžių po Molchingą ji vaikščiojo viena, ir tai jai patiko. Pirmą kartą išėjusi su krepšiu sukdama į Miuncheno gatvę ji taip smarkiai juo mostelėjo, kad vos neapsuko ratu. Išsigandusi tuoj pat patikrino. Laimė, skalbiniai nesusiglamžė. Jokių raukšlelių. Nusišypsojusi prisiekė sau krepšiu daugiau nemosuoti.

Darbas Lizelei patiko. Pinigų už jį negaudavo, bet jai nereikėdavo sėdėti namie, o vaikščioti po gatves be mamos buvo tikras rojus. Jokio baksnojimo pirštais, jokių keiksnojimų. Ir praeiviai nebespoksojo kaip anksčiau, kai mama bardavo ją, netinkamai nešančią krepšį. Ramybė.

O ir žmonės ėmė jai patikti:

• Pfafelhiurveriai, apžiūrinėjantys drabužius ir kartojantys: Ja, ja, sehr gut, sehr gut. Lizelei atrodė, kad jie viską daro po du kartus.

• Kilmingoji Helena Šmit, paduodanti pinigus artrito išsukinėtais pirštais.

• Vaingartneriai, kurių katinas su užsirietusiais ūsais visada kartu su jais prieidavo prie durų. Mažasis Gebelsas — toks buvo jo vardas dešiniosios Hitlerio rankos garbei.

• Ir frau Herman, mero žmona papurusiais plaukais, virpanti šaltame prieangyje. Visada tyli. Visada viena. Nebyli.

Kartais drauge eidavo Rudis.

— Kiek čia turi pinigų? — kartą paklausė jis.

Temo. Pro parduotuvę jiedu jau suko į Himelio gatvę.

— Pažįsti frau Diler, taip? Sako, ji turi paslėpusi ledinukų, ir kaina visiškai prieinama...

— Net negalvok apie tai.

Lizelė, kaip visuomet, pinigus laikė tvirtai sugniaužusi.

— Tau gerai, tau negresia susidurti su mano mama.

Rudis gūžtelėjo pečiais.

— Pabandyti vertėjo.

Sausio viduryje mokykloje buvo mokoma rašyti laiškus. Išmokęs pagrindines taisykles, kiekvienas mokinys turėjo parašyti po du laiškus, vieną — draugui, kitą — kuriam nors kitos klasės mokiniui.

Rudžio laiškas Lizelei buvo toks:

Mieloji Saumensch,

ar vis dar taip pat blogai žaidi futbolą, kaip žaidei paskutinį kartą? Tikiuosi, kad taip. Vadinasi, aš ir vėl tave pralenksiu, kaip Džesis Ovensas per Olimpiadą...

Radusi jį, sesuo Marija labai maloniai Rudžio paklausė.

*** Sesers Marijos pasiūlymas ***

Gal norėtumėte apsilankyti koridoriuje, ponaiti Štaineri?

Nereikia nė sakyti, kad Rudis atsakė neigiamai, laišką suplėšė ir pradėjo rašyti iš naujo. Šįkart rašė mergaitei, vardu Lizelė, teiraudamasis apie mėgstamiausius jos pomėgius.

Namų darbams baigdama rašyti laišką Lizelė pamanė, kad rašyti Rudžiui ar kitam kuriam Saukerl būtų tiesiog kvaila. Laiškas būtų beprasmiškas. Ji sumanė pasitarti su tėčiu, kuris tuo metu pusrūsyje vėl dažė sieną.

Jis atsigręžė, visas prakvipęs dažais.

— Was wuistz? — paklausė šiurkščiausia vokiška tartimi, kokia tik galima kalbėti, bet labai šiltai. — Aha, ką?

— Ar galėčiau parašyti laišką mamai?

Pauzė.

— O kam tau jai rašyti? Juk ir taip tau kasdien tenka ją pakęsti, — gudriai nusišypsojo tėtis. — Ar dar negana?

— Ne tai mamai.

— O.

Tėtis vėl nusigręžė į sieną ir ėmėsi pradėto darbo.

— Na, galbūt. Galėtum nusiųsti tai... kuo ji vardu? Tai iš globos skyriaus, kuri čia atvežė tave ir kelis kartus buvo tavęs aplankyti.

— Frau Heinrich.

— Teisingai. Nusiųsk laišką jai. Galbūt ji galės persiųsti tavo mamai.

Jau tada Lizelė pajuto, kad jis kalba neįtikinamai, tarsi nuo jos kažką slėptų. Trumpą laiką atvažiavusi frau Heinrich taip pat apie mamą net neužsiminė.

Tačiau nieko neklausinėdama ir vydama šalin blogą nuojautą, Lizelė sėdo rašyti mamai. Ji prirašė šešis juodraščius, dirbo tris valandas, kol laiškas galop tapo tobulas. Papasakojo mamai apie Molchingą, tėtį ir jo akordeoną, savotišką, bet nuoširdų Rudžio Štainerio būdą ir išnaudotojišką Rozos Huberman charakterį. Ji rašė, kaip didžiuojasi savimi, pramokusia skaityti ir rašyti. Kitą dieną virtuvės stalčiuje susirado pašto ženklą ir prie frau Diler parduotuvės įmetė į dėžę laiškams. Prasidėjo laukimas.

Rašydama mamai, tą vakarą ji nugirdo Hanso ir Rozos pokalbį virtuvėje.

— Kas jai šovė į galvą parašyti savo motinai? — kalbėjo mama neįtikėtinai ramiai, su užuojauta.

Nesunku įsivaizduoti, kad mergaitė labai sunerimo. Verčiau jie ginčytųsi. Suaugusiųjų šnabždesiai pasitikėjimo nekelia.

— Ji manęs paklausė, — atsakė tėtis. — Argi galėjau jai uždrausti?

— Jėzau, Marija ir Juozapai.

Ir vėl pašnibždomis tęsė:

— Verčiau ją pamirštų. Kas žino, kur ji? Kas žino, ką jie jai padarė?

Lovoje Lizelė tvirtai apglėbė save rankomis ir susisuko į kamuoliuką.

Ji galvojo apie mamą. Mintyse vis skambėjo Rozos Huberman žodžiai.

Kur ji?

Ką jie jai padarė?

Ir kartą visiems laikams — kas gi iš tikrųjų yra tie jie?

Neatsakyti laiškai

1943-iųjų rugsėjis. Šuoliais, į pusrūsį.

Keturiolikmetė mergaitė kažką rašo knygelėje tamsiu viršeliu. Ji liesa, bet stipri ir daug ko mačiusi. Tėtis sėdi, pasistatęs akordeoną prie kojų.

Jis sako:

— Žinai, Lizele? Tada norėjau pats vietoj mamos tau parašyti.

Pasikaso koją toje vietoje, kur priklijuotas pleistras.

— Bet negalėjau. Neprisiverčiau.

Likusias sausio dienas ir visą vasarį, kol Lizelė laukė mamos atsakymo, netikram mergaitės tėčiui skausmas širdį draskyte draskė.

— Gaila, — sakydavo jis. — Gal bus rytoj, ką?

Vėliau ji suprato, kad laukti beprasmiška. Jeigu mama būtų galėjusi, tai seniai būtų susiradusi tuos žmones iš globos skyriaus, o gal ir pati susirastų ją arba Hubermanus. Tačiau jokių žinių apie ją nebuvo.

Lyg to būtų dar negana, vasario viduryje Pfafelhiurveriai, klientai iš Heide gatvės, padavė Lizelei laišką. Stovėdami prieangyje, abu atrodė labai aukšti ir liūdnai dėmesingi.

— Perduok mamai, — tarė vyras. — Pasakyk, kad apgailestaujame. Pasakyk, kad apgailestaujame.

Hubermanų namuose vakaras buvo ne iš maloniųjų.

Pasislėpusi pusrūsyje, Lizelė mamai rašė penktą laišką (visi, išskyrus pirmąjį, buvo neišsiųsti), bet net ir čia buvo girdėti, kaip Roza keikia ir vainoja Arshlocher Pfafelhiurverius ir tinginį Ernstą Fogelį.

— Feuer soll‘n‘s brunzen fur einen Monat! — plūdosi ji. Vertimas: „Kad jie visą mėnesį ugnimi myžtų!“

Lizelė rašė.

Atėjus gimtadieniui, dovanų ji negavo. Negavo dovanų todėl, kad nebuvo pinigų, o tėčio tabakas baigėsi.

— Sakiau tau, — kalbėjo mama, baksnodama į jį pirštu, — sakiau per Kalėdas neduoti abiejų knygų. Bet ne. Ar manęs paklausei? Žinoma, kad ne!

— Žinau.

Jis ramiai atsigręžė į mergaitę.

— Atleisk, Lizele. Nebeturiu už ką pirkti.

Lizelė dėl to neužsigavo. Ji neverkšleno, neinkštė, netrypė kojomis. Ji tik nurijo nusivylimą ir apsisprendė įgyvendinti rizikingą sumanymą — pasidaryti dovaną pati. Visus mamai parašytus, bet neišsiųstus laiškus sukiš į vieną voką ir, nugvelbusi truputį pinigų iš skalbimo, juos išsiųs. Paskui, aišku, gaus Watschen, greičiausiai — virtuvėje, bet tylės nė necyptelėdama.

Po trijų dienų sumanymą įgyvendino.

— Čia ne visi.

Mama skaičiavo pinigus ketvirtą kartą, Lizelė stovėjo prie krosnies. Čia buvo šilta, gyslomis ėmė greičiau tekėti atšilęs kraujas.

— Lizele, kas atsitiko?

— Tikriausiai per mažai sumokėjo, — pamelavo ji.

— Ar skaičiavai?

Ji palūžo.

— Mama, aš juos išleidau.

Roza priėjo arčiau. Tai buvo blogas ženklas. Ji buvo labai arti medinių šaukštų.

— Ką tu padarei?

Atsakyti mergaitė nespėjo. Medinis šaukštas kirto Lizelei Meminger kaip Dievo rykštė. Raudoni jo pėdsakai degte degė. Tik tada, kai pyla baigėsi, mergaitė pažvelgė nuo grindų aukštyn ir paaiškino.

Buvo tik tvinksėjimas ir geltona šviesa, daugiau nieko. Raibuliavo akyse.

— Aš išsiunčiau laiškus.

Ji suvokė gulinti ant dulkinų grindų, kad drabužiai yra ne ant jos, guli šalia, ir staiga suprato, kad viskas beprasmiška, kad iš mamos laiško negaus ir niekada jos nebepamatys. Šis suvokimas jai buvo tarsi dar vienas Watschen. Siaubingai gėlė, ją dar ilgai kamavo šis skausmas.

Rozą iš apačios ji matė kaip pro rūką. Kartoninis jos veidas ėmė grėsmingai artėti, ir rūkas išsisklaidė. Su šaukštu kaip su lazda prie šono visu savo apkūnumu ji atrodė prislėgta.

— Atleisk, Lizele, — truputį susigraudinusi tarė lenkdamasi prie jos.

Lizelė jau gerai ją pažinojo, todėl suprato, kad atsiprašymas ne dėl lupimo.

Raudoni pėdsakai padidėjo, jais buvo išmargintas visas mergaitės kūnas. Ji gulėjo ant dulkėtų nešvarių grindų blausios šviesos globiama. Kvėpavimas kiek aprimo, skruostu riedėjo vieniša geltona ašara. Jautė gulinti ant grindų. Ranka, keliu. Alkūne. Skruostu. Blauzda.

Grindys buvo šaltos, ypač po skruostu, bet ji negalėjo pajudėti.

Mamos ji nebepamatys.

Po virtuvės stalu mergaitė išgulėjo beveik valandą, kol grįžo tėtis ir užgrojo akordeonu. Tik tada atsitokėjo ir atsisėdo.

Tą vakarą ji aprašė be jokio priešiškumo Rozai Huberman ir tikrajai savo mamai. Abi jos tebuvo aplinkybių aukos. Vienintelis dalykas, kuris nedavė jai ramybės, buvo geltona ašara. Jeigu būtų buvę tamsu, tai ašara, jos supratimu, būtų buvusi juoda.

— Bet tamsu buvo, — prisiminė ji.

Kad ir kaip stengėsi, niekaip negalėjo suprasti, iš kur ta šviesa atsirado, bet net nesuabejojo, kad ji tikrai buvo. Sumušta tamsoje, ji liko gulėti ant šaltų, tamsių virtuvės grindų. Tą vakarą net tėčio muzika buvo tamsi.

Net tėčio muzika.

Keista, bet jos tai nenuliūdino, priešingai, net truputį paguodė.

Tamsa, šviesa.

Ar kas nuo to pasikeis?

Kai knygų vagilė suvokė, kad viskas yra taip, kaip yra, ir kad kitaip niekada nebebus, košmarai ją ėmė kamuoti kasnakt vis stipriau. Jei kas, ji bus pasirengusi. Galbūt todėl Hitlerio gimimo dieną, galiausiai suvokusi mamos kančių priežastį, ji įstengė susivaldyti, nors buvo suglumusi ir įniršusi.

Lizelė Meminger buvo pasirengusi.

Su gimimo diena, pone Hitleri.

Geriausi linkėjimai.

Hitlerio gimimo diena

Nors frau Heinrich, Hubermanų prašymu atvažiavusi jos aplankyti, paaiškino, kad globos skyriaus ryšys su Paula Meminger nutrūko, nepasiduodama nevilčiai Lizelė vis tiek kasdien visą kovą ir beveik visą balandį tikrino pašto dėžutę. Mergaitė atkakliai laukė laiško, bet pašto dėžutė vis būdavo tuščia.

Molchingas, kaip ir visa Vokietija, karštligiškai ruošėsi Hitlerio gimtadieniui. Dėl karo veiksmų eigos ir Hitlerio pergalių tais metais Molchingo nacių šalininkai norėjo surengti ypač dideles iškilmes. Bus eisena. Marširuos kareiviai. Gros muzika. Skambės dainos. Bus uždegtas laužas.

Kol Lizelė su skalbiniais vaikštinėjo Molchingo gatvėmis, nacių partijos nariai kaupė kurą. Porą kartų Lizelė pati matė vyrų ir moterų, vaikščiojančių po namus ir klausinėjančių, ar gyventojai turi daiktų, kurių jiems reikia atsikratyti arba kuriuos reikėtų sunaikinti. „Molchingo eksprese“, kurį parsinešė tėtis, buvo pranešta, kad miestelio aikštėje, į kurią susirinks visi vietiniai Hitlerio jaunimo padaliniai, bus uždegtas šventinis laužas. Juo bus paminėta ne tik fiurerio gimimo diena, bet ir pergalė prieš jo priešus bei pančius, kurių gniaužtuose Vokietija buvo nuo pat Pirmojo pasaulinio karo. „Bet kokie tų laikų daiktai, — buvo rašoma pranešime, — laikraščiai, plakatai, knygos, vėliavos, visa mūsų priešų propagandinė medžiaga turi būti atnešta į Nacių partijos būstinę Miuncheno gatvėje.“

Ieškant ko nors, ką minint fiurerio šlovę būtų galima sudeginti, buvo išnaršyta net Šilerio gatvė — geltonųjų žvaigždžių kelias. Niekas nebūtų nustebęs, jei partijos nariai būtų sumanę prispausdinti moralę nuodijančio turinio knygų arba plakatų vien todėl, kad paskui viską paverstų pelenais.

Didingam balandžio 20-osios minėjimui viskas buvo paruošta. Tai bus diena, kupina ugnies ir džiaugsmingų šūkių.

Tą dieną bus pavogta knyga.

Rytas Hubermanų namuose prasidėjo kaip visada.

— Tas Saukerl ir vėl žiūri pro langą, — plūdosi Roza Huberman. — Ir šitaip kasdien, — nenutilo ji. — Į ką ten taip žiūri?

— O, — atsiliepė tėtis pasitenkinimo kupinu balsu. Nuo lango viršaus nukarusi vėliava slėpė jo nugarą. — Tik pažvelk į tą moterį, — tarė jis ir šyptelėjo Lizelei per petį. — Nors kelkis ir bėk jai iš paskos. Tau, mama, nėra ko su ja lygintis.

— Schwein! — atkirto ji ir pagrasė mediniu šaukštu.

Tėtis ir toliau žiūrėjo pro langą į įsivaizduojamą moterį ir visiškai tikrą vokiškų vėliavų sieną.

Tą dieną Molchingo gatvėse fiurerio garbei buvo išpuoštas kiekvienas langas. Kai kur, pavyzdžiui, pas frau Diler, langų stiklai blizgėte blizgėjo švara, virš jų plevėsavo naujutėlaitės vėliavos, kuriose svastika žėrėjo kaip deimantas. Kitur vėliavos karojo nuo atbrailų kaip išdžiaustyti skalbiniai. Bet jos vis tiek buvo.

Kiek ankstėliau Hubermanų namus buvo ištikusi nedidelė katastrofa. Jie niekaip nerado vėliavos.

— Jie mus išveš, — kalbėjo mama vyrui. Ateis ir visus mus išveš.

Jie.

— Būtinai reikia ją surasti!

Vienu metu atrodė, kad tėtis tuoj nusileis į pusrūsį ir nupieš vėliavą ant kokio nors užtiesalo. Laimė, vėliava atsirado. Buvo spintoje, už akordeono.

— Vis tas velnio akordeonas, per jį ir nepamačiau! — teisinosi mama. — Lizele!

Mergaitei buvo suteikta garbė pritvirtinti vėliavą prie lango rėmo.

Paskui, kaip per Kalėdas ar Velykas, šventinių pietų į namus parvažiavo Hansas jaunesnysis su Trudė. Dabar kaip tik gera proga geriau su jais susipažinti.

Trudė, arba Trudelė, kaip paprastai į ją kreipdavosi, už mamą buvo aukštesnė tik kelis centimetrus. Jos juokinga krypuojanti eisena labai panėšėjo į Rozos Huberman, bet visais kitais atžvilgiais duktė buvo kur kas švelnesnė. Ji gyveno ir dirbo tarnaite turtingoje Miuncheno šeimoje ir vaikais tikriausiai bodėjosi, bet bent keletą malonių žodžių su šypsena Lizelei ištardavo. Jos lūpos buvo švelnios. Balsas tylus.

Hansas jaunesnysis paveldėjo tėvo akis ir ūgį. Tik jo akių sidabras nebuvo šiltas kaip tėčio, greičiau — kaip fiurerio. Be to, jis buvo apkūnesnis, turėjo šviesius dygius plaukus ir labai šviesią kaip balkšvi dažai odą.

Iš Miuncheno abu atvažiavo traukiniu. Neilgai trukus iškilo seni nesutarimai.

*** Trumpai apie Hanso Hubermano ir sūnaus nesantaiką ***

Hanso jaunesniojo nuomone, tėvas priklausė nukaršusiai senajai Vokietijai, kuri leidosi kitų jodoma, o savo žmones vertė kentėti. Būdamas vaikas jis žinojo, kad tėvą žmonės vadina der Judėti Maler — žydų dažytoju, nes tėvas dažė žydų namus.

Paskui įvyko incidentas, apie kurį jums netrukus papasakosiu, dėl kurio Hansas vos neįstojo į partiją. Visi žinojo, kad keiksmais aprašinėtos žydų parduotuvės perdažyti negalima. Tai gali pakenkti ir Vokietijai, ir nusižengėliui.

— Taigi ar tave jau priėmė? — toliau tęsė kalėdinį pokalbį Hansas jaunesnysis.

— Kur?

— Atspėk. Į partiją.

— Ne, tikriausiai mane pamiršo.

— Tai argi nepabandei dar kartą? Negalima gi sėdėti ir laukti, kol naujasis pasaulis tave pakvies. Kad ir padarei klaidų, pats turi eiti į jį, kad jis tave priimtų.

Tėtis pasižiūrėjo į jį.

— Klaidų? Gyvenime padariau daug klaidų, bet tai, kad neįstojau į nacių partiją, nėra viena iš jų. Žinau, kad jie turi mano prašymą, pats neisiu pas juos ir neprašysiu. Aš tik...

Tada įvyko šiurpus dalykas.

Skersvėjis valso ritmu įnešė jį pro langą. Gal tai buvo vis stiprėjantis Trečiojo reicho vėjelis, o gal dar kartą atsiduso Europa. Šiaip ar taip, jis perpūtė juos, o susikirtę metaliniai jų žvilgsniai sužvangėjo kaip skardinės virtuvėje.

— Tėvynė tau niekada nerūpėjo, — tarė Hansas jaunesnysis, — bent jau ne per labiausiai.

Tėvas veriamu žvilgsniu žiūrėjo į sūnų. Šis nesiliovė. Žvilgtelėjo į mergaitę. Ant stalo stačiai išsidėliojusi tris savo knygas, lyg ketindama su jomis kalbėtis, ji skaitė, tylomis tardama žodžius.

— Kokį čia šlamštą ji skaito? Verčiau skaitytų Mein Kampf.

Lizelė pakėlė akis.

— Nesijaudink, Lizele, — tarė tėtis. — Skaityk toliau. Jis pats nesupranta, ką kalba.

Tačiau Hansas jaunesnysis dar ne viską buvo pasakęs.

— Arba esi už fiurerį, arba prieš, o aš aiškiai matau, kad tu esi prieš jį. Visada toks buvai.

Lizelės žvilgsnį prikaustė Hanso jaunesniojo veidas, ypač plonos jo lūpos ir tvirtų viršutinių dantų eilė.

— Nesuprantu, kaip galima stovėti nuošaly ir nieko neveikti, kai visa tauta mėžia lauk šiukšles ir tampa didinga.

Trudė su mama sėdėjo baugščiai tylėdamos. Lizelė — taip pat. Virtuvėje sklido žirnių sriubos, degėsių ir priešiškumo kvapas.

Visi laukė žodžių.

Juos ištarė sūnus. Tik du.

— Esi bailys, — rėžė tėčiui į veidą, išlėkdamas iš virtuvės ir iš namų.

— Bailys? Tai aš esu bailys?! — šokęs į prieangį riktelėjo tėtis, bet veltui.

Išbėgęs pro vartelius, jis puolė vytis, maldaudamas sūnų grįžti. Mama tuoj prišoko prie lango ir, atmetusi vėliavą, jį atidarė. Prie lango pribėgo Trudė su Lizele, ir visos trys matė, kaip tėtis bando jį sulaikyti. Žodžių jos negirdėjo, bet Hanso jaunesniojo judesys, kai nubloškė nuo peties tėčio ranką, buvo pakankamai iškalbingas. Sūnui įkandin žvelgiančio tėčio vaizdas ausyse gaudė kaip kauksmas.

— Hansi! — šūktelėjo mama taip, kad Trudė su Lizele krūptelėjo. — Sugrįžk!

Sūnus negrįžo.

Taip, jis nesugrįžo. O, jeigu tik galėčiau jums pasakyti, kad jaunesniojo Hanso Hubermano gyvenimas susiklostė laimingai. Anaiptol.

Tądien išėjęs iš Himelio gatvės su Hitlerio vardu lūpose, jis pateko į kitos istorijos įvykius, ir su kiekvienu žingsniu artėjo prie tragedijos Rusijoje.

Prie Stalingrado.

*** Kai kurie faktai apie Stalingradą ***

1. 1942 metais ir 1943-iųjų pradžioje dangus virš to miesto kas rytą būdavo kaip išbalinta paklodė.

2. Ištisą dieną, kol dangumi nešdavau sielas, ant paklodės tikšdavo kraujas ir prisisunkdavo jo tiek, kad paklodė nutįsdavo iki žemės.

3. Vakare išgręžta ir vėl išbalinta, ji būdavo paruošta kitai aušrai.

4. Taip buvo tada, kai mūšiai vykdavo dieną.

Sūnui nuėjus, Hansas Hubermanas kurį laiką stovėjo. Gatvė atrodė didžiulė.

Kai sugrįžo į vidų, mama nieko jam nepasakė, tik žvelgė į jį tylėdama. Ji nepriekaištavo, o tai, kaip žinote, buvo labai neįprasta. Matyt, nusprendė, kad jam, vienintelio sūnaus išvadintam bailiu, skausmo pakanka.

Po pietų Hansas liko tyliai sėdėti prie stalo. Argi jis iš tikrųjų bailys, kaip kad storžieviškai sūnus išrėžė jam į akis? Jis pats pripažįsta, kad per Pirmąjį pasaulinį karą pasielgė kaip bailys. Bet todėl liko gyvas. Argi prisipažinti, kad išsigandai, yra bailumas? Ar bailumu galima vadinti džiaugsmą, kad likai gyvas?

Žvelgė į stalą, o ant jo viena su kita kryžiavosi mintys.

— Tėti, — pabandė prakalbinti jį Lizelė, bet jis net galvos nepakėlė. — Apie ką jis kalbėjo? Ką jis norėjo pasakyti, kai...

— Nieko, — ramiai atsakė tėtis, vis dar neatitraukdamas žvilgsnio nuo stalo. — Nieko. Pamiršk jį, Lizele.

Ilgokai patylėjęs paklausė:

— Ar tau nereikia ruoštis?

Dabar jis pažvelgė į mergaitę.

— Tau juk reikės eiti prie laužo, ar ne?

— Taip, tėti.

Knygų vagilė išėjo persivilkti Hitlerio jaunimo uniforma, ir po pusvalandžio jiedu išėjo į BDM būstinę. Iš čia vaikai būriais žygiuos į miestelio aikštę.

Bus kalbų.

Bus laužas.

Bus pavogta knyga.

Grynas vokiškas prakaitas

Vokietijos jaunimui žygiuojant rotušės link, žmonės stovėjo abipus gatvių. Kartais Lizelė trumpam liaudavosi galvojusi apie mamą ir kitus sunkumus, su kuriais pastaruoju metu susidurdavo. Girdint žmonių plojimus, jos krūtinė pritvinkdavo pakilumo. Kai kurie vaikai slapčia pamojuodavo savo tėvams, nors buvo griežtai nurodyta žygiuoti tiesiai, nesidairyti ir nemojuoti miniai.

Kai Rudžio būrys atžygiavo į aikštę ir gavo nurodymą sustoti, įvyko nesklandumas. Tomiui Miuleriui. Visas būrys sustojo, o Tomis įsirėžė į priešais stovintį berniuką.

— Dumkopf! — neatsigręždamas išspjovė berniukas.

— Atsiprašau, — ištiesęs rankas kuo nuolankiausiai teisinosi Tomis, — neišgirdau.

Tai truko tik akimirką, tačiau nulėmė būsimas negandas. Tomiui. Rudžiui.

Po parado Hitlerio jaunimo padaliniams buvo leista išsiskirstyti. Visi nekantriai laukė laužo, ir nulaikyti juos būryje būtų buvę neįmanoma. Sušukę jungtinį Heil Hitler, galėjo eiti kas kur nori. Lizelė ieškojo Rudžio, bet, būriams išsisklaidžius, įstrigo uniformų ir riksmų maišalynėje. Visi šūkavo vienas per kitą.

Pusę penkių oras smarkiai atvėso.

Žmonės juokavo, kad reikėtų apšilti.

— Tik tam šitos šiukšlės ir tinka.

Jas suvežė vežimėliais. Suvertė miestelio aikštės viduryje ir apipylė kažkuo skleidžiančiu salstelėjusį kvapą. Knygos, laikraščiai, kiti daiktai vis slydo nuo viršaus žemyn, bet juos vėl mėtė atgal į krūvą. Iš toliau ji atrodė kaip ugnikalnis arba kaip miestelio viduryje stebuklingai nusileidęs absurdiškas svetimkūnis, kurį reikia kuo skubiausiai pašalinti.

Tas salstelėjęs kvapas ėmė slinkti minios, laikomos gana dideliu atstumu nuo laužo, link. Aikštėje, ant rotušės laiptų, ant aplinkinių namų stogų susirinko gerokai daugiau kaip tūkstantis žmonių.

Mėgindama prasibrauti pro minią, Lizelė išgirdo traškesį ir pamanė, kad laužas jau uždegtas. Ji apsiriko. Tai buvo tik nenustygstančios vietoje žmonių minios trepsėjimas aikštėje ir ant laiptų.

Be manęs prasidėjo!

Mergaitė nujautė, kad tai nusikaltimas (šiaip ar taip, tos trys knygos buvo didžiausias jos turtas), tačiau ją traukė pamatyti, kaip uždega laužą. Tai traukai ji neįstengė atsispirti. Man atrodo, kad žmonėms patinka matyti ką nors griūvant. Iš pradžių — smėlio pilys, kortų nameliai, paskui — kas nors didesnio. Žmonės puikiai moka plėtoti.

Minioje aptikusi properšą ir pamačiusi, kad kalčių kalnas dar sveikas, ji lengviau atsiduso. Žmonės jį baksnojo, taškė, net spjaudė ant jo. Jis Lizelei atrodė kaip nemėgstamas vaikas — apleistas, suglumęs, bejėgis pakeisti savo likimą. Visų nekenčiamas. Nuleista galva. Rankos kišenėse. Amžiams tebūnie taip.

Nuo krūvos viršaus į kraštus vis slydo įvairiausi mažmožiai, o Lizelė ieškojo Rudžio. Kur dingo tas Saukerl?

Pažvelgusi aukštyn išvydo, kad dangus susigūžęs.

Per mažesnių vaikų galvas ji mėgino pamatyti, kas vyksta, bet trukdė nacių vėliavų ir uniformų siena. Tai buvo beprasmiška. Minia yra minia. Jos nepalenksi, pro ją neprasibrausi, jos neįtikinsi. Gali tik kvėpuoti su ja išvien ir vienu balsu su ja dainuoti. Ir laukti jos laužo.

Žmogus nuo pakylos paprašė tylos. Jis vilkėjo nepriekaištinga ruda uniforma, kuri atrodė kaip ką tik iš po laidynės. Minia nutilo.

Pirmieji jo žodžiai:

— Heil Hitler!

Pirmasis judesys — fiurerio pasveikinimas.

— Šiandien nuostabi diena, — pradėjo kalbą. — Švenčiame ne tik mūsų didžiojo vado gimimo dieną, bet ir pergalę, nes vėl atremiame savo priešus. Mes užkertame jiems kelią į mūsų protus...

Lizelė vis dar mėgino prasibrauti pro minią.

— Mes įveikiame ligą, kuri Vokietijoje plito pastaruosius dvidešimt, jei ne daugiau, metų!

Toliau jo kalba virto Schreierei — ištobulintais rėksmingais žmonių kvietimais ir raginimais būti budriems ir akylai sekti bei naikinti blogio rezgamas machinacijas ir sąmokslus bjaurų savo užkratą skleisti mūsų tėvynėje.

— Ištvirkėliai! Die Kommunisten!

Ir vėl tas žodis. Tas senas žodis. Tamsūs kambariai. Kostiumuoti vyrai.

— Die Juden — žydai!

Kalbai įpusėjus, Lizelė pasidavė. Ją pagavo žodis „komunistai“, o likusi nacistinio rečitalio dalis nuplaukė į abi puses ir pasklido po vokiečių kojomis. Žodžiai liejasi srautais. Mergaitė, žengianti vandeniu. Ji vėl susimąstė. Apie Kommunisten.

Iki šiol BDM būstinėje mergaitėms buvo aiškinama, kad vokiečiai yra aukščiausioji rasė, o konkrečiai apie ką nors kita niekas nieko dar nekalbėjo. Aišku, žydai yra pagrindiniai išniekinto vokiečių idealo kaltininkai — tai žino kiekvienas. Tačiau apie tai, kad bausti reikia ir komunistus, iki šiol ji dar nebuvo girdėjusi.

Jai būtinai reikėjo ištrūkti.

Priešais net nekrustelėdama stovėjo šviesiaplaukė mergaitė su sklastymu per vidurį ir kaselėmis. Įsispoksojusi į jos galvą, Lizelė vėl prisiminė tamsius praeities kambarius ir mamą, į klausimus atsakinėjančią vienu žodžiu.

Iškilo ryškūs prisiminimai.

Badaujanti mama, pražuvęs tėtis. Kommunisten.

Miręs broliukas.

— O dabar su šiomis nuodingomis šiukšlėmis atsisveikinsime.

Pajutusi pykinimą, Lizelė Meminger jau gręžėsi, ketindama ištrūkti iš minios, kai nepriekaištingasis rudmarškinis lipo nuo pakylos. Jis perėmė iš bendražygio fakelą ir uždegė krūvą, kuri gožė jį visu savo kaltumu.

— Heil Hitler!

Žiūrovai:

— Heil Hitler!

Nuo paaukštinimo nulipo būrelis vyrų, apsupo krūvą ir, aidint pritarimo šūksniams, ją uždegė. Pakilo balsai ir gryno vokiško prakaito kvapas, kuris iš pradžių — per kliūtis, paskui — vis laisviau ėmė lietis į aikštę. Vieną po kitos jis sėmė kiekvieną kertelę, ir netrukus jame skendėjo viskas. Žodžiai, prakaitas. Ir šypsenos. Nepamirškime šypsenų.

Minia laidė sąmojus, šaukė Heil Hitler. Stebiuosi, kaip jie neišsibado akių, neišsinarina rankų. Juk pakaktų tik netinkamu momentu atsigręžti ne ten arba per arti atsistoti. Nežinau, gal kas ir susižeisdavo. Tačiau galiu jus patikinti, kad nuo tokių sužeidimų niekas nemirė, bent jau kūnu. Žinoma, visas šis reikalas kainavo keturiasdešimt milijonų žmonių gyvybių, kurias aš surinkau viskam pasibaigus, bet tai jau tampa pernelyg metaforiška. Verčiau grįžkime prie laužo.

Oranžinės liepsnos miniai mojavo tirpindamos spaudą ir popierių. Nuo sakinių atplėšti krito degantys žodžiai.

Kitoje pusėje pro įkaitusį orą vos įžiūrimi stovėjo susikabinę rankomis rudi marškiniai ir svastikos. Žmonių nesimatė. Tik uniformos ir svastikos.

Viršuje sklandė paukščiai.

Kažkodėl juos priviliojo pašvaistė, ir jie suko ratus virš jos, kol nusileido per arti karščio. O gal — žmonių? Aišku, karštis nieko nereiškė.

Mėginančią ištrūkti, ją susirado balsas.

— Lizele!

Balsas brovėsi artyn, mergaitė jį atpažino. Balsas buvo Rudžio, bet pažįstamas.

Ištrūkusi iš minios, ėmė ieškoti, kas ją šaukia. O ne. Liudvigas Šmaiklas. Jis nesišaipė, kaip iš jo buvo galima tikėtis, nesijuokė iš jos ir net neužkalbino, o tik prisitraukė ją ir mostu parodė į savo kulkšnį. Tame šurmulyje kažkas jam įspyrė, ir dabar pro kojinę grėsmingai sunkėsi tamsus kraujas. Iš po susivėlusių šviesių plaukų į ją žvelgė gyvuliško bejėgiškumo kupinas veidas. Išgaravo visas jo šaunumas. Atrodė niekuo neišsiskiriantis, niekuo neypatingas, eilinis gyvulys, sužeistas grumiantis tokių pat gyvulių bandai, kuri vos jo nesutrypė.

Ji padėjo jam šiaip taip ištrūkti iš minios ir nutempė atokiau, į gryną orą.

Jiedu nušlubčiojo prie šoninių bažnyčios laiptų. Čia buvo šiek tiek vietos, ir abu, lengviau atsikvėpę, stabtelėjo pailsėti.

Staiga Šmaiklui užgniaužė kvapą. Tik nurijęs įstrigusį oro gurkšnį pajėgė kalbėti.

Jis sėdėjo susiėmęs už kulkšnies ir, žvilgsniu suradęs Lizelės Meminger veidą, nežiūrėdamas į akis ištarė:

— Ačiū.

Vėl nurijo kelis gurkšnius oro.

— Ir...

Abu galvojo apie tą patį — kvailiojimą ir muštynes mokyklos kieme.

— Atsiprašau... tu žinai...

Lizelė vėl jį išgirdo.

Kommunisten.

Vis dėlto ji atsakė Liudvigui Šmaiklui.

— Ir aš.

Nebeturėdami apie ką kalbėtis, abudu tylėjo. Jų reikalas buvo baigtas.

Liudvigo Šmaiklo kulkšnis vis kraujavo.

Mergaitės ausyse skambėjo vienintelis žodis.

Jiems iš kairės minia džiaugsmo šūksniais kaip didvyrius sveikino liepsnas ir degančias knygas.

Vagystės vartai

Pasilikusi ant bažnyčios laiptų palaukti tėčio, ji žiūrėjo į nebegyvą surinktų knygų krūvą ir nuo jos atklystančius pelenus. Viskas atrodė liūdnai. Oranžinės ir raudonos žarijos buvo tarsi išspjauti ledinukai, minia išsiskirstė. Ji matė, kaip išėjo frau Diler (labai patenkinta) ir Švilpis (baltais plaukais, nacių uniforma, tais pačiais numintais batais, pergalingai švilpaudamas). Liko tik tvarkdariai, ir netrukus neliks nė žymės, kad čia kas nors vyko.

Tačiau kvapas tvyrojo.

— Ką čia veiki? — paklausė tėtis, priėjęs prie bažnyčios laiptų.

— Labas, tėti.

— Laukiau tavęs priešais rotušę.

— Atsiprašau, tėti.

Jis atsisėdo šalia ir švelniai pataisė iš už ausies ištrūkusią Lizelės plaukų sruogą.

— Kas atsitiko, Lizele?

Ji atsiliepė ne iš karto. Skaičiavo, nors ir be to jau žinojo.

*** Trumpa sudėtis ***

Žodis komunistas + didelis laužas + neatsakyti laiškai + mamos kančia + broliuko mirtis = fiureris

Fiureris.

Tai jis yra tie jie, apie kuriuos aną vakarą, kai ji sumanė parašyti mamai, kalbėjosi Hansas ir Roza Hubermanai. Ji numanė, bet norėjo žinoti tiksliau.

— Ar mano mama buvo komunistė? — paklausė žvelgdama į priekį. — Anksčiau, prieš man čia atvažiuojant, ją vis ko nors klausinėdavo.

Hansas truputėlį palinko į priekį galvodamas, kaip išsisukti.

— Nežinau, aš jos nepažįstu.

— Fiureris ją pasodino į kalėjimą?

Klausimas nustebino juos abu ir privertė tėtį atsistoti. Jis pažvelgė į rudmarškinius, einančius prie pelenų krūvos su kastuvais. Klausėsi, kaip jie pradeda kasti. Ant liežuvio jau sukosi kitas melas, bet Hansas nebeturėjo jėgų meluoti.

— Tikriausiai.

— Aš taip ir maniau.

Žodžiai nukrito ant laiptų, ir Lizelė pajuto iš skrandžio kylantį tirštą karštą pyktį.

— Nekenčiu fiurerio, — ištarė ji. — Aš jo nekenčiu.

O Hansas Hubermanas?

Ką darė jis? Ką jis pasakė?

Pasilenkė ir apkabino globotinę, kaip pats norėjo? Pasakė, kad jam labai gaila jos mamos ir broliuko?

Ne.

Jis stipriai užsimerkė. Atsimerkė. Ir pliaukštelėjo delnu Lizelei Meminger per skruostą.

— Niekada šitaip nekalbėk! — pasakė tyliai, bet griežtai.

Mergaitė susmuko drebėdama ant laiptų, o jis atsisėdo šalia ir užsidengė veidą rankomis. Būtų galima pasakyti, kad aukštas sukrėstas vyras liūdnai atsisėdo ant bažnyčios laiptų, bet viskas buvo kur kas sudėtingiau. Tada Lizelė dar nežinojo, kad jos globėjas Hansas Hubermanas jau beveik metus kankinosi susidūręs su visų pavojingiausia kiekvienam Vokietijos piliečiui dilema.

— Tėti?

Ji norėjo kuo greičiau bėgti iš čia, bet iš nuostabos negalėjo pajudėti iš vietos. Tėtis atitraukė rankas nuo veido ir, sukaupęs likusį ryžtą, kalbėjo toliau.

— Šitaip kalbėti gali namie, — tarė jis liūdnai žvelgdamas į Lizelės skruostą, — bet gatvėje, mokykloje, BDM niekada šito nesakyk, niekada!

Jis atsistojo priešais ją, paėmė už pažasties, pakėlė ir krestelėjo.

— Girdi?

Išplėtusi akis Lizelė linktelėjo nė nemirktelėdama.

Tiesą sakant, tai buvo tik įžanga į būsimą pamokslą, kurio prireiks, kai gilią lapkričio naktį į Himelio gatvę ateis baisiausias Hanso Hubermano siaubas.

— Gerai, — tarė paleisdamas ją, — o dabar pamėginkime...

Nulipęs laiptais, tėtis pasitempė ir ištiesė ranką. Keturiasdešimt penkių laipsnių kampu.

— Heil Hitler.

Lizelė atsistojo ir taip pat ištiesė ranką. Su nepakeliama kančia balse pakartojo:

— Heil Hitler.

Tai buvo nepaprastas reginys — ant bažnyčios laiptų vos tramdydama ašaras vienuolikos metų mergaitė saliutavo fiureriui, aidint tvarkdarių balsams nuo tamsaus silueto, stūksančio už jos tėčio pečių.

— Vis dar draugai? — tarė tėtis gal po ketvirčio valandos, ištiesdamas jai delne tarsi alyvmedžio šakelę rūkomojo popieriaus ir tabako.

Netardama nė žodžio, Lizelė niūriai priėmė ją ir susuko cigaretę.

Jie dar kurį laiką ten sėdėjo.

Virš tėčio peties sklaidėsi dūmai.

Praėjus dešimčiai minučių, prasivers vagystės vartai, ir Lizelė Meminger, truputį plačiau juos atvėrusi, įsibraus.

*** Du klausimai ***

Ar vartai už jos užsivers?

Ar jie maloningai leis jai sugrįžti?

Netrukus Lizelė supras, kokie reikalavimai keliami geram vagiui. Slaptumas. Drąsa. Greitis.

Tačiau svarbiausias iš visų reikalavimų yra vienas.

Sėkmė.

Be kita ko.

Jokių dešimties minučių.

Vartai atviri.

Ugnies knyga

Tamsa subyrėjo į gabalus ir, surūkęs cigaretę, Hansas Hubermanas su Lizele pakilo eiti namo. Kad pasiektų siaurą šoninę gatvelę, vedančią į Miuncheno gatvę, jiems reikėjo praeiti pro laužavietę. Čia teko sustoti.

Juos sustabdė senyvas dailidė Volfgangas Edelis. Jis sukalė pakylas, nuo kurių nacių vyresnieji stebėjo laužą, o dabar jas ardė.

— Hansas Hubermanas?

Jis buvo su ilgomis burnos link einančiomis žandenomis ir kalbėjo niūriu balsu.

— Hansi!

— O, Volfai, — atsiliepė Hansas.

Paskui, supažindinant su Lizele, ji pasakė Heil Hitler.

— Gerai, Lizele.

Iš pradžių Lizelė lūkuriavo netoliese. Girdėjo pokalbio nuotrupas, bet nesiklausė.

— Turi darbo?

— Ne, dabar sunkiai. Pats žinai, ypač jeigu nesi narys.

— Sakei, Hansi, kad įstojai.

— Bandžiau, bet suklydau. Matyt, vis dar svarsto.

Lizelė pamažu artinosi prie pelenų krūvos. Ji stūksojo kaip magnetas, kaip apsigimėlė ir traukte traukė žvilgsnį, panašiai kaip geltonųjų žvaigždžių kelias.

Mergaitė negalėjo atplėšti nuo jos akių, kaip kad prieš tai būtinai turėjo pamatyti uždegant laužą. Aplink buvo tuščia, ir niekas nebedraudė jai prieiti arčiau. Pelenai siurbte siurbė ją į save, ir mergaitė ėmė eiti aplinkui.

— Pass auf, Kind — įspėjo viena uniforma, švystelėjusi kastuvu dar pelenų į vežimėlį. — Atsargiai, vaike.

Prie rotušės po žibintu šnekučiavosi keletas siluetų. Matyt, džiūgavo dėl pasisekusio laužo. Ten, kur stovėjo Lizelė, žodžių nesigirdėjo, tik balsai. Ne žodžiai.

Kelias minutes ji žiūrėjo, kaip vyrai kasa krūvos pakraščius, kad ji imtų byrėti pati. Jie vis vežė pelenus prie sunkvežimio, o juos išpylę grįždavo atgal. Kai jie trečią kartą nuvežė pelenus prie sunkvežimio, krūva buvo gerokai sumažėjusi, ir jos apačioje iš pelenų kyšojo keletas nesudegusių daiktų.

*** Nesudegę daiktai ***

Pusė raudonos vėliavos, dvi afišos, skelbiančios apie žydų poezijos vakarą, trys knygos ir medinis ženklas su hebrajišku užrašu.

Gal buvo sudrėkę. Gal ugnis per trumpai degė ir giliau buvusių daiktų nepasiekė. Šiaip ar taip, jie netvarkingai gulėjo pelenuose. Likę gyvi.

— Trys knygos, — tyliai tarė Lizelė pati sau ir žvilgtelėjo į vyrų nugaras.

— Greičiau, — kalbėjo vienas iš jų, — paskubėk, labai išalkau.

Jie nuėjo prie sunkvežimio.

Knygų trijulė kyštelėjo iš pelenų savo nosis.

Lizelė žengė prie jų.

Karščio vis dar pakako, kad stovėdama arti pelenų Lizelė sušiltų. Ji pabandė tuos daiktus pasiekti, bet karštis nutvilkė ranką. Antrą kartą ji veikė greičiau ir čiupo arčiausiai gulinčią knygą. Knyga buvo mėlyna, apdegusiais kraštais, bet sveika.

Jos viršelis atrodė kaip tankus ant knygos užspaustas Įtemptų virvelių pynimas. Lizelė spėjo pamatyti tik pavadinimo pradžią — „Abe...“. Nebuvo laiko. Be to, akis graužė dūmai.

Nuo viršelio kilo dūmai, kai su knyga ji spruko šalin. Ėjo nuleidusi galvą, jausdama, kaip su kiekvienu žingsniu drąsa blėsta. Po keturiolikto žingsnio išgirdo balsą.

Jis įsirėmė jai į nugarą.

— Ei!

Ji vos nešoko bėgti atgal, kad numestų knygą į krūvą, bet negalėjo pajudėti. Įstengė tik atsigręžti.

— Čia dar ne viskas sudegė! — šūktelėjo vienas iš tvarkdarių ne jai, o prie rotušės stovintiems vyrams.

— Tai uždek ir sudegink! — atsakė jam. — Ir žiūrėk, kol sudegs!

— Jie šlapi!

— Jėzau, Marija ir Juozapai! Argi viską turiu padaryti pats?

Kažkas praėjo pro šalį. Meras, ant nacių uniformos užsivilkęs juodą paltą. Jis net nepastebėjo mergaitės, kuri netoliese stovėjo nejudėdama.

*** Pamąstymas ***

Kieme stovi paminklas knygų vagilei...

Retai pasitaiko, kad paminklas atsirastų prieš išgarsėjant jo objektui, ar jūs taip nemanote?

Jai pasidarė silpna.

Koks džiaugsmas, kai tavęs nepastebi!

Knyga atvėso pakankamai, kad būtų galima įsikišti ją po uniforma. Iš pradžių ji maloniai šildė krūtinę, tačiau einant vėl ėmė kaisti.

Kol atėjo pas tėtį, besišnekučiuojantį su Volfgangu Edeliu, knyga jau svilino. Matyt, vėl ėmė smilkti.

Abu sužiuro į ją.

Ji nusišypsojo.

Kai tik šypsena lūpose išblėso, mergaitė pajuto, kad yra dar kažkas. Tiksliau, kažkas gyvas. Jausmas neleido abejoti, kad kažkas stebi. Jis užvaldė ją visą ir pasitvirtino, kai išdrįso atsigręžti į šešėlius prie rotušės. Per kelis metrus nuo būrelio šešėlių stovėjo dar vienas, ir Lizelė suprato du dalykus.

*** Atpažinimo detalės ***

1. Šešėlio tapatybė.

2. Šešėlis tikrai viską matė.

Šešėlio rankos buvo palto kišenėse.

Purūs plaukai.

Su skausmo išraiška veide, jei jį turėjo.

— Gott verdammty — tyliai tarė Lizelė. — Prakeikimas.

— Galime eiti namo?

Tėtis su Volfgangu Edeliu atsisveikino dar tada, kai jai grėsė baisus pavojus, taigi jau galėjo eiti su Lizele namo.

— Galime, — atsakė ji.

Išeinant iš nusikaltimo vietos, knyga jau kaip reikiant degino. „Abejingumas“ įsisegė jai į krūtinę.

Eidama pro įtartinus šešėlius, stovinčius prie rotušės, knygų vagilė krūptelėjo.

— Kas nors negerai? — paklausė tėtis.

— Viskas gerai.

Tačiau viskas buvo negerai.

Iš po Lizelės apykaklės kilo dūmai.

Kaklas rasojo nuo prakaito.

Knyga po marškiniais degino odą.

TREČIA DALIS

 Mein Kampf

apie

kelią į namus — palūžusią moterį — kovotoją — juokdarį — vasaros darbus — arijų krautuvininkę — knarkiančią bendrakeleivę — du gudruolius — mišrių ledinukų kerštą

Kelias į namus

Mein Kampf.

Knyga, parašyta paties fiurerio.

Tai buvo trečioji Lizelę pasiekusi nepaprastai svarbi knyga, tik šios ji nepavogė. Knyga Himelio gatvėje 33 atsirado praėjus maždaug valandai, kai Lizelė po neišvengiamo savo košmaro užmigo.

Kai kam gali atrodyti keista, kad ji šią knygą apskritai turėjo.

Knygos kelionė prasidėjo po laužo vakare grįžtant į namus.

Iki Himelio gatvės dar buvo likę maždaug pusė kelio, tačiau Lizelė nebegalėjo ilgiau tverti. Ji pasilenkė ir, ištraukusi rūkstančią knygą, suglumusi ėmė mėtyti ją iš rankos į ranką.

Kai knyga kiek atvėso, abu sužiuro į ją, laukdami žodžių.

Tėtis:

— Ir ką gi tai, po velnių, galėtų reikšti?

Jis ištraukė „Abejingumą“ mergaitei iš rankų. Ir be pasiaiškinimų buvo akivaizdu, kad ji pavogė knygą iš laužo. Ši buvo karšta ir drėgna, mėlynu viršeliu su raudonu užrašu ir trikdanti. Hansas Hubermanas ją atvertė. Trisdešimt aštuntą ir trisdešimt devintą puslapius.

— Dar viena?

Lizelė pasitrynė krūtinę.

Taip.

Dar viena.

— Atrodo, kad prekiauti cigaretėmis man nebereikės, — tarė tėtis, — nes tu vagi knygas greičiau, nei aš įstengiu jų nupirkti.

Lizelė tylėjo. Tikriausiai ji pirmą kartą aiškiai suvokė, kad nusikaltimas kuo puikiausiai pats save paaiškina. Nepaneigiamai.

Tėtis susimąstęs žiūrėjo į pavadinimą. Matyt, stebėjosi, kokią grėsmę knyga galėtų kelti vokiečių tautos širdims ir protams. Grąžino knygą mergaitei. Kažkas įvyko.

— Jėzau, Marija ir Juozapai, — ištarė jis, tarsi atlauždamas kiekvieną žodį, kad paskui galėtų ištarti kitą.

— Kas yra, tėti? Kas? — nebeiškentė nusikaltėlė.

— Žinoma.

Hansas Hubermanas stovėjo nustėręs kaip netikėtai praregėjęs žmogus. Dabar jis turėtų arba sušukti, arba visai nieko nepasakyti, arba tik pakartoti tai, ką ištarė vos prieš akimirką.

— Žinoma.

Šįkart jo balsas nuskambėjo kaip smūgis kumščiu per stalą.

Jis kažką matė, tarsi sekdamas nenutrūkstamą veiksmų grandinę lenktynėse, bet visa tai buvo per aukštai ir per toli, kad Lizelė galėtų pamatyti, kas vyksta.

— Nagi, tėti, kas atsitiko? — nekantravo ji.

Mergaitė, kaip paprastai elgiasi visi žmonės, galvojo tik apie save ir bijojo, kad tėtis viską papasakos mamai.

— Ar tu pasakysi?

— Prašau?

— Na, ar tu pasakysi mamai?

Hanso Hubermano mintys vis dar buvo aukštai ir toli.

— Apie ką?

Ji kilstelėjo knygą.

— Apie šitą, — pamojavo ore kaip ginklu.

Tėtis suglumo.

— Kodėl turėčiau?

Tokių klausimų ji nekentė. Jie versdavo pripažinti bjaurią tiesą, atskleisti savo nešvarią vagilės prigimtį.

— Nes aš ir vėl pavogiau.

Tėtis pritūpė, paskui vėl atsistojo ir, sugrubusiais ilgais pirštais glostydamas mergaitės plaukus, tarė:

— Žinoma, kad nepasakysiu, Lizele. Nebijok.

— Tai ką tu darysi?

Tai bent klausimas.

Kokio stebuklo Hansas Hubermanas galėtų griebtis, stovėdamas Miuncheno gatvės vidury?

Papasakosiu, bet prieš tai žvilgtelėkime, ką jis matė ir kas padėjo jam apsispręsti.

*** Greitai besikeičiantys tėčio regėjimai ***

Iš pradžių jo vaizduotėje iškyla mergaitės knygos: „Duobkasio vadovas“, „Šuo, vardu Faustas“, „Švyturys“ ir paskutinė — „Abejingumas“.

Tada — virtuvės stalas ir irzli Hanso jaunesniojo pastaba, pamačius knygas ant stalo, prie kurio paprastai skaito mergaitė. Jis sako: „Kokį čia šlamštą ji skaito?“ Sūnaus klausimas mintyse nuaidi tris kartus, paskui — jo patarimas skaityti tinkamesnę literatūrą.

— Klausyk, Lizele, — uždedamas ranką jai ant peties ir žengdamas eiti toliau tarė tėtis. — Ši knyga bus mūsų paslaptis. Skaitysime ją, kaip ir kitas, naktimis arba pusrūsyje, bet tu turi man kai ką pažadėti.

— Būtinai, tėti.

Vakaras buvo ramus, tylus. Visa aplinkui klausėsi.

— Jei kada nors patikėsiu tau paslaptį, tu ją išsaugosi.

— Pažadu.

— Gerai. O dabar eime. Jeigu vėlai pareisime, mama mus užmuš, o mums to visai nereikia, tiesa? Ir daugiau jokių vagysčių, a?

Lizelė šyptelėjo.

Ji tik vėliau sužinojo, kad po to vakaro tėtis už cigaretes nupirko dar vieną knygą, bet ne jai. Naudodamasis proga, nuėjo į Molchingo nacių partijos būstinę pasiteirauti dėl savo narystės. Kai šis reikalas buvo aptartas, už paskutinius sukrapštytus pinigus ir tuziną cigarečių jis įsigijo nebenaują Mein Kampf egzempliorių.

— Malonaus skaitymo, — palinkėjo vienas partijos narys.

— Ačiū, — linktelėjo jam Hansas.

Išėjęs į gatvę jis dar girdėjo viduje vykusio pokalbio nuotrupas.

— Jo niekada nepatvirtins, — tarė vienas, — kad ir šimtą Mein Kampf nusipirktų.

Kiti vienbalsiai jam pritarė.

Dešinėje rankoje nešdamasis knygą, Hansas galvojo, kur gauti pinigų knygai išsiųsti, kad teks apsieiti be cigarečių, ir apie globotinę, per kurią jam kilo ši puiki idėja.

— Ačiū, — pakartojo jis, suglumindamas atsitiktinį praeivį, kuris mandagiai pasiteiravo:

— Ką jūs pasakėte?

— Nieko, gerasis žmogau, visiškai nieko. Heil Hitler, — kaip visada maloniai atsakė jam Hansas ir, fiurerio knyga nešinas, nuėjo Miuncheno gatve tolyn.

Matyt, Hansas Hubermanas tuo metu buvo gerokai susijaudinęs, mat tą mintį jam pakišo ne tiek Lizelė, kiek jo paties sūnus. Tikriausiai jau tada nerimavo, kad jo nebepamatys. Kita vertus, jis svaigo iš džiaugsmo dėl tos netikėtai į galvą šovusios idėjos, kol kas nedrįsdamas nė pagalvoti apie sunkumus, pavojus ir siaubingas nesąmones, prie kurių ji gali atvesti. Kol kas pakako idėjos. Ji buvo nesugriaunama. Visai kas kita — ją įgyvendinti. Tačiau kol kas leiskime jam pasidžiaugti.

Duosime jam septynis mėnesius.

Tada ateisime.

O, kaip mes ateisime.

Mero biblioteka

Žinoma, į Himelio gatvę 33 ėjo labai svarbūs įvykiai, apie kuriuos Lizelė kol kas nežinojo. Ji gyveno savais, kur kas svarbesniais rūpesčiais.

Ji pavogė knygą.

Kažkas tai matė.

Knygų vagilę tai paveikė. Taip, kaip turėtų paveikti.

Kiekviena minutė, kiekviena valanda buvo kupina nerimo arba tiksliau — paranojos. Taip veikia žmogų nusikaltimas, ypač jei jis yra vaikas. Jam vis vaidenasi, kad jį tuoj sučiups, kad siauroje gatvelėje kas nors jam pastos kelią, kad mokykloje staiga iškils aikštėn visos kada nors jo padarytos nuodėmės. Vos sušlama lapelis ar trinkteli uždaromi vartai, ir jis jau įsivaizduoja, kad prie durų stovi policija.

Bausme Lizelei tapo pati paranoja ir siaubas vien pagalvojus, kad dėl skalbinių jai reikės užeiti į mero namus. Taigi atėjus tam metui Lizelė, žinoma, „užmiršo“ užeiti į namą Grande Strasse. Ji nunešė skalbinius artrito kamuojamai Helenai Šmit, paėmė mylinčių kates Vaingartnerių žlugtą, bet į burmistro Heinco Hermano ir jo žmonos Ilzos namus neužėjo.

*** Dar vieno žodžio paaiškinimas ***

burmistras = meras

Pirmą kartą ji pasakė pamiršusi pas juos užeiti. Išgirdusi tokį pasiteisinimą nepatikėčiau, nes nuo kalvos į miestą žvelgiančio namo pamiršti neįmanoma. Kai ji ir antrą kartą grįžo tuščiomis rankomis, pamelavo, kad nieko nebuvo namie.

— Nieko nebuvo namie?

Mama nepatikėjo. Jos netikėjimas vos neatsirūgo Lizelei mediniu šaukštu. Pagrasinusi juo pridūrė:

— Tuoj pat eik atgal ir be skalbinių negrįžk.

— Tikrai? — tarė Rudis, kai Lizelė jam viską papasakojo. — Jei nori, galime pabėgti kartu.

— Mirsime iš bado.

— Aš ir dabar mirštu iš bado!

Abu nusijuokė.

— Ne, — atsakė ji, — man reikia ten eiti.

Jiedu vaikščiojo po miestelį kaip paprastai, kai kartu eidavo Rudis. Jis visada galantiškai kėsindavosi panėšėti krepšį, bet Lizelė neleisdavo. Watschen grėsmė kybojo tiktai virš Lizelės galvos, ir tik ji viena mokėjo nešti krepšį taip, kaip reikia. Kas nors kitas imtų jį tempti, sukioti, kratyti, taigi rizikuoti neverta. Be to, jeigu ji leistų Rudžiui nešti krepšį, šis už paslaugą tikriausiai pareikalautų bučinio, o to tai tikrai nebus. O ir prie savo naštos ji buvo pripratusi. Kad nepavargtų, kas šimtą žingsnių perimdavo krepšį iš vienos rankos į kitą.

Lizelė ėjo iš kairės, Rudis — iš dešinės. Rudis beveik visą kelią plepėjo, pasakojo apie paskutinį futbolo mačą Himelio gatvėje, kad dirba pas tėtį — apie viską, kas tik jam šaudavo į galvą. Lizelė stengėsi jo klausytis, bet veltui. Ji girdėjo tik siaubą, kurio gausmas ausyse, artinantis prie Grande Strasse, sulig kiekvienu žingsniu vis stiprėjo.

— Ką tu darai? Argi ne šitas?

Lizelė linktelėjo galva, kad Rudis neklysta, mat, praeidama mero namus, ji norėjo laimėti šiek tiek laiko.

— Tai eik, — paragino ją Rudis.

Molchinge temo. Nuo žemės kilo vėsa.

— Greičiau, Saumensch.

Jis liko laukti prie vartų.

Į pagrindinį namo įėjimą takelio gale vedė aštuoni laipteliai, virš kurių grėsmingai stūksojo durys. Lizelė piktai žvelgė į žalvarinį plaktuką.

— Ko lauki? — šūktelėjo Rudis.

Lizelė atsigręžė į gatvę. Gal vis dėlto galima būtų kaip nors to išvengti? Galbūt geriau pasukusi galvą, ji galėtų ką nors sugalvoti, kokį nors pasiteisinimą, na, kalbėkime atvirai, melą, kad tik nereikėtų čia užeiti?

— Negaišk, nėra laiko, — vėl išgirdo Rudžio balsą iš tolo. — Kurių velnių ten stypsai?

„Užčiaupk srėbtuvę, Štaineri!“ — norėjo riktelėti jam atgal, bet tik sušnibždėjo.

— Ką?

— Sakau, užsičiaupk, kvailas Saukerl!

Paskui ji vėl atsigręžė į duris, atitraukė plaktuką ir tris kartus juo pabeldė iš lėto. Už durų išgirdo artėjant žingsnius.

Nežiūrėdama į moterį, Lizelė įsistebeilijo į krepšį jos rankoje. Perėmė jį, įsmeigusi žvilgsnį į virvelę, kuria būdavo užtraukiamas krepšys. Paėmė paduotus pinigus ir — viskas. Nebylioji mero žmona minkštais, į trumpą kuodelį surištais papurusiais plaukais ramiai stovėjo apsisiautusi chalatu. Iš vidaus dvelktelėjo vėsa. Tarsi mirusiojo atodūsis. Moteris vis dar netarė nė žodžio, o kai sukaupusi drąsą Lizelė pažvelgė į jos veidą, jame atsispindėjo ne kaltinimas, o visiškas nutolimas. Per Lizelės petį žvilgtelėjusi į berniuką, moteris linktelėjo, žengė žingsnį į vidų ir uždarė duris.

Kurį laiką Lizelė dar stovėjo priešais aukštą meninę uždangą.

— Ei, Saumensch!

Tyla.

— Lizele!

Lizelė žengė atatupsta.

Atsargiai.

Žengdama atatupsta pirmuosius žingsnius, ji svarstė.

Galbūt moteris ir nematė, kai ji vogė knygą. Tada jau buvo tamsu. Galbūt ji žiūrėjo į ką nors kita, nes juk kartais atrodo, kad žmogus žiūri tiesiai į tave, o iš tikrųjų jis žvelgia į ką nors kita arba tik spokso užsisvajojęs. Šiaip ar taip, toliau Lizelė nebesiaiškino. Išsisuko, ir to gana.

Apsisukusi likusiais laipteliais nulipo normaliai, o paskutinius tris peršoko.

— Eime, Saukerl.

Galiausiai ji net nusijuokti galėjo. Vienuolikmetės paranoja buvo stipri. Palengvėjimas vienuolikmetei sukėlė euforiją.

*** Euforiją slopinanti smulkmena ***

Ji neišsisuko.

Mero žmona ją tikrai matė.

Ji tik laukė tinkamo momento.

Praėjo kelios savaitės.

Futbolas Himelio gatvėje.

„Abejingumas“, skaitomas kasnakt nuo dviejų iki trijų po kiekvieno košmaro arba popiet pusrūsyje.

Dar vienas nieko bloga nežadantis apsilankymas mero namuose. Viskas ėjosi kuo puikiausiai.

Iki tam tikro laiko.

Tinkamas momentas pasitaikė, kai Lizelė atėjo be Rudžio. Tą dieną jai reikėjo paimti skalbinius.

Kaip paprastai, duris atidarė mero žmona, bet be krepšio. Ji žengtelėjo į šalį ir baltos kaip kreida mergaitiškos rankos mostu pakvietė ją užeiti į vidų.

— Aš čia tik dėl skalbinių.

Iš siaubo Lizelei kraujas sustingo gyslose. Atrodė, ji ims ir subyrės čia pat ant laiptų.

Tada moteris pirmą kartą prabilo. Ji ištiesė ranką ir, šaltais pirštais palietusi mergaitę, tarė:

— Warte. Palauk.

Įsitikinusi, kad mergaitė nurimo, apsisuko ir nuskubėjo į vidų.

— Ačiū Dievui, — lengviau atsikvėpė Lizelė, — tuoj juos atneš.

Juos — tai skalbinius.

Tačiau tai, ką atnešė moteris, buvo visai ne skalbiniai.

Ji grįžo ir trapi, bet neįtikėtinai nepalaužiama atsistojo tarpduryje, prie krūtinės spausdama glėbį knygų. Šalia tų siaubą keliančių durų moteris atrodė visai silpnutė. Lengvas ilgų blakstienų virptelėjimas ir vos pastebima išraiška veide. Kvietimas.

Eikš, pažiūrėk — bylojo ji.

„Dabar ji mane kankins, — pamanė Lizelė. — Nusives į vidų, užkurs židinį, įmes į ugnį ir mane, ir knygas, ir viską. Arba užrakins rūsyje ir numarins badu.“

Vis dėlto nežinia kodėl, galbūt sugundyta knygų, Lizelė nejučia ėmė pamažu artintis, krūpčiodama nuo kiekvieno savo pačios žingsnių sukelto grindų girgžtelėjimo, o kai viena lenta sugirgždėjo garsiau, ji visai sustojo. Mero žmona atkakliai laukė. Trumpai dėbtelėjusi atgal, nukreipė žvilgsnį į riešutmedžio duris. Dabar jos veide atsispindėjo klausimas.

Ar pasirengusi?

Lizelė truputį pakreipė galvą, tarsi norėtų pamatyti, kas už tų durų yra. Aišku, tai buvo ženklas jas atidaryti.

— Jėzau, Marija...

Ji ištarė garsiai, žodžiai pabiro į kambarį, pilną šalto oro ir knygų. Vien knygų! Prie visų sienų stovėjo lentynos, pilnos tvarkingai sudėtų knygų. Nebuvo matyti beveik nė lopinėlio sienos. Juodos, raudonos, pilkos, įvairiausių spalvų knygų nugarėlės buvo išmargintos įvairaus stiliaus ir dydžio užrašų. Nieko nuostabesnio Lizelė dar nebuvo mačiusi.

Iš nuostabos ji šypsojosi.

Iš nuostabos, kad yra toks kambarys!

Atžagaria ranka perbraukė lūpas, tarsi mėgindama nuo veido nubraukti šypseną, bet tai buvo beprasmiška. Pajutusi, kad moteris žiūri į ją, mergaitė atsigręžė, ir jų žvilgsniai susidūrė.

Kambaryje buvo taip tylu, kad tokia tyla Lizelei atrodė beveik neįmanoma — tarsi įtempta guma, kuri kiekvieną akimirką gali trūkti. Mergaitė ją nutraukė.

— Galima?

Žodis atsistojo neaprėpiamuose medinių grindų tyruose. Knygos nutolo už mylių.

Moteris linktelėjo.

Galima.

Kambarys pamažu ėmė trauktis, kol iki lentynų knygų vagilei teliko žengti kelis mažus žingsnelius. Atžagaria ranka ji perbraukė per knygų nugarėles pirmojoje lentynoje klausydamasi, kaip jos skamba, užgautos rankos pirštų nagų. Skambėjo kaip muzikos instrumentas arba kaip bėgančio žmogaus žingsniai. Perbraukė abiem rankomis. Paskui perbraukė greičiau. Vieną lentyną po kitos. Ji ėmė juoktis. Juokas sklido iš gomurio, o kai galop ji nutilo, stovėdama kambario viduryje dar ilgai žvilgčiojo tai į lentynas, tai į savo pirštų galus.

Kiek knygų ji palietė?

Kiek jų pajuto?

Priėjusi vėl perbraukė per knygų nugarėles, tik šį kartą kur kas lėčiau, norėdama delnu pajusti lengvą kiekvienos jų iškilumą. Tai buvo stebuklas, grožis, žėrintis nuo sietyno žemyn krintančiuose spinduliuose. Kelis kartus ji jau buvo betraukianti knygą iš lentynos, bet neišdrįso sutrikdyti jų grožio. Buvo jis pernelyg tobulas.

Sau iš kairės ji vėl pamatė moterį, stovinčią prie plataus rašomojo stalo ir prie savęs vis dar spaudžiančią glėbį knygų. Ji stovėjo truputį sulinkusi, bet sužavėta. Jos lūpose buvo atsiradusi stingi šypsena.

— Ar norėtumėte, kad aš...

Nebaigusi klausimo, Lizelė priėjo ir atsargiai paėmė knygas iš jos rankų. Tada sudėjo jas į tuščią tarpą lentynoje šalia praviro lango. Pro jį iš lauko veržėsi šaltis.

Ji pamanė, kad langą reikėtų uždaryti, bet persigalvojo. Namai svetimi, o jos padėtis tokia, kad verčiau nekišti nagų, kur nereikia. Grįžo prie ponios, kuri dabar šypsojosi skausmingai, mergaitiškas rankas grakščiai nuleidusi prie šonų.

O kas toliau?

Į kambarį įsibrovė nesmagumas, ir Lizelė dar kartą paskubomis apžvelgė knygų sienas. Nenustygstantys burnoje žodžiai išsprūdo staiga:

— Man reikia eiti.

Ji išėjo iš trečio karto.

Koridoriuje Lizelė laukė kelias minutes, bet moteris neatėjo. Grįžusi prie kambario durų, mergaitė pamatė ją sėdinčią prie stalo ir tuščiai žvelgiančią į kažkokią knygą. Nusprendusi nebetrukdyti, išėjo į koridorių ir pasiėmė skalbinius.

Dabar ji ėjo ilguoju koridoriaus pakraščiu iš kairės, kad neužmintų tos girgždančios lentos. Uždarant duris, bilstelėjo žalvarinis durų plaktukas. Pastačiusi skalbinių krepšį ant žemės, mergaitė paglostė durų medį.

— Reikia eiti, — tarė.

Iš pradžių ėjo namo apsvaigusi.

Kiekviename žingsnyje ją persekiojo knygų kambario ir priblokštos, palūžusios moters vaizdas. Mergaitė regėjo jį ant namų sienų kaip vaidinimą. Tikriausiai ji jautėsi panašiai, kaip Mein Kampf praregėjimo ištiktas tėtis. Kad ir kur bepažvelgtų, Lizelė vis regėjo mero žmoną su glėbiu knygų. Iš visų pusių jai vaidenosi šnaresys, kai brauki per knygų nugarėles rankomis, praviras langas, sietyno spindulių žavesys, bet staiga prisiminė, kad išėjo nepadėkojusi.

Palaimą tuoj pat išstūmė savigrauža. Lizelė ėmė save gėdinti.

„Nepasakiau nieko, — smarkiai purtydama galvą koneveikė ji save, pro šalį skubant praeiviams. — Nei ačiū, ne sudie. Kad nieko gražesnio dar nemačiau. Nieko!“

Ji, žinoma, knygų vagilė, bet argi galima būti tokiai nemandagiai? Argi ji visai neišauklėta?

Kurį laiką ėjo, stengdamasi įveikti neryžtingumą.

Miuncheno gatvėje nebeištvėrė.

Apsigręžė tiesiai prieš parduotuvės iškabą STEINER — SCHNEIDERMEISTER ir tekina nubėgo atgal.

Šįkart nebesvyruodama smarkiai pabeldė į duris, pro medį siųsdama žalvario garsą į vidų.

Sheisse!

Duris atidarė ne mero žmona, o pats meras. Per skubėjimą Lizelė nepastebėjo priešais namą gatvėje stovinčio automobilio.

Vyriškis su ūsais ir juodu kostiumu paklausė:

— Kuo galėčiau padėti?

Lizelė žado neteko. Ji pasilenkė, gaudydama kvapą, bet kai buvo beatsigaunanti, laimė, atėjo ir moteris. Ilza Herman stovėjo šalia savo vyro, truputį už jo.

— Aš pamiršau, — išpyškino Lizelė.

Pakėlusi krepšį, dusdama ji ėmė berti žodžius mero žmonai pro tarpą tarp durų staktos ir mero. Ji taip stengėsi greičiau atgauti kvapą, kad vienu kartu tegalėjo ištarti vos porą žodžių.

— Aš pamiršau... tai yra, aš tik norėjau, — padrikai kalbėjo ji, — jums padėkoti.

Mero žmona vėl skausmingai nusišypsojo. Priėjusi arčiau, atsistojo greta vyro, mažumėlę linktelėjo galvą ir uždarė duris.

Lizelė ne iš karto nuėjo.

Ji stovėjo ant laiptų ir šypsojosi.

Kovotojas, pradžia

Dabar pakeiskime aplinką.

Ar neatrodo, mano drauge, kad iki šiol mums ėjosi per lengvai? O jeigu vienai kitai minutėlei pamirštume Molchingą?

Mums tai pravers.

Be to, šioje istorijoje tai svarbu.

Nukeliausime į slaptą sandėliuką ir pamatysime tai, ką pamatysime.

*** Ekskursija po kančią ***

Kairėje, galbūt dešinėje, o gal net tiesiai priešais save matote mažą tamsų kambarėlį. Jame sėdi žydas. Jis — vargeta.

Jis badauja. Jis bijo. Prašau, stenkitės nenusigręžti.

Už kelių šimtų mylių į šiaurės vakarus, Štutgarte, toli nuo knygų vagilių, merų žmonų ir Himelio gatvės tamsoje sėdėjo žmogus. Buvo nuspręsta, kad čia jam bus saugiausia. Tamsoje rasti žydą sunkiau.

Jis sėdėjo ant lagamino ir laukė. Kiek dienų jau buvo praėję?

Jam atrodė, kad ištisas savaites minta vien šleikščių savo alkio kvapu, bet vis dar nieko neįvyksta. Girdėdamas retų praeivių balsus, kartais pagalvodavo, kad verčiau jie išlaužtų duris ir ištemptų jį lauk į nepakeliamą šviesą. Tačiau jis galėjo tik sėdėti ant savo lagamino, smakrą parėmęs rankomis, į šlaunis įsirėmęs alkūnėmis, ir laukti.

Miegas, alkanas miegas, dirglus pusiaumiegis ir šiurkščios kaip bausmė grindys.

Nepaisyk niežtinčių pėdų.

Nesikasyk.

Ir per daug nejudėk.

Kad ir kas būtų, tegul viskas lieka taip, kaip yra. Galbūt reikės tuoj pat išeiti. Šviesa kaip šūvis. Kaip sprogimas akims. Pabusk, tikriausiai metas eiti. Pabusk gi, po velnių! Pabusk.

Durys atsivėrė ir tuoj pat vėl užsivėrė. Virš jo palinko šešėlis. Ranka paniro į šaltas jo drabužių bangas ir jų dengiamas tamsias sroves. Pasigirdo balsas.

— Maksai, — sušnibždėjo, — Maksai, pabusk.

Jis atsimerkė ne taip, kaip paprastai atsimerkia staiga pabudęs žmogus — iš karto, nevirptelėdamas, nekrūptelėdamas. Taip pabundama iš baisaus sapno, o ne į jį. Ne, jis pamažu vėrė akis iš tamsos į prieblandą. Reagavo tik kūnu — išsitiesė ir ranka pagrabaliojo orą.

Balsas dabar stengėsi jį nuraminti.

— Atleisk, ilgai užtrukau. Atrodo, kad mane seka. Be to, tapatybės kortelę žmogus darė ilgiau nei maniau, bet...

Po trumpos pauzės:

— Dabar ji tavo. Ne per geriausia, bet jei prireiks, gal padės tau ten nusigauti.

Jis pritūpė ir mostelėjo ranka į lagaminą. Rankoje laikė kažkokį sunkų ir plokščią daiktą.

— Na, imk gi.

Maksas pakluso, stodamasis ir trindamas sustingusius sąnarius.

— Kortelė — čia.

Tai buvo knyga.

— Įsidėk čia žemėlapį ir aprašymą. O raktas prilipdytas viduje, prie viršelio.

Jis kuo tyliau atidarė lagaminą ir įsidėjo knygą kaip bombą.

— Po kelių dienų grįšiu.

Jis padavė maišelį, kuriame buvo duonos, lašinių ir trys morkos. Dar butelis vandens.

— Daugiau negavau, — tarė neatsiprašinėdamas.

Durys atsivėrė ir vėl taip pat greitai užsivėrė.

Vėl vienas.

Tada jis iš karto išgirdo garsą.

Likus vienam tamsoje atrodė, kad kiekvienas garsas kelia baisų triukšmą. Menkiausias krustelėjimas kėlė garsiausią traškesį. Jis jautėsi kaip žmogus, apsivilkęs popierinį kostiumą.

Maistas.

Maksas padalijo duoną į tris dalis, dvi atidėjo. Į tai, kas liko jo rankoje, suleido dantis, kramtė, rijo, stengdamasis nustumti perdžiūvusia gerkle žemyn. Lašiniai buvo šalti ir kieti, todėl slydo žemyn, retkarčiais strigdami. Jis plėšė juos nuo palties dideliais kąsniais ir rijo beveik nekramtydamas.

Paskui ėmėsi morkų.

Jų taip pat dvi atidėjo, o trečią suvalgė. Kramtymas buvo toks triukšmingas, kad tas morkinis traškesys jo burnoje būtų pasiekęs net paties fiurerio ausis. Atrodė, kad su kiekvienu kąsniu lūžta dantys. Gerdamas vandenį, net neabejojo, kad vieną tikrai nurijo. „Reikėjo atsigerti prieš tai“, — pamanė.

Vėliau, kai viskas aprimo, sukaupęs drąsą ir apsičiupinėjęs dantis su palengvėjimu įsitikino, kad jie visi liko sveiki. Pamėgino nusišypsoti, bet kas iš to. Galėjo tik įsivaizduoti savo varganą šypsnį ir burną su išlūžusiais dantimis. Jis dar ilgai čiupinėjo juos pirštais.

Atidaręs lagaminą, pasiėmė knygą.

Tamsoje negalėjo perskaityti jos pavadinimo, o pasišviesti degtuku dabar būtų pernelyg pavojinga.

— Prašau, — vos girdimai sušnibždėjo jis, — prašau.

Jis kreipėsi į visiškai nepažįstamą žmogų. Be kelių svarbių smulkmenų, žinojo tik vardą. Hansas Hubermanas. Jis dar kartą kreipėsi į tolimą nepažįstamąjį melsdamas:

— Prašau.

Vasaros darbai

Taigi dabar žinote.

Jūs puikiai suprantate, kas 1940-ųjų pabaigoje atėjo į Himelio gatvę. Aš žinau.

Jūs žinote.

Tačiau Lizelė Meminger nežinojo.

Tų metų vasarą knygų vagilė leido visai paprastai. Pagrindiniai tos vasaros darbai, arba pomėgiai, buvo keturi. Kartais ji susimąstydavo, kuris iš jų įdomiausias.

*** Vasaros darbai ***

1. Kasnakt skaitomas „Abejingumas“.

2. Knygų skaitymas mero bibliotekoje ant grindų.

3. Futbolas Himelio gatvėje.

4. Įvairios vagystės.

„Abejingumas“ jai atrodė nepaprastai įdomus. Nusiraminusi po košmaro, kiekvieną naktį ji džiaugdavosi, kad nemiega ir jau moka skaityti.

— Dar kelis puslapius? — klausdavo tėtis, ir Lizelė linktelėdavo. Kartais jiedu baigdavo skaityti skyrių kitos dienos popietę pusrūsyje.

Buvo akivaizdu, kodėl knyga valdžiai neįtiko. Pagrindinis jos veikėjas — žydas, parodytas labai palankiai. Jis buvo turtuolis, kuriam nusibodo matyti gyvenimą einant pro šalį; jis tai vadino abejingumu žmogaus gyvenimo žemėje vargams ir džiaugsmams.

Vasaros pradžioje Lizelė su tėčiu skaitė apie šio žmogaus kelionę į Amsterdamą, kai už lango virpėjo sniegas. Virpantis sniegas sužavėjo mergaitę.

— Jis kaip tik toks ir yra, kai krinta ant žemės, — paaiškino ji Hansui Hubermanui.

Jiedu abu sėdėjo ant lovos, tėtis — marinamas miego, o mergaitė — žvalut žvalutėlė.

Kartais Lizelė žiūrėdavo į užmigusį tėtį, apie jį žinodama ir daugiau, ir mažiau, negu abu nutuokė. Ji dažnai girdėdavo mamą burbant dėl to, kad jis neturi darbo, arba dejuojant, kad, nuvažiavęs aplankyti sūnaus, Hansas sužinojo tik tiek, kad vaikinas bute nebegyvena ir tikriausiai jau išvykęs į frontą.

— Schlafgut, Papa, saldžių sapnų, tėti, — palinkėdavo mergaitė ir iš lovos smukdavo pro jį užgesinti šviesos.

Kitas vasaros pomėgis, kaip minėjau, buvo mero biblioteka.

To pavyzdys galėtų būti vėsi birželio pabaigos diena. Rudis tą dieną buvo, švelniai tariant, „nukenksmintas“.

Kas Lizelė Meminger manėsi esanti, kad pasakytų Rudžiui, jog skalbinius ir žlugtą tą dieną išnešios viena? Ar jis jai per prastas kartu vaikščioti po miestelį?

— Neniurzgėk, Saukerl, — atšovė ji. — Man nėra nuotaikos. Eik žaisti futbolo.

— Na, jei tu taip sakai, — pašaipiai mestelėjo jai per petį, — tai keliauk sau su tais savo skalbiniais.

Jis nubėgo ir negaišdamas laiko prisijungė prie savo komandos. Paėjusi Himelio gatve tolyn, Lizelė atsigręžė kaip tik tuo metu, kai Rudis stabtelėjo priešais artimesnius vartus mušti įvarčio. Jis jai pamojo.

— Saukerl, — nusijuokė ji ir keldama ranką puikiai žinojo, kad tuo pačiu metu jis pavadina ją Saumensch.

Man tai atrodo labai panašu į vienuolikmečių meilę.

Lizelė nubėgo į Grande Strasse, į mero namus.

Aišku, atbėgo visa suplukusi, uždususi ir išsitiesė ant grindų.

Bet ji skaitė.

Ketvirtą kartą įleidusi mergaitę, mero žmona sėdėjo prie rašomojo stalo ir tik žiūrėjo į knygas. Antrojo apsilankymo metu ji leido mergaitei vieną knygą ištraukti ir pavartyti, paskui dar vieną ir dar, kol, po pažastimi spausdama išsirinktas knygas, laisva ranka Lizelė prisirankiojo jų visą pustuzinį.

Dabar Lizelė stovėjo kambario vėsoje urzgiančiu pilvu, tačiau nebyli, palūžusi moteris nekreipė į tai jokio dėmesio. Ji vėl buvo apsisiautusi chalatu ir tik trumpai žvilgtelėdavo į mergaitę. Paprastai daugiau dėmesio skirdavo kažkam, kas turėjo būti šalia jos, bet nebuvo. Langas buvo atidarytas tarsi plati stačiakampė burna, pro kurią retkarčiais veržėsi gūsingi atodūsiai.

Lizelė atsisėdo ant grindų. Aplink ją buvo primėtyta knygų.

Po keturiasdešimties minučių ji išėjo, visas knygas sudėjusi į savo vietas.

— Viso labo, frau Herman.

Šie žodžiai visada ją sukrėsdavo.

— Ačiū.

Paskui moteris jai sumokėjo ir išėjo. Kiekvienas jos judesys buvo apskaičiuotas. Knygų vagilė nubėgo namo.

Vasarą knygų kambaryje darėsi vis šilčiau, ir sėdėti ant grindų nebebūdavo nemalonu. Lizelė sėdėdavo, šalia pasidėjusi krūvelę knygų, ir skaitydavo po kelias pastraipas iš kiekvienos, stengdamasi įsiminti nežinomus žodžius, kad grįžusi į namus galėtų paklausti tėčio, ką jie reiškia. Vėliau, sulaukusi paauglystės, Lizelė nebeprisiminė tų knygų pavadinimų. Jei būtų pavogusi jas, galbūt jie būtų atmintyje išlikę.

Ji prisiminė tik tai, kad vienos paveikslėlių knygos kitoje viršelio pusėje neįgudusią ranka buvo užrašytas

*** Berniuko vardas ***

Johanas Hermanas

Lizelė prikando lūpą, bet ilgai tverti neįstengė. Sėdėdama ant grindų, žvilgtelėjo į moterį su chalatu ir paklausė:

— Kas buvo Johanas Hermanas?

Moters žvilgsnis nuslydo pro šalį, apsistodamas kažkur ties jos keliais.

— Aš atsiprašau, — tarė Lizelė. — Nederėtų klausinėti tokių dalykų... Nebaigtas sakinys pats nuščiuvo.

Moters veidas nė kiek nepasikeitė, bet ji kažkaip pajėgė ištarti:

— Šiame pasaulyje jis jau yra niekas. Jis buvo mano...

*** Prisiminimų puslapiai ***

O taip, gerai jį prisimenu. Dangus buvo niūrus ir gilus kaip dribsmėlis. Jaunuolis buvo apvyniotas spygliuota viela kaip milžinišku erškėčių vainiku.

Aš jį išpainiojau ir išsinešiau. Aukštai virš žemės abu klampojome dangumi, grimzdami iki kelių.

Tai buvo antrąją 1918 metų dieną.

— Be to, — pridūrė ji, — jis buvo mirtinai sušalęs.

Ji kurį laiką žvelgė į savo rankas, paskui pakartojo:

— Taip, aš žinau, kad jis mirtinai sušalo.

Mero žmona buvo moteris, kokių pasaulyje daug. Neabejoju, kad tikrai esate ją sutikę romanuose, eilėraščiuose, mėgstamuose filmuose. Tokių visur pilna, tai kodėl viena iš jų negalėtų gyventi čia? Kodėl jai negyventi mažame Vokietijos miestelyje ant dailios kalvos. Čia galima kentėti lygiai taip pat, kaip ir bet kur kitur.

Svarbiausia yra tai, kad kančią Ilza Herman sumanė paversti savo triumfu. Kančia nuo jos nesitraukė, ir moteris pasidavė. Ji įsileido kančią į vidų.

Galėjo nusišauti, sudraskyti save ar dar kaip nors susižaloti, bet, matyt, pasirinko paprasčiausią būdą — kentėti nepatogumus, bet kylančius dėl oro. Kaip Lizelė suprato, ji melsdavosi, kad vasara būtų kuo šaltesnė ir lietingesnė. Taigi ji gyveno labai tinkamoje vietoje.

Tą dieną išeidama Lizelė jautėsi pasakiusi kažką labai nesmagaus. Kitaip tariant, du žodžius milžinus, su kuriais iš pradžių grūmėsi, paskui panešė persimetusi per petį ir su trenksmu numetė Ilzai Herman po kojų. Kai tik Lizelė pasisuko, nebegalėdama atlaikyti jų svorio, jie nuriedėjo į šoną ir abu susėdo ant grindų — didžiuliai, garsūs, nesmagūs.

*** Du žodžiai milžinai ***

Aš atsiprašau

Mero žmona vėl įsižiūrėjo į tuštumą šalia jos. Jos veidas atrodė kaip tuščias puslapis.

— Už ką? — paklausė ji, bet po laiko.

Mergaitė buvo jau išėjusi iš kambario ir ėjo prie laukujų durų. Tai išgirdusi Lizelė stabtelėjo, bet nusprendė nebegrįžti, o tyliau sprukti lauk ir lipti laiptais žemyn. Prieš leisdamasi į Molchingo gatves, ji apžvelgė miestelį, truputį gailėdamasi mero žmonos.

Kartais Lizelė susimąstydavo, ar galėtų palikti Ilzą Herman ramybėje, tačiau ta moteris buvo pernelyg įdomi ir pernelyg stipriai traukė knygos. Kartą žodžiai Lizelę išdavė, bet dabar, sėdėdama ant grindų ir žiūrėdama į mero žmoną prie jos vyro stalo, ji jautė turinti įgimtą jėgą. Taip būdavo kaskart, kai išsiaiškindavo naują žodį arba suprasdavo sakinį.

Ji buvo mergaitė.

Gyveno nacistinėje Vokietijoje.

Kaip ir derėjo, jai vis labiau aiškėjo, kokią galią turi žodžiai.

Tačiau siaubingai (bet pakiliai!) ji jautėsi, kai po kelių mėnesių paleido neseniai atrastą galią nuo saito, kai tik mero žmona ją nuvylė. Kaip greitai iš jos širdies pasitraukė gailestis ir išsiliejo kažkuo visiškai kitu...

O dabar, 1940-ųjų vasarą, ji negalėjo numatyti, kas bus vėliau. Kol kas matė tik sielvartaujančią moterį, kuri mėgo būti pilname knygų kambaryje, ir nieko daugiau. Toks buvo antrasis jos vasaros darbas.

Trečiasis, ačiū Dievui, buvo linksmesnis — Himelio gatvės futbolas.

Leiskite man visa tai pavaizduoti.

Brūkšėjimas kojomis į grindinį.

Uždusę berniūkščių balsai.

Riksmai: „Varyk! Čia! Scheisse!“

Duslus kamuolio bumbsėjimas gatvėje.

Bėgant vasarai, Himelio gatvėje buvo visko, taip pat ir atsiprašymų.

Atsiprašymai buvo iš Lizelės Meminger pusės.

Jie skirti Tomiui Miuleriui.

Liepos pradžioje jai galiausiai pavyko įtikinti Tomį, kad užmušti jo ji neketino. Po to sumušimo lapkričio mėnesį Tomis bijodavo prie jos prisiartinti. Žaisdamas futbolą Himelio gatvėje, laikydavosi nuo jos kuo atokiau.

— Niekada nežinai, kada ji gali pratrūkti, — kartą per traukulius vos spėdamas ištarti žodį, guodėsi jis Rudžiui.

Tiesą sakant, Lizelė atkakliai stengėsi su juo susitaikyti. Jai buvo liūdna, kad su Liudvigu Šmaiklu ji susitaikė, o su niekuo neprasikaltusiu Tomiu Miuleriu — ne. Šis vis dar truputį jos bijojo.

— Iš kur galėjau žinoti, kad tada šypsojaisi man, — nesiliovė ji klausinėjusi.

Kelis kartus ji net pakeitė jį vartuose, kol kiti ėmė maldauti, kad Tomis vėl būtų vartininku.

— Grįžk į vartus! — galiausiai paliepė berniūkštis, vardu Haraldas Molenhaueris, kai per Tomį neįmušė įvarčio. — Iš tavęs jokios naudos.

Būtų galėjęs mušti baudinį, bet abu žaidė vienoje komandoje.

Lizelė grįžo žaisti, bet kažkodėl visada jai tekdavo dengti Rudį. Jiedu stengdavosi vienas iš kito perimti kamuolį, priversti kitą prasižengti, prasivardžiuodavo. Rudis vis komentuodavo:

— Šį kartą ta kvailė Saumensch Arschgrobbler jo neapeis. Jokių vilčių.

Matyt, Rudžiui buvo smagu pravardžiuoti Lizelę. Tai buvo vienas iš vaikystės džiaugsmų.

Kitas džiaugsmas, žinoma, buvo vogti — ketvirtasis 1940-ųjų vasaros darbas.

Tiesą sakant, Rudį ir Lizelę siejo daug dalykų, tačiau vogimas galutinai sutvirtino jų draugystę. Vogti jiedu pradėjo pasitaikius progai, tačiau tam paskatino viena neįveikiama jėga — Rudžio alkis. Berniūkštis nuolat mirtinai norėdavo valgyti.

Negana to, kad buvo normuojami produktai, pastaruoju metu ėmė smukti ir jo tėvo verslas (žydų konkurencija nebegrėsė, bet nebeliko ir žydų klientų). Štaineriai vos beįstengė sudurti galą su galu. Jiems, kaip ir daugumai šios miestelio dalies gyventojų, teko verstis mainais. Lizelė būtų davusi jiems maisto iš savo namų, tačiau ir pačios šeima maitinosi ne per sočiausiai. Paprastai mama virdavo žirnių sriubą. Sekmadienio vakare ji jos išvirdavo tiek, kad pakaktų iki kito šeštadienio, o sekmadienį vėl išvirdavo visai savaitei. Žirnių sriuba, duona, retkarčiais — šiek tiek bulvių arba mėsos. Pavalgei — daugiau neprašyk ir nesiskųsk.

Stengdamiesi pamiršti alkį, iš pradžių vaikai mėgindavo kuo nors užsiimti.

Kai gatvėje žaisdavo futbolą, Rudis alkio nejausdavo. Kartais jo brolio ir sesers dviračiais jiedu važiuodavo į Štainerio parduotuvę arba pas Lizelės tėtį, jei šis tą dieną turėdavo darbo. Pavakare, kai imdavo temti, Hansas Hubermanas prisėsdavo su jais paplepėti ir pripasakodavo visokiausių juokų.

Atėjus kelioms karštoms dienoms, atsirado dar viena pramoga — mokymasis plaukti Amperio upėje. Nors vanduo buvo šaltokas, jiedu vis tiek ėjo maudytis.

— Eikš, — įkalbinėjo Rudis Lizelę. — Čia visai negilu.

Brendant į vandenį didžiulės duobės nesimatė, ir Lizelė murktelėjo į ją iki pat dugno. Prisirijusi vandens, ji vos neužduso, bet, plaukdama „šuniuku“, šiaip taip išsikapanojo. Nuvirto ant kranto supykusi ir sumurmėjo:

— Saukerl.

Rudis stengėsi laikytis nuo jos toliau. Jis matė, ką ji padarė Liudvigui Šmaiklui.

— Dabar jau moki plaukti, tiesa?

Lizelei nebuvo juokinga ir ji nuėjo, braukdama prie veido limpančius šlapius plaukus ir šluostydamasi varvančią nosį. Jai pavymui Rudis šūktelėjo:

— Gal pabučiuosi mane, kad išmokiau tave plaukti?

— Saukerl!

Koks įžūlumas!

Tai buvo neišvengiama.

Nusibodusi žirnių sriuba ir Rudžio alkis galiausiai privertė juos vogti. Jie prisijungė prie vyresnių vaikų, kurie vogdavo iš ūkininkų vaisius. Ilsėdamiesi po futbolo ant Rudžio namo laiptelių, jiedu sužinojo, kokios naudos gali atnešti akylumas. Jie pastebėjo Fricą Hamerį, kuris buvo šiek tiek už juos vyresnis. Jis valgė obuolį, nuostabiai gražų liepos, rugpjūčio mėnesiais sunokstančios „Klar“ rūšies obuolį, o švarko kišenėse pūpsojo dar trys ar keturi tokie pat obuoliai. Lizelė su Rudžiu priėjo arčiau.

— Iš kur jų gavai? — paklausė Rudis.

Vaikėzas iš pradžių tik išsišiepė.

— Ššš, — tarė jis ir, išsitraukęs iš kišenės dar vieną obuolį, mestelėjo jiems.

— Galite tik pasižiūrėti, bet nevalgyti, — įspėjo jis.

Kitą kartą, pamatę jį apsivilkusį tuo pačiu švarku, nors buvo per karšta, jie pasekė jį. Šis nuvedė juos prie Amperio upės netoli tos vietos, kur Lizelė su tėčiu kartais ateidavo mokytis skaityti.

Ten laukė penkių vaikėzų gauja — pora ištįsėlių, kiti — striuki ir liesi.

Tuo metu Molchinge buvo susibūrusios kelios paauglių gaujos. Kai kuriose buvo net šešiamečių. Šitai grupelei vadovavo simpatiškas penkiolikmetis nusikaltėlis Arturas Bergas. Apsidairęs jis pastebėjo du vienuolikmečius.

— Und? — susidomėjo jis. — Ir?

— Aš alkanas, — atsakė Rudis.

— Ir greitas, — pridūrė Lizelė.

Bergas žvilgtelėjo į ją.

— Neprisimenu, kad būčiau klausęs tavo nuomonės.

Jis buvo paaugliškai ištįsęs, ilgu kaklu, spuoguotu veidu.

— Bet tu man patinki.

Kaip paauglys, kalbėjo gana draugiškai.

— Ar čia ta, kuri sumušė tavo brolį, Anderlai?

Gandas spėjo pasklisti. Geroms peštynėms amžiaus ribų nėra.

— Atrodo, kad ji, — atsakė jam striukas ir liesas susivėlęs šviesiaplaukis.

— Tikrai ji, — patvirtino Rudis.

Andis Šmaiklas priėjo arčiau, liūdnai susimąstęs atidžiai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų ir staiga plačiai išsišiepė.

— Gerai pasidarbavai, vaikeli, — tarė jis ir netgi paplojo jai per kaulėtą nugarą. — Man už tai būtų kliuvę kaip reikiant.

Arturas toliau kamantinėjo Rudį:

— O tu esi tas Džesis Ovensas, taip?

Rudis linktelėjo.

— Aišku, — tarė Arturas, — idiotas, bet mums tokie idiotai patinka. Eime.

Jie buvo priimti.

Kai visi atėjo prie ūkininko sodybos, Lizelė su Rudžiu gavo po maišą. Pastvėręs nuosavą kanapinį maišą, Arturas Bergas perbraukė ranka retus savo plaukus ir paklausė:

— Ar kuris iš jūsų kada nors vogėte?

— Aišku, — nelabai įtikinamai atkirto Rudis. — Visą laiką.

Lizelės atsakymas buvo tikslesnis.

— Aš pavogiau dvi knygas.

Arturas prunkštelėjo:

— Knygomis nepasisotinsi, širdele.

Iš tos vietos jie apžiūrėjo dviem ilgomis nelygiomis eilėmis augančias obelis. Arturas Bergas davė nurodymus.

— Pirma, — tarė jis, — stengtis, kad nepagautų ant tvoros. Pagauto ant tvoros niekas nelauks. Aišku?

— Aišku, — kai kas atsakė, o kai kas tik linktelėjo galva.

— Antra. Vienas — medyje, kitas — apačioje. Kažkas juk turi surinkti.

Arturas patrynė delnus. Jam tai buvo vienas smagumėlis.

— Trečia. Pamatei ką nors ateinant, rėk taip, kad numirėliai prisikeltų, ir visi — į kojas. Richtig?

— Richtig, — atsakė visi vienu balsu.

*** Dviejų debiutantų — obuolių vagių — pasišnibždėjimas ***

— Lizele, ar tu neabejoji? Tikrai nori šito?

— Žiūrėk, Rudi. Čia spygliuota viela ir tvora labai aukšta.

— Ne, ne, klausyk, užmesk maišą. Matai?

Taip, kaip jie.

— Gerai.

— Lipam!

— Negaliu!

Nesiryžta.

— Rudi, aš...

— Greičiau, Saumensch!

Stumtelėjęs Lizelę prie tvoros, Rudis užmetė ant vielos tuščią maišą, ir perlipę abu leidosi tekini prie kitų. Rudis įsikabarojo į artimiausią medį ir ėmė mėtyti obuolius žemyn. Lizelė apačioje rinko juos į maišą. Kai šis buvo pilnas, iškilo kita problema.

— Kaip mes dabar perlipsime per tvorą?

Problemą išspręsti padėjo Arturas Bergas. Jiedu pastebėjo jį lipant per tvorą kuo arčiau tvoros baslio.

— Čia viela stipresnė, — suprato Rudis.

Jis permetė maišą, liepė Lizelei lipti per tvorą pirmai, paskui perlipo pats ir nušoko greta jos tiesiai ant pariedėjusių iš maišo obuolių.

Prie jų stabtelėjo ilgakojis Arturas ir patenkintas pagyrė:

— Neblogai. Visai neblogai.

Kai visi grįžo į medžių slėptuvę prie upės, jis paėmė maišą ir davė Lizelei su Rudžiu tuziną obuolių pasidalyti.

— Gerai padirbėta.

Šiuo klausimu tai buvo galutinė jo išvada.

Tą dieną, prieš grįždami į namus, Lizelė ir Rudis per pusvalandį sukirto po šešis obuolius. Iš pradžių jie ketino pasidalyti obuoliais su savo namiškiais, tačiau tai buvo pavojinga. Jiems ne itin norėjosi aiškinti, iš kur jų gavo. Lizelė manė, kad galbūt galėtų pasakyti tik tėčiui, bet nenorėjo, kad jis manytų priėmęs nepataisomą nusikaltėlę. Taigi visus ir suvalgė.

Prie upės, toje vietoje, kur Lizelė mokėsi plaukti, jie sušveitė visus obuolius. Žinojo, kad gali būti blogai, nes nebuvo pratę prie tokios prabangos, bet vis tiek valgė.

— Saumensch! — plūdosi mama tą vakarą. — Nuo ko čia dabar tave taip vimdo?

— Tikriausiai nuo žirnių sriubos, — teisinosi Lizelė.

— Gali būti, — atsiliepė tėtis, kaip visada sėdėdamas prie lango. — Tikriausiai nuo jos. Man irgi truputį negera.

— Tavęs niekas neklausia, Saukerl, — atšovė ji ir tuoj pat vėl užsipuolė vemiančią Saumensch.

— Na? Kas yra? Ko prisišveitei, bjauri kiaule?

Lizelė neatsakė.

„Obuolių“, — laiminga pagalvojo Lizelė. Obuolių. Ir ji dar kartą išvėmė — kad sektųsi.

Arijų krautuvininkė

Jiedu stovėjo prie išbalintos sienos priešais frau Diler parduotuvę. Lizelė Meminger čiulpė ledinuką ant pagaliuko.

Jis ne per labiausiai trukdė Lizelei kalbėti ir ginčytis.

*** Kitas Lizelės ir Rudžio pokalbis ***

— Greičiau, Saumensch, jau dešimt.

— Ne. Dar tik aštuoni. Man liko dar du.

— Vis tiek paskubėk. Sakiau, kad reikia peilio.

Būtume perpjovę per pusę... Užteks, jau du.

— Gerai. Imk. Tik nepraryk.

— Ar aš tau panašus į idiotą?

Trumpa pauzė.

— Skanus, ar ne?

— Aišku, Saumensch.

Baigiantis rugpjūčiui ir vasarai, ant žemės jie rado vieną pfenigą. Tikras džiaugsmas.

Vienišas aprūdijęs pinigėlis gulėjo ant purvino kelio, kuriuo jie eidavo, kai reikėdavo išnešioti skalbinius.

— Žiūrėk, ką radau!

Rudis puolė prie pinigo. Netverdami džiaugsmu, jiedu tekini leidosi pas frau Diler, nė nepagalvoję, kad už vieną pfenigą net ir už „gerą kainą“ nieko nenusipirksi. Griūte įgriuvę pro duris, sustojo priešais arijų krautuvininkę, kuri nužvelgė juos su panieka.

— Aš laukiu, — tarė ji.

Plaukus ji buvo susisegusi pakaušyje ir duso įsispraudusi į juodą ankštą suknelę. Nuo sienos žvelgė įrėminta fiurerio nuotrauka.

— Heil Hitler, — pirmas susiprato Rudis.

— Heil Hitler, — atsakė ji išsitiesdama už prekystalio. — O tu? — piktai dėbtelėjo į Lizelę, kuri paskubomis išrėžė savąjį Heil Hitler.

Ilgai nelaukęs, Rudis ištraukė pinigėlį iš kišenės ir tvirta ranka padėjo jį ant prekystalio. Žiūrėdamas tiesiai į akiniuotas frau Diler akis, tarė:

— Prašau duoti mišrių ledinukų.

Frau Diler nusišypsojo. Atrodė, kad dantys jos burnoje grumiasi dėl vietos. Netikėtai maloni jos šypsena privertė nusišypsoti ir Lizelę su Rudžiu. Neilgai.

Ji pasilenkė ir truputį paieškojusi po prekystaliu vėl pažvelgė į juos.

— Štai, — tarė pamesdama vieną ledinuką ant prekystalio. — Susimaišykite patys.

Išėję iš parduotuvės, jiedu išvyniojo saldainį ir mėgino jį perkąsti pusiau, bet jis buvo kietas kaip stiklas. Per kietas net aštriems Rudžio dantims. Tada nusprendė sučiulpti ledinuką pakaitomis. Dešimt kartų čiulpteli Rudis, dešimt — Lizelė. Pasikeisdami.

— Gyvenimas, — tarė Rudis šypsodamasis visa ledinuko pasaldinta dantinga burna, — nuostabus.

Lizelė negalėjo jam nepritarti. Ledinukas buvo sučiulptas, burnos — ryškiai raudonos. Eidami namo, jiedu vis ragino vienas kitą žiūrėti išplėtus akis, jei ant kelio vėl pasitaikytų koks pinigėlis.

Žinoma, jie nieko nerado. Taip nebūna, kad kam nors pasisektų dukart per metus, o kad pasisektų dukart tą pačią dieną, apie tai nėra ko nė kalbėti.

Raudonai nusidažiusiais liežuviais ir dantimis, laimingi eidami Himelio gatve, jie vis tiek žvilgsniais naršė po grindinį.

Diena buvo puiki, ir gyventi nacistinėje Vokietijoje buvo gera.

Kovotojas, tęsinys

Dabar keliaukime į šaltą naktį, kur vyksta kova. Knygų vagilė mus pasivys vėliau.

Buvo lapkričio 3-ioji, nuo šaltų traukinio grindų stingo kojos. Laikydamas priešais save, jis skaitė Mein Kampf — savo išgelbėtoją. Rankos buvo šlapios nuo prakaito. Ant knygos įsispaudė drėgnų pirštų žymės.

*** Leidybos bendrovė „Knygų vagilė“ oficialiai pristato ***

Adolfo Hitlerio

knygą

Mein Kampf

(„Mano kova“)

Likęs Maksui Vandenburgui už nugaros, Štutgarto miestas pašaipiai mojo įkandin.

Ten Maksas buvo nepageidaujamas. Vis dar jausdamas sužiedėjusios duonos skonį, jis stengėsi neatsigręžti. Porą kartų kilstelėjęs galvą matė, kaip vis labiau tolsta miesto šviesos, virsta saujele žiburėlių ir galiausiai visai pradingsta.

„Laikykis išdidžiai, — drąsinosi jis. — Neparodyk, kad bijai. Skaityk knygą. Šypsokis skaitydamas. Tai puiki knyga, geresnės nesi skaitęs.

Nekreipk dėmesio į moterį priešais. Ji vis tiek miega. Laikykis, Maksai, liko tik kelios valandos“.

Pasirodė, kad tesėti pažadą vėl aplankyti jį tame tamsos kambaryje pavyko ne po kelių dienų, o po pusantros savaitės. Paskui praėjo dar savaitė iki kito apsilankymo, tada dar viena, kol galiausiai jis prarado laiko nuovoką. Jį dar kartą perkėlė į kitą sandėliuką, kuriame buvo truputį šviesiau, daugiau apsilankymų ir daugiau maisto. Tačiau laiko liko vis mažiau ir mažiau.

— Netrukus išvažiuoju, — pasakė jo draugas Valteris Kugleris. — Žinai, kaip yra. Armija.

— Gaila, Valteri.

Makso vaikystės draugas Valteris Kugleris uždėjo ranką ant žydo peties.

— Būtų blogiau, — tarė žiūrėdamas tiesiai į žydiškas jo akis, — jei tu būtum pakliuvęs.

Tai buvo paskutinis jų susitikimas. Kampe buvo paliktas paskutinis siuntinukas, bet šį kartą buvo ir bilietas. Valteris atvertė Mein Kampf ir įdėjo jį prie žemėlapio, kurį buvo atnešęs kartu su knyga.

— Tryliktas puslapis, — nusišypsojęs pasakė. — Kad pasisektų, taip?

— Kad pasisektų, — atsakė Maksas, ir abu apsikabino atsisveikindami.

Kai durys užsidarė, Maksas atsivertė knygą ir atidžiai apžiūrėjo bilietą. Štutgartas-Miunchenas-Pasingas. Traukinys išvažiuoja po dviejų dienų, naktį, kaip tik laiku, kad būtų galima susitikti su paskutiniu ryšininku. Iš ten jis eis pėsčiomis. Žemėlapį jau įsiminė. Raktas buvo vis dar knygoje, pritvirtintas prie vidinio viršelio.

Jis sėdėjo apie pusvalandį, kol ryžosi prieiti ir atidaryti atneštą krepšį. Be maisto, jame buvo dar keletas daiktų.

*** Papildomos Valterio Kuglerio dovanos ***

Nedidelis skustuvas.

Šaukštas, kuris labiausiai tiko vietoj veidrodžio.

Skutimosi kremas.

Žirklės.

Išeidamas jis paliko sandėliuką visiškai tuščią. Buvo tik grindys.

— Sudie, — sušnibždėjo jis, paskutinį kartą apžvelgdamas sandėliuką, kuriame prie sienos liko nedidelė krūvelė plaukų.

Sudie.

Iš to pastato jis išėjo tapęs visiškai kitu žmogumi glotniai nuskustu veidu ir kreivokai, bet tvarkingai sušukuotais plaukais. Atrodė kaip tikras vokietis. Palaukite, palaukite — jis ir yra vokietis, arba tiksliau, buvo.

Jį pykino iš susijaudinimo.

Atėjęs į stotį, jis parodė bilietą, tapatybės kortelę ir dabar sėdėjo ankštoje vagono kupė, pačiame pavojaus dėmesio centre.

— Dokumentus.

Kaip tik tai jis ir bijojo išgirsti.

Jau pakankamai išsigando, kai jį sustabdė perone. Antrą kartą to nebeatlaikys.

Drebančios rankos.

Kaltės kvapas, ne — tvaikas.

Jis tiesiog to nebeištvers.

Laimė, jie viską buvo patikrinę anksčiau ir reikalavo parodyti tik bilietą, taigi dabar liko tik miestelių žiburiai už lango ir kupė priešais jį knarkianti bendrakeleivė.

Beveik visos kelionės metu jis skaitė knygą, stengdamasis nesižvalgyti.

Žodžiai padrikai sukosi jo mintyse.

Keista, bet verčiant puslapius ir skaitant vieną skyrių po kito, jo mintyse skambėjo tik du žodžiai.

Mein Kampf. Mano kova.

Traukiniui dundant nuo vieno Vokietijos miestelio prie kito, galvoje vis aidėjo ir aidėjo pavadinimas.

Mein Kampf

Ir kas galėjo pamanyti, kad knyga jį išgelbės.

Apgavikai

Galėtumėte sakyti, kad Lizelės Meminger gyvenimas buvo lengvas. Palyginti su Makso Vanderburgo, jis tikrai buvo lengvas. Žinoma, Lizelės brolis mirė vos ne jai ant rankų. Jos motina dukrą apleido.

Bet viskas geriau nei būti žydu.

Prieš Makso pasirodymą buvo prarastas dar vienas klientas. Šį kartą Veingartneriai. Būtinas schimpfen nutiko virtuvėje. Lizelė guodėsi, kad liko dar du, dar geriau — vienas buvo meras. Žmona, knygos.

O kaip dėl kitų Lizelės darbų? Rudis Štaineris ir ji toliau viską siaubė. Sakyčiau, jų šelmystės net įmantrėjo.

Trokšdami įrodyti savo vertę ir išplėsti vagysčių repertuarą, jie dar kelis kartus prisidėjo prie Artūro Bergo ir jo draugų. Iš vieno ūkio nukniaukė bulvių, iš kito — svogūnų. Bet didžiausią savo pergalę Lizelė ir Rudis pasiekė vieni.

Kaip matėme anksčiau, vienas ėjimo per miestą privalumų — atrasti ant žemės besivoliojančius daiktus. Kitas — pastebėti žmones, ir, o tai dar svarbiau, pastebėti tuos pačius, savaitė po savaitės tą patį veikiančius žmones.

Vienas iš tokių žmonių buvo Otas Šturmas, berniukas iš mokyklos. Jis kiekvieną penktadienio popietę dviračiu mindavo į bažnyčią ir veždavo kunigams gėrybes.

Mėnesį, orams mainantis ir bjūrant, Lizelė ir Rudis jį stebėjo, ir Rudis buvo ypač tvirtai pasiryžęs vieną neįprastai speiguoto spalio penktadienį Oto kelionę sutrukdyti.

— Visi tie kunigai, — jiems einant per miestą ėmė aiškinti Rudis. — Jie ir taip per riebūs. Savaitę kitą galėtų apsieiti ir be maisto.

Lizelė galėjo tik sutikti. Pirmiausia ji nebuvo katalikė. Antra, pati jautėsi ganėtinai alkana. Ji kaip visada nešė skalbinius. Rudis tempė du kibirus šalto vandens arba, kaip pats pareiškė, du kibirus būsimo ledo.

Jis ėmėsi darbo prieš pat antrą valandą.

Nė akimirką nedvejodamas išpylė vandenį ant kelio tiksliai ten, kur Otas pasukdavo dviratį.

Lizelė turėjo pripažinti.

Iš pradžių truputį kankino kaltės jausmas, bet planas buvo tobulas ar bent toks tobulas, koks tik galėjo būti. Kiekvieną penktadienį truputį po dviejų Otas Šturmas pasukdavo į Miuncheno gatvę, pasikabinęs ant vairo produktų krepšį. Tokį ypatingą penktadienį jis tik tiek ir nukeliaus.

Kelias ir taip buvo apledėjęs, bet Rudis, vargiai pajėgdamas nesiviepti, apliejo jį vandeniu — dar vienu ledo sluoksniu. Jo veidu praslydo šypsulys.

— Ateik, — pasakė jis, — pasislėpsime aname krūme.

Po kokių penkiolikos minučių velniškasis planas, taip sakant, davė vaisių.

Rudis parodė pirštu į plyšį brūzgyne. „Štai jis.“

Iš už kampo paklusniai kaip avinėlis pasirodė Otas.

Nė trupučio neužgaišęs, jis nesuvaldė dviračio, nuslydo ledu ir veidu žemyn dribo ant kelio.

Kai parkritęs jis taip ir nesujudėjo, Rudis metė į Lizelę nerimo kupiną žvilgsnį.

— Nukryžiuotasai Kristau, — pasakė jis, — atrodo, mes jį nužudėm! — Jis lėtai lėtai prisėlino artyn, pačiupo krepšį, ir jie spruko.

— Ar jis kvėpavo? — kiek paėjus gatve paklausė Lizelė.

— Keine Ahnung, — atsakė Rudis, spausdamas prie savęs krepšį. Jis nė nenutuokė.

Gerokai nusileidę žemyn kalva jie žiūrėjo, kaip Otas atsistoja, pasikaso galvą, tarpukojį ir apsidairo ieškodamas krepšio.

— Kvailas Scheisskopf, — išsišiepė Rudis, ir jie apžiūrėjo savo laimikį. Duona, sudužę kiaušiniai ir tas didysis, Speck. Rudis prikišo riebųjį kumpį prie nosies ir šlovingai įkvėpė. Nuostabu.

Kad ir kaip viliojo pergalę pasilaikyti sau, ištikimybės Arturui Bergui jausmas nugalėjo. Jie nusigavo iki jo skurdaus būsto Kempf Strasse ir parodė jam gėrybes. Arturas negalėjo tam nepritarti.

— Iš ko jūs tai pavogėte?

Jam atsakė Rudis. „Oto Šturmo.“

— Na, — linktelėjo jis, — kad ir kas jis būtų, esu jam dėkingas.

Jis įėjo vidun ir grįžo nešinas duonriekiu, keptuve ir švarku, ir visi trys vagys patraukė buto koridoriumi.

— Pakviesime kitus, — pareiškė Arturas Bergas jiems išėjus laukan. — Gal mes ir nusikaltėliai, bet nesame visai nedori. — Panašiai kaip ir knygų vagilė, jis bent jau kažkur užbrėždavo brūkšnį.

Buvo pasibelsta į dar kelerias duris. Į butus iš gatvės buvo šaukiami vardai, ir greitai visas Artūro Bergo vaisių vagišių trupės konglomeratas buvo pakeliui prie Amperio. Kitoje pusėje esančioje proskynoje buvo uždegtas laužas, o kiaušinių likučiai buvo išgelbėti ir iškepti. Duona ir Speck supjaustyti. Rankomis ir peiliais buvo suvalgyti visi iki paskutinio Oto Šturmo nešulio gabalėliai. Akiratyje nė vieno kunigo.

Tik pačioje pabaigoje kilo ginčas dėl krepšio. Dauguma berniukų norėjo jį sudeginti. Fricas Hameris ir Endis Šmeiklas norėjo jį pasilaikyti, bet Arturui Bergui, ne vietoje pademonstravusiam polinkį į dorybingumą, į galvą šovė geresnė mintis.

— Jūs abu, — pasakė jis Rudžiui ir Lizelei. — Galbūt turėtumėte nunešti jį atgal tam Šturmui. Sakyčiau, vargšas išpera veikiausiai nusipelno bent tiek.

— Na jau, Artūrai.

— Nenoriu nieko girdėti, Endi.

— Jėzau Kristau.

„Jis taip pat nenori nieko girdėti.“

Grupė nusijuokė, ir Rudis Štaineris pakėlė krepšį.

— Nunešiu jį atgal ir pakabinsiu ant jų pašto dėžutės.

Mergaitė jį pavijo nuėjusį vos kokius dvidešimt metrų. Namo ji grįš gerokai vėliau, kad būtų ramu, bet gerai žinojo, kad turi lydėti Rudį Štainerį per miestą iki Šturmų fermos kitoje pusėje.

Ilgą laiką jie ėjo tylomis.

— Ar blogai jautiesi? — galiausiai paklausė Lizelė. Jie jau buvo pakeliui į namus.

— Dėl ko?

— Žinai.

— Žinoma, kad žinau, bet aš jau nebealkanas ir galiu lažintis, kad jis irgi nealkanas. Nemanyk, kad kunigai gautų maisto, jei jo neužtektų namie.

— Tiesiog jis taip stipriai trenkėsi į žemę.

— Neprimink. — Bet Rudis Štaineris negalėjo susilaikyti nenusišypsojęs. Ateityje jis taps duonos davėju, ne vagimi — dar vienas žmogiškosios būtybės prieštaringumo įrodymas. Tiek daug gėrio, tiek daug blogio. Tiesiog įpilkite vandens.

Praėjus penkioms dienoms po jų mažos karčiai malonios pergalės, Arturas Bergas pasirodė paskutinį kartą ir pakvietė juos į savo kitą vagystės projektą. Jie susidūrė su juo Miuncheno gatvėje, ketvirtadienį po pamokų eidami namo. Jis jau vilkėjo savo Hitlerio jaunimo uniforma.

— Rytoj popiet vėl einam. Jūs dalyvaujat?

Jie negalėjo atsispirti.

— Kur?

— Bulvių vieta.

Po dvidešimt keturių valandų Lizelė ir Rudis vėl metė iššūkį vielinei tvorai ir prisikimšo maišą.

Bėda pasirodė jiems sprunkant.

— Jėzau! — sušuko Arturas. — Ūkininkas! — Vis dėlto išgąsdino kitas jo žodis. Išrėkė jį taip, lyg jau būtų jo užpultas. Jo burna praplyšo. Žodis išlėkė, ir tas žodis buvo kirvis.

Žinoma, atsisukę jie pamatė, kaip ūkininkas bėga jų pusėn laikydamas iškeltą kirvį.

Visa grupė pasileido tvoros link ir ją perlipo. Rudis, bėgęs paskutinis, greitai prisivijo, bet nepakankamai greitai, kad išvengtų būti paskutinis. Pritraukinėdamas koją jis įsipainiojo.

— Ei!

Beviltiškas garsas.

Grupė sustojo.

Lizelė instinktyviai nubėgo atgal.

— Paskubėkit! — šūktelėjo Arturas. Jo balsas skambėjo iš toli, lyg būtų prarijęs žodį, dar neišsprūdusį iš burnos.

Baltas dangus.

Kiti bėgo.

Lizelė pripuolė ir pradėjo tampyti jo kelnių audinį. Rudžio akys sprogte išsprogusios iš baimės.

— Greičiau, — nekantravo jis, — anas jau ateina.

Tolumoje vis dar girdėjosi sprunkančiųjų kojos, kai dar viena ranka čiupo vielą ir nutraukė ją nuo Rudžio kelnių. Ant metalinio mazgo liko skutas, bet berniukas galėjo gelbėtis.

— Dabar judinkitės, — tarstelėjo jiems Arturas prieš pat prisistatant besikeikiančiam, orą gaudančiam ūkininkui. Kirvį dabar stipriai spaudė prie kojos. Jis išrėkė kelis bergždžius apiplėštųjų žodžius:

— Pasirūpinsiu, kad jus suimtų! Aš jus rasiu! Išsiaiškinsiu, kas jūs tokie!

Tada Arturas Bergas ir atsiliepė.

— Ovensas! — jis skuodė šalin, vydamasis Lizelę ir Rudį. — Džesis Ovensas!

Atsidūrę saugioje vietoje, iš paskutiniųjų traukdami orą į plaučius, jie atsisėdo. Arturas Bergas prie jų prisidėjo. Rudis vengė į jį žiūrėti.

— Taip yra nutikę mums visiems, — pasakė Arturas, pajutęs jo nusivylimą. Ar jis melavo? Jie negalėjo būti tikri ir niekada to nesužinos.

Po kelių savaičių Arturas Bergas persikraustė į Kelną.

Jie sutiko jį dar vieną kartą, kai Lizelė pristatė skalbinius. Skersgatvyje prie Miuncheno gatvės jis ištiesė Lizelei rudo popieriaus maišelį su tuzinu kaštainių. Jis nusišaipė. „Pažintis skrudinimo pramonėje“. Pranešęs jiems apie savo išvykimą, išspaudė paskutinę spuoguotą šypseną ir pliaukštelėjo jiedviem per kaktą. „Ir nesuėskit jų visų vienu prisėdimu.“ Ir Artūro Bergo jie daugiau niekada nematė.

Na, o aš galiu pasakyti, kad tikrai jį mačiau.

*** Kukli duoklė Arturui Bergui nurimusiam žmogui ***

Kelno dangus buvo geltonas, jo pakraščiai puvo ir byrėjo.

Jis sėdėjo atsirėmęs į sieną, su vaiku glėbyje.

Savo seserimi.

Nustojęs kvėpuoti, jis liko su ja, ir aš jutau, kad laikys ją valandų valandas.

Jo kišenėje buvo du pavogti obuoliai.

Šįkart jie pasielgė gudriau. Kiekvienas suvalgė po kaštainį, o kitus pardavė traukdami nuo durų prie durų.

Kiekviename name Lizelė pasakydavo: „Jei turite keletą atliekamų pfennig, aš turiu kaštainių.“ Galiausiai jiedu turėjo šešiolika monetų.

— O dabar, — nusiviepė Rudis, — kerštas.

Tą pačią popietę jie grįžo į frau Diler parduotuvę, atsaliutavo Heil Hitler ir laukė.

— Vėl mišrių ledinukų? — nusišypsojo ji. Jie linktelėjo. Pinigai pabiro ant prekystalio, ir frau Diler šypsena kiek prasivėrė.

— Taip, frau Diler, — pasakė jie vienu balsu. — Mišrių ledinukų, prašom.

Atrodė, kad įrėmintas fiureris jais didžiuojasi.

Džiūgavimas prieš audrą.

Kovotojas, pabaiga

Žongliravimas baigiasi, bet vargai, grumtynės — ne. Vienoje rankoje laikau Lizelę Meminger, kitoje — Maksą Vandenburgą. Greitai suvesiu juos draugėn. Skirkite man dar kelis puslapius.

Kovotojas:

Jei jie nužudys jį šiąnakt, jis bent jau mirs gyvas.

Dabar kelionė traukiniu jau kaži kur nutolo, knarkalė veikiausiai apsikamšiusi vagone, kuriame įsitaisė lovą. Dabar Maksą nuo išgyvenimo skyrė tik žingsniai. Žingsniai, mintys ir abejonės.

Vadovaudamasis mintyse įspaustu žemėlapiu, nuėjo nuo Pasingo iki Molchingo. Siaubingai skaudėjo kojas, bet jis buvo jau beveik ten — pačioje pavojingiausioje vietoje. Pakankamai arti, kad paliestų.

Kaip ir girdėjo pasakojant, jis rado Miuncheno gatvę ir nusekė takeliu.

Viskas įsitempė.

Švytinčios gatvės, žibintų salelės.

Tamsūs abejingi pastatai.

Miesto rotušė stūksojo lyg milžiniškas negrabus jaunuolis, per didelis savo amžiui. Jo akims keliaujant aukštyn, bažnyčia pradingo tamsoje.

Viskas jį stebėjo.

Jis suvirpėjo.

Įspėjo save. „Laikyk akis atmerktas“.

(Vokiečių vaikai dairėsi pamestų monetų. Vokiečių žydai dairėsi galimo suėmimo.)

Laikydamasis papročio pasitelkti skaičių trylika sėkmei prisišaukti, jis skaičiavo savo žingsnius, grupuodamas juos į tryliktukus. Tik trylika žingsnių, kartojo jis sau. Nagi, dar trylika. Suskaičiavo apytikriai trylika serijų, kol galiausiai atsidūrė ant Himelio gatvės kampo.

Vienoje rankoje jis nešėsi savo lagaminą.

Kitoje vis dar spaudė Meitt Kampf.

Abu buvo sunkūs, ir abu laikė švelniai prakaituojančiomis rankomis.

Dabar jis pasuko į šoninę gatvelę ir patraukė trisdešimt trečio numerio link stengdamasis užgniaužti sprūstančią šypseną, atsispirti kylančiam kūkčiojimui ar net įsivaizdavimui, kad jo galbūt laukia saugumas. Priminė sau — kad dabar ne laikas viltis. Žinoma, jis beveik galėjo jį paliesti. Galėjo jį jausti kažkur visai čia pat, beveik pasiekiamą. Užuot tai pripažinęs, vėl ėmėsi svarstyti: ką reikės daryti, jei bus sučiuptas pačią paskutinę akimirką arba jei viduje jo dėl kokio atsitiktinumo lauktų ne tas žmogus.

Žinoma, dar kamavo dreskiantis nuodėmės pojūtis.

Kaip jis gali taip pasielgti?

Kaip galėjo išdygti prie durų ir prašyti žmonių dėl jo rizikuoti savo gyvybėmis? Kaip jis gali būti toks savanaudis?

Trisdešimt trys.

Jie pažvelgė vienas į kitą.

Namas buvo blyškus, atrodė beveik nesveikas, su geležiniais varteliais ir rudomis seilių nudėmėtomis durimis.

Iš kišenės išsitraukė raktą. Jis nesublykčiojo, tik vangiai ir glebiai gulėjo jo delne. Akimirką jį suspaudė, beveik tikėdamasis, kad šis pradės tekėti riešo link. Nenutekėjo. Metalas buvo kietas ir plokščias, dantingas, ir jis spaudė jį tol, kol šis jam įdūrė.

Tada kovotojas lėtai palinko į priekį, skruostas prigludo prie medžio, ir paėmė raktą iš kumščio.

KETVIRTA DALIS

 Nusišalinus žmogus

apie

akordeonininką — pažadų tesėtoją — gerą mergaitę — žydą kovotoją kumščiais — Rozos rūstybę — pamoką — miegalių — apsikeitimą košmarais — ir keletas puslapių iš rūsio

Akordeonininkas

(slaptas Hanso Hubermano gyvenimas)

Virtuvėje stovėjo jaunas vyriškis. Atrodė, kad rankoje laikomas raktas įrūdys jam į delną. Jis nepasakė nieko, nei sveiki, nei prašau, padėkite, nei jokio kito lauktino sakinio. Jis ištarė du klausimus.

*** Pirmas klausimas: ***

„Hansas Hubermanas?“

*** Antras klausimas: ***

„Ar vis dar grojate akordeonu?“

Jam nejaukiai žvelgiant į priešais stovintį žmogišką pavidalą, jaunojo vyriškio balsas buvo išskobtas ir perduotas per tamsą, lyg tai būtų viskas, kas iš jo likę.

Tėtis, budrus ir priblokštas, žengtelėjo arčiau.

Sušnibždėjo virtuvei:

— Žinoma, groju.

Viskas prasidėjo prieš trisdešimt metų, per Pirmąjį pasaulinį karą.

Jie keisti, tie karai.

Kupini kraujo ir smurto — bet kartu ir lygiai tiek pat sunkiai suvokiamų istorijų. „Tai tiesa, — murmės žmonės. — Man nesvarbu, jei manimi netikite. Gyvybę man išgelbėjo lapė“, arba „Abipus manęs visi mirė, ir likau stovėti ten, vienintelis, negavęs kulkos į tarpuakį. Kodėl aš? Kodėl aš, o ne jie?“

Hanso Hubermano istorija skambėjo truputėlį panašiai. Radęs ją tarp knygų vagilės žodžių, supratau, kad anais laikais kartkartėmis prasilenkdavome, nors susitikimo nė vienas nebuvome suplanavę. Asmeniškai aš turėjau daug darbo. O Hansas, manau, kaip įmanydamas stengėsi manęs vengti.

Kai pirmąsyk atsidūrėme kaimynystėje, Hansas turėjo dvidešimt dvejus ir kovojo su prancūzais. Dauguma jaunų jo būrio vyrų veržte veržėsi į mūšį. Hansas nebuvo toks tikras. Pakeliui keletą jų pasiėmiau, bet galėtumėte sakyti, kad prie Hanso Hubermano nė iš tolo neprisiliečiau. Jam arba pernelyg sekėsi, arba nusipelnė gyventi, arba buvo gera priežastis, kodėl turėtų gyventi.

Kariuomenėje jis niekur neišsišoko. Bėgo per vidurį, ropštėsi per vidurį ir galėjo šaudyti pakankamai tiesiai, kad neįžeistų savo vyresniųjų. Ir nepranoko kitų tiek, kad būtų išrinktas vienu pirmųjų, bėgsiančių tiesiai į mane.

*** Nedidelė, bet svarbi pastaba ***

Metams bėgant esu mačiusi tiek daug jaunų vyrų, manančių, kad bėga kitų jaunų vyrų link.

Netiesa.

Jie bėga manęs link.

Kariavo jau beveik šešis mėnesius, kai atsidūrė Prancūzijoje, kur jo gyvybę išgelbėjo tikrąja šio žodžio reikšme keistas įvykis. Žvelgiant į tai iš kito taško būtų galima manyti, kad karo beprasmybės akivaizdoje tai atrodė visiškai normalu.

Apskritai Didžiajame kare praleistas laikas stulbino jį nuo pat įstojimo į kariuomenę akimirkos. Viskas kartojosi.

Diena po dienos, diena po dienos. Po dienos:

Kulkų pašnekesiai.

Besiilsintys vyrai.

Geriausi nešvankūs juokeliai pasaulyje.

Užsitęsusi šalto prakaito — to pagiežingo mažojo draugo — viešnagė pažastyse ir kelnėse.

Labiausiai jam patiko lošti kortomis, paskui keletas šachmatų partijų, nors pats jis buvo visai beviltiškas žaidėjas. Ir muzika. Visada muzika.

Groti akordeonu jį išmokė metais vyresnis vyriškis — vokiečių žydas, vardu Erikas Vandenburgas. Dvejulė pamažu susidraugavo, nes mūšiai nė vieno iš jų pernelyg nedomino. Abu labiau mėgo sukti cigaretes, o ne voliotis purve ir sniege. Teikė pirmenybę kauliukams, o ne kulkoms. Ant lošimo, rūkymo ir muzikos, jau neverta nė kalbėti apie bendrą abiem troškimą išgyventi, pamatų išaugo tvirta draugystė. Vienintelė bėda buvo ta, kad Eriką Vandenburgą vėliau rado išsibarsčiusį dalimis ant žolėtos kalvos. Jo akys buvo atmerktos, o vestuvinis žiedas pavogtas. Susižėriau jo sielą kartu su visomis kitomis, ir mes pasišalinome. Dangus horizonte bolavo lyg pienas. Šaltas ir gaivus. Išlietas tarp kūnų.

Iš Eriko Vandenburgo teliko keletas asmeninių daiktų ir nučiupinėtas akordeonas. Namo išsiuntė viską, išskyrus instrumentą. Nusprendė, kad jis per didelis. Beveik priekaištaudamas sau jis liko gulėti ant laikinosios lovelės stovykloje ir buvo atiduotas draugui Hansui Hubermanui, kuris, — taip jau susiklostė, — vienintelis išgyveno.

*** Jis išgyveno štai taip ***

Tą dieną nėjo į mūšį.

Už tai turėjo dėkoti Erikui Vandenburgui. Tiksliau, Erikui Vandenburgui ir seržanto dantų šepetėliui.

Tą rytą, prieš pat jiems išvykstant, seržantas Štefanas Šnaideris įžingsniavo į miegamąsias patalpas ir sukomandavo: „Ramiai!“ Vyrai jį mėgo už humoro jausmą ir pokštus, bet labiau už tai, kad į ugnies liniją niekada neslinko kam nors iš paskos. Visada ėjo pirmas.

Tam tikromis dienomis jis buvo linkęs įeiti į besiilsinčių vyrų kambarį ir pasakyti ką nors panašaus: „Kas iš jūsų iš Pasingo?“, „Kas gerai moka matematiką?“ arba lemtinguoju Hanso Hubermano atveju „Kieno daili rašysena?“

Niekas niekuomet nepasisiūlydavo, išskyrus pirmąjį kartą, kai taip buvo paklausta. Tą dieną jaunas nekantrus kareivis, vardu Filipas Slinkas, išdidžiai atsistojo ir pasakė:

— Taip, sere, aš iš Pasingo.

Jam tuojau pat buvo įteiktas dantų šepetėlis ir liepta iššveisti išvietę.

Taigi galite suprasti, kodėl seržantui paklausus, kieno dailiausia rašysena, niekas nedegė noru žingtelėti į priekį.

Jie manė galintys tapti pirmieji, sulauksiantys nuodugnios higieninės apžiūros ar prieš išeidami gausią nušveisti šūdais aplipusius keistuolio leitenanto batus.

— Nagi, — smaginosi su jais Šnaideris. Jo plaukai blizgėjo apdrėbti aliejumi, nors viena sruoga aukščiausioje galvos vietoje visada styrodavo stačia ir būdravo. — Bent vienas iš jūsų, niekam tikusių šunsnukių, turite sugebėti deramai rašyti.

Tolumoje pasigirdo pabūklų ugnis.

Ji sukėlė atsaką.

— Klausykit, — pasakė Šnaideris. — Tai ne kaip kitais kartais. Užtruks visą rytą, gal ilgiau. — Jis negalėjo sulaikyti šypsenos. — Šlinkas šveitė tą šikinyką, kol likusieji pliekėte kortomis, bet šįkart jūs keliausite ten.

Gyvenimas ar išdidumas.

Jis aiškiai tikėjosi, kad vienas jo vyrų bus pakankamai protingas pasirinkti gyvenimą.

Erikas Vandenburgas ir Hansas Hubermanas supratingai susižvalgė. Jei dabar kas nors žengtelės į priekį, būrys visą likusį jo gyvenimą pavers gyvu pragaru. Nė vienam nepatinka bailiai. Kita vertus, jei ką nors pasiūlytų...

Į priekį nė vienas vis dar nežengė, bet nužemintai išniro ir seržanto link nukepėstavo balsas. Jis atsitūpė jam ties pėdomis, laukdamas gero spyrio. Jis pasakė: „Hubermanas, sere.“ Balsas priklausė Erikui Vandenburgui. Jis akivaizdžiai pamanė, kad šiandien jo draugui nebuvo tinkamas laikas mirti.

Seržantas pažingsniavo pirmyn ir atgal palei kareivius.

— Kuris tai pasakė?

Jis, Štefanas Šnaideris, buvo puikus žingsniuotojas: mažas vyrukas kalbėjo, judėjo ir elgėsi paskubomis. Jam žingsniuojant pirmyn ir atgal tarp dviejų eilių, Hansas žvelgė priekin, laukdamas naujienų. Galbūt viena iš seselių susirgo ir jiems reikėjo ko nors tvarsčiams nuo sužeistų kareivių užkrėstų galūnių nuiminėti ir keisti. Galbūt reikės palaižyti, užklijuoti ir namo išsiųsti tūkstantį vokų su žinia apie mirtį.

Tą akimirką balsas vėl prasiveržė į priekį, kad būtų išgirstas ir išjudintų bent keletą kitų. „Hubermanas“, — ataidėjo jie. Erikas net pasakė: „Nepriekaištinga rašysena, sere, nepriekaištinga.“

— Vadinasi, nutarta. — Pasirodė apvalus mažas šypsnys. — Hubermanai. Darbas tau.

Ištįsęs jaunas kareivis žengtelėjo į priekį ir paklausė, ką turės daryti.

Seržantas atsiduso.

— Kapitonui reikia, kad būtų parašyta keletas tuzinų laiškų. Jo pirštus surietė siaubingas reumatas. Ar artritas. Rašysi juos už jį.

Buvo ne laikas ginčytis, ypač kai Slinką pasiuntė valyti tualetų, o kitas, Pflėgeris, vos nepakratė kojų laižydamas vokus. Jo liežuvis buvo užkrato mėlynumo.

— Taip, sere, — Hansas linktelėjo, ir tuo viskas baigėsi. Jo rašymo gebėjimai buvo mažų mažiausiai abejotini, bet jis manėsi esąs laimės kūdikis. Kaip įmanydamas raitė laiškus, o tuo metu kiti vyrai traukė į mūšį. Nė vienas jų negrįžo.

Tada Hansas Hubermanas išvengė manęs pirmą kartą. Didžiajame kare.

Antras išsigelbėjimas vis dar laukė ateityje, 1943 metais, Esene.

Du karai dviem išsigelbėjimams.

Kartą jaunystėje, kartą vidutinio amžiaus.

Nedaugeliui žmonių pasiseka apgauti mane dukart.

Akordeoną jis su savimi nešiojosi visą karą.

Kai sugrįžęs rado Eriko Vandenburgo šeimą Štutgarte, Vandenburgo žmona pasakė jam, kad galįs jį pasilaikyti. Jos bute jų buvo pilna, o žiūrėti į tą konkretųjį jai buvo per sunku. Kiti irgi pakankamai priminė, kaip ir jos kadaise besidalyta profesija mokyti jais groti.

— Jis išmokė mane groti, — pasakė jai Hansas, lyg tai būtų galėję kaip nors padėti.

Galbūt padėjo, nes iškamuotoji moteris paklausė, ar jis negalėtų jai pagroti, ir tyliai raudojo jam spaudant „Žydrojo Dunojaus“ valso mygtukus ir klavišus. Tai buvo jos vyro mėgstamiausiasis kūrinys.

— Žinote, — paaiškino jai Hansas, — jis išgelbėjo man gyvybę. — Šviesos kambaryje buvo per maža, tvyrojo slopus oras. — Jis — jei jums kada nors kažko prireiktų. — Skersai stalo pastūmė popierėlį su savo vardu ir adresu. — Aš dažytojas. Išdažysiu jūsų butą dykai, kada tik panorėsite. — Jis žinojo, kad tai bevertis atlygis, bet vis vien pasiūlė.

Moteris paėmė popierėlį, ir neilgai trukus į kambarį atklydo mažas vaikas ir atsisėdo jai ant kelių.

— Tai Maksas, — pasakė moteris, bet berniukas buvo per mažas ir pernelyg drovus, kad ką nors pasakytų. Jis buvo liesas, švelnių plaukų, o jo klampios drumzlios akys stebėjo, kaip nepažįstamasis sunkiame kambaryje groja dar vieną dainą. Vyrui grojant ir moteriai raudant vedžiojo žvilgsniu nuo veido prie veido. Skirtingos gaidos lietė jos akis. Toks liūdesys. Hansas išėjo.

„Niekada man nepasakei, — ištarė negyvam Erikui Vandenburgui ir Štutgarto dangui. — Niekada man nepasakei turįs sūnų.“

Po akimirkos sutrikusio stabtelėjimo Hansas grįžo į Miuncheną, nesitikėdamas iš tų žmonių dar ką nors išgirsti.

Jis visai nenumanė prireiksiąs, bet ne dažymo paslaugai ir ne anksčiau kaip po dvidešimties metų.

Prieš jam pradedant dažyti dar buvo kelios savaitės. Gero oro mėnesiais dirbdavo veržliai, ir net žiemą dažnai sakydavo Rozai: nors darbas nesilieja srove, bet vis dėlto kartkartėmis padulksnoja.

Daugiau nei dešimtmetį viskas klojosi gerai.

Gimė Hansas jaunesnysis ir Trudė. Jie užaugo lankydami tėtį darbe, taškydami dažais sienas ir valydami teptukus.

Vis dėlto, kai 1933 metais į valdžią iškilo Hitleris, dažymo verslas kiek smuktelėjo. Kitaip nei dauguma žmonių, Hansas neįstojo į VNSDP. Savo sprendimą gerai apgalvojo.

*** Hanso Hubermano minčių eiga ***

Jis nebuvo išsimokslinęs ar linkęs į politiką, bet, kad ir koks jis būtų buvęs, jis buvo žmogus, branginąs teisingumą.

Žydas kartą išgelbėjo jam gyvybę, ir jis negalėjo to pamiršti.

Jis negalėjo stoti į partiją, kuri priešino žmones.

Be to, visai kaip Aleksas Štaineris, kai kurie ištikimiausi jo klientai buvo žydai. Dauguma žydų tikėjo, kad neapykanta negali ilgai tęstis, ir jis manė lygiai taip pat.

Nesekti Hitleriu nusprendė sąmoningai.

Daugeliu atžvilgių šis sprendimas buvo pražūtingas.

Prasidėjus persekiojimams, darbai po truputį seko. Iš pradžių nebuvo taip jau blogai, bet ganėtinai greitai jis pradėjo praradinėti klientus. Regis, kylančiame nacių ore ištirpdavo būreliai citatų.

Miuncheno gatvėje pamatęs seną ištikimą Herbertą Bolingerį — vyrą su žemės rutuliui prilygstančiu juosmeniu, kalbantį vokiškai aukštaitišku dialektu (jis buvo iš Hamburgo) — prisiartino prie jo. Iš pradžių vyriškis per savo liemenį pažvelgė žemyn, nudūrė akis, bet joms grįžus prie dažytojo buvo matyti, kad klausimas privertė jį pasijusti nepatogiai. Hansas neturėjo pagrindo klausti, bet paklausė.

— Kas vyksta, Herbertai? Klientus prarandu greičiau, nei galiu suskaičiuoti.

Bolingeris daugiau nenusuko akių. Išsitiesęs stačias faktą pateikė kaip nuosavą klausimą.

— Ką gi, Hansai. Ar tu narys?

— Ko?

— Nagi, Hansi, — atkakliai spyrė Bolingeris. — Neversk manęs sakyti paraidžiui.

Aukštas dažytojas numojo į jį ranka ir patraukė toliau.

Ilgainiui žydus kaip pakliūva baugino visoje šalyje, ir 1937 metų pavasarį Hansas Hubermanas, beveik gėdydamasis pats savęs, galiausiai pasidavė. Jis kai kur paklausinėjo ir kreipėsi su prašymu stoti į Partiją.

Įteikęs savo formą nacių štabe Miuncheno gatvėje, jis pamatė, kaip keturi vyriškiai metė kelias plytas į drabužių parduotuvę pavadinimu „Kleinmano“. Tai buvo viena iš nedaugelio Molchinge vis dar veikiančių ir žydams priklausančių parduotuvių. Viduje mažas vyriškis strapinėjo aplink ir tvarkydamas kojomis traiškė išdaužtą stiklą. Ant durų švietė nuterliota garstyčių spalvos žvaigždė. Pro jų pakraščius veržėsi netvarkingomis raidėmis išvedžioti žodžiai „žydiškos šiukšlės“. Judėjimas viduje pamažu slūgo nuo karštligiško iki niauraus, tada visai liovėsi.

Hansas priėjo arčiau ir įkišo galvą vidun.

— Ar jums reikia pagalbos?

Ponas Kleinmanas pažvelgė viršun. Prie rankos bejėgiškai prikibo šluota.

— Ne, Hansai. Prašau. Eik šalin.

Praėjusiais metais Hansas išdažė Džoelio Kleinmano namą. Prisiminė tris jo vaikus. Jis galėjo įsivaizduoti matąs jų veidus, bet negalėjo prisiminti vardų.

— Ateisiu rytoj, — pasakė jis, — ir perdažysiu jūsų duris.

Taip ir padarė.

Tai buvo antroji iš dviejų klaidų.

Pirmąją padarė iškart po įvykio.

Sugrįžo iš kur atėjęs, tvojo kumščiu į VNSDP duris, o paskui į langą. Stiklas sudrebėjo, bet niekas neatsiliepė. Visi buvo baigę darbą ir išėję namo. Paskutinis narys ėjo priešinga kryptimi. Išgirdęs stiklo tarškesį, pastebėjo dažytoją.

Jis sugrįžo ir paklausė, kas negerai.

— Nebegaliu stoti, — pareiškė Hansas.

Vyriškis buvo sukrėstas.

— Kodėl?

Hansas pažvelgė į savo dešinės rankos krumplius ir nurijo seiles. Jis jau galėjo skanauti klaidą lyg metalinę tabletę burnoje. — Pamirškit.

Tada apsisuko ir nuėjo namo.

Jam įkandin žodžiai:

— Tiesiog pagalvokite apie tai, pone Hubermanai. Praneškite, ką nuspręsite.

Neparodė juos išgirdęs.

Kitą rytą, kaip žadėjo, atsikėlė anksčiau nei paprastai, bet nepakankamai anksti. „Kleinmano drabužių“ durys vis dar buvo drėgnos nuo rasos. Hansas jas nušluostė. Jis įsigudrino priderinti spalvą, kiek tik tai buvo įmanoma, ir stropiai jas nudažė.

Pro šalį nepavojingai praėjo vyriškis.

— Heil Hitler, — pasakė jis.

— Heil Hitler, — atsiliepė Hansas.

*** Trys menki, bet svarbūs faktai ***

1. Pro šalį praėjęs vyriškis buvo Rolfas Fišeris, vienas uoliausių Molchingo nacių.

2. Po šešiolikos valandų ant durų buvo nuterliota nauja užgaulė.

3. Hanso Hubermano nepriėmė į nacių partiją.

Bent kol kas nepriėmė.

Kitais metais Hansui pasisekė, kad jis oficialiai nebuvo atsiėmęs prašymo stoti. Nemažai žmonių buvo priimti iš karto, o jis buvo įrašytas į laukiančiųjų sąrašą ir laikomas įtartinu. 1938 metų pabaigoje, kai po Kristallnacht žydai buvo iškraustyti, apsilankė gestapas. Jie apieškojo namus, ir, neradus nieko įtartina, Hansas tapo vienas iš laimingųjų. Jam buvo leista pasilikti.

Veikiausiai jį išgelbėjo tai, kad žmonės žinojo, jog jis bent jau laukia patvirtinimo. Už tai jį pakentė, tegu ir neparemdami kaip gero dažytojo, koks buvo.

Tada dar atsirado kitas jo gelbėtojas.

Nuo visiško atstūmimo jį veikiausiai išgelbėjo akordeonas. Dažytojų netrūko visame Miunchene, o dėl grojimo, kai buvo trumpai pasimokęs iš Eriko Vandenburgo ir beveik du dešimtmečius savarankiškai lavinęsis, niekas jam neprilygo. Jo stilius dvelkė ne tobulybe, o šiluma. Net klaidos kėlė gerus jausmus.

Jis sveikinosi „Heil Hitler“, kai to buvo prašoma, ir teisingomis dienomis iškeldavo vėliavą. Jokių akivaizdžių bėdų nebuvo.

Tada 1939 metų birželio 16 dieną, vos po šešių mėnesių, kai Lizelė jau buvo atvykusi į Himelio gatvę, kai kas nutiko, ir tas kai kas negrįžtamai pakeitė Hanso Hubermano gyvenimą.

Tai buvo diena, kai jis turėjo šiek tiek darbo.

Iš namų išėjo lygiai septintą ryto.

Iš paskos tempė savo dažų vežimaitį nė nenutuokdamas esąs sekamas.

Atvykus į darbo vietą prie jo priėjo jaunas nepažįstamasis. Jis buvo šviesiaplaukis, aukštas ir rimtas.

Abu žvelgė vienas į kitą.

— Ar jūs būsite Hansas Hubermanas?

Hansas jam atsakė vienu linktelėjimu. Jis siekė teptuko.

— Taip, tai aš.

— Ar kartais grojate akordeonu?

Šįkart Hansas stabtelėjo, palikdamas teptuką ten, kur jis ir buvo. Jis vėl linktelėjo.

Nepažįstamasis pasitrynė smakrą, apsidairė ir prabilo labai tyliai, bet labai aiškiai.

— Ar jūs žmogus, mėgstantis tesėti pažadus?

Hansas išėmė dvi dažų skardines ir pakvietė jį prisėsti. Prieš priimdamas kvietimą jaunasis vyriškis ištiesė ranką ir prisistatė:

— Mano vardas Kugleris. Valteris. Atvykau iš Štutgarto.

Jie susėdo ir kokias penkiolika minučių tyliai kalbėjosi tardamiesi dėl vėlesnio susitikimo naktį.

Gera mergaitė

1940 metų lapkritį, kai Maksas Vandenburgas atvyko į Himelio gatvės 33 numerio virtuvę, jam buvo dvidešimt ketveri metai.

Atrodė, kad drabužiai spaudžia jį prie žemės, o jo nuovargis buvo toks, kad niežulys galėjo perlaužti pusiau. Jis stovėjo tarpduryje drebėdamas ir sukrėstas.

— Ar vis dar grojate akordeonu?

Žinoma, iš tikrųjų klausimas buvo toks:

— Ar vis dar man padėsite?

Lizelės tėtis priėjo prie durų ir atidarė jas. Atsargiai pažvelgė laukan, apsidairė į visas puses ir grįžo. Nuosprendis buvo „nieko“.

Maksas Vandenburgas, žydas, užsimerkė ir kiek giliau paniro į saugumą. Pati mintis buvo absurdiška, bet jis vis vien ją pripažino.

Hansas patikrino, ar užuolaidos užtrauktos kaip reikiant. Negalėjo matytis nė plyšelio. Jam tai darant, Maksas nebeįstengė susivaldyti. Jis pritūpė ir sunėrė rankas.

Tamsa jį glostė.

Jo pirštai kvepėjo lagaminu, metalu, Mein Kampf ir išlikimu.

Tik pakėlęs galvą išvydo blausią šviesą, sklindančią iš koridoriaus. Jis pastebėjo pižama vilkinčią mergaitę, stovinčią ten ir aiškiai matomą.

— Tėti?

Maksas pašoko lyg užžiebtas degtukas. Dabar tamsa ištvino aplink jį.

— Viskas gerai, Lizele, — pasakė tėtis. — Grįžk į lovą.

Ji akimirką pamindžikavo prieš jos kojoms nutempiant ją atgal į guolį. Kai stabtelėjo ir paskutinį kartą vogčiomis pažvelgė į svetimšalį virtuvėje, ant stalo galėjo įžiūrėti knygos kontūrus.

— Nebijokite, — išgirdo sušnibždant tėtį. — Ji gera mergaitė.

Kitą valandą gera mergaitė nemiegodama gulėjo lovoje, klausydamasi tyliai virtuvėje sprūstančių sakinių.

Dar turėjo būti išmesta viena nežinoma korta.

Trumpa žydo boksininko istorija

Maksas Vandenburgas gimė 1916 metais.

Jis užaugo Štutgarte.

Būdamas jaunesnis, labiau už viską pamėgo geras kumštynes.

Pirmą susirėmimą patyrė būdamas vienuolikos metų ir liesas kaip nudrožtas šluotos kotas.

Venzelis Gruberis.

Štai su kuo kovėsi.

Tas Gruberių vaikis turėjo aštrų liežuvį ir garbanotus it vielinė plaušinė plaukus. Vietinė žaidimų aikštelė pareikalavo, kad jie susikautų, ir nė vienas berniukas neketino ginčytis.

Jie kovojo lyg čempionai.

Minutę.

Tik kai viskas ėmė darytis įdomu, abu berniukus vieną nuo kito nutempė už apykaklių. Budrus tėvas.

Maksui iš burnos lašnojo kraujas.

Jis paragavo jo, ir skonis buvo malonus.

Nedaug jo kaimynystėje gyvenusių žmonių buvo kovotojai, o jei buvo, nedarė to kumščiais. Tais laikais jie sakė, kad žydai verčiau jau stovės ir su viskuo susitaikys. Priims smurtą tyliai ir tuomet vėl prasiskins kelią atgal į viršūnę. Matyt, ne visi žydai vienodi.

Kai mirė tėvas, ištaškytas į gabalėlius ant žole apaugusios kalvos, jam buvo beveik dveji.

Kai jam buvo devyneri, jo motina visiškai nuskurdo. Ji pardavė muzikos studiją, kuri kartu atstojo ir jų butą, ir jie persikraustė į dėdės namus. Ten jis užaugo su šešiais pusbroliais, kurie jį daužė, nervino ir mylėjo. Muštynės su Izaoku, vyriausiuoju, buvo jo pasiruošimas kumštynėms. Jį sutriuškindavo beveik kiekvieną vakarą.

Nelaimė vėl užgriuvo, kai, jam dar nesulaukus trylikos metų, mirė dėdė.

Kaip teigtų skaičiai, jo dėdė nebuvo karštakošis kaip Maksas. Jis buvo toks žmogus, kuris tyliai dirbo už labai nedidelį atlygį. Laikėsi nuošaliai nuo visų ir viską aukojo dėl šeimos — ir jis mirė nuo kažko, augančio jo skrandyje. Kažko panašaus į nuodingą kėglių rutulį.

Kaip dažnai nutinka, šeima apstojo lovą ir stebėjo, kaip jis pasiduoda.

Kažkaip tarp liūdesio ir praradimo Maksas Vandenburgas, dabar paauglys su kietomis rankomis, mėlynėmis paakiuose ir skaudamu dantimi, buvo ir kiek nusivylęs. Net suirzęs. Stebėdamas, kaip jo dėdė lėtai grimzta į lovą, jis nusprendė niekada neįeisiąs sau taip mirti.

Vyriškio veide buvo matyti susitaikymas.

Toks geltonas ir ramus, nepaisant smurtingos jo kaukolės struktūros — begalinės žandikaulio linijos, besitęsiančios mylių mylias; iššokusių skruostikaulių; įdubusių akių. Toks ramus, kad berniukas norėjo kai ko paklausti.

Kur kova? — nusistebėjo jis.

Kur noras atsilaikyti?

Žinoma, trylikos jis buvo kiek per šiurkštus. Jis nebuvo žvelgęs į veidą kažkam, panašiam į mane. Dar ne.

Kartu su likusiaisiais jis stovėjo aplink lovą ir stebėjo mirštantį vyrą — saugų perėjimą iš gyvenimo į mirtį. Šviesa lange buvo pilka ir oranžinė, vasaros odos spalva, ir atrodė, kad kvėpavimui visiškai išnykus jo dėdė pajuto palengvėjimą.

— Kai mirtis sučiups mane, — prisiekė berniukas, — ji pajus mano kumštį savo veide.

Asmeniškai man tai visai patinka. Tokia kvaila narsa.

Taip.

Man tai labai patinka.

Nuo tos akimirkos jis pradėjo kovoti reguliariau. Grupelė ištikimų draugų susirinkdavo Šteberio gatvėje ir kovodavo blėstančioje šviesoje. Archetipiniai vokiečiai, vienas kitas žydas, berniukai iš rytų. Tai nelabai rūpėjo. Nebuvo nieko geriau paaugliškai energijai išlieti už geras muštynes. Net priešai atsidūrė per colį nuo draugystės.

Jam patiko siauri ratai ir nežinomybė.

Saldus netikrumo kartumas:

Laimėti arba pralaimėti.

Tai buvo jausmas skrandyje, kurstomas tol, kol jis manydavo nebeįstengsiąs pakęsti. Vienintelis vaistas buvo žengti priekin ir smūgiuoti. Maksas nebuvo iš tų berniukų, kurie mirtų apie tai galvodami.

Dabar, žvelgiant į praeitį, jo mėgstamiausia kova buvo Kova Numeris Penki prieš aukštą, tvirtą, liemeningą vaikį, vardu Valteris Kugleris. Jiems buvo penkiolika. Valteris laimėjo visus keturis ankstesnius jų susidūrimus, bet šį kartą Maksas jautė kažin ką kitokio. Jame tekėjo naujas kraujas — pergalės kraujas: jis galėjo ir gąsdinti, ir sužadinti.

Aplink juos, kaip visada, susispietė siauras ratas. Po kojomis nešvari žemė. Šypsenos buvo beveik įsikabinusios į žvelgiančius veidus.

Purvini pirštai spaudė pinigus, o šūksniai ir riksmai kupini tokio gyvybingumo, kad daugiau nebuvo nieko, tik tai.

Dieve, ten tryško toks džiaugsmas ir tokia baimė, toks nuostabus sujudimas.

Abu kovotojus gniaužė akimirkos įtampa, veidai kaupini išraiškos, kurią didino viso to reikšmingumas. Plačiai atmerktų akių susikaupimas.

Kokią minutę išmėginę vienas kitą, jie pradėjo judėti artyn vienas kito ir labiau rizikuoti. Galiausiai tai buvo gatvės muštynės, o ne valandą trunkanti kova dėl titulo. Jie neturėjo visos dienos.

— Pirmyn, Maksai! — šaukė vienas jo draugų. Tarp žodžių nebuvo nė vieno atokvėpio. — Pirmyn, Maksi Taksi, prispaudei jį, prispaudei jį, žyduk, prispaudei jį, prispaudei jį!

Mažas vaikis su švelniais plaukų kuokštais, sugurinta nosimi ir klampiomis akimis, Maksas buvo visa galva žemesnis už priešininką.

Jo kovos stilius buvo visiškai negrakštus, visas persilenkęs, besistumiantis priekin, greitai smūgiuojantis Kugleriui į veidą. Kitas berniukas, aiškiai stipresnis ir labiau įgudęs, laikėsi tiesiai, svaidėsi smūgiais, nuolat pataikydavusiais Maksui į skruostus ir smakrą.

Maksas ir toliau puolė.

Net priėmęs daugybę smūgių ir bausmių jis toliau judėjo pirmyn. Kraujas nudažė jo lūpas. Jis greitai išdžius jam ant dantų.

Kai jį pakirto, pasigirdo garsus kauksmas. Pinigai beveik pakeitė rankas.

Maksas atsistojo.

Prieš jam pakeičiant taktiką ir prisiviliojant Valterį Kuglerį kiek arčiau, nei šis norėjo, jį partrenkė dar kartą. Atsidūręs arti Maksas galėjo trumpai ir staigiai smūgiuoti jam į veidą. Pataikė. Tiesiai į nosį.

Kugleris, staiga apakintas, nušliurino atbulas, ir Maksas griebėsi progos. Jis nusekė jį į dešinę, trenkė jam dar kartą ir atvėrė jį smūgiu, sulindusiu jam į šonkaulius. Jį pribaigusi dešinė ranka nusileido jam ant smakro.

Valteris Kugleris gulėjo ant žemės, jo šviesius plaukus nubarstė purvas. Kojos buvo praskėstos kaip V raidė. Krištolinės ašaros nusruvo oda, nors jis neverkė. Ašaras iš jo išpliekė.

Ratas skaičiavo.

Jie visada skaičiuodavo, dėl visa pikta. Balsai ir skaičiai.

Buvo paprotys po kovos pralaimėtojui pakelti nugalėtojo ranką. Kai galiausiai Kugleris atsistojo, jis niūriai priėjo prie Makso Vandenburgo ir iškėlė į orą jo ranką.

— Dėkui, — pasakė jam Maksas.

Kugleris pasiūlė įspėjimą. „Kitą kartą tave užmušiu“.

Iš viso per kelerius kitus metus Maksas Vandenburgas ir Valteris Kugleris kovojo trylika kartų. Valteris visada siekė atkeršyti už tą pirmą pergalę, kurią Maksas iš jo atėmė, o Maksas siekė pakartoti savo šlovės akimirką. Galiausiai rezultatas buvo 10:3 Valterio naudai.

Jie kovojo vienas su kitu iki 1933 metų, kai sulaukė septyniolikos. Nenoromis jaučiama pagarba peraugo į nuoširdžią draugystę, ir poreikis kovoti juos apleido. Abu turėjo darbus, kol Maksą kartu su kitais žydais 35 metais išmetė iš Jedermann Engineering fabriko. Tai buvo prieš pat išeinant Niurnbergo įstatymams, uždraudusiems žydams turėti Vokietijos pilietybę ir vokiečiams ir žydams tuoktis tarpusavyje.

— Jėzau, — pasakė Valteris vieną vakarą jiems susitikus ties tuo mažu kampu, ties kuriuo jie kovodavo. — Tai bent buvo laikai, ar ne? Viso šito tada nebuvo. — Jis atgalia ranka pliaukštelėjo per žvaigždę ant Makso rankovės. — Dabar negalėtume taip kovoti.

Maksas nesutiko.

— Galėtume. Negali vesti žydės, bet nėra įstatymo, draudžiančio su žydų muštis.

Valteris nusišypsojo.

— Veikiausiai esama už tai apdovanojančio įstatymo — jei tik laimi.

Kelerius kitus metus vienas kitą jie matydavo geriausiu atveju kartkartėmis. Maksą kartu su likusiais žydais nuolat atmesdavo ir trypdavo, o Valteris prapuolė savo darbe. Spaustuvėje.

Jei jūs iš tų, kuriems įdomu, taip, per tuos metus buvo kelios merginos. Viena vardu Tania, kita Hildė. Nė viena jų neliko ilgam. Nebuvo laiko, veikiausiai dėl netikrumo ir augančios priespaudos. Maksas turėjo naršyti darbo. Ką jis galėjo toms merginoms pasiūlyti? 1938 metais jau buvo sunku įsivaizduoti, kad gyvenimas galėtų tapti dar sunkesnis.

Tada atėjo lapkričio 9-oji. Kristallnacht. Sudužusio stiklo naktis.

Kaip tik šis įvykis sunaikino tokią daugybę jo tautiečių žydų, bet jis pasirodė esąs Makso išsigelbėjimo akimirka. Jam buvo dvidešimt dveji.

Daug žydų įstaigų buvo chirurgiškai naikinamos ir grobstomos, kai ant buto durų pasigirdo krumplių barškenimas. Maksas kartu su teta, motina, pusbroliais ir jų vaikais buvo susigrūdę svetainėje.

Aufmachen!

Šeima stebėjo vienas kitą. Buvo didelė pagunda išsilakstyti į kitus kambarius, bet baimingumas yra keistas dalykas. Jie negalėjo pajudėti.

Vėl. „Atidarykite!“

Izaokas atsistojo ir nuėjo prie durų. Medis buvo gyvas, vis dar gaudė nuo ką tik sulauktų dūžių. Jis pažvelgė atgal į baimės apnuogintus veidus, pasuko užraktą ir atidarė duris.

Kaip ir tikėjosi, tai buvo nacis. Vilkintis uniformą.

„Niekada.“

Tai buvo pirmoji Makso reakcija. Jis įsitvėrė motinai ir Sarai, arčiausiai stovėjusiai pusseserei, į rankas.

— Aš neisiu. Jei negalime eiti visi, aš irgi neinu.

Jis melavo.

Kai likusieji šeimos nariai jį išstūmė, palengvėjimas spurdėjo jame it nešvankumas. Tai buvo kažkas, ko jausti nenorėjo, bet vis tiek jautė jį su tokiu pasimėgavimu, kad norėjo apsivemti. Kaip taip galėjo? Kaip taip galėjo?

Bet jautė.

— Nieko neimk, — pasakė jam Valteris. — Tik ką vilki. Duosiu tau visa kita.

— Maksai. — Tai buvo jo motina.

Iš stalčiaus ji ištraukė seną lapelį popieriaus ir įbruko jam į švarko kišenę. „Jei kada nors...“ Suėmė jį paskutinį kartą, už alkūnių. „Tai gali būti paskutinė tavo viltis.“

Jis pažvelgė į senstantį jos veidą ir pabučiavo ją, labai stipriai, į lūpas. „Eime.“ Valteris traukė jį, kol likusieji šeimos nariai tarė atsisveikinimo žodžius ir davė jam pinigų bei keletą vertingų daiktų.

„Ten tvyro chaosas, ir chaosas yra tai, ko mums reikia.“

Jie išėjo nesidairydami atgal.

Tai jį kankino.

Jei tik išeidamas iš buto būtų atsisukęs paskutinį kartą pažvelgti į šeimą. Galbūt tuomet kaltė nebūtų buvusi tokia sunki. Jokio paskutinio atsisveikinimo.

Jokio paskutinio akių susikabinimo.

Nieko, tik išėjimas.

Kitus dvejus metus jis slapstėsi tuščiame sandėlyje. Jis buvo pastate, kuriame ankstesniais metais dirbo Valteris. Buvo labai mažai maisto. Buvo gausybė įtarimų. Likusieji pinigų turintys kaimynystėje gyvenantys žydai emigravo. Pinigų neturintys žydai irgi bandė, bet jiems nekaip sekėsi. Makso šeima papuolė į pastarąją kategoriją. Valteris retkarčiais, taip nepastebimai, kaip tik galėjo, užsukdavo pažiūrėti, kaip jiems einasi. Vieną popietę, kai jis apsilankė, duris atidarė kažkas kitas.

Kai Maksas išgirdo šią žinią, jam atrodė, lyg jo kūnas būtų sugniaužtas į kamuolį, tarsi klaidomis nusėtas puslapis. Kaip šiukšlė.

Vis dėlto kiekvieną dieną jis, bjaurėdamasis ir dėkingas, įstengdavo išsiraizgyti ir išsitiesinti. Sumaigytas, bet kažkaip nesudraskytas į gabalus.

Įpusėjus 1939 metams, kai buvo praėję tik šeši slapstymosi mėnesiai, jie nusprendė imtis kitokių veiksmų. Ištyrinėjo lapelį popieriaus, kuris buvo įteiktas Maksui visus apleidžiant. Taip, apleidžiant, ne tik išsigelbėjant. Į tai savo palengvėjimo groteskiškume žvelgė

*** Vienas vardas, vienas adresas ***

Hansas Hubermanas Himelio gatvė 33, Molchingas.

— Viskas blogėja, — pasakė Valteris Maksui. — Dabar bet kuriuo metu jie gali mus rasti. — Buvo daug gūžimosi tamsoje. — Mes nežinome, kas gali nutikti. Mane gali pričiupti. Tau gali reikėti rasti tą vietą... Pernelyg bijau prašyti pagalbos iš ko nors čia. Jie gali mane įduoti. — Buvo tik viena išeitis. — Nuvyksiu ten ir susirasiu šį žmogų. Jei jis virto naciu — tai labai tikėtina — tiesiog apsisuksiu. Tuomet bent jau žinosime, richtig?

Maksas atidavė jam paskutinius pfenigus kelionei, ir po kelių dienų, kai Valteris grįžo, jie apsikabino, ir tada jis sulaikė kvėpavimą:

— Na?

Valteris linktelėjo:

— Su juo viskas gerai. Jis vis dar groja tuo akordeonu, apie kurį tau pasakojo motina — tavo tėvo. Jis nėra partijos narys. Jis davė man pinigų. — Tuo metu Hansas Hubermanas tebuvo sąrašas. — Jis gan neturtingas, vedęs, ir yra vaikas.

Tai dar labiau pakurstė Makso dėmesingumą.

— Kokio amžiaus?

— Dešimties. Negali turėti visko.

— Taip. Vaikai daug šneka.

— Mums ir taip pasisekė.

Kurį laiką sėdėjo tyloje. Ją sutrikdė Maksas.

— Jis turbūt jau manęs nekenčia, a?

— Nemanau. Jis davė man pinigų, argi ne? Jis pasakė, pažadas yra pažadas.

Po savaitės atėjo laiškas. Hansas pranešė Valteriui Kugleriui, kad, kada tik galės, bandys atsiųsti galinčių pagelbėti daiktų.

Tarp jų buvo vieno puslapio Molchingo ir Didžiojo Miuncheno žemėlapis, taip pat tiesus kelias nuo Pasingo (patikimesnės traukinių stoties) iki priekinių jo durų. Paskutiniai žodžiai jo laiške buvo aiškūs.

Būk atsargus.

Įpusėjus 1940 metų gegužei, atvyko Mein Kampf su prie vidinio viršelio lipnia juosta priklijuotu raktu.

Tas žmogus genijus, nusprendė Maksas, bet galvodamas apie kelionę į Miuncheną vis dar virpėdavo. Aišku, jis kartu su kitais susijusiais asmenimis troško, kad keliauti visai nebūtų reikėję.

Ne visada gaunate tai, ko trokštate.

Ypač nacistinėje Vokietijoje.

Vėl prabėgo kiek laiko.

Karas išsiplėtė.

Maksas ir toliau slapstėsi nuo pasaulio kitame tuščiame kambaryje.

Iki neišvengiamo. Valteriui pranešė, kad jis siunčiamas į Lenkiją tęsti Vokietijos vyresnybės tiek prieš lenkus, tiek prieš žydus įtvirtinimo. Viena nebuvo daug geriau nei kita. Laikas atėjo.

Maksas nukeliavo į Miuncheną ir Molchingą ir dabar sėdėjo nepažįstamojo virtuvėje, prašydamas trokštamos pagalbos ir kentėdamas pasmerkimą, kurio jautėsi nusipelnęs.

Hansas Hubermanas pakratė jam ranką ir prisistatė.

Tamsoje paruošė kavos.

Mergaitė buvo išėjusi jau prieš kurį laiką, bet dabar prie atvykėlio prisiartino dar kiti žingsniai.

Nežinoma korta.

Tamsoje visi trys buvo visiškai pavieniai. Jie visi spoksojo. Prabilo tik moteris.

Rozos rūstybė

Lizelė jau vėl buvo užsnūdusi, kai su niekuo nesupainiojamas Rozos Huberman balsas įėjo į virtuvę. Jis iškrėtė iš jos miegus.

Was ist los?

Jai įsivaizduojant Rozos rūstybės pagimdytą tiradą, smalsumas nugalėjo. Aiškiai pasigirdo judesys ir velkama kėdė.

Po dešimties minučių nepakeliamos drausmės Lizelė nuslinko į koridorių, ir tai, ką pamatė, ją išties apstulbino: Roza Huberman stovėjo aukščiau nei Makso Vandenburgo petys ir stebėjo, kaip jis gurkia jos nešlovingąją žirnienę.

Stalas buvo nutviekstas žvakės šviesos, kuri nevirpėjo.

Mama buvo rimta.

Jos apvalainas pavidalas skleidė nerimą.

Vis dėlto veide kažkaip švietė ir džiugesys, ir tai nebuvo džiugesys dėl kitos žmogiškos būtybės, išgelbėtos nuo persekiojimo. Tai buvo panašiau į: „Matot? Jis bent jau nesiskundžia.“ Ji vedžiojo žvilgsniu nuo sriubos prie žydo ir vėl prie sriubos.

Kai vėl prakalbo, tik paklausė, ar jis nenorėtų daugiau.

Maksas atsisakė, vietoj to nuskubėjo prie plovyklės ir ėmė vemti. Jo nugara trūkčiojo, o rankos buvo plačiai išskėstos. Pirštai įsitvėrė metalo.

— Jėzau, Marija ir Juozapai, — sumurmėjo Roza. — Dar vienas.

Apsisukęs Maksas atsiprašė. Jo žodžiai buvo slidūs ir menki, nuslopinti rūgšties.

— Atsiprašau. Manau, per daug suvalgiau. Žinote, mano skrandis, praėjo tiek daug laiko... Nemanau, kad jis gali susidoroti su tokia...

— Pasitrauk, — įsakė jam Roza. Ji pradėjo tvarkytis.

Baigusi rado jaunuolį prie virtuvės stalo visiškai paniurusį. Priešais jį sunėręs rankas virš medinės marškos sėdėjo Hansas.

Iš koridoriaus Lizelė galėjo matyti perkeiptą nepažįstamojo veidą, o už jo kaip kokią kraigalionę mamos veide įspaustą nerimą.

Ji pažvelgė į abu globėjus.

Kas tokie šie žmonės?

Lizelės pamoka

Pasakyti, kokie iš tikrųjų žmonės buvo Hansas ir Roza Hubermanai, toli gražu ne pats lengviausias dalykas. Geri žmonės?

Absurdiškai nenuovokūs žmonės? Abejotinai blaivaus mąstymo žmonės?

Lengviau apibūdinti nemalonią jų padėtį.

*** Hanso ir Rozos ***

Hubermanų padėtis Iš tikro labai kebli.

Tiesą sakant, baisiai kebli.

Kai jūsų gyvenamojoje vietoje, pačioje nacizmo gimtinėje, ankstyvą rytą pasirodo žydas, veikiausiai pasijusite nepaprastai nejaukiai. Nerimastavimas, netikėjimas, paranoja. Kiekvienas jų suvaidina savo vaidmenį ir kiekvienas veda sėlinančio įtarimo, kad laukia mažiau nei dangiški padariniai, link. Baimė blizgi. Nuožmi akyse.

Įstabu, bet reikia pasakyti, kad, nepaisant šios tamsoje vaivorykštės spalvomis mirguliavusios baimės, jie kažkaip atsispyrė isterijos akstinui.

Mama liepė Lizelei išeiti.

— Bett, Saumensch. — Balsas ramus, bet tvirtas. Labai neįprasta.

Tėtis atėjo po kelių minučių ir atkėlė laisvos lovos apklotus.

— Allesgut, Lizele? Ar viskas gerai?

— Taip, tėti.

— Kaip matai, turime svečią. — Tamsoje ji vos vos galėjo įžiūrėti aukštą Hanso Hubermano siluetą. — Šiąnakt jis miegos čia.

— Taip, tėti.

Po kelių minučių Maksas Vandenburgas, tylus ir tamsus, buvo kambaryje. Vyras nekvėpavo. Jis nejudėjo. Vis dėlto jis kažkaip nukeliavo nuo tarpdurio iki lovos ir gulėjo po apklotais.

— Viskas gerai?

Tai vėl buvo tėtis, šįsyk besikalbantis su Maksu.

Atsakymas išsklendė jam iš burnos, tada kaip pelėsių dėmė prikibo prie lubų. Toks buvo jo kaltės jausmas.

— Taip. Ačiū jums, — pasakė jis vėl, kai tėtis nuėjo iki savo įprastos vietos kėdėje šalia Lizelės lovos.

— Ačiū jums.

Dar valanda prabėgo, kol Lizelė užmigo.

Ji miegojo kietai ir ilgai.

Iškart po pusės devynių ryte ją pažadino ranka.

Balsas jos gale pranešė, kad į mokyklą tą dieną ji neis. Regis, ji serga.

Visiškai išsibudinusi, ji stebėjo nepažįstamąjį lovoje priešais. Iš po antklodės matėsi tik susisukusių plaukų gūžta viršuje ir nesigirdėjo jokio garso, tarsi jis būtų kažkaip išmokęs net miegoti tyliau. Sekdama paskui tėtį į koridorių, ji labai atsargiai pro jį praėjo.

Pirmą kartą virtuvė ir mama buvo ramios. Tai buvo kažkokia gluminanti įžanginė tyla. Kadangi ji truko tik kelias minutes, Lizelei labai palengvėjo.

Maistas ir valgymo garsai.

Mama paskelbė svarbiausią dienos dalyką. Atsisėdusi prie stalo ji pasakė:

— Paklausyk, Lizele. Tėtis tau šiandien kai ką papasakos. — Tai buvo rimta — ji net nepasakė Saumensch. Tai buvo asmeninio susilaikymo žygdarbis.

— Jis su tavimi kalbėsis, ir tu turėsi klausytis. Ar aišku?

Mergaitė vis dar bandė suprasti.

— Ar aišku, Saumensch?

Tai buvo geriau.

Mergaitė linktelėjo.

Kai ji vėl įėjo į miegamąjį pasiimti drabužių, kūnas lovoje priešais buvo apsivertęs ir susirietęs. Tai buvo jau ne tiesus rąstas, bet į Z raidę panašios formos pavidalas, įstrižai siekiantis nuo vieno kampo iki kito. Zigzagas lovoje.

Dabar pavargusioje šviesoje ji galėjo matyti jo veidą. Burna buvo pravira, oda — kiaušinio lukšto spalvos. Žandikaulį ir smakrą dengė žandenos, o ausys buvo kietos ir priplotos. Jis turėjo mažą, bet iškrypusią nosį.

— Lizele!

Ji pasisuko.

— Judinkis!

Ji pajudėjo prausyklos link.

Persirengusi ir vėl atsidūrusi koridoriuje ji suvokė, kad toli neis. Tėtis stovėjo priešais rūsio duris. Jis vos vos nusišypsojo, uždegė lempą ir nusivedė ją žemyn.

Tarp apdangalų ir dažų kvapo tėtis liepė jai patogiai įsitaisyti. Ant sienų įsižiebė dažais nupiešti ir praeityje išmokti žodžiai.

— Turiu tau kai ką papasakoti.

Lizelė atsisėdo ant metro aukščio apdangalų krūvos, tėtis ant penkiolikos litrų dažų skardinės. Keletą minučių jis ieškojo žodžių. Kai jie atėjo, jis atsistojo, kad juos ištartų. Jis pasitrynė akis.

— Lizele, — pasakė jis tyliai, — niekuomet nebuvau tikras, kad kas nors iš viso šito nutiks, taigi niekuomet tau nepasakojau. Apie save. Apie žmogų viršuje. — Iš vieno rūsio galo jis nuėjo į kitą, jo šešėlį išdidino lempos šviesa. Ji pavertė jį milžinu ant sienos, vaikštinėjančiu pirmyn ir atgal.

Kai baigė žingsniuoti, jo šešėlis stebėdamas dunksojo už jo. Kažkas visada stebėjo.

— Žinai mano akordeoną? — pasakė jis, ir istorija prasidėjo.

Jis paaiškino apie Pirmąjį pasaulį karą ir Eriką Vandenburgą, tada apie apsilankymą pas kritusio kario našlę.

— Berniukas, kuris tą dieną įėjo į kambarį, yra tas vyras viršuje. Verstehst? Supranti?

Knygų vagilė sėdėjo ir klausėsi Hanso Hubermano istorijos. Ji truko gerą valandą, iki tiesos akimirkos, į kurią įėjo labai akivaizdi ir būtina pamoka.

— Lizele, turi paklausyti. — Tėtis liepė jai atsistoti ir suėmė už rankos.

Jie žiūrėjo į sieną.

Tamsūs pavidalai ir žodžių mokymasis.

Jis tvirtai spaudė jos pirštus.

— Pameni Fiurerio gimtadienį — kai tą naktį parėjome namo iš gaisro? Pameni, ką man pažadėjai?

Mergaitė pritarė. Ji pasakė sienai:

— Kad išsaugosiu paslaptį.

— Teisingai.

Nupiešti žodžiai buvo išsimėtę tarp už rankų susiėmusių šešėlių, tupėjo jiems ant pečių, ilsėjosi ant galvų ir kabojo nuo rankų. „Lizele, jei kam nors papasakosi apie vyrą viršuje, visi pateksime į didelę bėdą.“ Jis balansavo ant siauros linijos tarp jos išgąsdinimo, tokio, kad viską pamirštų, ir nuraminimo, pakankamo, kad liktų rami. Jis maitino ją sakiniais ir stebėjo savo metališkomis akimis. Neviltis ir taikumas. „Mažų mažiausiai mane ir mamą išsives.“ Hansas aiškiai jaudinosi, kad gali per daug ją išgąsdinti, bet jis apskaičiavo riziką: verčiau buvo linkęs suklysti ir išgąsdinti per daug, nei nepakankamai. Mergaitės klusnumas turėjo būti visiškas, nekintamas faktas.

Baigdamas Hansas Hubermanas pažvelgė į Lizelę Meminger ir įsitikino, kad ji atidžiai klausosi.

Išvardijo jai pasekmes.

— Jei kam nors papasakosi apie tą vyrą...

Savo mokytojai.

Rudžiui.

Nesvarbu kam.

Svarbu, kad visus galėjo nubausti.

— Pirmiausia, — pasakė jis, — aš atimsiu visas tavo knygas — ir sudeginsiu jas. — Tai buvo beširdiška. — Įmesiu jas į viryklę ar židinį. — Jis tikrai elgėsi kaip tironas, bet tai buvo būtina. — Supratai?

Sukrėtimas pramušė joje skylę, labai tvarkingą, labai tikslią.

Ištryško ašaros.

— Taip, tėti.

— Toliau. — Turėjo išlikti tvirtas, ir tam reikėjo įtempti visas jėgas. — Jie atims tave iš manęs. Ar nori to?

Dabar ji nuoširdžiai verkė. „Nein“

— Gerai. — Tvirčiau suspaudė jos ranką. — Jie ištemps tą vyrą viršuje, ir galbūt mane ir mamą taip pat — ir mes niekuomet, niekuomet negrįšime.

To pakako.

Mergaitė pradėjo taip nesuvaldomai raudoti, kad tėtis iš visos širdies troško prisitraukti ją ir tvirtai apkabinti. Vietoj to jis pritūpė ir pažvelgė tiesiai jai į akis. Iki dabar jis išsakė ramiausius žodžius.

— Verstehst du mich? Ar supranti mane?

Mergaitė linktelėjo. Ji verkė, ir dabar, nugalėtas, palūžęs, jos tėtis apglėbė ją dažų prisisunkusiame ore ir žibalo šviesoje.

— Aš suprantu, tėti, suprantu.

Jos balsas nuslopo į jo kūną, ir jie kelias minutes taip stovėjo: Lizelė, suspaudusi kvėpavimą, ir tėtis, trinantis jai nugarą.

Kai jie grįžo, viršuje rado mamą, sėdinčią virtuvėje, vieną ir susimąsčiusią. Kai ji juos pamatė, atsistojo ir mostelėjo Lizelei prieiti, pastebėdama išdžiūvusias ją išvagojusias ašaras. Ji apkabino mergaitę, apkrovė jos kūną įprastiniu šiukščiu apkabinimu. „Alles gut, Saumensch?“

Atsakymo nereikėjo.

Viskas buvo gerai.

Bet ir siaubinga.

Miegantysis

Maksas Vandenburgas miegojo tris dienas.

Tam tikrais miego tarpais Lizelė jį stebėjo. Galėtumėte sakyti, kad atėjus trečiai dienai tai virto apsėdimu: patikrinti, pažiūrėti, ar jis vis dar kvėpuoja. Dabar ji galėjo interpretuoti jo gyvybės ženklus: lūpų, barzdos judėjimą ir vos vos pajudančias plaukų vyteles, kai jam sapnuojant trūkčiodavo galva.

Dažnai jai ties juo stovint kildavo stingdanti mintis: kas, jei jis ką tik pabudo, jo akys prasivėrė ir mato ją — stebi ją stebinčią. Mintis būti sugautai vienu metu ją ir kamavo, ir uždegdavo. Ji bijojo to. Ji šaukėsi to. Tik mamai pašaukus ji galėjo atsitraukti, tuo pat metu nurimusi ir nusivylusi, kad gali nebūti ten, kai jis pabus.

Kartais, baigiantis miego maratonui, jis kalbėdavo.

Išmurmėtų vardų rečitalis. Kontrolinis sąrašas.

Izaokas. Teta Rūta. Sara. Mama. Valteris. Hitleris.

Šeima, draugas, priešas.

Jie visi tūnojo po antklodėmis drauge su juo, ir vienu metu atrodė, kad jis kovoja su savimi. „Nein“, — sušnibždėjo jis. Pakartojo septynis kartus. „Ne.“

Stebėdama Lizelė jau įžvelgdavo panašumus tarp šio nepažįstamojo ir savęs. Jie abu į Himelio gatvę atvyko apimti jaudulio. Abu sapnavo košmarus.

Atėjus laikui, jis atsibudo jausdamas bjaurų dezorientacijos virpulį. Jo burna atsivėrė akimirką prieš prasimerkiant akims, ir jis atsisėdo, stačiu kampu.

— Ai!

Jam iš burnos ištrūko balso skiautelė.

Pamatęs virš savęs aukštyn kojom apverstą mergaitės veidą, akimirką pajuto irzlią nežinomybę ir siektelėjo prisiminimų: kad iššifruotų, kur ir kada tiksliai dabar sėdi. Po kelių sekundžių įsigudrino pasikasyti galvą (prakurų šnaresys) ir pažiūrėjo į ją. Jo judesiai buvo suskaldyti, ir dabar jau atviros jo akys buvo klampios ir rudos. Tirštos ir sunkios.

Reaguodama Lizelė nevalingai atsitraukė.

Per lėtai.

Nepažįstamasis ištiesė lovos sušildytą ranką ir suėmė jai už dilbio.

— Prašau.

Jo balsas taip pat kabinosi tarsi turėdamas nagus. Įspaudė jį jai į kūną.

— Tėti! — Garsiai.

— Prašau! — Romiai.

Buvo vėlyva popietė, pilka ir švytinti, bet į kambarį buvo leista įspįsti tik purvo spalvos šviesai. Tai buvo viskas, ką praleido užuolaidų audinys. Jei esate optimistai, galvokite apie ją kaip apie bronzinę.

Kai tėtis įėjo, pirmiausia jis sustojo tarpduryje ir pamatė besikaunančius Makso pirštus ir jo beviltišką veidą. Abu laikėsi Lizelės rankos.

— Kaip matau, susipažinote, — pasakė jis.

Makso pirštai ėmė vėsti.

Apsikeitimas košmarais

Maksas Vandenburgas pasižadėjo daugiau niekada nemiegoti Lizelės kambaryje. Ką jis sau manė tą pirmą naktį? Vien pati mintis gąsdino jį.

Tai dėl suglumimo, atvykus jis leido tam įvykti. Kalbant apie jį, rūsys buvo vienintelė jam tinkama vieta. Šaltį ir vienatvę pamirškite. Jis žydas, ir jei yra vieta, kurioje jam lemta gyvuoti, tai rūsys ar bet kuri kita užslėpta išlikimo vieta.

— Man labai gaila, — prisipažino jis Hansui ir Rozai ant rūsio laiptų. — Nuo dabar būsiu čia, apačioje. Manęs negirdėsite. Nė garso neišleisiu.

Hansas ir Roza, abu skendintys tos keblios padėties neviltyje, nesiginčijo net dėl šalčio. Jie nutempė žemyn antklodes ir pripildė žibalinę lempą. Roza pripažino, kad maisto nebus daug, į tai Maksas atsakė karštu prašymu atnešti tik likučius, ir tik tada, kai jų niekas kitas nenorės.

— Na, na, — užtikrino jį Roza. — Būsite maitinamas taip gerai, kaip tik įstengsiu.

Jie taip pat nunešė į apačią čiužinį nuo laisvos lovos Lizelės kambaryje, pakeitę jį apdangalais — puikūs mainai.

Apačioje Hansas ir Maksas patiesė čiužinį po laiptais ir iš šono pastatė apdangalų sieną. Apdangalai buvo pakankamai aukšti, kad paslėptų visą trikampį įėjimą, ir, jei tik tiek, juos buvo lengva patraukti, jei Maksui žūtbūt prireiktų daugiau oro.

Tėtis atsiprašė:

— Tai gan apgailėtina. Suprantu tai.

— Geriau nei nieko, — patikino jį Maksas. — Geriau nei vertas — ačiū jums.

Apgalvotai pastatęs kelias dažų skardines, Hansas, tiesą sakant, pripažino, kad tai tikrai atrodė tiesiog nerūpestingai atokiau kampe suversta šlamšto krūva. Vienintelė bėda buvo ta, kad žydui iššniukštinėti tereikėjo pastumti kelias skardines ir patraukti vieną kitą apdangalą.

— Tiesiog tikėkimės, kad to pakaks, — pasakė jis.

— Turės pakakti, — Maksas įšliaužė vidun. Vėl tai pasakė:

— Ačiū jums.

Ačiū jums.

Maksui Vandenburgui tai buvo du labiausiai pasigailėtini žodžiai, kokius tik galėjo ištarti, su jai varžėsi nebent Aš atsiprašau. Jautė nuolatinį poreikį tarti abu posakius, skatinamus kaltės negalavimo.

Kiek kartų per tas kelias pirmąsias būdravimo valandas jautė norą išeiti iš to rūsio ir visai iš namo? Turbūt šimtus.

Vis dėlto kiekvieną sykį tai tebuvo dilgtelėjimas.

Tai dar labiau blogino padėtį.

Jis norėjo išeiti — Dieve, kaip jis norėjo (ar bent jau norėjo norėti) — bet žinojo, kad neišeis. Viskas buvo daugmaž taip pat, kaip ir tai, kaip paliko savo šeimą Štutgarte po išgalvotos ištikimybės šydu.

Gyventi.

Gyvenimas buvo gyvenimas.

Jo kaina kaltė ir gėda.

Kelias pirmąsias jo dienas rūsyje Lizelė juo nesidomėjo. Ji neigė jo egzistavimą. Jo šnarančius plaukus, jo šaltus slidžius pirštus.

Jo iškankintą buvimą.

Mama ir tėtis.

Tarp jų tvyrojo tokia svari rimtis ir daug nepriimtų sprendimų. Jie svarstė, ar galėtų jį perkraustyti.

„Bet kur?“

Jokio atsakymo.

Šioje padėtyje jie neturėjo draugų ir buvo sukaustyti. Maksas Vandenburgas daugiau neturėjo pas ką eiti. Tai buvo jie.

Hansas ir Roza Hubermanai. Lizelė niekuomet nematė, kad jie tiek daug ar su tokiu rimtumu vienas į kitą žvelgtų.

Maistą žemyn nešė ir tuščią dažų skardinę Makso išmatoms surado jie. Turinio atsikratydavo Hansas, taip apdairiai, kaip tik įmanoma. Roza taip pat nešdavo jam kibirus karšto vandens nusiprausti. Žydas buvo apskretęs.

Kiekvieną kartą Lizelei išėjus iš namų, už laukujų durų laukdavo kalnas šalto lapkričio oro.

Dulksna krapnojo su kaupu.

Ant kelio tižo negyvi lapai.

Greitai atėjo knygų vagilės eilė apsilankyti rūsyje. Jie ją privertė. Ji nedrąsiai nulipo laiptais, žinodama, kad nereikia jokių žodžių. Jos pėdų čiuženimo pakako jam pažadinti.

Vidury rūsio ji sustojo ir laukė, jausdamasi veikiau taip, lyg stovėtų didelio sutemų apgaubto lauko vidury. Saulė leidosi už nuimto apdangalų derliaus.

Kai Maksas išėjo, rankose laikė Mein Kampf. Atvykęs pasisiūlė grąžinti ją Hansui Hubermanui, bet jam buvo atsakyta, kad gali ją pasilaikyti.

Savaime suprantama, Lizelė, laikydama vakarienę, negalėjo atplėšti nuo jos akių. Tai buvo knyga, kurią ji kelis sykius buvo mačiusi Vokiečių merginų sąjungoje (BDM). Retkarčiais buvo minimas jos didingumas ir pažadai, kad proga ją tyrinėti pasitaikys vėliau, jiems pereinant į aukštesniąją Hitlerio jaunimo diviziją.

Maksas, pasekęs jos susitelkimą, taip pat nužvelgė knygą.

— Is? — sušnabždėjo ji.

Jos balse buvo girdima keista gija, nuobliuota ir susisukusi burnoje.

Žydas tik kiek arčiau palenkė galvą.

— Bitte? Atleiskite?

Ji padavė jam žirnienę ir grįžo į viršų, išraudusi, skubina ir neprotinga.

— Ar tai gera knyga?

Kartojo tai, ką norėjo pasakyti, prausykloje, priešais mažą veidrodėlį. Aplink ją vis dar tvyrojo šlapimo kvapas, nes Maksas prieš pat jai nulipant buvo pasinaudojęs dažų skardine. So eiti G’schtank, — pagalvojo ji. Kokia smarvė.

Niekieno šlapimas nekvepia taip gerai, kaip nuosavas.

Dienos kėblino pro šalį.

Kiekvieną naktį, prieš panirdama į miegą, ji girdėdavo mamą ir tėtį virtuvėje, svarstančius, kas padaryta, ką jie daro dabar ir kas turi nutikti toliau. Ir visą tą laiką šalia jos pleveno Makso atvaizdas. Jo veide visuomet švietė ta dėkinga sužeistojo išraiška ir tos pelkėtos akys.

Protrūkis iš virtuvės pasigirdo tik kartą.

Tėtis.

— Žinau!

Jo balsas buvo šiurkštus, dreskiantis, bet jis paskubomis numalšino jį iki šnabždesio.

— Vis dėlto turiu ir toliau eiti, bent kelis kartus per savaitę. Negaliu būti čia visą laiką. Mums reikia pinigų, ir jei liausiuos ten grojęs, jie pradės įtarinėti. Jie gali stebėtis, kodėl lioviausi. Pasakiau jiems, kad praėjusią savaitę sirgai, bet dabar turime elgtis taip pat, kaip ir visuomet.

Ten ir slypėjo bėda.

Gyvenimas pasikeitė beprotiškiausiu įmanomu būdu, bet buvo būtina elgtis taip, lyg visai nieko nebūtų nutikę.

Įsivaizduokite besišypsą gavę antausį. Tada pagalvokite, kad tai darote dvidešimt keturias valandas per parą.

Štai ką reiškė slėpti žydą.

Dienoms virstant savaitėmis, atsirado jei kas nors ne daugiau, tai bent apsiaustųjų pripažinimas to, kas įvyko — ir visa pasekmė karo, pažadų tesėtojo ir vieno akordeono. Taip pat vos per pusę metų Hubermanai neteko sūnaus ir įgijo didingai pavojingą pakaitą.

Labiausiai Lizelę sukrėtė mamos pasikeitimas. Ar tai buvo tas apskaičiavimas, su kuriuo ji dalijo maistą, ar ženklus jos plačiai pagarsėjusios burnos pažabojimas, ar net švelnesnė išraiška jos kartoniniame veide, viena buvo aišku.

*** Rozos Huberman savybė ***

Roza Huberman buvo tinkama moteris krizei.

Net kai artrito susukiota Helena Šmit atsisakė plovimo ir lyginimo paslaugų, praėjus mėnesiui po Makso debiuto Himelio gatvėje ji tiesiog atsisėdo už stalo ir patraukė dubenį savęs link. „Gera sriuba šįvakar.“ Sriuba buvo siaubinga.

Kiekvieną rytą Lizelei išeinant į mokyklą arba tomis dienomis, kai ji traukdavo žaisti futbolo ar pabaigti skalbinių maršruto, Roza mergaitei tyliai sakydavo:

— Ir nepamiršk, Lizele... — Ji parodydavo pirštu į jos burną, ir tai buvo viskas. Lizelei linktelėjus, ji pasakydavo: „Gera mergaitė, Saumensch. Dabar keliauk.“

Visai kaip sakė tėtis, o dabar ir mama, Lizelė buvo gera mergaitė. Ji laikė liežuvį už dantų visur, kur tik eidavo. Paslaptis buvo palaidota giliai.

Ji, kaip ir visada, klydinėjo po miestą su Rudžiu, klausydamasi jo tauškimo. Kartais jie lygindavo savo Hitlerio jaunimo divizijų užrašus. Rudis pirmą kartą paminėjo sadistišką jauną vadą, vardu Francas Doičeris. Kai nepasakodavo apie smarkius Doičerio įpročius, Rudis ir toliau sukdavo savo skilusią plokštelę, atpasakodamas ir atkurdamas paskutinį savo Himelio gatvės futbolo stadione įmuštą įvartį.

— Žinau, — patikindavo jį Lizelė. — Aš ten buvau.

— Na ir kas?

— Taigi aš jį mačiau, Saukerl.

— Iš kur man žinoti? Kiek galiu spėti, veikiausiai voliojaisi kažkur ant žemės, laižydama mano po įvarčio paliktą purvą.

Galbūt išsaugoti sveiką protą jai padėjo Rudis savo kvailomis kalbomis, citrinos prisisunkusiais plaukais ir savo įžūlumu.

Atrodė, kad jis rezonuoja kažkokiu įsitikinimu, jog gyvenimas tėra pokštas — begalinė futbolo įvarčių, pagalių virtinė ir nuolatinis nieko nereiškiančio tauškimo repertuaras.

Taip pat dar buvo mero žmona ir skaitymas jos vyro bibliotekoje. Dabar ten buvo šalta, kiekvieno apsilankymo metu vis šalčiau, bet Lizelė negalėjo neiti. Ji išsirinkdavo keletą knygų ir skaitydavo mažas jų ištraukas, kol vieną popietę rado tokią, kurios negalėjo padėti. Ji vadinosi „Švilpautojas“. Iš pradžių ji ją patraukė dėl retkarčiais pastebimo Himelio gatvės švilpautojo Pfifikuso. Prisiminė jį, sulinkusį savo apsiauste, ir jo pasirodymą prie laužo per fiurerio gimtadienį.

Pirmas įvykis knygoje buvo žmogžudystė. Nudūrimas. Gatvė Vienoje. Netoli nuo Stefansdomo — katedros pagrindinėje aikštėje.

*** Maža ištrauka iš švilpautojo ***

Ji išsigandusi gulėjo ten, savo kraujo baloje, keista melodija skambėjo jos ausyse.

Ji prisiminė peilį, vidun ir lauk, ir šypseną.

Kaip visada, švilpautojas šypsojosi bėgdamas šalin, į tamsią ir žudikišką naktį...

Lizelė nebuvo tikra, ar drebėjo nuo žodžių, ar dėl atviro lango. Kiekvieną kartą paėmusi ar pristačiusi į mero namus skalbinius, ji perskaitydavo tris puslapius ir virpėdavo, bet buvo akivaizdu, kad tai negali tęstis ilgai.

Panašiai kaip ir Maksas Vandenburgas nebegalėjo ilgai tverti rūsyje. Jis nesiskundė — neturėjo teisės — bet jautė, kaip šaltyje pamažu yra. Pasirodė, kad už išsigelbėjimą turės dėkoti trupučiui skaitymo ir rašymo, taip pat knygai pavadinimu „Gūžtelėjimas petimi“.

— Lizele, — vieną naktį pasakė Hansas. — Ateik.

Tada, kai atvyko Maksas, Lizelės ir jos tėčio skaitymo pamokose atsirado ženkli pertrauka. Jis aiškiai jautė, kad dabar tinkamas metas vėl jų imtis.

— Na, komm, — pasakė jai. — Nenoriu, kad apsileistum. Eik ir atsinešk vieną iš savo knygų. Gal „Gūžtelėjimą petimi“?

Visame tame trikdė tai, kad, jai grįžus su knyga rankose, tėtis judesiu parodė, kad turėtų sekti paskui jį į senąjį jų darbo kambarį. Rūsį.

— Bet, tėti, — bandė pasakyti jam. — Mes negalime...

— Kodėl? Ar ten, apačioje, yra pabaisa?

Buvo ankstyvas gruodis, ir dienos būta ledinuotos. Su kiekvienu betoniniu laipteliu rūsys darėsi vis nedraugiškesnis.

— Tėti, čia per šalta.

— Anksčiau nekreipei į tai dėmesio.

— Taip, bet niekada nebuvo taip šalta...

Jiems nulipus, tėtis sušnabždėjo Maksui:

— Ar galėtume pasiskolinti lempą, prašau?

Suvirpėję apdangalai ir skardinės pasislinko, šviesa buvo perduota ir perėjo iš rankų į rankas. Žiūrėdamas į liepsnelę Hansas papurtė galvą ir judesį papildė keletu žodžių. „Es ist ja Wahnsinn, net? Tai beprotiška, ar ne?“ Prieš rankai iš vidaus spėjant pataisyti apdangalus, jis ją sučiupo.

— Išeik ir tu. Prašau, Maksai.

Tuomet apdangalus nutempė į šoną, ir pasirodė išsekęs Makso Vandenburgo kūnas ir veidas. Drėgnoje šviesoje jis stovėjo stebuklingai nepatogiai. Drebėjo.

Hansas palietė jo ranką, kad patrauktų jį arčiau.

— Jėzau, Marija ir Juozapai. Negalite čia likti. Mirtinai sušalsite.

Jis pasisuko:

— Lizele, pripildyk vonią. Ne per karštą. Padaryk ją tokią, kokia būna pradėjusi vėsti.

Lizelė užbėgo į viršų.

— Jėzau, Marija ir Juozapai.

Išgirdo vėl pasiekusi koridorių.

Jam gulint mažulytėje vonioje, Lizelė klausėsi prie prausyklos durų, įsivaizduodama, kaip šildydamas jo ledkalniu virtusį kūną drungnas vanduo virsta garais. Mama ir tėtis pasiekė įnirtingiausią ginčo tašką sujungtame miegamajame ir svetainėje, jų tylūs balsai įstrigo koridoriaus sienoje.

— Jis ten numirs, galiu tave užtikrinti.

— Bet kas, jei kas nors jį pamatys?

— Ne, ne, į viršų jis ateis tik naktį. Dieną viską paliksime atvirai. Nėra ko slėpti. Ir naudosimės šiuo kambariu, o ne virtuve. Geriau laikytis atokiau nuo priekinių durų.

Tyla.

Tada mama:

— Gerai... Taip, tu teisus.

— Jei jau rizikuojame dėl žydo, — netrukus po to pasakė tėtis, — būčiau linkęs rizikuoti dėl gyvo. — Ir nuo to laiko nusistovėjo nauja tvarka.

Kiekvieną naktį mamos ir tėčio kambaryje užkurdavo ugnį, ir tyliai pasirodydavo Maksas. Jis sėdėdavo kampe, susitraukęs ir sumišęs, veikiausiai dėl žmonių gerumo, išlikimo kankynės, o labiausiai — dėl šilumos įstabumo.

Glaudžiai užtraukus užuolaidas, jis miegodavo ant grindų su pagalve po galva, o liepsna slopdavo ir virsdavo pelenais.

Ryte grįždavo į rūsį.

Bebalsis žmogus.

Žydiška žiurkė, atgal į savo landą.

Pagardintos papildomo pavojaus kvapo atėjo ir praėjo Kalėdos. Kaip buvo tikimasi, Hansas jaunesnysis namo neparvažiavo (tai ir palaiminimas, ir grėslus nusivylimas), bet Trudė atvyko kaip paprastai, ir, laimė, viskas praėjo sklandžiai.

*** Sklandumo savybės ***

Maksas iš rūsio nėjo.

Trudė atvažiavo ir išvažiavo nieko neįtarusi.

Buvo nuspręsta, kad Trude, nepaisant jos švelnaus būdo, pasitikėti negalima.

— Pasikliausime tik tais žmonėmis, kuriais privalome, — pareiškė tėtis, — ir tie žmonės esame mes trys.

Buvo daugiau maisto ir Maksui skirtas atsiprašymas, kad tai ne jo religija, bet vis vien apeigos.

Jis nesiskundė.

Kokią būtų turėjęs priežastį?

Jis paaiškino esąs žydas auklėjimu, krauju, bet taip pat kad dabar būti žydu daug labiau nei bet kada anksčiau yra etiketė — pragaištinga, niekam tikusi sėkmė.

Būtent tada jis taip pat pasinaudojo proga pasakyti, kad jam labai gaila, jog Hubermanų sūnus neparvažiavo namo. Atsakydamas tėtis pasakė jam, kad tokių dalykų valdyti jie negali. „Galiausiai, — pasakė jis, — turėtumėte ir pats tai suprasti — jaunas vyriškis vis dar yra berniukas, o berniukas kartais turi teisę būti užsispyręs“.

Daugiau jie apie tai nekalbėjo.

Kelias pirmąsias savaites priešais ugnį Maksas netarė nė žodžio. Dabar, kai kartą per savaitę maudydavosi vonioje, Lizelė pastebėjo, kad jo plaukai nebėra vytelių raizginys, bet veikiau rinkinys plunksnų, plazdančių jam aplink galvą.

Vis dar drovėdamasi nepažįstamojo, ji pašnibždėjo tai tėčiui.

— Jo plaukai tarsi plunksnos.

— Ką? — Ugnis iškraipė žodžius.

— Sakiau, — sušnabždėjo ji vėl, pasilenkdama arčiau, — jo plaukai tarsi plunksnos...

Hansas Hubermanas pažvelgė ir pritardamas linktelėjo. Esu tikra, jis troško turėti mergaitės akis. Jie nesuprato, kad Maksas viską girdėjo.

Kartais jis atsinešdavo Mein Kampf ir skaitydavo ją šalia liepsnų, virdamas pykčiu dėl to, ką perskaitydavo. Kai atsinešė ją trečią kartą, Lizelė pagaliau rado savyje drąsos ištarti savo klausimą.

— Ar ji — gera?

Jis pakėlė akis nuo puslapio, suspaudė pirštus į kumštį ir vėl juos ištiesė. Numojęs šalin pyktį, nusišypsojo jai. Pažvelgė į tėtį, tuomet vėl į mergaitę.

— Ji išgelbėjo man gyvybę:

Mergaitė truputėlį sujudėjo ir sukryžiavo kojas. Tada tyliai paklausė:

— Kaip?

Taip prasidėjo istorijų pasakojimo svetainėje tarpsnis. Tai buvo daroma taip tyliai, kad vos galėjai išgirsti. Priešais juos visus buvo surinkta žydo kovotojo kumščiais dėlionė.

Kartais Makso Vandenburgo balse pasigirsdavo juokas, nors fiziškai jis buvo it trintis — tarsi akmeniu švelniai brauktų per didesnį akmenį. Vietomis jis buvo gilus, vietomis — išdraskytas, kartais visai nutrūkstantis.

Giliausias jis buvo apgailestaujant, o užlūždavo pasibaigus pokštui ar pasmerkus save.

„Nukryžiuotasai Kristau“ buvo dažniausias atsakas į Makso Vandenburgo istorijas, paprastai palydimas klausimu.

*** Tokiais kaip antai ***

Kaip ilgai išbuvote tame kambaryje?

Kur dabar yra Valteris Kugleris?

Ar žinote, kas nutiko jūsų šeimai?

Kur keliavo knarkikas?

Pralaimėti 10-3!

Kodėl ir toliau su juo kovojote?

Kai Lizelė pažvelgė atgal į savo gyvenimo įvykius, tos naktys svetainėje buvo vienos aiškiausių jos prisiminimų. Ji galėjo matyti ant kiaušinio lukšto spalvos Makso veido krintančius liepsnos atšvaitus ir net justi žmogišką jo žodžių skonį. Savo išgyvenimo eigą nupasakojo gabalėlis po gabalėlio, lyg išpjaudamas kiekvieną dalį iš savęs ir pateikdamas ją ant lėkštės.

— Esu toks savanaudis.

Pasakęs tai, dilbiu prisidengė veidą.

— Palikti žmones. Atvykti čia. Kelti jums visiems pavojų... — Išmetė viską iš savęs ir ėmė teisintis. Jo veidą aptraukė gailestavimas ir sielvartas. — Man labai gaila. Ar tikite manimi? Man taip gaila, taip gaila, man!..

Jo ranka palietė liepsną, ir ji trūktelėjo ją atgal.

Jie visi tylomis jį stebėjo, kol tėtis atsistojo ir priėjo arčiau. Atsisėdo šalia jo.

— Ar nusideginote alkūnę?

Vieną vakarą Hansas, Maksas ir Lizelė sėdėjo priešais ugnį. Mama buvo virtuvėje. Maksas vėl skaitė Mein Kampf.

— Žinote kai ką, — pasakė Hansas. Jis pasilenkė ugnies link. — Lizelė pati yra puiki maža skaitovė. — Maksas nuleido knygą. — Ir ji turi daugiau bendra su jumis, nei galėtumėte pamanyti.

Tėtis patikrino, ar neateina Roza.

— Jai taip pat patinka geros kumštynės.

— Tėti!

Lizelė, bebaigianti vienuoliktus metus ir vis dar liesa it žarsteklis, kai atsiremdavo į sieną, buvo priblokšta:

— Niekuomet su niekuo nesimušiau!

— Ššš, — nusijuokė tėtis. Davė jai ženklą, kad prislopintų balsą, ir vėl pasilenkė, šįkart arčiau mergaitės. — Na, o kaip dėl to, kas išpėrei Liudvigą Šmeiklą, a?

— Aš niekuomet... — Ją pričiupo. Toliau neigti nebuvo prasmės. — Kaip apie tai sužinojai?

— Sutikau jo tėtį Knoleryje.

Lizelė užsidengė veidą rankomis. Atitraukusi nuo jo rankas, uždavė svarbiausią klausimą:

— Ar pasakei mamai?

— Gal juokauji? — Jis mirktelėjo Maksui ir sušnabždėjo mergaitei: — Tu vis dar gyva, ar ne?

Ta naktis taip pat buvo pirmoji per ištisus mėnesius, kai tėtis namie grojo akordeonu. Tai truko pusę valandos ar panašiai, kol jis uždavė Maksui klausimą.

— Ar mokėtės?

Veidas kampe stebėjo liepsnas.

— Taip. — Ilgoka pauzė. — Kol sukako devyneri. Tada mama pardavė muzikos studiją ir liovėsi mokiusi. Ji pasilaikė tik tą vieną instrumentą, bet pasidavė netrukus po to, kai pasipriešinau mokymuisi. Buvau kvailas.

— Ne, — pasakė tėtis. — Buvote berniukas.

Naktimis ir Lizelė Meminger, ir Maksas Vandenburgas turėjo dar vieną panašumą. Atskiruose savo kambariuose jie sapnuodavo savo košmarus ir prabusdavo, viena su riksmu permirkusiose paklodėse, kitas gaudydamas orą šalia rūkstančios ugnies.

Kartais, kai Lizelė beveik trečią valandą skaitydavo su tėčiu, jie abu išgirsdavo Makso prabudimą.

— Jis sapnuoja kaip tu, — pasakydavo tėtis, ir vieną kartą, išbudinta Makso nerimastavimo garso, Lizelė nusprendė atsiropšti iš lovos. Išklausiusi jo istorijas, ji jau gerai įsivaizdavo, ką jis mato tuose sapnuose, nors ir nežinojo, tiksliai kuri istorijos dalis buvo aplankiusi jį tą naktį.

Ji tyliai nutipeno koridoriumi į miegamąjį ir svetainę.

— Maksai?

Šnabždesys buvo švelnus, aptemdytas miego gerklėje.

Jokio atsakomojo garso nebuvo, bet jis greitai atsisėdo ir peržvelgė tamsą.

Tėtis vis dar buvo jos miegamajame, Lizelė atsisėdo priešingoje nei Maksas židinio pusėje. Už jų garsiai miegojo mama.

Būtų galėjusi pasivaržyti su knarkiku traukinyje.

Dabar ugnis tebuvo dūmų laidotuvės, vienu metu negyva ir mirštanti. Tą rytą dar buvo balsai.

*** Apsikeitimas košmarais ***

Mergaitė:

„Papasakok man. Ką matai, kai taip sapnuoji?“

Žydas:“... matau, kaip atsigręžiu ir moju atsisveikindamas.“

Mergaitė: „Aš taip pat sapnuoju košmarus.“

Žydas: „Ką matai tu?“

Mergaitė: „Traukinį ir savo mirusį brolį.“

Žydas: „Savo brolį?“

Mergaitė: „Jis mirė, kai krausčiausi čia, pakeliui.“

Mergaitė ir žydas, kartu: „Taip.“

Būtų miela pasakyti, kad po šio nedidelio persilaužimo nei Lizelė, nei Maksas daugiau nebesapnavo savo blogųjų regėjimų. Būtų miela, bet tai netiesa. Košmarai ateidavo kaip visuomet, visai kaip geriausias priešininkų žaidėjas po to, kai girdėjote gandus, kad jis gali būti sužeistas ar serga — bet štai jis apšilinėja kartu su likusiais, pasirengęs laimėti mūšį. Arba kaip pagal tvarkaraštį turintis atvažiuoti traukinys, atvykstantis į naktinę platformą, iš paskos už virvės tempiantis prisiminimus. Daug tempimo. Daug nemiklių šoktelėjimų.

Vienintelis pasikeitęs dalykas buvo tas, kad Lizelė pasakė tėčiui, jog dabar jau turėtų būti pakankamai suaugusi pati susidoroti su sapnais. Akimirką jis atrodė kiek įskaudintas, bet kaip ir visada pabandė pasakyti tai, ką pasakyti būtų geriausia.

— Ką gi, ačiū Dievui. — Jis šyptelėjo. — Dabar bent jau galėsiu kaip reikiant išsimiegoti. Ta kėdė mane žudė, — jis apkabino mergaitę, ir jie nuėjo į virtuvę.

Ilgainiui susidarė aiški takoskyra tarp dviejų labai skirtingų pasaulių: pasaulio Himelio gatvės 33 numerio viduje ir to, kuris gyveno ir sukosi išorėje. Visa esmė buvo išlaikyti juos atskirtus.

Išoriniame pasaulyje Lizelė mokėsi atrasti daugiau jo panaudojimo būdų. Vieną popietę, eidama namo su tuščiu skalbinių krepšiu, ji pastebėjo iš šiukšliadėžės kyšantį laikraštį. Savaitinio „Molchingo pasiuntinio“ numeris. Ištraukusi jį parsinešė namo. Įteikė Maksui.

— Pamaniau, — pasakė ji jam, — kad galbūt norėsite laikui prastumti išspręsti kryžiažodį.

Maksas buvo dėkingas ir, kad pateisintų parnešimą namo, perskaitė laikraštį nuo pirmo iki paskutinio puslapio ir po kelių valandų parodė jai išspręstą kryžiažodį. Trūko tik vieno žodžio.

— Velniai parautų tą septynioliktą žemyn, — pasakė jis.

1941 metų vasarį savo dvyliktajam gimtadieniui Lizelė gavo dar vieną seną knygą ir buvo dėl to dėkinga. Knyga, pavadinta „Purvo žmonės“, pasakojo apie keistuolius tėvą ir sūnų. Lizelė apkabino savo mamą ir tėtį, o Maksas nejaukiai stovėjo kampe.

Alles Gute zum Geburtstag. Jis vos šyptelėjo. „Gimtadienio proga linkiu visa ko geriausia.“ Jo rankos slėpėsi kišenėse. „Nežinojau, kitaip būčiau galėjęs tau ką nors padovanoti.“ Aiškus melas — jis neturėjo ko padovanoti, galbūt išskyrus Mein Kampf, ir jis tikrai niekada nebūtų įteikęs tokio propagandinio leidinio jaunai mergaitei vokietei. Tai būtų tarsi ėriukas, paduodantis peilį mėsininkui.

Įsitvyrojo nejauki tyla.

Ji apkabino mamą ir tėtį.

Maksas atrodė toks vienišas.

Lizelė nugurkė seilę.

Ir priėjo prie jo, ir apkabino patį pirmąjį kartą.

— Ačiū, Maksai.

Iš pradžių jis tik stovėjo ten, bet jai nepaleidžiant jo iš glėbio, po truputį jo rankos pakilo ir švelniai įsispaudė į jos mentes.

Ji tik vėliau sužinos apie bejėgišką Makso Vandenburgo veido išraišką. Ji taip pat sužinos, kad tą akimirką jis nusprendė duoti jai ką nors mainais. Dažniau įsivaizduoju, kaip jis visą naktį guli atmerktomis akimis, svarstydamas, ką gi galėtų pasiūlyti.

Kaip pasirodė, dovana buvo pateikta ant popieriaus, prabėgus vos truputį daugiau nei savaitei.

Jis atneš ją jai anksti ryte, prieš nulipdamas betoniniais laiptais į tai, ką dabar jam patiko vadinti namais.

Puslapiai iš rūsio

Savaitę Lizelės į rūsį jokiu būdu neleido. Maistą Maksui rūpestingai nešiojo mama ir tėtis.

— Ne, Saumensch, — atsakydavo mama kiekvienąsyk, kai tik ji pasisiūlydavo. Visada atsirasdavo nauja dingstis. — Kodėl tau nors kartą nepadarius ką nors naudinga, pavyzdžiui, pabaigti lyginti? Manai, nešioti skalbinius po miestą tai jau kažinkas? Pabandyk juos išlyginti!

Turėdama kandaus ir dygaus žmogaus reputaciją, slapčiomis gali daryti visokiausius malonius dalykus.

Per tą savaitę Maksas iškirpo iš Mein Kampf atrinktus puslapius ir nudažė juos baltai. Tada skalbinių segtukais prisegė juos ant virvelės, ištemptos nuo vieno rūsio galo iki kito. Kai jie visai išdžiūvo, prasidėjo sunkioji dalis. Jis buvo pakankamai išsimokslinęs, kad susidorotų, bet tikrai nebuvo nei rašytojas, nei dailininkas. Nepaisant to, žodžius galvoje jis dėliojo tol, kol galėjo juos neklysdamas atkartoti. Tik tada ant popieriaus, nusiburbuliavusio ir susigarankščiavusio po džiūvančių dažų našta, jis pradėjo rašyti istoriją. Darė tai mažu juodu teptuku.

Stovintis žmogus.

Jis apskaičiavo, kad prireiks trylikos puslapių, taigi nudažė keturiasdešimt, tikėdamasis dvigubai daugiau klaidų nei pasisekimų.

Ant „Molchingo pasiuntinio“ puikavosi bandomieji variantai, kuriais savo pradines nemiklias iliustracijas dailino iki jam priimtino lygio. Dirbdamas girdėjo mergaitės sušnabždėtus žodžius. „Jo plaukai, — pasakė ji jam, — tarsi plunksnos.“

Baigęs peiliu pervėrė puslapius ir surišo juos virvele. Rezultatas buvo trylikos puslapių knygelė, ji atrodė šitaip:

Visą gyvenimą bijojau aukščiau savęs stovinčių žmonių.

Manau, pirmasis aukščiau manęs stovėjęs žmogus buvo mano tėvas, bet jis dingo anksčiau, nei galėjau jį atsiminti.

Kai buvau berniukas, man patiko muštis. Daug kartų pralaimėdavau. Aukščiau manęs stovėdavo kitas berniukas, kartais iš jo nosies bėgdavo kraujas.

Po daugelio metų turėjau slapstytis. Bandžiau nemiegoti, nes bijojau to, kas galėtų būti ten man pabudus.

Bet man pasisekė. Tai visuomet būdavo mano draugas.

Slapstydamasis sapnuodavau vieną vyrą. Sunkiausia buvo, kai iškeliavau jo ieškoti.

Lydimam paprasčiausios sėkmės ir nuėjus daugybę žingsnių, man pavyko.

Ten ilgai miegojau. Tris dienas, pasakė jie man... ir ką aš pamačiau nubudęs? Aukščiau manęs stovėjo ne vyras, o kažkas kitas.

Ilgainiui mergaitė ir aš supratome, kad turime kai ką bendra. Traukinį, Sapnus, Kumščius.

Bet yra vienas keistas dalykas. Mergaitė sako, kad atrodau kaip kažkas kita.

Dabar gyvenu rūsyje. Mano miege vis dar gyvena blogi sapnai. Vieną naktį, po įprastinio košmaro, aukščiau manęs stovėjo šešėlis. Jis pasakė: „Papasakok man, ką sapnuoji.“ Taigi papasakojau.

Mainais ji papasakojo, ką sapnuoja pati.

Dabar manau, kad esame draugai, ši mergaitė ir aš.

Per savo gimtadienį ji padovanojo dovaną. Man.

Tai privertė mane suprasti, kad geriausias stovintis žmogus, kokį kada nors pažinojau, visai nėra žmogus...

Vertinga. Vertinga. Vert. Vertinga. Dienos šviesa. Vanduo. Judėjimas. Dienos šviesa. Dienos šviesa.

Vasario pabaigoje, Lizelei prabudus ankstyvą rytą, į jos kambarį įsliūkino pavidalas. Jis, kaip buvo būdinga Maksui, judėjo beveik taip pat tyliai, kaip begarsis šešėlis.

Lizelė, dairydamasi tamsoje, tegalėjo neaiškiai jausti prie jos besiartinantį vyriškį.

— Sveiki?

Atsakymo nebuvo.

Tik beveik visiška jo pėdų tyla jam artinantis prie lovos ir dedant puslapius ant žemės, šalia jos kojinių. Puslapiai sutraškėjo. Tik vos vos. Vienas jų kampas įsirietė į grindis.

— Sveiki?

Šįkart atsakas buvo.

Ji negalėjo pasakyti, iš kur tiksliai atsklido žodžiai. Svarbu buvo tai, kad jie ją pasiekė. Jie atvyko ir priklaupė prie lovos.

— Vėlyva gimtadienio dovana. Pasižiūrėk ryte. Labanakt.

Kurį laiką ji tai panirdavo į miegą, tai iš jo išnirdavo nebežinodama, ar Maksas tikrai atėjo į kambarį, ar ji jį susapnavo.

Ryte, atsibudusi ir apsivertusi ant kito šono, pamatė ant grindų laukiančius puslapius. Ji ištiesė ranką žemyn ir pakėlė juos, klausydamasi, kaip popierius vilnija jos ankstyvo ryto rankose.

Visą savo gyvenimą bijojau aukščiau savęs stovinčių žmonių...

Jos verčiami puslapiai buvo triukšmingi, nelyginant statinis krūvis aplink parašytą istoriją.

Tris dienas, pasakė jie man... ir ką aš pamačiau pabudęs?

Tai buvo ištrinti Mein Kampf puslapiai, verčiami jie springo, duso po dažais.

Tai privertė mane suprasti, kad geriausias stovintis žmogus, kokį kada nors pažinojau...

Lizelė perskaitė ir peržiūrėjo Makso Vandenburgo dovaną tris kartus, kiekvieną sykį pastebėdama kitą potėpį ar žodį. Baigusi skaityti trečią sykį, kaip galėdama tyliau išsiropštė iš lovos ir nuėjo į mamos ir tėčio kambarį.

Paskirtoji vieta šalia židinio buvo tuščia.

Galvodama apie tai ji suprato, kad iš tiesų būtų tinkamiausia, ar net geriau — tobula — padėkoti jam ten, kur puslapiai buvo parašyti.

Ji nulipo rūsio laiptais. Pamatė, kaip į sieną smelkiasi įsivaizduojama įrėminta nuotrauka — tyliai iššypsota paslaptis.

Kelias iki apdangalų ir dažų skardinių, saugojusių Maksą Vandenburgą — ne daugiau nei keli metrai — buvo ilgas. Ji patraukė arčiausiai sienos esančius apdangalus, kol atsivėrė siauras koridorius, pro kurį galėjo pažvelgti.

Pirma jos pamatyta jo dalis buvo petys, ir pro menką plyšį ji lėtai, skausmingai pamažu ištiesė ranką, kol jį palietė. Jo drabužiai buvo vėsūs. Jis neatsibudo.

Ji galėjo justi jo kvėpavimą ir kaip jo petys palengva juda aukštyn ir žemyn. Kurį laiką jį stebėjo. Tada atsisėdo ir atsirėmė.

Atrodė, kad mieguistas oras atsekė jai įkandin.

Iškeverzoti bandomieji žodžiai didingai stovėjo ant sienos palei laiptus, nelygūs, vaikiški ir mieli. Jie stebėjo, kaip paslėptasis žydas ir mergaitė miega, ranka į petį.

Jie kvėpavo.

Vokiški ir žydiški plaučiai.

Palei sieną sėdėjo Stovintis žmogus, sustingęs ir patenkintas, kaip gražus knietulys ties Lizelės Meminger kojomis.

PENKTA DALIS

 Švilpautojas

apie

plūduriuojančią knygą — lošėjus — mažyčius vaiduoklius — du plaukų kirpimus — Rudžio jaunystę — pralaimėtojus ir eskizus — švilpautojus ir keletą porų batų — tris kvailus poelgius bei išsigandusį berniuką sustirusiomis kojomis

Plūduriuojanti knyga

(pirma dalis)

Amperio upėje plūduriavo knyga.

Berniukas šoko vandenin, pasivijo ją ir, sugriebęs dešine ranka, išsišiepė.

Jis stovėjo iki juosmens įbridęs į ledinį gruodžio vandenį.

— Kaip dėl to bučinio, Saumensch? — tarė jis.

Jį supo žavingas, iki šleikštulio šaltas oras, o apie vandens keliamą stingdantį skausmą, pamažu užliejantį jo kojas nuo pirštų iki klubų, nė neverta kalbėti.

Kaip dėl bučinio?

Kaip dėl bučinio?

Vargšelis Rudis.

*** Trumpas pranešimas apie Rudį Štainerį ***

Jis nenusipelnė tokios mirties, kokios susilaukė

Mintyse veikiausiai matote vis dar tarp jo pirštų įstrigusius suglamžytų popieriaus lapų kraštus. Įsivaizduojate išsidraikiusius šviesius jo plaukus. Užbėgdami įvykiams už akių, prieinate prie išvados, kad dar tą pačią dieną Rudis mirė nuo hipotermijos. Jumis dėtas ir aš taip manyčiau. Tačiau taip nenutiko. Panašūs mintyse iškylantys vaizdiniai nuolatos primena man, kad jis nenusipelnė po beveik poros metų jį ištikusio likimo.

Daugeliu atžvilgių tokio berniuko, kaip Rudis, pasisavinimas buvo tikrų tikriausia vagystė: tiek gyvybės, tiek priežasčių gyventi. Vis dėlto manau, kad jis būtų su pasimėgavimu žvelgęs į šiurpius griuvėsius ir žavingą dangų, kybojusį virš jų jo mirties naktį. Jis būtų verkęs, muistęsis ir šypsojęsis, jei tik būtų galėjęs pamatyti prie savo bedvasio kūno sukniubusią knygų vagilę. Jį būtų nudžiuginęs jos bučinys į dulkėtas sprogimo sužalotas lūpas.

Taip, esu tuo tikra.

Savo niūrios širdies gilumoje žinau. Jis būtų tuo mėgavęsis.

Matote?

Net ir mirtis turi širdį.

Lošėjai

(septynšoniai kauliukai)

Be abejo, pasirodysiu storžievė. Sugadinsiu ne tik visos knygos, bet ir šios jos dalies pabaigą. Iš anksto atskleidžiau du įvykius, nes nesu nusiteikusi kurti detektyvo. Paslaptys man kelia nuobodulį. Jos mane vargina. Tiek aš, tiek jūs žinome, kas nutiks. Tačiau mane erzina, glumina, domina ir stulbina visos įvykių sekoje besimezgančios intrigos.

Derėtų pamąstyti apie daugelį dalykų.

Pasakojimas išties sudėtingas.

Be abejo, mums būtina aptarti knygą pavadinimu „Švilpautojas“ ir tai, kaip ji atsidūrė Amperio upėje artėjant 1941-ųjų Kalėdoms. Pirmiausia turėtume susitvarkyti su visu tuo, kaip manote?

Tuomet sutarta.

Taip ir padarysime.

Viskas prasidėjo nuo lošimo. Savo namuose paslėpę žydą, išridenate kauliukus. Štai taip nuo tos akimirkos atrodo jūsų gyvenimas.

Plaukų kirpimas: 1941-ųjų balandžio vidurys

Gyvenimas vis labiau ėmė panėšėti į normalų. Hansas ir Roza Hubermanai vaidijosi svetainėje, nors šį kartą jų ginčas buvo tylesnis nei anksčiau. Kaip paprastai, Lizelė visa tai stebėjo.

Nesutarimai prasidėjo praeitą vakarą rūsyje, kur Hansas ir Maksas kalbėjosi, sėdėdami ant dažų skardinių ir apdangalų nuo dulkių. Maksas pasiteiravo, ar Roza galėtų kažkuriuo metu nukirpti jam plaukus.

— Jie jau lenda man į akis, — sakė jis.

Hansas atsakė:

— Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

Dabar Roza naršė stalčius. Piktu tonu ji mestelėjo tėčiui:

— Kurgi tos nelemtos žirklės?

— Jų nėra apatiniame?

— Tame jau ieškojau.

— Galbūt jų nepastebėjai.

— Ar laikai mane akla?

Ji pakėlė galvą ir suriko:

— Lizele!

— Aš čia.

Susigūžęs Hansas suprunkštė:

— Po galais, moterie, per tave pats apkursiu!

— Užsičiaupk, Saukerl, — atsakė Roza, toliau kuisdamasi stalčiuose, ir galiausiai kreipėsi į mergaitę:

— Lizele, kur yra žirklės?

Tačiau ir Lizelė nenumanė.

— Saumensch, esi visai niekam tikusi.

— Palik ją ramybėje.

Lanksčių plaukų moteris ir pilkų akių vyriškis apsikeitė dar keletu žodžių, kol galiausiai Roza trenkė stalčiumi.

— Veikiausiai bet kuriuo atveju dėl jo ne kartą suklysiu, — tarė moteris.

— Suklysi?

Atrodė, tėtis jau buvo pasirengęs rautis savo paties plaukus, o jo balsas virto vos girdimu šnabždesiu:

— Kas, po galais,;/ pamatys?

Jis ketino pasakyti dar kažką, tačiau dėmesį patraukė apšepęs, tarpduryje mandagiai stovintis ir šiek tiek susigėdęs Maksas Vandenburgas. Atsinešęs savo žirkles, jis žengė žingsnį pirmyn ir padavė jas ne Hansui ar Rozai, o dvylikametei mergaitei. Ji buvo ramiausia iš kambaryje esančių žmonių. Jo lūpos suvirpėjo, ir vaikinas tarė:

— Ar galėtumei?

Paėmusi žirkles į rankas, Lizelė jas išskleidė. Šen bei ten jas buvo apėdusios rūdys. Atsisukusi į tėtį ir sulaukusi jo linktelėjimo, ji nusekė paskui Maksą į rūsį.

Žydas atsisėdo ant dažų skardinės. Jo pečius dengė nedidelis apklotas nuo dulkių.

— Klysk sau į valias, — tarė jis mergaitei.

Tėtis įsitaisė ant laiptų.

Lizelė kilstelėjo pirmąjį Makso Vandenburgo plaukų kuokštą.

Kirpdama nuaugusias vaikino plaukų sruogas ji stebėjosi, kokius garsus skleidžia žirklės. Tai buvo ne kirpimo garsas, o džerškėjimas vienai žirklių pusei trinantis į kitą.

Kai darbas buvo baigtas — šiek tiek per trumpai čia, truputį kreivai ten — ji užlipo laiptais į viršų nešina vaikino plaukais ir įmetė juos į krosnį. Įžiebusi degtuką, stebėjo, kaip kuokštelis susiraitė ir paskendo oranžinėse ir raudonose liepsnose.

Maksas vėl išdygo tarpduryje, tik šįkart ant rūsio laiptų.

— Ačiū, Lizele.

Jo balsas buvo išdidus, kimus ir tarsi slėpė kuklų šypsnį.

Vos ištaręs šiuos žodžius, vėl dingo rūsyje.

Laikraštis: ankstyva gegužė

„Mano rūsyje slepiasi žydas.“

„Mano rūsyje slepiasi žydas.“

Šių žodžių sėdėdama ant knygų pilnos mero bibliotekos grindų klausėsi Lizelė Meminger. Šalia jos gulėjo maišas skalbinių, o prie stalo palinkusi sėdėjo pamėkliška mero žmonos figūra. Pasidėjusi priešais save, Lizelė skaitė knygos „Švilpautojas“ dvidešimt antrąjį ir dvidešimt trečiąjį puslapius. Mergaitė pakėlė akis. Ji vaizdavosi prieinanti prie moters, švelniai patraukianti purių plaukų sruogą nuo jos ausies ir sušnabždanti: „Mano rūsyje slepiasi žydas.“

Knygai virpant mergaitei ant kelių, šią paslaptį toliau saugojo sučiauptos jos lūpos. Ten jai buvo patogu. Ji sėdėjo sukryžiavusi kojas.

— Man jau laikas namo, — šįkart iš tiesų prabilo Lizelė. Jos rankos drebėjo. Nepaisydamas tolumoje vis dar įžvelgiamų saulės spindulių pėdsakų, pro atdarą langą pūstelėjo švelnus vėjelis, atnešdamas tarsi pjuvenas lietaus lašus.

Kai Lizelė padėjo knygą atgal į vietą, moteris atitraukė kėdę ir prisiartino prie jos. Jų susitikimo pabaigoje šitaip būdavo visada. Švelnūs gailių raukšlių ratilai moters veide išryškėjo tą akimirką, kai ji pasilenkė siekdama knygos.

Ji ištiesė ją mergaitei.

Lizelė susigūžė.

— Ne, — atsakė ji. — Ačiū, tačiau namie turiu pakankamai knygų. Galbūt kitą kartą. Šiuo metu su tėčiu skaitome kitą knygą. Na, žinote, tą, kurią aną vakarą ištraukiau iš ugnies.

Mero žmona linktelėjo. Jei buvo galima ką pasakyti apie Lizelę Meminger, tai jos vagiliavimas nebuvo be pagrindo. Ji vogė tiktai tokias knygas, kurias laikė būtinomis turėti savo bibliotekoje. Šiuo metu knygų jai pakako. Ji jau buvo perskaičiusi „Purvo žmones“ keturis kartus ir dabar mėgavosi atnaujinta pažintimi su „Gūžtelėjimu petimi“. Be to, kas vakarą prieš miegą atsiversdavo sėkmingo kapų kasimo vadovą. Įkišta giliai tūnojo knyga „Prižiūrėtojas“. Žodžius ji skaitė be garso, vos judindama lūpas ir pirštais braukdama per paukščius joje. Triukšmą keliančius puslapius vertė iš lėto.

— Sudie, ponia Herman.

Ji išėjo iš bibliotekos, perėjo per ilgą koridorių medinėmis grindimis ir paskui save užvėrė milžiniškas duris. Kaip visada, kurį laiką stabtelėjo ant laiptelių ir pažvelgė į žemiau besidriekiantį Molchingą. Tą popietę miestą dengė gelsvas rūkas, glostantis stogus tarsi naminius gyvūnėlius ir pripildantis gatves tarsi vonią.

Pasiekusi Miuncheno gatvę, ji nardė pro skėčiais nešinus vyrus ir moteris. Neperšlampamą paltuką vilkinti mergaitė be menkiausios gėdos ėjo nuo vienos šiukšliadėžės prie kitos, nepraleisdama nė vienos iš jų.

— Štai!

Prieš ištiesdama ranką ir sugriebdama suglamžytą laikraštį, ji džiūgaudama nusijuokė vario spalvos debesims. Nors pirmasis ir paskutinis jo puslapiai buvo gerokai apiplėšyti, ji tvarkingai perlenkė jį pusiau ir pasikišo po ranka. Šitaip jau keletą mėnesių darydavo kiekvieną ketvirtadienį.

Vienintelė Lizelei likusi spaudos pristatymo diena buvo ketvirtadienis, ir dažniausiai mergaitei pasisekdavo. Pergalės jausmas radus „Molching Ekspres“ ar bet kokį kitą leidinį niekuomet nesumenkdavo. Diena būdavo nusisekusi, jei rasdavo laikraštį. Jei tame laikraštyje išspausdintas kryžiažodis dar nebūdavo išspręstas, tai būdavo puiki diena. Ji grįždavo namo, užtrenkdavo paskui save duris ir nunešdavo laikraštį tiesiai Maksui Vandenburgui.

— Kryžiažodis? — paklausdavo jis.

— Neišspręstas.

— Nuostabu.

Žydas už laikraščio pristatymą atsidėkodavo šypsena ir rūsio prieblandoje tuojau imdavo jį sklaidyti. Dažnai Lizelė stebėdavo, kaip jis susikaupęs skaito, išsprendžia kryžiažodį ir vėl ima jį versti nuo pradžios iki galo.

Orui atšilus Maksas ir toliau nekėlė kojos iš rūsio. Dieną rūsio durys būdavo praviros, o pro jas iš koridoriaus vaikiną pasiekdavo siauras šviesos pluoštelis. Koridoriaus niekuomet visiškai neužliedavo šviesa, tačiau tam tikrose gyvenimo situacijose tenka tenkintis tuo, ką gali gauti. Prislopinta šviesa buvo geriau nei jokios, o juk šeima privalėjo taupyti. Žibalo atsargos dar nebuvo visai išsekusios, tačiau reikėjo stengtis naudoti jo kaip įmanoma mažiau.

Lizelė paprastai įsitaisydavo ant apklotų nuo dulkių. Kol Maksas spręsdavo kryžiažodžius, ji skaitydavo. Juos skirdavo keletas metrų. Jie retai pratardavo vienas kitam bent žodį, todėl tegalėdavai girdėti verčiamus puslapius. Taip pat ji neretai palikdavo vaikinui savo knygas, kol pati būdavo mokykloje. Hansą Hubermaną ir Eriką Vandenburgą glaudžiai siejo muzika, o Lizelę ir Maksą — šie tylūs žodžių susitikimai.

— Sveikas, Maksai.

— Labas, Lizele.

Jie susėsdavo ir skaitydavo.

Retkarčiais ji jį stebėdavo. Mergaitė nusprendė, kad tinkamiausi žodžiai jam apibūdinti būtų blyškumo koncentracijos paveikslas. Smėlio spalvos oda. Akys tarsi pelkė. Jo kvėpavimas priminė bėglio kvėpavimą. Kupinas nevilties, tačiau begarsis. Vien besikilnojanti jo krūtinė išduodavo vis dar rusenančią jame gyvastį.

Vis dažniau Lizelė užmerkdavo akis ir prašydavo Makso paklausinėti jos žodžių, kurių jai nesisekė prisiminti. Nesugebėjusi atsakyti teisingai, ji keikdavosi. Tada atsistodavo ir dažais išrašydavo tuos žodžius ant sienos net iki dvylikos kartų. Maksas Vandenburgas ir Lizelė Meminger kartu įkvėpdavo dažų ir cemento kvapų.

— Iki, Maksai.

— Lik sveika, Lizele.

Prieš miegą, gulėdama lovoje, mergaitė įsivaizdavo jį rūsyje. Jos vaizduotėje jis visuomet miegodavo nenusivilkęs drabužių ir nenusiavęs apavo, dėl visa ko, jei tektų vėl netikėtai bėgti. Jis miegodavo atmerkęs vieną akį.

Sinoptike: gegužės vidurys

Pravėrusi duris, Lizelė išsižiojo.

Himelio gatvėje jos komanda sutriuškino Rudžio komandą rezultatu 6:1, todėl triumfuodama ji įlėkė į virtuvę papasakoti motinai ir tėčiui apie šį pasisekimą. Paskui mergaitė skriete nuskriejo į rūsį ir papasakojo Maksui visas detales. Nuleidęs laikraštį, šis įdėmiai klausėsi ir juokėsi kartu su ja.

Pasibaigus Lizelės pasakojimui, stojo keletą minučių trukusi tyla, po kurios Maksas lėtai pakėlė akis ir paklausė:

— Lizele, ar galėtumei kai ką dėl manęs padaryti?

Vis dar apsvaigusi nuo pergalės Himelio gatvėje, mergaitė pašoko nuo apklotų. Ji netarė nė žodžio, tačiau jos kūno kalba aiškiai rodė pasiryžimą pagelbėti Maksui.

— Papasakojai man apie savo pergalę, — tarė jis, — tačiau net nežinau, kokia diena šiandien už lango. Nežinau, ar nugalėjote priešininkus šviečiant saulei, ar debesims aptraukus dangų.

Pirštais pešiodamas trumpai kirptus plaukus, pelkę primenančiomis akimis jis maldavo paprasčiausio dalyko:

— Ar negalėtumei užlipti į viršų ir papasakoti man, koks šiandien oras?

Nieko nelaukusi Lizelė nuskubėjo laiptais aukštyn. Ji atsistojo už poros metrų nuo nelygiai nudažytų durų ir pasisuko taip, kad matytų dangų.

Grįžusi atgal į rūsį, ji tarė:

— Šiandien dangus mėlynas, Maksai, o per visą jį nelyginant virvė driekiasi didelis, ilgas debesis. Jo gale saulė atrodo tarsi geltona skylė...

Tą akimirką Maksas suprato, jog tik vaikas gali šitaip nupasakoti jam orą. Ant sienos jis nupiešė ilgą tvirtai surištą virvę ir geltoną varvančią saulę jos gale, į kurią, atrodė, galėjai nerti stačia galva. Ant virvę primenančio debesies pavaizdavo dvi figūras: laibą mergaitę ir sulysusį žydą. Koja kojon figūros žengė varvančios saulės link. Po savo paveikslu jis užrašė vieną sakinį.

*** Ant sienos užrašyti Makso Vandenburgo žodžiai ***

Buvo pirmadienis, ir lynu jie ėjo saulės link

Boksininkas: gegužės pabaiga

Maksas Vandenburgas turėjo gausybę laiko, kurį turėjo leisti supamas vėsaus cemento.

Minutės jam buvo negailestingos.

Kiekviena valanda buvo tarsi bausmė.

Kiekvieną budrumo akimirką jis jautė nuožmius laiko gniaužtus. Šypsodamasis jis gniaužė vaikiną, tačiau visada palikdavo gyvą. Leidime kažkam gyventi gali slypėti neapsakoma pagieža.

Bent kartą per dieną Hansas Hubermanas nulipdavo laiptais į rūsį pasikalbėti su Maksu. Retkarčiais Roza atnešdavo likusią duonos kriaukšlę. Tačiau tik pasirodžius Lizelei Maksas vėl susidomėdavo gyvenimu. Iš pradžių jis mėgino atsispirti, tačiau kaskart mergaitei atnešus naują orų apžvalgą — tai apie giedrą, žydrą dangų, tai apie kartoninius debesis, tai apie pasirodžiusią saulę, primenančią sėdintį vakarienės persivalgiusį Dievą — jam darėsi vis sunkiau.

Likęs vienas dažniausiai jausdavo troškimą išnykti. Visi jo drabužiai — jo kelnės, vilnonis megztinis ir tarsi varvantis vanduo nutįsęs švarkas — buvo pilki, nesvarbu, ar tokie buvo nuo pat pradžių, ar ne. Jis dažnai apžiūrinėdavo savo odą, norėdamas įsitikinti, kad ši nesilupa, mat jautėsi taip, lyg pamažu nyktų.

Jam žūtbūt reikėjo rasti naujų užsiėmimų. Pirmasis buvo mankšta. Pradėjo nuo atsispaudimų: atsigulęs ant šaltų rūsio grindų, pakeldavo savo kūną. Jam atrodė, tarsi abi jo rankos lūždavo ties alkūnėmis; įsivaizdavo savo širdį prasiskverbiančią pro šonkaulius ir apgailėtinai iškrintančią ant žemės. Paauglystės metais Štutgarte jis vienu kartu galėjo padaryti penkiasdešimt atsispaudimų. Dabar, sulaukęs dvidešimt ketverių ir sverdamas gerais septyniais kilogramais mažiau nei paprastai, jis vargiai galėjo pakartoti pratimą dešimt kartų. Prabėgus savaitei, jau galėjo atlikti tris serijas pratimų, kurių kiekvienas sudarydavo po šešiolika atsispaudimų ir dvidešimt du pritūpimai. Baigęs mankštintis, atsisėsdavo ir nugara atsiremdavo į rūsio sieną greta savo bičiulių dažų skardinių, tarp dantų jausdamas savo pulsą. Raumenys suglebdavo tarsi sklindžiai.

Kartais abejodavo, ar tokios jo pastangos nėra bergždžios. Kitus kartus, jo širdies ritmui vėl sulėtėjus, o kūnui atsigavus, užgesindavo žibintą ir stovėdavo rūsio tamsoje.

Jam buvo dvidešimt ketveri, tačiau vis dar mėgo pasvajoti.

— Mėlynajame kampe, — tyliai komentuodavo jis, — pasaulio čempionas, arijų pasididžiavimas — fiureris.

Giliai įkvėpęs, pasisukdavo ir tęsdavo:

— Raudonajame kampe iššūkį jam meta žydas žiurkės fizionomija — Maksas Vandenburgas.

Aplink jį ši fantazija tarsi atgydavo.

Bokso ringą apšviesdavo balta šviesa, o aplink susibūrusi minia šnibždėjosi — tas magiškas garsas, kai daugybė žmonių kalbasi vienu metu. Kaipgi kiekvienas iš ten susirinkusių žmonių turėjo šitiek daug pasakyti tuo pačiu metu? Ringas buvo tobulas. Idealus apklotas, puikios virvės. Net ir išpešioti jų plaušai atrodė nepriekaištingi, žvilgantys ryškioje baltoje šviesoje. Patalpoje tvyrojo alaus ir cigarečių tvaikas.

Skersai ringą, savajame kampe, su palyda stovėjo Adolfas Hitleris. Jo kojos kyšojo iš po raudonai balto apsiausto su juoda ant nugaros išdeginta svastika. Ūsai buvo prigludę prie veido. Jo treneris Gebelsas kažką šnibždėjo jam į ausį. Straksėdamas nuo vienos kojos ant kitos, jis šypsojosi. Jo šypsena tapo dar platesnė, ringo pranešėjui ėmus vardyti ilgą jo pasiekimų sąrašą, kurį dievinanti minia sutiko triukšmingais plojimais. Pranešėjas sugriaudėjo:

— Nenugalėtas! Vokiečių idealą apgynęs nuo žydų ir nuo bet kokios kitos grėsmės! Pone fiureri, — užbaigė jis, — mes sveikiname jus!

Minia tiesiog pašėlo.

Stebėtojams aprimus, atėjo eilė varžovo pristatymui.

Ringo pranešėjas pasisuko į Maksą, vienišą stovintį pretendento kampe. Jokio apsiausto. Jokios palydos. Tik jaunas vienišas žydas prastu burnos kvapu, nuoga krūtine ir pavargusiomis rankomis bei kojomis. Be abejo, jo trumpikės buvo pilkos. Jis taip pat kilnojo savo kūno svorį nuo vienos kojos ant kitos, tačiau darė tai vos judėdamas, siekdamas išsaugoti daugiau energijos. Jam teko gerokai paprakaituoti sporto salėje, kad pasiektų reikiamą svorį.

— Pretendentas į čempiono titulą! — uždainavo pranešėjas ir stabtelėjo, norėdamas pabrėžti, — žydų kraujo. — Minia suūžė tarsi pabaisos. — Sveriantis...

Likusios pristatymo dalies niekas nebegirdėjo. Jį užgožė minios nepasitenkinimo šurmulys. Tuo metu Maksas stebėjo, kaip nuo jo priešininko pečių buvo nuimtas apsiaustas ir jis žengė į ringo vidurį išklausyti taisyklių, paspausti rankos.

— Guten Tag, pone Hitleri, — linktelėjo Maksas, tačiau fiureris tik šyptelėjo jam savo pageltusiais dantimis ir tuojau pat paslėpė juos už lūpų.

— Ponai, — pradėjo apkūnus teisėjas juodomis kelnėmis ir mėlynais marškiniais. Ties kaklu jis ryšėjo peteliškę. — Pirmiausia ir svarbiausia, visi norime išvysti gražią ir sąžiningą kovą. — Tuomet jis kreipėsi tik į fiurerį. — Nebent, žinoma, jūs, pone Hitleri, pradėtumėte pralaimėti. Tokiu atveju esu pasiruošęs nekreipti dėmesio į bet kokią nesąžiningą taktiką, kurios padedamas sutrinsite šitą dvokiantį žydą į brezentą. — Pagarbiai linktelėjęs, jis dar paklausė:

— Ar viskas aišku?

— Visiškai, — savo pirmąjį žodį iškošė fiureris.

Atsigręžęs į Maksą, teisėjas perspėjo:

— O tau, mano bičiuli žyde, patarčiau kojas statyti atsargiai. Išties labai atsargiai.

Tuomet abu priešininkai buvo nusiųsti į savo ringo kampus.

Trumpa tylos akimirka.

Gongas.

Nieko nelaukęs, kaulėtas nerangių kojų fiureris puolė Maksą ir stipriai kirto jam į veidą. Savo ausyse vis dar girdėdama gongo dūžį, minia suvirpėjo, o pasitenkinimo kupinos šypsenos apsupo ringą. Dūmais trenkiantis kvapas garavo iš Hitlerio burnos, jo kumščiams atkakliai siekiant Makso veido, keliskart sudavus į lūpas, nosį, smakrą, nors vargšelis dar net nebuvo spėjęs pajudėti iš savojo kampo. Norėdamas išvengti smūgių, jis iškėlė rankas, tačiau tada fiureris ėmė taikytis į žydo šonkaulius, inkstus ir plaučius. Ak, tos akys, fiurerio akys! Jos buvo tokios pat gardžiai rudos, kaip ir žydo, ir tokios ryžtingos, kad net Maksas, sugavęs jo žvilgsnį tarp į jį be perstojo skriejančių bokso pirštinių, tepajėgė stovėti sukaustytas.

Kovą sudarė vienintelis ilgas valandas besitęsiantis raundas, kurio metu beveik niekas nesikeitė.

Fiureris nepailsdamas trankė žydą nelyginant bokso kriaušę.

Žydo kraujas tiško į visas puses.

Po jų kojomis patiestą brezentą, tarsi baltą dangų, aptraukė raudono lietaus debesys.

Galiausiai Makso keliai ėmė linkti, jo skruostikauliai tyliai vaitojo, o pasitenkinimo kupinas fiurerio veidas neatsipalaidavo tol, kol išsekęs, sumuštas ir palaužtas žydas susmuko ant grindų.

Pirmiausia pasigirdo minios riaumojimas.

Paskui tyla.

Teisėjas ėmė skaičiuoti. Jo burnoje blizgėjo auksinis dantis, o iš nosies styrojo gausybė plaukelių.

Žydas Maksas Vandenburgas lėtai atsistojo ant kojų ir išsitiesė. Virpančiu balsu jis sumurmėjo kvietimą:

— Nagi, fiureri, — tarė jis ir šįkart, Adolfui Hitleriui vėl puolant savo priešininką, Maksas pasitraukė į šalį ir užspeitė jį į kampą. Jis smūgiavo jam septynis kartus, kiekvienu jų taikėsi į vienintelę vietą.

Ūsus.

Septintasis smūgis buvo netaiklus. Jis teko fiurerio smakrui. Akimirksniu jis atsirėmė į virves, metėsi priekin ir nusileido ant kelių. Šį kartą teisėjas neskaičiavo. Jis tik krūptelėjo stovėdamas kampe. Žiūrovai pasinėrė atgal į savo alų. Klūpėdamas ant kelių, fiureris apsižiūrėjo, ar nėra kruvinas, ir išsilygino plaukus, braukdamas juos iš kairės į dešinę. Pakilęs ant kojų, sveikinamas tūkstantinės minios pajudėjo pirmyn ir padarė šį tą keista. Jis atsuko žydui nugarą ir nusiėmė savo pirštines.

Minia apstulbo.

— Jis pasiduoda, — sušnabždėjo kažkas, tačiau jau po akimirkos Adolfas Hitleris, atsistojęs ant ringo virvių, kreipėsi į žiūrovus:

— Bičiuliai vokiečiai, — pradėjo jis. — Šįvakar čia jūs kai ką matote, ar ne? — Nuoga krūtine ir pergale žėrinčiomis akimis jis pamojo į Maksą. — Suprantate, kad susidūrėme su kai kuo kur kas grėsmingesnių ir galingesniu nei galėjome įsivaizduoti. Ar suprantate tai?

— Taip, fiureri, — vienu balsu atsakė minia.

— Ar matote, kad šis priešas rado niekingų būdų pramušti mūsų šarvus ir kad akivaizdžiai negaliu pasipriešinti jam vienas? — Jo žodžiai tapo regimi. Jie krito iš jo burnos tarsi brangakmeniai. — Pažvelkite į jį! Gerai į jį įsižiūrėkite. — Minia pakluso. Visi jie įsmeigė akis į kruviną Maksą Vandenburgą. — Mums kalbantis, jis jau rezga planus patekti į jūsų apylinkę. Jis jau kraustosi jūsų kaimynystėn. Jis ketina užkrėsti jus savo šeima ir visiškai jus užvaldyti. Jis, — Hitleris akimirką pažvelgė į jį su pasibjaurėjimu, — netrukus jis taps jūsų šeimininku ir nebestovės už prekystalio maisto prekių parduotuvėje, o sėdės jos gale, rūkydamas savo pypkę. Nė nespėję suvokti, jūs jau dirbsite jam už mažiausią atlygį, o jo kelnės smuks nuo pinigų svorio kišenėse. Ar tik stovėsite ir leisite jam šitai pasiekti? Ar tebusite stebėtojai, kokie buvo jūsų lyderiai praeityje, kada žemė buvo dalijama visiems kitiems, kada jie pardavinėjo jūsų kraštą už keletą parašų? Ar tik stovėsite ten bejėgiai? O gal, — jis palypėjo dar aukščiau, — prisijungsite prie manęs šiame ringe?

Maksas suvirpėjo. Jo pilve ėmė suktis siaubas.

Adolfas jį pribaigė.

— Ar lipsite į šį ringą, kad galėtume kartu nugalėti savo priešą?

Himelio gatvės 33-iojo namo rūsyje Maksą Vandenburgą talžė visos tautos kumščiai. Vienas po kito žiūrovai lipo į ringą ir jį kumščiavo. Visas Makso kūnas sruvo krauju. Jie leido jam kentėti. Milijonai jų, kol galiausiai jis pakilo ant kojų paskutinį kartą...

Jis stebėjo kitą per ringo virves lipantį žmogų. Tai buvo mergaitė. Jai iš lėto artinantis ringo brezentu, jis pastebėjo kairiuoju jos skruostu riedančią ašarą ir laikraštį dešinėje rankoje.

— Kryžiažodis, — švelniai tarė ji. — Jis neišspręstas, — mergaitė ištiesė leidinį Maksui.

Tamsa.

Dabar jį supo tik tamsa.

Paprastas rūsys. Paprastas žydas.

Naujoji svajonė: po keleto naktų

Buvo popietė. Lizelė nulipo rūsio laiptais. Maksas buvo įpusėjęs savo atsispaudimus.

Kurį laiką ji stebėjo jį, vaikinui to nežinant. Galiausiai ji priėjo ir atsisėdo, o jis, atsirėmęs į sieną, atsistojo.

— Ar sakiau tau, — paklausė jis mergaitės, — kad pastaruoju metu pradėjau svajoti apie kai ką nauja?

Lizelė šiek tiek pasisuko, kad galėtų įžiūrėti jo veidą.

— Svajoju apie tai, kai nemiegu. — Jis pamojo į užgesintą žibalinę lempą. — Kartais užgesinu šviesą. Tuomet stoviu čia ir laukiu.

— Kokio dalyko tu lauki?

— Ne dalyko. Žmogaus, — pataisė ją Maksas.

Keletą akimirkų Lizelė netarė nė žodžio. Tai buvo vienas iš tų pokalbių, kai apsikeičiamas frazes turėjo skirti ryškios pauzės.

— Kokio žmogaus tu lauki?

— Fiurerio, — nejudėdamas atsakė Maksas. Jis kalbėjo visiškai rimtai. — Todėl ir treniruojuosi kasdien.

— Turi galvoje atsispaudimus?

— Taip, — jis nužingsniavo iki mūrinių laiptų. — Kas vakarą laukiu tamsoje, kol šiais laiptais nulips fiureris. Jis nulipa, ir mes kovojame ištisas valandas.

— Ir kuris laimi? — dabar jau atsistojusi pasiteiravo Lizelė.

Iš pradžių jis ketino atsakyti, kad nelaimi niekas, tačiau akies krašteliu pastebėjo dažų skardines, apklotus nuo dulkių ir pamažu augančią laikraščių krūvą. Jis pažvelgė į žodžius, į ilgą debesį ir figūras ant sienos.

— Aš laimiu, — atsakė jis.

Jis tarsi atgniaužė jos delną, įdėjo į jį savo žodžius ir vėl tvirtai sulenkė jos pirštus.

Du žmonės stovėjo ir kalbėjosi požeminiame Miuncheno rūsyje, Vokietijoje. Tai primena anekdoto pradžią:

„Taigi rūsyje stovi žydas ir vokietis...“

Tačiau tai nebuvo pokštas.

Dažytojai: ankstyvas birželis

Kitas Makso užsiėmimas buvo likusioji Mein Kampf dalis. Jis švelniai išplėšdavo kiekvieną knygos puslapį ir, išdėliojęs ant grindų, padengdavo dažų sluoksniu. Tada sukabindavo juos džiūti ir sudėdavo atgal tarp viršelių. Kartą, grįžusi iš mokyklos, Lizelė rado visus tris — Maksą, Rozą ir tėtį — dažančius įvairius knygos puslapius. Nemažai jų segtukais jau buvo prikabinta ant ištiestos virvės, kaip prieš tai nutiko ir „Prižiūrėtojo“ puslapiams.

Visi trys pakėlė akis ir prakalbo:

— Sveika, Lizele.

— Štai teptukas, Lizele.

— Pagaliau, Saumensch. Kur taip ilgai užtrukai?

Pradėjusi dažyti, Lizelė susimąstė apie Maksą Vandenburgą, su fiureriu kovojantį būtent taip, kaip jis buvo nupasakojęs.

*** Rūsio vizijos, 1941-ųjų birželis ***

Keičiamasi smūgiais, minia lipa sienomis.

Maksas ir fiureris kovoja dėl savo gyvybės, tai vienas, tai kitas atsistumdami nuo laiptų.

Fiurerio ūsuose ir plaukų skyrime dešinėje jo galvos pusėje raudonuoja kraujas. „Nagi, fiureri“, — sako žydas. Jis pamoja jam ir pakartoja: „Nagi, fiureri.“

Kai vizijos išsiskaidė, o mergaitė baigė pirmąjį puslapį, tėtis mirktelėjo jai. Motina subarė ją už dažų švaistymą. Maksas atidžiai apžiūrinėjo kiekvieną puslapį, veikiausiai mąstydamas apie tai, ką ant jų rašys. Prabėgus daugeliui mėnesių, jis nudažys knygos viršelį ir suteiks knygai naują pavadinimą, įkvėptą vieno iš joje įrašytų ir iliustruotų pasakojimų.

Tą popietę slaptavietėje po 33-iuoju Himelio gatvės namu Hubermanai, Lizelė Meminger ir Maksas Vandenburgas ruošė puslapius „Oratoriui“.

Buvo gera būti dažytoju.

Atvertus kortas: birželio 24-oji

Galiausiai buvo išridenta septintoji kauliukų pusė. Tai įvyko po dviejų dienų, kai Vokietija buvo įsiveržusi į Rusiją. Trys dienos prieš Britanijai susivienijant su Tarybų Sąjunga.

Septyni.

Išritate kauliukus ir laukiate, kas bus, visai aiškiausiai suvokdami, kad jie toli gražu nėra paprasti. Verčiate kaltę nusigręžusiai Fortūnai, tačiau visada žinojote, kad taip turėjo nutikti. Pats visa tai prisišaukėte. Aplink stalą sėdintys žaidėjai galėjo tai užuosti iš toli. Nuo pat pradžių žydas kyšojo iš jūsų kišenės. Juo buvo išteptas jūsų švarko atlapas. Vos paleidęs kauliukus iš rankų jau žinote, kad išrisite septynis — vienintelį jums pakenkti galintį skaičių. Kauliukai sustoja. Pasibjaurėtinai ir kartu stebuklingai jie bado akis, o jūs tik nusisukate apsunkusia širdimi.

Fortūna nusigręžė.

Štai ką sakote.

Nesvarbu.

Priverčiate save tuo patikėti, nors giliai širdyje puikiai žinote, kad ši mažytė nesėkmė pranašauja tam tikrus įvykius. Paslepiate žydą. Turite už tai sumokėti. Vienu ar kitu būdu privalote.

Net ir po kurio laiko Lizelė mėgino save įtikinti, kad nieko baisaus nenutiko. Galbūt todėl, kad, prieš užrašydama savo pasakojimą rūsyje, ji išgyveno tiek daug įvykių. Žvelgdama į padėtį plačiau, ji manė, jog tai, kad meras ir jo žmona atleido Rozą iš darbo, nebuvo jokia nesėkmė. Tai neturėjo nieko bendra su žydų slėpimu. Šis mero poelgis buvo susijęs su platesniu karo kontekstu. Tačiau tuo metu tai atrodė tikrų tikriausia bausmė.

Iš tiesų viskas prasidėjo likus savaitei ar panašiai iki 24-osios dienos. Lizelė, kaip ir visada, ieškojo laikraščio Maksui Vandenburgui. Ištraukusi jį iš šiukšliadėžės netoli Miuncheno gatvės, pasikišo po pažasčia. Pristačiusi jį Maksui, mergaitė stebėjo, kaip šis pradeda skaityti. Staiga vaikinas pažvelgė į ją ir bedė pirštu į pirmąjį puslapį:

— Ar tai ne tas pats žmogus, kurio skalbinius pristatinėji?

Lizelė prisiartino. Ji šeštą kartą rašė žodį „argumentas“ ant sienos greta Makso nupiešto ilgojo debesies ir varvančios saulės. Paėmusi laikraštį į rankas, tai patvirtino.

— Tai jis.

Straipsnyje buvo cituojamas meras Hainsas Hermanas. Jis tvirtino, kad nors karas ir vyksta Vokietijai palankiai, tačiau Molchingo gyventojai, kaip ir kiti atsakingi vokiečiai, turėtų susimąstyti ir tinkamai pasirengti artėjančio sunkmečio galimybei.

— Niekada negali žinoti, — kalbėjo jis, — ką mano mūsų priešas ar kaip jis stengsis mus palaužti.

Po savaitės mero žodžiai išsipildė visu bjaurumu. Lizelė, kaip visada, pasirodė Didžiojoje gatvėje ir skaitė „Švilpautoją“ ant mero bibliotekos grindų. Mero žmonos elgesys niekuo nebuvo ypatingas (ar, būkime atviri, ne keistesnis nei paprastai), kol neatėjo laikas atsisveikinti.

Šį kartą, pasiūliusi Lizelei „Švilpautoją“, ji primygtinai prašė jos paimti knygą. „Prašau.“ Ji kone maldavo. Knygą ji laikė tvirtai suspaudusi tarp pirštų.

— Paimk ją. Meldžiu, paimk ją.

Sujaudinta šios moters keistybės, Lizelė jautėsi nebegalinti jos nuvilti. Knyga pilku viršeliu ir gelstančiais lapais rado kelią į mergaitės rankas, ir ši pasuko koridoriaus link. Lizelei pravėrus lūpas prašyti skalbinių, mero žmona paskutinį kartą pažvelgė į ją didelio sielvarto kupinomis akimis. Iš komodos stalčiaus ji ištraukė voką. Prikimusiu nuo reto vartojimo balsu išlemeno:

— Atleisk. Tai tavo mamai.

Lizelė sulaikė kvapą.

Staiga ji pajuto, tarsi jos pėdos batuose būtų išnykusios. Kažkas gerklėje įstrigo. Mergaitė ėmė virpėti. Galiausiai, ištiesusi ranką paimti voko, ji išgirdo laikrodžio bibliotekoje skleidžiamus garsus. Liūdnai suvokė, kad jie nė kiek nepriminė įprasto laikrodžio tiksėjimo. Tai panašiau į tiksliais intervalais žemę daužantį kūjį. Tai buvo kapinių garsai. „O, kad manasis būtų paruoštas“, — mąstė ji, mat tą akimirką Lizelė Meminger troško mirti. Kitiems atsisakius jos šeimos paslaugų, nebūdavo taip skaudu. Jai visuomet likdavo meras, jo biblioteka ir su jo žmona ją siejantis ryšys. Dabar atrodė, tarsi būtų užgesusi paskutinė viltis. Šįkart ji jautėsi negailestingai išduota.

Kaipgi reikės pažvelgti savo motinai į akis?

Rozai vienas kitas pinigėlis buvo didžiulė pagalba. Dar viena sauja miltų. Gabalėlis lašinių.

Dabar Ilza Herman pati nekantravo jos atsikratyti. Lizelė tai suprato iš to, kaip mero žmona tvirčiau susisupo į savo chalatą. Sielvarto nerangumas neleido jai atsitraukti, tačiau buvo akivaizdu, jog ji troško viską greičiau baigti.

— Pasakyk savo mamai, — prabilo ji vėl. Jos balsas pamažu taisėsi, vienam sakiniui virtus dviem. — Mes labai apgailestaujame.

Tuomet nulydėjo mergaitę durų link.

Dabar Lizelė tai jautė ant savo pečių. Galutinio atstūmimo skausmą ir svorį.

„Ir tai viskas? — klausė ji savęs. — Tiesiog išspirsite mane lauk?“

Ji lėtai pakėlė tuščią krepšį ir nukiūtino išėjimo link. Išėjusi pro duris, atsigręžė ir dar sykį paskutinįkart pakėlė akis į mero žmoną. Ji pažvelgė moteriai į akis su kone laukiniu pasididžiavimu ir tarė:

— Danke schon.

Ilza Herman atsakė suvargusiu niekam tikusiu šypsniu.

— Jei kada norėtum užeiti vien tik paskaityti, — sumelavo moteris (o gal taip tik atrodė sutrikusiai, įskaudintai mergaitei), — esi visuomet laukiama.

Tą akimirką Lizelę apstulbino laukujų durų plotis. Išėjimas buvo toks be galo erdvus. Kam žmonėms reikėjo šitiek vietos durims? Jei Rudis būtų buvęs greta, jis būtų pavadinęs ją kvaiša — tam, kad būtų galima įsinešti visus savo daiktus.

— Sudie, — tarė mergaitė, ir prieš jos akis durys užsivėrė lėtai ir neapsakomai niūriai.

Lizelė nejudėjo iš vietos.

Ji dar ilgai sėdėjo ant laiptelių ir stebėjo Molchingą. Oras nebuvo nei šiltas, nei šaltas, o miestas skendėjo skaidrume ir ramybėje. Atrodė, tarsi jis visas būtų ąsotyje.

Ji atplėšė voką. Jame buvusiame laiške meras Hainsas Hermanas diplomatiškai dėstė tikslias jų naudojimosi Rozos Huberman paslaugomis priežastis. Pirmiausia jis paaiškino, kad būtų veidmainiška toliau mėgautis nedidelėmis prabangos detalėmis tuo metu, kai pats patarė kitiems miesto gyventojams rengtis sunkesniems laikams.

Galiausiai ji pakilo ir pasuko namų link, tačiau, išvydus STEINER — SCHNEIDERMEISTER užrašą Miuncheno gatvėje, ją vėl užliejo jausmai. Liūdesys ją paliko, o į jo vietą stojo nevaldomas pyktis. „Tas niekšas meras, — šnabždėjo ji, — toji apgailėtina moteris.“ Sunkmečio artėjimas turėjo būti pagrindinė priežastis leisti Rozai dirbti, tačiau ne, jie ją atleido. Na ir tegu jie dabar patys skalbiasi ir lyginasi savo nelemtus drabužius, kaip tai daro normalūs žmonės. Neturtingi žmonės.

Ji suspaudė „Švilpautoją“ rankoje.

— Taigi duodate man knygą, — kalbėjo mergaitė, — iš gailesčio, tam, kad geriau pasijustumėte...

Tai, kad mero žmona jau ne kartą siūlė jai paimti knygą, dabar nieko nereiškė.

Kaip kartą jau buvo padariusi, ji apsisuko ir nužingsniavo atgal į Grande Strasse 8. Pagunda leistis bėgti buvo nenumaldoma, tačiau ji save sulaikė, norėdama pasilikti daugiau kvapo žodžiams.

Pasiekusi savo tikslą, ji nusivylė, kad paties mero nebuvo namie. Šalikelėje nesimatė tvarkingai pastatyto automobilio, tačiau galbūt taip buvo geriau. Jei būtų jį ten radusi, negali žinoti, ką, pagauta „turtuoliai prieš vargšus“ įkarščio, ji būtų jam padariusi.

Skriete užskriejusi laipteliais iki durų, ji iki skausmo ėmė belsti. Tiesa, mergaitė šiuo skausmu mėgavosi.

Be abejo, mero žmona buvo šokiruota, vėl priešais save išvydusi mergaitę. Purūs jos plaukai buvo šiek tiek drėgni, o raukšlės veide dar pagilėjo, pamačius akivaizdų įsiūtį paprastai išblyškusiame Lizelės veide. Ji pravėrė lūpas, tačiau žodžiai įstrigo gerklėje. Tai buvo iš tiesų patogu, mat pati Lizelė turėjo ką pasakyti.

— Manote, — pradėjo ji, — kad galite nupirkti mane šia knyga? — Nors ir drebantis, jos balsas tarsi sugriebė moterį už gerklės. Žėruojantis įsiūtis buvo sodrus ir bauginantis, tačiau Lizelės jis negąsdino. Ji leido jam išsikeroti tiek, kad jos skruostais ėmė riedėti ašaros. — Duodate man šitą sumautą knygą ir manote, kad tai viską sutvarkys, kai grįšiu namo ir pasakysiu mamai, kad netekome paskutinio kliento? O jūs ir toliau lindėsite savo rūmuose?

Mero žmonos rankos.

Jos visiškai nusviro.

Moters veidas sukrito.

Tačiau Lizelė nerimo. Ji spjaudė savo žodžius tiesiai moteriai į akis.

— Jūs ir jūsų vyras. Sėdite sau čia. — Dabar jos žodžiuose pasigirdo pagieža. Ji net nenutuokė galinti būti tokia pikta ir pagiežinga.

Žeidžiantys žodžiai.

Taip, jų brutalumas.

Mergaitė ištraukė juos iš vietos, kurią tik dabar sužinojo egzistuojant, ir vieną po kito svaidė į Ilzą Herman.

— Pats laikas, — pareiškė ji, — patiems skalbtis savo dvokiančius drabužius. Atėjo metas pripažinti, kad jūsų sūnus miręs. Jis žuvo! Jis buvo pasmaugtas ir papjautas daugiau nei prieš dvidešimt metų! O gal jis mirtinai sušalo? Bet kuriuo atveju jis miręs! Jo nebėra, o jūs čia apgailėtinai sėdite ir drebėdama savo namuose vis dar dėl to kenčiate. Ar manote, kad vienintelė tokia esate?

Tuojau pat.

Šalia jos pasirodė brolis.

Jis pašnibždėjo jai liautis, tačiau ir jis buvo miręs, todėl jo žodžių klausytis buvo neverta.

Jis mirė traukinyje.

Jie palaidojo jį sniege.

Lizelė pažvelgė į jį, tačiau negalėjo prisiversti sustoti. Dar ne.

— Ši knyga, — tęsė ji, pastumdama ir pargriaudama berniuką ant laiptų, — man jos nereikia. — Dabar jos žodžiai pritilo, tačiau vis dar degė emocijomis. Ji sviedė „Švilpautoją“ po šlepetėmis apautomis moters kojomis ir išgirdo šleptelėjimą, knygai nusileidus ant cemento. — Man nereikia jūsų apgailėtinos knygos...

Pagaliau jai pavyko. Mergaitė nutilo.

Jos gerklė buvo tuščia. Joje neliko nė žodelio.

Laikydamasis už kelio, jos brolis išnyko.

Po nerangios pauzės mero žmona pasilenkė ir pakėlė knygą. Šį kartą ji buvo sutriuškinta ir sumušta ne nuo šypsojimosi. Lizelė įžvelgė tai jos veide. Iš moters nosies sruvo kraujas, laižydamas jos lūpas. Jos akys buvo pajuodusios. Kūnas nusėtas kraujuojančių žaizdų. Ir viskas dėl žodžių. Dėl Lizelės žodžių.

Rankoje laikydama knygą ir pamažu tiesdama nugarą, Ilza Herman vėl mėgino atsiprašinėti, tačiau jos žodžiai dienos šviesos neišvydo.

„Trenk man, — galvojo Lizelė. — Nagi, trenk man.“

Tačiau Ilza Herman šito nedarė. Ji tik atsitraukė į slogų gražiųjų savo namų orą, ir Lizelė vėl buvo palikta viena ant prieangio laiptelių. Ji bijojo atsigręžti, nes žinojo, kad stiklinis Molchingo gaubtas subyrėjo į šipulius, ir tai ją nudžiugins.

Baigdama savo reikalus šiuose namuose, ji dar kartą perskaitė laišką ir, prisiartinusi prie vartų, sugniaužė jį kaip galėdama tvirčiau ir paleido į duris, tarsi tai būtų buvęs akmuo. Nenumanau, ko knygų vagilė tikėjosi, tačiau popierinis kamuoliukas atsitrenkė į galingą medžio plokštę ir, nuriedėjęs laipteliais žemyn, sustojo jai po kojų.

— Kaip visada, — tarė ji, paspirdama popiergalį ant žolės. — Beviltiška.

Šį kartą pakeliui į namus įsivaizdavo to popierėlio likimą kito lietaus metu, kai sulipdytas stiklinis Molchingo gaubtas bus apverstas aukštyn kojomis. Mintyse regėjo raidė po raidės nykstančius žodžius, kol galiausiai nelieka nieko. Tik popierius. Tik žemė.

Ir pasisek tu man šitaip, kad, Lizelei įėjus pro duris, ją pasitiko virtuvėje stovinti Roza.

— Ir? — paklausė ji. — Kur skalbiniai?

— Šiandien skalbinių nėra, — atsakė jai Lizelė.

Roza atsisėdo prie virtuvinio stalo. Ji suprato. Staiga ji pasirodė gerokai vyresnė. Lizelė mėgino įsivaizduoti, kaip atrodytų jos motina, pasileidusi į kuodą susuktus plaukus ir leidusi jiems laisvai kristi ant pečių. Pilkas elastingų plaukų rankšluostis.

— Ką ten veikei, mažoji Saumensch? — klausimo žodžiai skambėjo tarsi apmirę. Ji nepajėgė sukaupti savo įprastai spjaudomų nuodų.

— Tai mano vienos kaltė, — atsakė Lizelė. — Aš įžeidžiau mero žmoną, liepusi jai liautis verkus dėl žuvusio sūnaus. Pavadinau ją apgailėtina. Tuomet jie tave ir atleido. Štai. — Mergaitė priėjo prie medinių šaukštų, paėmė jų visą glėbį ir išskleidė priešais motiną. — Išsirink.

Roza palietė ir paėmė vieną iš jų, tačiau tuojau pat padėjo jį atgal.

— Netikiu tavimi.

Lizelę draskė sielvartas ir visiškas sumišimas. Tą vienintelį kartą, kada ji troško Watschen, jos noras neišsipildė!

— Tai mano kaltė.

— Tai netiesa, — tarė motina ir atsistojusi net paglostė riebaluotus neplautus Lizelės plaukus. — Žinau, kad negalėtum nieko panašaus pasakyti.

— Bet aš tikrai taip sakiau!

— Gerai jau, sakei.

Eidama iš virtuvės, Lizelė girdėjo atgal į metalinį indą dedamų medinių šaukštų tarškėjimą. Jai pasiekus miegamąjį, visi jie drauge su metaliniu indu jau buvo nusviesti ant grindų.

Vėliau ji nusileido į rūsį, kur tamsoje stovėjo ir veikiausiai su fiureriu galynėjosi Maksas.

— Maksai? — kampe tarsi ore sklandanti raudona moneta sužibo blanki žibinto švieselė. — Ar galėtum man parodyti, kaip reikia daryti atsispaudimus?

Maksas jai parodė ir kartais prilaikydavo jos kūną, norėdamas padėti, tačiau, nepaisant liekno kūno sudėjimo, Lizelė buvo stipri ir puikiai gebėjo pati išlaikyti savo kūno svorį. Ji neskaičiavo, kiek atsispaudimų įstengė padaryti, tačiau tą vakarą rūsio prieblandoje knygų vagilė atliko jų tiek, kad visą kūną kelias dienas gėlė. Net Maksui perspėjus, kad ji ir taip per daug pakartojo pratimą, mergaitė nesustojo.

Prieš miegą ji skaitė knygą su tėčiu, kuris nesunkiai pastebėjo, jog kažkas yra ne taip. Pirmą kartą šį mėnesį jam atėjus ir atsisėdus greta jos, Lizelė nerodė jokio pasitenkinimo. Kažkokiu būdu Hansas Hubermanas visada žinojo, ką pasakyti, kada pasilikti, o kada palikti ją ramybėje. Galbūt tik santykiuose su Lizele jis buvo tikras ekspertas.

— Ar tai dėl skalbinių? — paklausė jis.

Lizelė papurtė galvą.

Tėtis buvo nesiskutęs jau keletą dienų, todėl kas porą ar trejetą minučių kasėsi žandenas. Pilkos jo akys atrodė ramios ir išvargusios. Lizelei esant greta iš jų visada spinduliuodavo truputis šilumos.

Pasibaigus skaitymo laikui, tėtis užmigo. Tik tada Lizelė prakalbo apie tai, ką visą šį laiką troško pasakyti.

— Tėtuk, — sušnibždėjo ji, — man atrodo, kad aš keliausiu į pragarą.

Jos kojos buvo šiltos, tačiau keliai — šalti.

Ji prisiminė naktis, kai dar šlapindavosi į lovą, o tėtis plaudavo jos paklodes ir mokydavo ją abėcėlės. Dabar jis sunkiai kvėpavo per antklodę, o ji pabučiavo į šiurkštų jo skruostą.

— Tau reikėtų nusiskusti, — tarė ji.

— Tu nekeliausi į pragarą, — atsakė tėtis.

Keletą akimirkų ji stebėjo jo veidą. Padėjusi galvą ant pagalvės, prisiglaudė prie jo, ir kartu jie miegojo Miunchene ir tuo pat metu kažkur ant septintojo Vokietijos kauliuko šono.

Rudžio jaunystė

Galiausiai ji turėjo tai pripažinti.

Jis buvo talentingas.

*** Rudžio Štainerio portretas ***

Veidu nubėgęs purvas traukia jo odą.

Kaklaraištis primena seniai sustojusią laikrodžio švytuoklę. Jo gelsvi žvilgantys plaukai visada išsidraikę, o veidą puošia liūdna absurdiška šypsena.

Stovėdamas už keleto metrų nuo laiptelių, jis prakalbo su didžiu įsitikinimu ir tikru džiaugsmu:

— Alles ist Scheisse, — pareiškė jis.

Viskas yra mėšlas.

Pirmojoje 1941-ųjų pusėje, kol Lizelė slėpė Maksą Vandenburgą, vogė laikraščius ir barė mero žmoną, Rudis gyveno savo naująjį gyvenimą Hitlerio jaunimo organizacijoje. Nuo pat ankstyvo vasario jis grįždavo iš organizacijos susitikimų jausdamasis kur kas blogiau nei prieš juos. Dažnai, jausdamasis panašiai, kelionėje namo jį lydėdavo Tomis Miuleris. Jų susirūpinimo priežastys buvo trys.

*** Trijų pakopų problema ***

1. Tomio Miulerio ausys.

2. Francas Doičeris — pasipiktinęs Hitlerio jaunimo vadovas.

3. Rudžio nesugebėjimas nesikišti.

Jei tik Tomis Miuleris nebūtų prieš šešerius metus septynioms valandoms dingęs be žinios žvarbiausią dieną Miuncheno istorijoje. Jo ausų uždegimas ir nervų pažeidimai vis dar kliudė jam žygiuoti į taktą Hitlerio jaunimo eitynėse, o tai, patikinu jus, nebuvo teigiamas dalykas.

Iš pradžių jo judesiai skirdavosi nedaug, tačiau, bėgant mėnesiams, Tomį nuolat užgriūdavo Hitlerio jaunimo vadovų įtūžio banga, ypač kai reikėdavo žygiuoti. Pamenate Hitlerio gimimo dieną praeitais metais? Kurį laiką ausies uždegimas vis sunkėjo. Galiausiai Tomis ėmė skųstis suprastėjusia klausa. Jis nebegirdėjo duodamų komandų, grupei žygiuojant rikiuotėje. Nesvarbu, ar buvo žygiuojama lauke, ar patalpoje, sniege, purve ar lietuje.

Rikiuotė privalėjo sustoti vienu metu.

— Vienas spragtelėjimas! — Buvo aiškinama jiems. — Tai viskas, ką fiureris nori girdėti. Visi drauge. Visi kaip vienas.

Ir štai Tomis.

Man regis, tai buvo kairioji jo ausis. Ji jam kėlė daugiau rūpesčių nei dešinioji, todėl, nors šaižiai duota komanda Halt! sudrėkindavo visų kitų ausis, Tomis ir toliau komiškai ir nenuovokiai žygiuodavo. Tvarkingą rikiuotę jis akies mirksniu sugebėdavo sujaukti.

Vieną šeštadienį liepos pradžioje, šiek tiek po pusės ketvirtos popiet ir ilgiausios Tomio įkvėptos litanijos apie nenusisekusį rikiuotės žygiavimą, Francui Doičeriui (tinkamiausias vardas tipiškiausiam nacių paaugliui) jau buvo gana.

— Muller du Affe! — Tankūs, šviesūs jo plaukai švelniai bangavo, jo žodžiams keičiant Tomio veido išraišką. — Beždžione tu, kas tau yra?

Tomis iš išgąsčio susigūžė, tačiau kairysis jo skruostas ir toliau trūkčiojo, išduodamas maniakišką šypsenėlę. Atrodė, kad jis ne tik kreivai išsivėpęs juokiasi, bet ir mėgaujasi patyčiomis. Francas Doičeris nebuvo tam nusiteikęs. Blyškios jo akys verte vėrė nelaimėlį.

— Na, — paklausė jis, — kaip ketini pasiteisinti?

Tomio veido traukuliai tik dar pagreitėjo ir pagilėjo.

— Tu iš manęs tyčiojies?

— Heil, — sumikčiojo Tomis, beviltiškai mėgindamas užsitarnauti bent kruopelę palankumo, tačiau „Hitler“ ištarti jau nesugebėjo.

Tą akimirką tarp jų įsikišo Rudis. Jis atsistojo priešais Francą Doičerį, žvelgdamas jam tiesiai į akis.

— Jis negaluoja, pone...

— Pats tai matau!

— Jo ausys, — mėgino užbaigti sakinį Rudis. — Jis ne...

— Viskas, pakaks. — Doičeris patrynė delnais. — Jūs abu — šeši ratai aplink teritoriją. — Berniukai pakluso, tačiau nepakankamai greitai. — Schnell! — Išgirdo jie sau už nugarų.

Apibėgus šešis ratus, jiems buvo liepta atlikti pratimų seką, kurios metu turėjo bėgti, staigiai gulti ant žemės, vėl stotis ir bėgti, ir vėl gulti, o po neapsakomai ilgų penkiolikos minučių jiems buvo liepta gulti paskutinį kartą.

Rudis pažvelgė žemėn.

Jam kreivai šypsojosi tamsaus dumblo bala.

Atrodė, tarsi ji jo klaustų: „Ir ko gi tu čia vėpsai?“

— Žemėn! — suriko Francas.

Nieko nelaukęs, Rudis peršoko purvą ir krito ant pilvo.

— Kelkis! — šyptelėjo Francas. — Vieną žingsnį atgal. — Berniukai pakluso. — Žemėn!

Įsakymas buvo aiškus, ir šįkart Rudis jam pakluso. Sulaikęs kvapą jis nėrė į purvą. Tą akimirką, jam priglaudus ausį prie permirkusios žemės, treniruotė buvo baigta.

— Vielen Dank, meine Herren, — mandagiai tarė Francas Doičeris. — Labai dėkoju jums, ponai.

Rudis atsiklaupė, pasikrapštė ausį ir pažvelgė į greta gulintį Tomį.

Tomis tik užsimerkė ir sutrūkčiojo.

Tądien grįžę į Himelio gatvę, jie rado Lizelę vis dar vilkinčią savo Vokietijos merginų uniformą ir žaidžiančią „klases“ su keletu jaunesnių vaikų. Akies krašteliu ji užkliudė dvi melancholiškai besiartinančias figūras. Viena iš jų sušuko.

Jie susitiko ant Štainerių namų mūrinio prieangio laiptų, ir Rudis papasakojo apie šios dienos įvykius.

Po dešimties minučių Lizelė prisėdo.

Prabėgus vienuolikai minučių, Tomis, sėdėdamas greta Lizelės, tarė: „Aš pats dėl to kaltas“, tačiau Rudis, nesulaukęs, kol Tomio sakinį paseks šypsnys, numojo į jį ranka, kita krapštydamas purvą nuo savo veido. „Tai mano...“ — vėl pamėgino Tomis, tačiau šįkart Rudis apskritai jį pertraukė, besdamas į jį pirštu:

— Torni, liaukis, — Rudžio veide švietė savotiškas pasitenkinimas. Lizelė dar nebuvo mačiusi tokio apgailėtino, tačiau tuo pat metu tokio nuoširdžiai gyvybingo žmogaus. — Tiesiog sėdėk čia ir trūkčiok, ar ką. — Tai taręs, jis tęsė savo pasakojimą.

Jis žingsniavo pirmyn atgal.

Delnuose glamžė kaklaraištį.

Nesiliovė bėręs žodžių, kurie nusileisdavo kažkur ant cemento.

— Tas Doičeris, — galiausiai žvaliai apibendrino jis, — jis mus pričiupo, ar ne, Torni?

Tomis linktelėjo ir, veidui sutrūkčiojus, prakalbo:

— Visa tai buvo mano kaltė.

— Torni, ką aš tau sakiau?

— Kada?

— Ką tik! Sėdėk ir tylėk.

— Žinoma, Rudi.

Netrukus nukabinęs nosį Tomis pasuko namų link, o Rudis pamėgino pasitelkti naują meistrišką taktiką.

Gailestį.

Stovėdamas ant laiptelių, jis atidžiai apžiūrinėjo ant savo uniformos į traškią plutelę sudžiūvusį purvą, tada beviltiškai pažvelgė Lizelei į akis.

— Tai kaip, Saumensch?

— Tai kaip kas?

— Na, žinai...

Lizelės atsakymas buvo įprastas.

— Saukerl, — nusikvatojo ji ir pasuko namo. Nerimą keliantis purvo ir gailesčio mišinys buvo viena, tačiau pabučiuoti Rudį Štainerį buvo visiškai kitas dalykas.

Liūdnai šypsodamasis ant prieangio laiptelių, jis sušuko, ranka kedendamas plaukus:

— Vieną dieną, — perspėjo jis ją, — vieną dieną, Lizele!

Vos po poros metų, lindėdama rūsyje, Lizelė ne kartą juto nenumaldomą norą nubėgti į kaimyninį namą ir jį pamatyti, net jei rašydavo ankstyvą rytą. Ji taip pat suvokė, jog labiausiai jo, o vėliau ir jos, polinkį nusikaltimams paskatino tos pažliugusios dienos Hitlerio jaunimo organizacijoje.

Galiausiai po įprastų lietaus protrūkių ėmė įsibėgėti vasara. Artėjo Klar obuolių derliaus metas. Reikėjo ruoštis vagiliauti.

Pralaimėtojai

Iš pradžių ėmęsi vagiliauti, Rudis ir Lizelė buvo įsitikinę, kad operacijos saugumas priklauso nuo dalyvių skaičiaus. Endis Šmeiklis pakvietė juos į susirinkimą prie upės. Be kitų reikalų, jie turėjo aptarti vaisių vagystės planą.

— Tai dabar tu esi vadeiva? — paklausė Rudis, tačiau Endis tik papurtė galvą aiškiai nusivylęs. Akivaizdu, kad jis troško turėti šioms pareigoms reikalingų savybių.

— Ne, — šaltas jo balsas skambėjo neįprastai švelniai. Nebrandžiai. — Yra kitas žmogus.

*** Naujasis Arturas Bergas ***

Jo plaukai buvo nuolat išsidraikę nuo vėjo, o akys susidrumsčiusios. Jis buvo vienas iš tų nusikaltėlių, kurie vogė tik dėl vienos priežasties — malonumo.

Jo vardas buvo Viktoras Kėmelis.

Priešingai nei dauguma kitų į įvairias vagiliavimo formas įsipainiojusių žmonių, Viktoras Kėmelis turėjo viską. Jis gyveno prabangiausioje Molchingo dalyje, ant kalvos stovinčioje viloje, kuri žydus išvarius buvo išdezinfekuota. Jam pinigų nestigo. Jis turėjo cigarečių. Tačiau, nepaisant to, troško daugiau.

— Joks nusikaltimas norėti šiek tiek daugiau, — tvirtino jis, gulėdamas žolėje su aplink jį susirinkusiu būriu berniukų. — Troškimas turėti daugiau yra pagrindinė mūsų, vokiečių, teisė. Ką sako fiureris? — jis pats atsakė į retorinį savo klausimą. — Privalome pasiimti tai, kas teisėtai mums priklauso!

Tiesa ta, kad Viktoras Kėmelis buvo tikrų tikriausias paauglys „trintukas“. Nelaimei, atskleisdamas tai, kartu jis spinduliuodavo tam tikrą charizmą, priversdavusią aplinkinius jį sekti.

Drauge su Rudžiu prisiartinusi prie netoli upės susirinkusios grupės, Lizelė išgirdo jį paklausiant dar kai ko.

— Tai kur tie du nenaudėliai, kuriuos taip liaupsinate? Jau dešimt po keturių.

— Mano laikrodis rodo ką kita, — atsakė Rudis.

Viktoras Kėmelis pasirėmė ant alkūnių.

— Tu neturi laikrodžio.

— Ar manai, kad būčiau čia, jei turėčiau pakankamai pinigų laikrodžiui?

Naujasis lyderis atsisėdo ir nusišypsojo tiesiais baltais dantimis. Tuomet nukreipė savo nerūpestingą žvilgsnį į mergaitę.

— Ras ta mažoji kekšytė?

Seniai pripratusi prie žodinių užgauliojimų, Lizelė tik stebeilijo į jo akis, skendinčias tarsi rūke.

— Praėjusiais metais, — pradėjo vardyti ji, — aš nušvilpiau mažiausiai tris šimtus obuolių ir ne vieną tuziną bulvių. Spygliuotos vielos tvoros man ne kliūtis, be to, man nekiltų nė menkiausių rūpesčių neatsilikti nuo kiekvieno iš čia esančiųjų.

— Nejaugi?

— Taip, — ji nė akimirkai nesusigūžė ir nesitraukė. — Teprašau nedidelės dalies vagystės grobio. Tuzino obuolių šen ar ten. Trupučio likučių man ir mano bičiuliui.

— Ką gi, manau, galime dėl to susitarti.

Viktoras prisidegė cigaretę ir priglaudė ją prie lūpų. Kitą dūmų debesį jis pasistengė išpūsti tiesiai Lizelei į veidą.

Lizelė nė neprunkštelėjo.

Tai buvo ta pati grupė, kaip ir praėjusiais metais, išskyrus jos vadeivą. Lizelė stebėjosi, kodėl nė vienas iš kitų berniukų nesiėmė šių pareigų, tačiau, pažvelgusi į kiekvieno jų veidą, ji suprato, kad nė vienas nebuvo tam tinkamas. Nė vieno jų nekankino nuogąstavimai dėl vagiliavimo, tačiau jiems reikėjo nurodymų. Jiems patiko nurodymai, o Viktoras Kėmelis mėgo nurodinėti. Tai buvo tinkamai sutvarkytas pasaulėlis.

Lizelei kilo akimirką trukęs troškimas, kad Arturas Bergas grįžtų. O gal ir jis būtų pasidavęs Kėmelio vadovavimui? Tai buvo nebesvarbu. Lizelė tik žinojo, kad Arturas Bergas savyje neturėjo nė kruopelytės despotiškumo, o naujasis vadeiva juo trykšte tryško. Praėjusiais metais ji buvo tikra, jog Arturas Bergas nesudvejotų, jei reikėtų grįžti gelbėti jos, įstrigusios medyje. O šiemet ji akimirksniu suprato, kad Viktoras Kėmelis nesivargins pažvelgti atgal.

Jis stovėjo, žvelgdamas į išstypusį berniuką ir sulysusią mergaitę.

— Vadinasi, norite vagiliauti su manimi?

Ką gi jie galėjo prarasti? Abu linktelėjo.

Jis žengė pirmyn ir sugriebė Rudį už plaukų.

— Noriu tai išgirsti.

— Be abejo, — atsakė Rudis prieš tai, kai buvo pastumtas.

— Otų?

— Žinoma, — miklus Lizelės atsakymas išgelbėjo ją nuo panašaus elgesio.

Viktoras nusišypsojo. Jis sutrynė cigaretę, giliai įkvėpė ir pasikasė krūtinę.

— Mano ponai, mano kekšyte, regis, atėjo laikas apsipirkti.

Grupei pajudėjus, Lizelė ir Rudis, kaip visada, atsidūrė jos gale.

— Tau jis patinka? — sušnibždėjo Rudis.

— O tau?

— Manau, kad jis yra visiškas šunsnukis, — po neilgos pauzės atsakė berniukas.

— Sutinku.

Grupė pamažu nuo jų tolo.

— Paskubėk, — paragino Rudis, — mes atsiliekame.

Nužygiavę keletą kilometrų, jie priėjo pirmąjį ūkį. Čia jų laukė didžiulis nustebimas. Medžiai, kuriuos jie įsivaizdavo apsunkusius nuo vaisių, buvo sunykę ir atrodė ligoti. Ant kiekvienos šakos liūdnai kybojo vos vienas kitas obuolys. Kitame ūkyje vaizdas buvo panašus. Galbūt šie metai buvo prasti, o gal jie atėjo netinkamu metu.

Baigiantis popietei, grobio dalybų metu Lizelei su Rudžiu atiteko vienas nedidelis obuoliukas. Tiesą sakant, visas grobis buvo neįtikėtinai menkas, tačiau ir Viktoras Kėmelis nebuvo itin dosnus.

— Kaip tai pavadintum? — paklausė Rudis, žvelgdamas į delne gulintį obuolį.

— O kaip tau atrodo? — nė negrįžtelėjęs mestelėjo Viktoras.

— Vienas sumautas obuolys?

— Štai, — jų pusėn atskriejo kitas, prakąstas, obuolys ir nusileido apgraužtąja puse į purvą. — Galite pasiimti ir šitą.

Rudis įsiuto.

— Velniop visa tai. Penkiolika kilometrų mes nuėjome ne dėl pusantro susisukusio obuolio, ar ne, Lizele?

Lizelė nieko neatsakė.

Jai nespėjus nė prasižioti, Viktoras Kėmelis jau buvo prirėmęs Rudį ant žemės. Keliais jis prislėgė Rudžio rankas, o savosiomis čiupo jam už gerklės. Viktoro nurodymu obuolius surinko ne kas kitas, o Endis Šmeiklis.

— Jam skauda, — tarė Lizelė.

— Tikrai? — Viktoras vėl šypsojosi. Ji negalėjo pakęsti jo grimasos.

— Man neskauda, — paskubomis sumalė Rudis, kurio veidas buvo gerokai paraudęs nuo įtampos. Iš nosies pasipylė kraujas.

Po ilgos pakilusios įtampos akimirkos Viktoras paleido Rudį, nulipdamas nuo jo ir žengdamas kelis neapdairius žingsnius. Jis tarė:

— Kelkis, vaiki.

Rudis pasielgė išmintingai ir padarė tai, kas jam buvo liepta.

Viktoras vėl žengė pirmyn ir atsistojo priešais jį. Švelniai patrynęs jo ranką, kreivai šyptelėjo ir sušnibždėjo:

— Jei nenori, kad tą kraują paversčiau fontanu, mažiau, siūlyčiau tau nešdintis.

Pažvelgęs į Lizelę, dar pridūrė:

— Ir pasiimk drauge savo kekšytę.

Niekas nepajudėjo iš vietos.

— Na, ko jūs laukiate?

Lizelė sugriebė Rudį už rankos, ir jie nupėdino tolyn, tačiau prieš tai berniukas atsigręžė paskutinį kartą ir spjovė šiek tiek su seilėmis sumišusio kraujo Viktorui Kėmeliui po kojų. Tai paskata paskutiniam komentarui.

*** Menkas Viktoro Kėmelio grasinimas ***

Rudžiui Štaineriui „Už tai tu dar atsiimsi, mano mielas drauge“.

Apie Viktorą Kėmelį galite sakyti, ką norite, tačiau jis pasižymėjo neabejotina kantrybe ir puikia atmintimi. Šiam pareiškimui įgyvendinti jam prireikė beveik penketo mėnesių.

Eskizai

1941-ųjų vasarą Rudžio ir Lizelės pomėgiai buvo apjuosti tvoromis, o Makso Vandenburgo gyvenimas aprašytas ir išdažytas. Vienišiausiomis akimirkomis rūsyje aplink jį ėmė kauptis žodžiai. Retsykiais jis nesugebėdavo rankose nulaikyti mintyse kilusių vaizdinių.

Kaip pats sakydavo, jis neturėjo plataus įrankių pasirinkimo:

Nudažyta knyga.

Sauja pieštukų.

Pilna galva minčių.

Visa tai, tarsi nesudėtingą galvosūkį, jis sudėjo į vieną visumą.

Iš pradžių Maksas troško parašyti pasakojimą apie save patį.

Jo idėja buvo užrašyti visa, kas jam nutiko — visa, kas nuvedė jį į rūsį Himelio gatvėje — tačiau to padaryti jam nepavyko. Makso tremtis įkvėpė kai ką kita. Tai buvo atskirų minčių, kurioms jis nusprendė nesipriešinti, kratinys. Jos jam atrodė nuoširdžios. Jos buvo kur kas tikroviškesnės nei laiškai, kuriuos jis rašė savo šeimai ir bičiuliui Valteriui Kugleriui, puikiai žinodamas, kad niekada negalės jų išsiųsti. Išniekintosios Mein Kampf puslapiai pamažu tapo serija eskizų, apibendrinančių įvykius, kurie ankstesnį Makso gyvenimą pakeitė dabartiniu. Kai kuriems prireikė keleto minučių. Kitiems — valandų. Vaikinas nusprendė, kad baigtą knygą padovanos Lizelei, kai ši kiek paaugs ir kai — jis vylėsi — visa ši nesąmonė bus pasibaigusi.

Ne fiureris — dirigentas!

Argi diena ne nuostabi.

Nuo pat tos akimirkos, kai pirmą kartą išbandė pieštukus ant nudažyto knygos lapo, jis visada turėjo ją greta. Dažnai nepaleisdavo jos iš rankų net miegodamas.

Vieną popietę, baigęs savo atsispaudimus ir pritūpimus, jis užsnūdo, parimęs į rūsio sieną. Nulipusi laiptais žemyn, Lizelė pastebėjo greta Makso šlaunies gulinčią knygą, ir smalsumas nugalėjo. Pasilenkusi ir paėmusi ją, mergaitė laukė, kad Maksas pasimuistytų. To neįvyko. Jis liko sėdėti, pečius ir galvą atrėmęs į sieną. Versdama knygą ir dairydamasi į vieną kitą atsitiktinį puslapį, ji vos girdėjo vaikino kvėpavimą...

Išgąsdinta to, ką išvydo, Lizelė padėjo knygą lygiai ten pat, kur ją rado — greta Makso kojos.

Balsas privertė ją pašokti:

— Danke schon, — tarė jis. Akimis nusekusi balso pėdsakais, ji išvydo vos pastebimą pasitenkinimą žydiškose jo lūpose.

— Jėzau Kristau, — gaudė orą Lizelė. — Maksai, tu mane išgąsdinai. Jis vėl užmerkė akis, o Lizelė paskui save iš rūsio nusitempė tą pačią mintį.

Maksai, tu mane išgąsdinai.

Švilpautojas ir batai

Visą vasarą ir pirmoje rudens pusėje niekas nesikeitė. Rudis iš visų jėgų stengėsi išgyventi Hitlerio jaunimo organizacijoje. Maksas kasdien kartojo atsispaudimus ir piešė eskizus. Lizelė ieškojo laikraščių ir rašė savo žodžius ant rūsio sienų.

Vertėtų paminėti, kad iš pirmo žvilgsnio nekintančios įvykių sekos pasižymi nedideliais nuokrypiais, kurie galiausiai viską apverčia aukštyn kojomis. Šiuo atveju pagrindinis veikėjas buvo Rudis. Ar bent jau Rudis ir neseniai patręštas stadionas.

Vėlyvą spalį visa atrodė įprastai. Himelio gatve žingsniavo purvinas berniukas. Po keleto minučių šeima lauks jo sugrįžtant, o jis sumeluos, esą visiems Hitlerio jaunimo padalinyje buvo duota papildomų pratimų. Jo tėvai netgi tikėsis išgirsti šiek tiek juoko. Tačiau nieko panašaus jie nesulaukė.

Rudis nebeturėjo jėgų nei juoktis, nei meluoti.

Tą trečiadienį, pažvelgusi atidžiau, Lizelė pastebėjo, kad Rudis Štaineris buvo be marškinių. Jis atrodė įsiutęs.

— Kas atsitiko? — paklausė mergaitė jo, kėblinančio pro šalį.

Atsigręžęs atgal, jis ištiesė savo marškinius ir tarė:

— Pauostyk.

— Ką?

— Gal tu kurčia? Pasakiau, pauostyk.

Lizelė nenoriai palinko pirmyn ir įtraukė bjaurios smarvės nuo parudavusio drabužio.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas! Ar tai?..

— Tai ir ant mano smakro, — linktelėjo berniukas. — Mano smakro! Džiaugiuosi, kad nė kiek neprarijau!

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas!

— Hitlerio jaunimo stadioną ką tik patręšę, — sakė jis, dar kartą įtraukdamas smarvės su pasibjaurėjimo išraiška veide. — Man atrodo, čia karvės mėšlas.

— Ar tasai — koks jo vardas — Doičeris tai žinojo?

— Sakė, kad nežinojo, tačiau jo grimasa išdavė ką kita.

— Jėzau, Marija...

— Gal liausiesi tai kartojusi?!

Šiuo metu Rudžiui labiau už viską reikėjo pergalės. Jis pralaimėjo reikalus su Viktoru Kėmeliu. Viena po kitos jį užklupdavo negandos Hitlerio jaunimo susibūrimuose. Visa širdimi troško nors lašelio triumfo ir buvo pasiryžęs tai pasiekti bet kokia kaina.

Jis toliau pėdino namo, tačiau pasiekęs mūrinius prieangio laiptelius persigalvojo ir lėtai, tačiau tikslingai grįžo pas mergaitę.

— Žinai, kas pataisytų man nuotaiką? — prakalbo jis tyliai ir atsargiai.

— Jei manai, kad aš tave... Šitaip atrodantį... — susigūžė Lizelė.

Jis atrodė nusivylęs ja.

— Ne, ne tai, — atsiduso jis ir žengė artyn. — Kai kas kita. — Akimirką pamąstęs, jis kilstelėjo galvą. — Pažvelk į mane. Aš purvinas. Dvokiu karvės ar šuns mėšlu, kuris tau labiau patinka, ir, kaip visada, mirštu iš bado. — Jis stabtelėjo. — Man reikia grobio, Lizele. Tikrai.

Lizelė suprato.

Jei ne nuo jo sklindantis dvokas, ji būtų priėjusi arčiau.

Vagystė.

Jiems reikėjo kažką pavogti.

Ne.

Jiems reikėjo kažką atsiimti. Nesvarbu, kas tai buvo. Tai reikėjo padaryti kuo greičiau.

— Šįkart tik tu ir aš, — pasiūlė Rudis. — Jokių Kėmelių, jokių Šmeiklių. Tik aš ir tu.

Mergaitė nepajėgė atsispirti.

Rankos ėmė niežėti, širdis daužytis vis smarkiau, o lūpas papuošė šypsena.

— Skamba neblogai.

— Tuomet sutarta, — nors ir labai stengdamasis, Rudis nesugebėjo nuslėpti vis platėjančio patręšto šypsnio savo veide. — Rytoj?

— Rytoj, — linktelėjo Lizelė.

Jų planas, išskyrus vieną detalę, buvo tobulas:

Jie net neįsivaizdavo, nuo ko pradėti.

Vaisių nebuvo. Rudis užrietė nosį dėl svogūnų ir bulvių, be to, jie sutarė laikytis atokiau nuo Oto Šturmo ir gausaus jo ūkio derliaus. Apvogti jį vieną kartą buvo amoralu. Apvogti du būtų buvę stačiai niekšiška.

— Tai kur, po galais, mes eisime? — paklausė Rudis.

— Iš kur man žinoti? Tai buvo tavo mintis, argi ne?

— Tai nereiškia, kad neturėtum bent truputį pasukti smegenų. Negaliu visko suplanuoti vienas.

— Ir taip vos sugebi kažką suplanuoti...

Šitaip jie ginčijosi, keliaudami per miestą. Jo pakraščiuose prieš vaikų akis iškilo pirmieji ūkiai, kurių medžiai styrojo tarsi išsekusios statulos. Pažvelgę į papilkavusias šakas, jie išvydo tik apspurusią žievę ir tuščią dangų.

Rudis nusispjovė.

Keliaudami atgal per miestą, jie mėgino siūlyti galimybes.

— O kaip frau Diler?

— O ką ji?

— Galbūt, jei prieš ją apvogdami sušuksime Heil Hitler, mums nieko nenutiks?

Jiems kone valandą pavaikštinėjus Miuncheno gatve, diena pamažu ėjo į pabaigą, ir vaikai suprato būsią priversti nuleisti rankas.

— Tai beviltiška, — pripažino Rudis, — ir dabar esu dar alkanesnis nei kada nors buvau. Dėl Dievo, mano pilve žarna žarną ryja. — Nuėjęs dar vienuolika žingsnių jis stabtelėjo ir atsigręžė. — Kas tau? — paklausė jis, mat dabar Lizelė stovėjo kaip įbesta, o jos veide spindėjo nušvitimas.

Kodėl šitai jai anksčiau nešovė į galvą?

— Kas yra? — nekantravo Rudis. — Saumensch, kas tau?

Tą akimirką Lizelė turėjo apsispręsti. Nejaugi ji iš tiesų galėjo įgyvendinti tai, apie ką galvojo? Argi ji tikrai galėjo pamėginti atkeršyti tokiam žmogui? Ar mokėjo šitaip kažką niekinti?

Ji pasileido priešinga kryptimi. Rudžiui ją pasivijus, mergaitė sulėtino žingsnį, tuščiai tikėdamasi sulaukti minčių aiškumo. Juk ji ir taip jautėsi kalta. Jaučiamos kaltės dirva buvo drėgna. Sėkla jau dygo į tamsių lapų augalą. Kruopščiai pasvėrusi savo galimybes, ties sankryža ji sustojo.

— Žinau vieną vietą.

Jie kirto upę ir pasuko kalvos link.

Didžiosios gatvės namų durys žvilgėjo, o stogų čerpės priminė tobulai sušukuotus perukus. Sienos ir langai atrodė nepriekaištingai tvarkingi, o kaminai kone spjaudė dūmų ratilus.

— Mero namai? — sustojo Rudis.

— Jie atleido mano mamą, — po trumpos pauzės linktelėjo Lizelė.

Prisėlinęs artyn, Rudis pasiteiravo, kaip, dėl Dievo, jie pateks vidun, tačiau Lizelė tai jau puikiai žinojo.

— Buvau čia dažna lankytoja, — atsakė ji. — Ne kartą... — pažvelgusi į bibliotekos langą, ji nustėro. Jis buvo uždarytas.

— Na? — paklausė Rudis.

— Ne šiandien, — Lizelė lėtai apsisuko ir nuskubėjo tolyn. Rudis nusikvatojo.

— Taip ir žinojau, — pasivijęs mergaitę tarė jis. — Taip ir maniau, tu purvina Saumensch. Negalėtum patekti į tuos namus, net jei raktą turėtum.

— Gal malonėtum? — ji dar paspartino žingsnį, nekreipdama dėmesio į Rudžio komentarą. — Paprasčiausiai turime sulaukti palankios progos.

Viduje mergaitė kone susigūžė iš džiaugsmo, kad langas buvo uždarytas. Ji ėmė save koneveikti. „Kodėl, Lizele? — klausė ji. — Kodėl nesugebėjai susitvardyti, kai jie atleido mamą? Kodėl turėjai praverti savo plačią burną? Ką gali žinoti, gal tavo išplūsta mero žmona dabar visiškai pasikeitė. Gal ji susitvarkė ir atsitiesė. Galbūt ji daugiau niekada nebeleis sau tirtėti tuose namuose, o bibliotekos langas liks uždarytas visiems laikams... Kvaila, Saumensch“.

Tačiau po savaitės, penkto jų vizito į aukštutinį Molchingą metu, galimybė pagaliau pasitaikė.

Pro pravirą langą mero namus gaivino grynas miesto oras.

To jiems ir tereikėjo.

Rudis stabtelėjo pirmasis. Atžagaria ranka jis patapšnojo Lizelei per šonkaulius.

— Ar tas langas, — sušnibždėjo jis, — atviras? — jo balse nuskambėjęs nekantrumas apsivijo Lizelės pečius tarsi bičiulio ranka.

— Jawohl, — atsakė ji. — Taip ir yra.

Ak, kaip ėmė kaisti jos širdis.

Anksčiau, kaskart jiems radus langą sandariai uždarytą, išorinis Lizelės nusivylimas slėpė nenusakomą palengvėjimą. Ar jai tikrai užtektų drąsos įlipti vidun? Ko iš tiesų jai reikėjo šiuose namuose? Ar ji tai būtų dariusi dėl Rudžio? Norėdama rasti maisto?

Ne, atstumianti tiesa buvo tokia:

Maistas jai nerūpėjo. Kad ir kaip stengėsi pasipriešinti šioms mintims, tačiau ir Rudis jos planuose tebuvo antraeilė figūra. Jai reikėjo knygos. „Švilpautojo“. Ji nekentė minties, kad vieniša, apgailėtina, pagyvenusi moteris norėjo ją jai padovanoti. Kur kas priimtiniau atrodė knygą pavogti. Tam tikra iškreipta prasme knygos vagystė prilygo jos užtarnavimui.

Pora tamsių šešėlių pamažu slinko didelio, nepriekaištingai tvarkingo namo link. Savo mintimis jie dalijosi pašnibždomis.

— Tu alkana? — paklausė Rudis.

— Be galo, — atsakė Lizelė, tačiau alkį ji jautė ne maistui, o knygai.

— Pažvelk, antrame aukšte ką tik įsižiebė šviesa.

— Matau.

— Vis dar alkana, Saumensch?

Nervingai nusijuokę, jie ėmė ženklais tartis, kuris smuks vidun, o kuris liks stovėti sargyboje. Būdamas vienintelis vyras šioje operacijoje, Rudis aiškiai jautė, kad turėtų prisiimti agresoriaus vaidmenį, tačiau taip pat buvo akivaizdu, kad Lizelė žinojo šią vietą kur kas geriau. Ji buvo pasiryžusi eiti vidun. Mergaitė puikiai numanė, kas laukia kitoje lango pusėje.

— Tai turiu padaryti aš, — tarė ji.

Lizelė užmerkė akis. Kaip įmanydama stipriau.

Ji prisivertė prisiminti, mintyse išvysti merą ir jo žmoną. Mąstė apie savo kuklią draugystę su Ilza Herman ir įsivaizdavo jų santykius apdaužytus ir paliktus šalikelėje. Pradėjo veikti. Ji šiuos žmones niekino.

Atidžiai apsižvalgę gatvėje, pataliukais jie perbėgo per kiemą.

Dabar gūžėsi po lango anga pirmame aukšte. Vaikai ėmė alsuoti vis garsiau.

— Duok man savo batus, — pasiūlė Rudis. — Taip vaikščiosi tyliau.

Nesiskųsdama Lizelė atsirišo juodus gerokai padėvėtus raištelius ir paliko batus ant žemės. Tuomet pakilo, o Rudis pravėrė langą tiek, kad jai pakaktų vietos prasmukti vidun. Sukeltas garsas priminė žemai virš galvos praskrendantį lėktuvą.

Užlipusi ant palangės, Lizelė įsliuogė vidun. Netrukus ji suprato, kad nusiauti batus buvo geniali mintis, mat ant grindų ji nusileido kur kas sunkiau nei tikėjosi. Jos padai sugėrė šuolio sukeltą skausmą.

Kambarys nebuvo nė trupučio pasikeitęs.

Dulkėtoje prieblandoje Lizelė nusipurtė kilusią nostalgiją. Pamažu sėlindama pirmyn, ji leido akims apsiprasti.

— Kas ten vyksta? — staiga sušnibždėjo iš lauko Rudis, tačiau ji jam tik pamojo ir ranka paliepė Halt’s Maul. „Sėdėk tyliai“.

— Maistas, — priminė ji sau. — Rask maisto. Ir cigarečių, jei pavyks.

Vis dėlto ji neįstengė galvoti nei apie viena, nei apie kita. Ji buvo mero namuose tarp gausybės įvairiausių žanrų knygų margaspalviais viršeliais ir auksinėmis bei sidabrinėmis raidėmis. Net užuodė jų puslapius. Mergaitė kone jautė aplink ją besispiečiančių žodžių skonį. Kojos nunešė ją prie dešinės sienos. Ji tiksliai žinojo, kur buvo laikoma jos trokštama knyga, tačiau priėjusi prie lentynos „Švilpautojo“ įprastoje vietoje nerado. Knygos vietoje aptiko tik nedidelį tarpelį.

Sau virš galvos išgirdo žingsnius.

— Šviesa! — Sušnabždėjo Rudis. Jis stumte įstūmė savo žodžius pro langą. — Ji užgeso!

— Scheisse.

— Jie grįžta į pirmą aukštą.

Akimirka užsitęsė iki begalybės. Sekundė, kurią Lizelė turėjo sprendimui priimti, truko visą amžinybę. Akimis ji perbėgo kambarį ir išvydo „Švilpautoją“, kantriai gulintį ant mero stalo.

— Pasiskubink, — perspėjo ją Rudis, tačiau Lizelė kuo ramiausiai ir tyliausiai perėjo per kambarį, paėmė knygą ir atsargiai išlipo lauk. Išsliuogusi pro langą, ji ir vėl skausmingai nusileido ant kojų. Šįkart kentėjo kulkšnys.

— Nagi, — maldavo jos Rudis. — Bėk, bėk. Schnell!

Pasukusi už kampo pakeliui upės ir Miuncheno gatvės link, ji stabtelėjo ir pasilenkė, norėdama atgauti kvapą. Perlinko pusiau, oras burnoje sustingo, o ausyse pulsavo.

Rudis jautėsi taip pat.

Pažvelgęs į mergaitę, jis pastebėjo knygą po jos pažastimi. Kalbėti jam vis dar buvo sunku.

— Kas, — gaudė orą jis, — čia per knyga?

Dabar jau buvo visai sutemę. Lizelė lekavo, neleisdama orui jos burnoje visiškai sušalti.

— Tai viskas, ką man pavyko rasti.

Nelaimei, Rudis tai užuodė. Melas. Jis atlošė galvą ir išdėstė tai, ką neabejojo esant tiesa.

— Ėjai ten visai ne dėl maisto, ar ne? Gavai, ko norėjusi...

Tuomet Lizelė išsitiesė, užklupta kitos minties suvokimo.

Batai.

Ji pažvelgė į Rudžio kojas, jo rankas ir žemę aplink juos.

— Kas? — paklausė jis. — Kas yra?

— Saukerl, — užsipuolė ji berniuką, — kur mano batai? — Staiga perbalęs Rudžio veidas nepaliko jai jokių abejonių. — Jie liko prie namo, — paklausė ji, — ar ne?

Beviltiškai ieškodamas aplink save, Rudis karštai meldėsi, kad tik būtų pasiėmęs juos su savimi. Jis įsivaizdavo, kaip pakelia juos nuo žemės, trokšdamas, kad tai būtų tiesa, tačiau batų aplink nebuvo nė kvapo. Jie vis dar gulėjo nenaudingi, ar kur kas blogiau, inkriminuodami vaikus greta Didžiosios gatvės 8-ojo namo sienos.

— Dummkopf! — Subarė jis pats save, kirsdamas sau antausį. Susigėdęs pažvelgė į niūrų kojinėmis apmautų Lizelės kojų vaizdą. — Idiotas! — Berniukas netruko nuspręsti ištaisyti savo klaidą. Nervingai liepęs Lizelei lukterėti, jis apsisuko ir nuskubėjo už kampo.

— Žiūrėk, kad tavęs nesučiuptų, — jam įkandin šūktelėjo Lizelė, tačiau jis to nebeišgirdo.

Jam dingus iš akių, laikas Lizelei gerokai prailgo. Ją supo visiška tamsa, todėl ji buvo tikra, kad netolimoje ateityje grįžus namo jos laukia Watschen. „Paskubėk“, — sumurmėjo ji, tačiau Rudžio ir toliau nebuvo matyti. Mintyse ji jau girdėjo pro ją pragaudžiančią policijos sireną.

Vis dar nieko.

Tik priėjusi sankryžą, avėdama sudrėkusias purvinas kojines, pagaliau jį išvydo. Pakėlęs triumfu spinduliuojantį veidą, jis kuo ramiausiai žingsniavo jos link. Berniukas šypsojosi visais savo dantimis, o rankoje kabėjo už raištelių laikomi batai.

— Jie manęs vos nepribaigė, — tarė jis, — tačiau man pavyko.

Kai abu jie perkirto upę, Rudis ištiesė Lizelei batus, kuriuos ji tuojau pat sviedė žemėn. Atsisėdusi pažvelgė į savo geriausią draugą.

— Danke, — tarė ji.

— Vienas malonumas, — nusilenkė Rudis. Jis turėjo pamėginti dar kartą. — Tikriausiai neverta nė klausti, ar už tai nenusipelniau bučinio?

— Už tai, kad atnešei mano batus, kuriuos pats ten palikai?

— Teisybė, — iškėlęs rankas toliau kalbėjo jis, jiems einant namo. Lizelė kaip įmanydama stengėsi nekreipti į jį dėmesio. Ji išgirdo tik paskutinį jo sakinį. — Greičiausiai nė pats nenorėčiau tavęs bučiuoti, ypač jei tavo burnos kvapas bent kiek primena tavo batų.

— Tu bjaurus, — informavo ji Rudį, vildamasi, kad jis nepastebėjo išsprūdusios šypsenos likučių.

Himelio gatvėje Rudis sugriebė knygą iš Lizelės rankų. Atsistojęs po žibintu perskaitė pavadinimą ir ėmė domėtis, apie ką toji knyga.

— Tik apie žudiką, — svajingai atsakė Lizelė.

— Ir viskas?

— Dar apie policininką, mėginantį jį sučiupti.

— Kad jau apie tai prakalbome, — grąžino jai knygą Rudis, — manau, abu mes grįžę namo gausime pylos. Ypač tu.

— Kodėl aš?

— Na, žinai, tavo mama.

— O ką ji? — Lizelė akivaizdžiai elgėsi taip, kaip bet kuris kitas kada nors šeimoje gyvenęs žmogus. Tokie žmonės nejaučia skrupulų kritikuodami ir skųsdamiesi kitais šeimos nariais, tačiau niekam kitam nevalia to daryti. Tokiomis akimirkomis išryškėja atsidavimas ir ištikimybė. — Ar jai kas nors negerai?

— Atleisk, Saumensch, — atsitraukė Rudis. — Nenorėjau tavęs įžeisti.

Net nakties prietemoje Lizelė pastebėjo, kad Rudis bręsta. Jo veidas vis labiau tįso. Šviesūs išsidraikę plaukai pamažu tamsėjo, o veido bruožai keitė formas. Tačiau vienas dalykas niekada nepasikeis. Ilgai ant jo pykti buvo neįmanoma.

— Ar tavo namuose šiandien yra ko skanaus pavalgyti? — paklausė jis.

— Abejoju.

— Ir aš. Gaila, kad negalime valgyti knygų. Kartą Arturas Bergas buvo sakęs kažką panašaus. Atsimeni?

Likusią kelio namo dalį jie prisiminė senus gerus laikus, o Lizelė tuo pat metu nesiliovė dirsčiojusi į „Švilpautoją“ pilkais viršeliais ir juodomis raidėmis įspaustu pavadinimu.

Prieš jiems išsiskiriant ir patraukiant namų link, Rudis akimirką stabtelėjo ir tarė:

— Lik sveika, Saumensch, — nusijuokė jis. — Labos nakties, knygų vagile.

Tai buvo pirmas kartas, kada Lizelė buvo pavadinta šiuo vardu. Ji negalėjo nuslėpti fakto, kad tai jai labai patiko. Kaip jūs ir aš puikiai žinome, ji ir anksčiau vogė knygas, tačiau tą vėlyvą 1941-ųjų spalį tai tapo oficialu. Tą naktį Lizelė Meminger iš tiesų tapo knygų vagile.

Trys kvaili Rudžio Štainerio poelgiai

*** Tikrasis genijus — Rudis Štaineris ***

1. Jis nušvilpė didžiausią bulvę iš vietinio maisto prekių pardavėjo Mamerio.

2. Užsipuolė Francą Doičerį Miuncheno gatvėje.

3. Apskritai nustojo lankytis Hitlerio jaunimo susibūrimuose.

Pirmojo Rudžio poelgio trūkumas buvo godumas. Tai įvyko vieną paprastą, nuobodžią 1941-ųjų lapkričio vidurio popietę.

Iki tol jis sukosi tarp prekių talonais nešinų moterų ganėtinai puikiai, netgi, drįsčiau sakyti, įkvėptas kriminalinio genialumo. Jo apskritai beveik niekas nepastebėjo.

Tačiau, kad ir koks nepastebimas jis buvo, jam pasisekė nugvelbti pačią didžiausią bulvę dėžėje, kurią stebėjo ne vienos eilėje stovėjusių pirkėjų akys. Visi jie matė išnyrant trylikamečio kumštį ir Nugriebiant bulvę. Visas choras apkūnių Helgų tuojau pat bedė į jį pirštu, o Tomas Marneris pasileido atsiimti purvinos daržovės.

— Meine Erdapfel! — Sušuko jis. — Mano žemės obuoliai.

Bulvė vis dar patogiai ilsėjosi Rudžio delnuose (vienu jos išlaikyti negalėjo), moterims tarsi būriui imtynininkų spiečiantis aplink jį. Jis privalėjo akimirksniu sukurpti pasiteisinimą.

— Mano šeima, — pradėjo aiškinti Rudis. Kaip tik tą akimirką iš jo nosies ėmė tekėti perregimo skysčio srovelė, o jis nė neketino jos nubraukti dėl įtikinamesnio įvaizdžio. — Mes visi badaujame. Mano sesei reikėjo naujo palto. Senąjį iš jos pavogė.

Marneris nebuvo kvailys. Vis dar gniauždamas Rudžio apykaklę jis tarė:

— Ir tu ketini ją aprengti šita bulve?

— Ne, pone, — jis skersai pažvelgė į vieną savo baudėjo akį. Marneris buvo apkūnus vyriškis, kurio akys priminė dvi kulkos pervertas skylutes. Jo dantys grūdosi burnoje nelyginant futbolo sirgalių minia. — Visus savo maisto talonus mes iškeitėme į paltą jau prieš tris savaites ir dabar neturime ko valgyti.

Vienoje rankoje laikydamas už sprando Rudį, o kitoje — bulvę, prekeivis sušuko žmonai tą bauginantį žodį:

— Polizei.

— Ne, — maldavo Rudis, — prašau. — Vėliau jis pasakos Lizelei, kad nė truputėlio neišsigando, tačiau esu tikras, kad tą akimirką jo širdis nusirito į kulnus. — Tik ne policiją. Prašau, tik ne policiją.

— Polizei, — nejudėdamas iš vietos pakartojo Marneris, laikydamas besimuistantį su oru kovojantį berniuką.

Tą popietę eilėje taip pat stovėjo mokytojas ponas Linkas. Jis buvo vienas iš tų nedaugelio mokytojų mokykloje, nepriklausančių kunigams ar vienuoliams. Pastebėjęs jį, Rudis pažvelgė jam į akis.

— Pone Linkai, — tai buvo paskutinė jo viltis. — Pone Linkai, prašau, pasakykite jam. Papasakokite, koks neturtingas esu.

Prekeivis pažvelgė į mokytoją klausiamu žvilgsniu.

Žengęs žingsnį pirmyn, ponas Linkas prakalbo:

— Taip, pone Mameri. Šitas berniukas iš tiesų neturtingas. Jis gyvena Himelio gatvėje. — Minia, kurios didžiąją dalį sudarė moterys, ėmė šnabždėtis, mat visi žinojo, kad Himelio gatvė toli gražu ne buvo idiliško Molchingo gyvenimo pavyzdys. Gyventojai tą miesto dalį laikė sąlyginai varginga. — Jis turi septynetą brolių ir seserų.

Aštuoni!

Rudis stengėsi nuslėpti šypsnį, nors nuo kabliuko dar nebuvo nukabintas. Tačiau dabar dėl jo bent jau melavo mokytojas. Kažkokiu būdu jis sugebėjo Štainerių šeimą pagausinti trimis vaikais.

— Dažnai jis pasirodo mokykloje nevalgęs pusryčių.

Moterų minioje vėl pasigirdo šnabždesiai. Tai buvo tarsi dar vienas ant situacijos užteptas dažų sluoksnis, suteikęs jai šiek tiek daugiau įspūdingumo ir tikroviškumo.

— Ar norite pasakyti, kad dėl to turėčiau leisti jam vogti mano bulves?

— Pačią didžiausią! — suriko viena moteris.

— Tylos, frau Mečing, — perspėjo ją Marneris, ir ši tučtuojau nurimo.

Iš pradžių visų dėmesys buvo nukreiptas į Rudį ir jo sprandą. Vėliau jis ėmė šokinėti nuo Rudžio prie bulvės, prie Mamerio — nuo atrodančio geriausiai iki prasčiausiai — tačiau taip ir liko paslaptis, kas privertė prekeivį pasigailėti Rudžio.

Ar tai buvo apgailėtina berniuko prigimtis?

Pono Linko orumas?

Ponios Mečing susierzinimas?

Kad ir kas tai buvo, Marneris numetė bulvę atgal į krūvą ir ištempė Rudį iš savo parduotuvės. Apdovanojęs berniuką stipriu dešinio bato spyriu, jis pagrasino:

— Kad daugiau čia nesirodytum.

Pro vitrinos stiklą Rudis stebėjo, kaip Marneris grįžo už prekystalio, pasirengęs aptarnauti kitą pirkėją.

— Įdomu, kurios gi bulvės paprašysite jūs, — sarkastiškai tarė jis, viena akimi vis dar dairydamasis berniuko.

Tai buvo dar viena nesėkmė Rudžio sąskaitoje.

Antrasis Rudžio žygdarbis buvo toks pat kvailas, tik dėl visai kitų priežasčių. Po jo Rudis liko su mėlyne paakyje, skilusiais šonkauliais ir patrumpintais plaukais.

Kaip visada, Hitlerio jaunimo susibūrimuose Tomiui Miuleriui ir toliau nesisekė, o Francas Doičeris tik ir laukė Rudžio įsikišimo. Ilgai laukti neteko.

Tuo metu, kai kiti nuėjo į vidų mokytis taktikos, Rudžiui su Tomiu buvo paskirta dar viena visapusiška treniruotė. Bėgdami šaltame ore, pro langą jie stebėjo šiluma besimėgaujančias galvas ir pečius. Net jiems pagaliau prisijungus prie likusios grupės, treniruotės dar nebuvo baigtos. Susmukęs kampe ir krapštydamas purvą nuo savo rankovės, Rudis išgirdo Franco į jį nukreiptą mėgstamiausią Hitlerio jaunimo organizacijos klausimą.

— Kada gimė mūsų fiureris Adolfas Hitleris?

— Atsiprašau? — pažvelgė aukštyn Rudis.

Klausimas buvo pakartotas, o kvailelis Rudis Štaineris, kuo puikiausiai žinodamas, jog tai buvo 1889-ųjų balandžio 2o-oji, pateikė Kristaus gimimo datą. Lyg to dar būtų maža, jis paminėjo ir Betliejų.

Francas patrynė delnais.

Nieko gera nežadantis ženklas.

Priėjęs prie Rudžio, jis paliepė jam skuosti lauk ir apibėgti dar keletą ratų.

Rudis visus juos bėgo vienas, o po kiekvieno rato jo ir vėl buvo klausiama fiurerio gimimo datos. Teisingam atsakymui jam prisireikė apibėgti septynis ratus.

Didžioji bėda jį ištiko po kelių dienų, pasibaigus susibūrimui.

Rudis pastebėjo Doičerį su keletu bičiulių žingsniuojant Miuncheno gatve ir pajuto nenumaldomą poreikį sviesti į jį akmenį. Stebėčiausi, jei nepaklaustumėte, ką, po galais, jis sau manė. Atsakymas veikiausiai būtų — visiškai nieko. Jis pats tikriausiai būtų paaiškinęs, kad tą akimirką pasinaudojo Dievo duota teise į kvailumą. Arba tai, arba vien išvydęs Francą Doičerį jis pajuto troškimą sunaikinti save.

Akmuo atsitrenkė į Doičerio stuburą, nors ir ne taip smarkiai, kaip Rudis tikėjosi. Atsigręžęs Francas stačiai nušvito išvydęs jį, stovintį su Lizele, Tomiu ir mažąja Tomio sesute Kristina.

— Bėkim, — paragino jį Lizelė, tačiau Rudis liko stovėti kaip įbestas.

— Dabar mes ne Hitlerio jaunimo susibūrime, — tarstelėjo jis. Vyresni berniukai grėsmingai artinosi. Lizelė drauge su trūkčiojančiu Tomiu ir smulkute Kristina liko stovėti greta savo bičiulio.

— Pone Štaineri, — pareiškė Francas, prieš pakeldamas jį ir sviesdamas ant grindinio.

Tai, kad Rudis atsistojo, tik dar labiau įsiutino Doičerį. Jis parbloškė jį ant grindinio antrą kartą ir įrėmė savo kelį į jo šonkaulius.

Rudis ir vėl pakilo, priversdamas vyresnių berniukų būrį pasišaipyti iš savo draugo. Tai Rudžiui nežadėjo nieko gera.

— Nejau nesugebi priversti jo tai pajusti? — prabilo aukščiausias iš jų. Jo akys tarsi pats dangus buvo mėlynos ir šaltos, o žodžiai tuojau pat įkvėpė Francą. Jis buvo pasiryžęs parblokšti Rudį žemėn ir priversti jį ten gulėti.

Vis didesnei miniai buriuojantis aplink juos, Rudis užsimojo į Franco Doičerio pilvą, tačiau smūgis pasirodė netaiklus. Tuo pat metu jis pajuto kumščio smūgio sukeltą karštį po kairiąja akimi. Aplink pasipylė žiežirbos, ir jis atsidūrė ant žemės greičiau nei sugebėjo tai suvokti. Po pirmojo smūgio tuojau buvo antras, ir Rudis jautė, kaip mėlynė po akimi tuojau pat iš gelsvos virto į mėlyną ir juodą. Trys deginančio skausmo sluoksniai.

Vis gausėjanti minia akylai stebėjo, ar Rudis nemėgins keltis dar kartą. Jis nejudėjo. Šįkart liko ant šaltos permirkusios žemės, jausdamas drėgmę geriantis į drabužius ir plintant ant odos.

Akyse vis dar mirguliuojančios žiežirbos sukliudė jam laiku pastebėti, kad Francas prisiartino ir dabar stovi ties ja su naujutėliu kišeniniu peiliuku rankoje, pasiruošęs pasilenkti ir jį papjauti.

— Ne! — sukliko Lizelė, tačiau išstypėlis ją sulaikė. Jos ausyje suskambo gilūs ir šalti jo žodžiai.

— Nesijaudink, — užtikrino jis mergaitę. — Jis to nepadarys. Jam neužteks drąsos.

Jis klydo.

Pamažu klaupdamasis, Francas pasilenkė prie Rudžio ir sušnabždėjo:

— Kada gimė mūsų fiureris? — kiekvieną žodį jis tarė raiškiai ir lėtai. — Nagi, Rudi, kada jis gimė? Juk gali man pasakyti, viskas gerai, nesijaudink.

O Rudis?

Ką gi jis atsakė?

Ar jo atsakymas buvo apdairus, o gal jis leido savo kvailumui nugramzdinti jį dar giliau į liūną?

Jis džiugiai pažvelgė į blyškiai melsvas Franco Doičerio akis ir atsakė:

— Velykų pirmadienį.

Po keleto sekundžių Franco peilis atsidūrė Rudžio plaukuose. Tai buvo antrasis kirpimas šiame Lizelės gyvenimo tarpsnyje. Žydo plaukai buvo nukirpti aprūdijusiomis žirklėmis. Jos geriausio draugo šukuosena patobulinta žvilgančiais peilio ašmenimis. Ji dar nebuvo sutikusi nė vieno žmogaus, mokėjusio už plaukų kirpimą.

O pats Rudis šiais metais jau buvo rijęs purvą, išsimaudęs trąšose, gavęs keletą antausių nuo jauno nusikaltėlio, o dabar susilaukė bene didžiausio malonumo — viešo pažeminimo Miuncheno gatvėje.

Didžioji jo ševeliūros dalis nesunkiai pasidavė aštriems ašmenims, tačiau sulig kiekvienu pjūviu keletas plaukelių laikydavosi iš paskutiniųjų, todėl būdavo išraunami su visomis šaknimis. Francui raunant Rudžio plaukus, šis jautė tvinkčiojant savo akį, o šonkaulius degant iš skausmo.

— Tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt devintųjų balandžio dvidešimtoji! — dėstė jam Francas. Kai jis nusivedė savo gaują tolyn, žiūrovų minia ėmė skirstytis, palikdama greta bičiulio tik Lizelę, Tomį ir Kristiną.

Rudis tyliai gulėjo ant žemės, leisdamas drėgmei skverbtis vis gilyn.

Galiausiai liko aptarti trečiąjį kvailą berniuko poelgį — Hitlerio jaunimo susibūrimų praleidinėjimą.

Jis nesiliovė juose lankęsis, vien tik norėdamas pademonstruoti Doičeriui jo nebijąs, tačiau praėjus keletui savaičių su organizacija nutraukė bet kokius ryšius.

Su pasididžiavimu vilkėdamas savo uniformą, jis paliko Himelio gatvę ir nužingsniavo tolyn, greta savęs vesdamasis ištikimąjį pavaldinį Tomį.

Užuot patraukę į Hitlerio jaunimo susibūrimą, jie išeidavo už miesto ribų, vaikštinėdavo palei Amperio upę, svaidydami vandenin akmenėlius ir didžiulius luitus, ir dažnai įsiveldavo į bėdą. Jis nepamiršdavo įtikinamai išpurvinti savo uniformos, siekdamas apkvailinti savo motiną bent jau iki tol, kol atkeliavo pirmasis laiškas. Štai tuomet jis ir išgirdo bauginantį kvietimą iš virtuvės.

Iš pradžių jo tėvai jį prigrasė. Jis ir toliau nelankė susibūrimų.

Jie maldavo jį dalyvauti organizacijos veikloje. Jis nesutiko.

Galiausiai reikiama kryptimi Rudį pastūmėjo atsiradusi galimybė įstoti į kitą padalinį. Tai buvo džiugu, mat, Rudžiui greitu metu nepasirodžius organizacijoje, Štainerių šeima būtų gavusi baudą už organizacijos nelankymą. Vyresnysis Rudžio brolis Kurtas pasiteiravo, ar šis neketina stoti į Fligerio padalinį, kuris specializavosi aviacijos ir pilotažo srityse. Didžiąją laiko dalį jaunuoliai praleisdavo konstruodami miniatiūrinius lėktuvų modelius, be to, čia nebuvo Franco Doičerio. Rudis sutiko, o prie jo prisijungė ir Tomis. Tai buvo vienintelis kartas gyvenime, kada idiotiškas Rudžio elgesys atnešė naudingų rezultatų.

Savo naujajame padalinyje paklaustas žymiojo klausimo apie fiurerį, Rudis šypsodamasis atsakydavo:

— 1889-ųjų balandžio 2o-oji, — ir tuoj pat Tomiui į ausį pašnibždėdavo kitą datą, pavyzdžiui, Bethoveno, Mocarto ar Štrauso gimimo dieną. Apie kompozitorius jiems teko mokytis mokykloje, ten, nepaisant akivaizdaus Rudžio kvailumo, jam sekėsi ganėtinai gerai.

Plūduriuojanti knyga

(antroji dalis)

Gruodžio pradžioje Rudis pagaliau iškovojo pergalę, nors ir ne visai įprastu būdu.

Diena buvo šalta, tačiau be galo rami. Atrodė, tarsi dangus tuoj plyš, išberdamas susikaupusias snaiges.

Po pamokų Rudis su Lizele stabtelėjo Alekso Štainerio krautuvėje, o pakeliui į namus pastebėjo iš už kampo išnyrantį seną Rudžio bičiulį Francą Doičerį. Kaip beveik visada šiomis dienomis, Lizelė nešėsi „Švilpautoją“. Jai patiko savo rankose jausti knygą. Tiek švelnią nugarėlę, tiek aštrius puslapių kraštus. Ji jį išvydo pirmoji.

— Pažvelk, — parodė ji pirštu. Doičeris straksėjo jų link lydimas kito Hitlerio jaunimo vadovo.

Rudis susigūžė. Jis pamėgino pajusti vis dar gyjantį paakį.

— Tik ne šį kartą, — žvalgėsi jis po gatvę. — Jei pasuksime pro bažnyčią, galėsime eiti palei upę ir šiek tiek sutrumpinsime kelią.

Netarusi nė žodžio, Lizelė nusekė paskui jį, ir drauge jie sėkmingai išvengė vieno Rudžio kankintojo tik tam, kad pakliūtų į nagus kitam.

Iš pradžių jie nieko bloga negalvojo.

Per tiltą einantys ir cigaretes rūkantys jaunuoliai galėjo būti bet kas, tačiau taip nebuvo. Kai abi šalys viena kitą pažino, apsisukti jau buvo per vėlu.

— O, ne, jie mus pastebėjo.

Viktoras Kėmelis nusišypsojo.

Itin draugiškai nuskambėję jo žodžiai reiškė tik viena — jis buvo nusiteikęs agresyviai.

— Nagi, nagi, ar tik čia ne Rudis Štaineris su mažąja savo kekšyte, — kuo ramiausiai prisiartinęs jis ištraukė „Švilpautoją“ iš Lizelės rankų. — Ką mes čia skaitome?

— Visa tai tik tarp mūsų, — mėgino jį įtikinti Rudis. — Tai nieko bendra neturi su ja. Nagi, atiduok jai knygą.

— „Švilpautojas“, — kreipėsi jis į Lizelę. — Įdomi?

— Nebloga, — krenkštelėjusi atsakė ji. Nelaimei, akys ją išdavė. Jose atsispindėjo nerimas. Mergaitė puikiai žinojo, kada Viktoras Kėmelis suprato knygą esant vertingu grobiu.

— Štai ką pasakysiu, — tarė jis. — Atiduosiu ją tau už penkiasdešimt markių.

— Penkiasdešimt markių! — Įsiterpė Endis Šmeiklis. — Liaukis, Viktorai, už tiek galėtum nusipirkti tūkstantį knygų.

— Ar tavęs kas nors klausė?

Endis prikando liežuvį. Atrodė, tarsi jo lūpos tą akimirką neatplėšiamai sulipo.

— Tokiu atveju gali ją pasilaikyti. Aš ją jau perskaičiau, — mėgino blefuoti Lizelė.

— Kaip ji baigėsi?

Po galais!

Prie pabaigos ji dar nebuvo prisikasusi.

Viktoras Kėmelis akimirksniu perprato Lizelės sumišimą.

Dabar prie jo puolė Rudis.

— Nagi, Viktorai, nesielk su ja šitaip. Tau juk reikia manęs. Padarysiu viską, ką panorėsi.

Jaunuolis ranka nuvijo Rudį, knygą laikydamas aukštai iškėlęs. Tuomet jis jį pataisė.

— Ne, — tarė jis. — Aš darysiu ką panorėjęs. — Šitai pasakęs jis pasuko upės link. Visi nusekė jam įkandin. Visų žingsniai buvo spartūs.

Kai kurie mėgino sustabdyti jį, kiti ragino paskubėti.

Viskas įvyko staiga, todėl niekas nespėjo pajusti įtampos. Draugišku, tačiau pašaipiu balsu Viktoras paklausė:

— Pasakykite man, kas paskutinis laimėjo disko metimo čempionatą Berlyne? — atsigręžęs veidu į savo stebėtojus, jis mankštino ranką. — Kas jis buvo? Po galais, jo pavardė kabo man ant liežuvio galo. Tai buvo tas amerikietis, ar ne? Karpenteris ar kaip jį ten...

— Prašau! — suriko Rudis.

Pasigirdo vandens teškenimas.

Viktoras Kėmelis apsisuko kaip tikras disko metikas.

Knyga didingai paliko jo ranką ir ėmė skrosti orą. Viršeliai prasiskleidė, o lapai ėmė plevėsuoti. Ji sustojo staigiau nei tikėjosi stebėtojai, tarsi vanduo būtų ją traukte traukęs. Pasiekusi upės paviršių, knyga pamažu nuplūduriavo pasroviui.

— Nepakankamai aukštai. Prastas metimas, — papurtė galvą Viktoras, tačiau tuoj pat vėl nusišypsojo. — Tačiau jo pakanka laimėti, ar ne?

Lizelė su Rudžiu nebelaukė netrukus nuskambėjusio juoko.

Rudis nurūko palei krantą, mėgindamas akimis susekti knygą.

— Ar matai ją? — šūktelėjo Lizelė.

Rudis skuodė kiek įkabindamas.

Bėgdamas palei vandenį, jis rodė jai pirštu į plūduriuojančią knygą.

— Štai ten!

Berniukas stabtelėjo, pamojo knygos link ir pasileido bėgti toliau, mėgindamas ją pralenkti. Netrukus jis nusimetė paltą ir šoko vandenin, ryžtingai brisdamas į upės vidurį.

Sulėtinusi žingsnį, Lizelė stebėjo geliantį kiekvieno žingsnio keliamą skausmą. Kankinantis šaltis.

Priėjusi pakankamai arti, ji pamatė pro Rudį praplaukiančią knygą, tačiau berniukas netruko ją pasivyti. Ištiesęs ranką jis sugriebė permirkusį kartono ir popieriaus blokelį.

— „Švilpautojas“, — sušuko jis. Tai buvo vienintelė tą dieną Amperio upėje plūduriavusi knyga, tačiau, nepaisydamas to, jis turėjo tai pranešti.

Įdomu ir tai, kad Rudis nemėgino lipti iš stingdomai šalto vandens vos tik sugriebęs knygą. Jis stypsojo upėje dar gerą minutę. Lizelei jis šito niekada nepaaiškino, tačiau man atrodo, ji puikiai žinojo abi tokio jo elgesio priežastis.

*** Į ragą sušalę Rudžio Štainerio motyvai ***

1. Po ilgų nesėkmių mėnesių tai buvo vienintelė akimirka, kada jis galėjo pasimėgauti pergale.

2. Šitoks nesavanaudiškas poelgis buvo puiki priežastis paprašyti Lizelės įprastos paslaugos.

Argi dabar ji galėjo jį atstumti?

— Kaip dėl to bučinio, Saumensch?

Prieš išlipdamas iš upės ir įteikdamas jai knygą, Rudis dar kelias akimirkas pastovėjo iki juosmens įbridęs į ledinį vandenį. Kelnės buvo prilipusios prie kojų, tačiau jis nesustojo. Tiesą sakant, manau, kad jis bijojo. Rudį Štainerį baugino knygų vagilės bučinys. Jis jo laukė taip ilgai. Veikiausiai jis ją labai stipriai mylėjo. Taip stipriai, kad daugiau nebeprašė jos lūpų, pasiryžęs kapan atgulti niekuomet jų taip ir neparagavęs.

ŠEŠTA DALIS

 Sapnų nešėjas

apie

mirties dienoraštį — sniego senį — trylika dovanų — kitą knygą — košmarą apie žydo lavoną — laikraščių dangų — svečią — pašaipūną ir paskutinį bučinį į nuodingus skruostus

Mirties dienoraštis:

1942-ieji

Šie metai priminė tokius laikotarpius, kaip 79-ieji ar 1346-ieji mūsų eros metai. Pamirškit dalgį, kad jus kur, man reikėjo šluotos ar plaušinės. Ilgėjausi poilsio.

*** Trupinėlis tiesos ***

Su savimi nesinešioju nei dalgio, nei pjautuvo. Juodą apsiaustą su gobtuvu dėviu tik esant šaltam orui. Be to, mano veidas neprimena kaukolės, nors jūs, pastebėję mane tolumoje, be galo mėgstate šitaip mane apibūdinti. Norite žinoti, kaip aš iš tikro atrodau? Aš jums padėsiu. Kol savo pasakojimą tęsiu, susiraskite veidrodį.

Tiesą sakant, pasakodama jums apie save, tik save ir nieką daugiau, jaučiuosi pasiduodanti savo silpnybei. Dievinu kalbėti apie savo keliones ir tai, ką aš mačiau 1942-aisiais. Kita vertus, jūs esate žmonės, todėl turėtumėte suprasti egocentriškumą. Svarbu tai, kad mano pasakojimui apie to meto įvykius yra rimta priežastis. Daugelis tų įvykių paveiks Lizelės Meminger gyvenimą. Šie įvykiai priartino karą prie Himelio gatvės ir kartu nusitempė mane.

Žinoma, tais metais man teko užsukti ir į Lenkiją, Rusiją bei Afriką. Galbūt nesutiksite su manimi sakydami, kad keliauti po įvairius kraštus privalau neatsižvelgdama į metus, tačiau kartais žmonijai patinka apsunkinti padėtį. Jūsų giminė puikiai geba pagreitinti kūnų radimąsi ir padidinti sprunkančių sielų skaičių. Paprastai vienas kitas sprogmuo šią užduotį atlieka nepriekaištingai. Arba dujų kameros. Ar nerūpestingas toli vienas nuo kito esančių ginklų pašnekesys. Jei retkarčiais savo darbo jie iki galo neatlieka, tuomet bent jau tikrai palieka žmones be stogo virš galvos ir suteikia man galimybę grožėtis kur tik akys užmato benamiais. Šie nelaimėliai paprastai ima sekioti mane, klaidžiojančią suniokotų miestų gatvėmis. Jie maldauja manęs pasiimti juos su savimi ir nesuvokia, kad darbo man ir taip netrūksta. „Tavo valanda dar išmuš“, — tikinu juos, stengdamasi neatsigręžti. Kartais taip trokštu jiems pasakyti kažką tokio: „Nejaugi nematote, kad ir taip esu užsikasusi darbais?“, tačiau niekada to nedarau. Tvarkydama savo reikalus, skundžiuosi pati sau, ypač tais metais, kai kūnų ir sielų pasitaiko ne vienas kitas — atrodytų, tarsi jie daugintųsi.

*** Sutrumpintas 1942-ųjy metų sąrašas ***

1. Vilties netekę žydai — sėdėdama ant stogo greta rūkstančių kaminų, priglaudžiu savo glėbyje jų sielas.

2. Minimaliai apsiginklavę rusų kareiviai, besitikintys amuniciją pasipildyti iš kritusiųjų mūšyje.

3. Permirkę kūnai Prancūzijos pakrantėje, tysantys ant smėlio ir skiedrų.

Galėčiau tęsti, tačiau manau, kad šiam kartui trijų pavyzdžių pakaks. Jie bent jau leis jums pajusti tą pelenų skonį burnoje, kuriuo galėčiau apibūdinti savo egzistenciją tais metais.

Tiek daug žmonių.

Tiek daug spalvų.

Jie vis kirba mano viduje. Neduoda ramybės mano prisiminimams. Nesiliauju regėjusi jų, sukrautų vienas ant kito į didžiules krūvas. Juos supantis oras tarsi plastikinis, o horizontas lyg suklijuotas. Mintyse iškyla subadytas ir varvantis žmonių pagamintas dangus, o jame tarsi juodos širdys plaka minkšti anglių spalvos debesys.

O tuomet.

Tuomet ateina mirtis.

Skindamasi kelią pro šį peizažą.

Iš išorės: tvirta, nedvejojanti.

Viduje: sunerimusi, nevaržoma, neišvengiama.

Tiesą pasakius (suprantu, kad nesiliauju skųstis), vis dar mėginau pamiršti Staliną ir Rusiją. Vadinamąją antrąją revoliuciją — žmonių savo pačių skerdynes.

Tuomet iškilo Hitleris.

Žmonės kalba, kad karas yra geriausias mirties draugas, tačiau norėčiau jums pasiūlyti šiek tiek kitokį požiūrį. Mano nuomone, karas yra tarsi naujas viršininkas, besitikintis iš pavaldinių neįmanomo. Stovėdamas jums už nugaros, jis nesiliauja kartojęs: „Privalai tai atlikti, privalai tai atlikti.“ Taigi lenkiate sprandą dar labiau. Atliekate jums skirtą užduotį. Tačiau, užuot padėkojęs, jūsų viršininkas skiria dar daugiau darbo.

Neretai stengiuosi prisiminti ir vieną kitą tais metais matytą grožio kruopelytę. Kapstausi savo pasakojimų bibliotekoje.

Kaip tik dabar prisiminiau vieną iš jų.

Manau, pusę pasakojimo jūs jau esate girdėję, todėl, jei eisite paskui mane, parodysiu jums visa kita. Supažindinsiu jus su kitu knygų vagilės ypatumu.

Pati to nesuprasdama, ji vis dar laukia daugybės mano prieš akimirką minėtų dalykų, tačiau taip pat laukia ir jūsų.

Kad ir kaip tai skambėtų keistai, į rūsį ji nešasi šiek tiek sniego. Pilnos saujos sustingusio vandens beveik kiekvieną verčia nusišypsoti, tačiau negali priversti pamiršti.

Štai ir ji.

Sniego senis

1942-ųjų pradžią Lizelės Meminger gyvenime būtų galima apibūdinti taip:

Jai sukako trylika. Jos krūtinė vis dar buvo plokščia. Ji dar nė karto nekraujavo. Jaunas vaikinas iš rūsio dabar atsidūrė jos lovoje.

*** Klausimas ir atsakymas ***

Kaip Maksas Vandenburgas atsidūrė Lizelės lovoje? Jis nukrito.

Esama keleto nuomonių, tačiau Roza Huberman tvirtino, kad viso to sėklos buvo pasėtos dar per praeitų metų Kalėdas. Gruodžio dvidešimt ketvirtoji alsavo šalčiu ir alkiu, tačiau tai teikė vieną rimtą privalumą — jokių ilgai užsisėdinčių svečių. Hansas jaunesnysis plėšėsi tarp šaudymo į rusus ir bendravimo su šeima. Trudė užsuko tik kelioms valandoms savaitgalį prieš Kalėdas. Ji ruošėsi išvykti su šeima, kurioje dirbo. Šventės visai kitokioje vokiečių šeimoje.

Kalėdų išvakarėse Lizelė atnešė Maksui dovaną — pilną saują sniego.

— Užsimerk, — paliepė ji jam. — Ištiesk rankas.

Vos tik Makso delnus palietė sniegas, jis krūptelėjo ir nusijuokė, vis dar neatmerkdamas akių. Iš pradžių paskubomis jo paragavo, leisdamas tirpti ant lūpų.

— Ar tai šiandienos orų apžvalga?

Lizelė stovėjo greta jo.

Ji švelniai palietė jo ranką.

Jis vėl pakėlė sniegą prie lūpų ir tarė:

— Ačiū, Lizele.

Tai buvo nuostabiausių Kalėdų gyvenime pradžia. Truputis maisto. Jokių dovanų. Tačiau jų rūsyje stovėjo sniego senis.

Pristačiusi pirmąsias saujas sniego, Lizelė įsitikino, ar lauke daugiau nieko nebuvo, ir ėmėsi tempti kibirus ir puodus sniego, kol tik leido jėgos. Ji krovė kalnus sniego ir ledo, dengusio tą mažą pasaulio lopinėlį Himelio gatvėje. Pripildžiusi pilną kibirą, tempdavo jį į rūsį.

Kad viskas būtų taip, kaip reikia, ji paleido sniego gniūžtę į Maksą ir sulaukė atsako į pilvą. Maksas netgi metė vieną į laiptais žemyn belipantį Hansą Hubermaną.

— Arschloch! — aiktelėjo tėtis. — Lizele, duok man to sniego. Visą kibirą!

Akimirkai visi jie užsimiršo. Niekas nešūkavo ir netriukšmavo, tačiau tylaus juoko sulaikyti nepajėgė. Jie tebuvo namuose su sniegu žaidžiantys žmonės.

Tėtis pažvelgė į sniego prikrautus puodus.

— Ką darysime su likusiuoju?

— Sniego senį, — atsakė Lizelė. — Turime nulipdyti sniego senį.

Tėtis pašaukė Rozą.

— Kas ten atsitiko, Saukerl?

— Nusileisk į rūsį neklausinėjusi!

Jai pasirodžius ant laiptų, Hansas Hubermanas surizikavo savo gyvybe paleisdamas į žmoną sniego gniūžtę. Per plauką nepataikiusi į ją, gniūžtė ištižo atsitrenkusi į sieną, o motina gavo priežastį neatsikvėpdama juos iškeikti. Baigusi nulipo žemyn padėti šeimai. Ji net surado keletą sagų sniego senio akims ir nosiai bei šiek tiek virvutės jo šypsenai. Šis vos pusės metro aukščio sniego žmogus turėjo netgi šaliką ir skrybėlę.

— Neūžauga, — pavadino jį Maksas.

— Ką darysime, kai jis ištirps? — susirūpino Lizelė.

— Tu, Saumensch, viską tuoj pat išvalysi, — paaiškino Roza.

— Jis neištirps, — paprieštaravo tėtis. Patrynęs rankas jis pakėlė jas prie lūpų ir pūstelėjo šilto oro. — Čia juk taip šalta.

Ištirpti jis ištirpo, tačiau kažkur giliai kiekviename iš jų jis ir toliau liko stovėti. Tai tikriausiai buvo paskutinis dalykas, kurį jie matė prieš guldamiesi tų Kalėdų išvakarėse. Jų ausyse skambėjo akordeono garsai, akyse vis dar stovėjo sniego senis, o Lizelė vis dar mąstė apie paskutinius Makso žodžius, pasakytus prieš jai jį paliekant rūsyje prie ugnies.

*** Kalėdiniai Makso Vandenburgo sveikinimai ***

„Lizele, labai dažnai aš trokštu, kad visa tai baigtųsi, tačiau tuomet tu padarai kažką tokio kaip šiandien — nusileidi į rūsį su sniego seniu rankose.“

Nelaimei, tą vakarą Makso sveikata gerokai pašlijo. Pradiniai ženklai buvo ganėtinai įprasti ir pikta nepranašaujantys. Nuolatinis šaltis. Drėkstantys delnai. Padažnėjusios vizijos apie bokso kovas su fiureriu. Tačiau Maksas ėmė iš tiesų nerimauti, kai po savo atsispaudimų ir pritūpimų nebegalėdavo sušilti. Kad ir kaip arti ugnies sėdėjo, niekaip nesugebėjo pasijusti geriau. Pamažu ėmė kristi svoris. Jo mankštos programa iš pradžių sutrumpėjo, o galiausiai visai subyrėjo, skruostui prigludus prie šiurkščios rūsio aslos.

Visą sausį jis dar laikėsi, tačiau ankstyvą vasarį Makso būklė ėmė kelti susirūpinimą. Jis vis sunkiau kėlėsi nuo ugnies, ilgiau miegojo rytais, jo burna atrodė perkreipta, o skruostikauliai patinę. Tačiau paklaustas jis visada atsakydavo jaučiąsis gerai.

Įpusėjus vasariui, kai buvo likusios kelios dienos iki tryliktojo Lizelės gimtadienio, jis alpdamas nusvirduliavo iki židinio. Vaikinas tik per plauką neįkrito tiesiai liepsnoms į nagus.

— Hansai, — sušnabždėjo jis mėšlungio sutrauktu veidu. Kojos jo nebeišlaikė, ir vaikinas galva trenkėsi į akordeono dėklą.

Tą pačią akimirką medinis šaukštas buvo įmestas į sriubą, ir Roza Huberman atsidūrė šalia jo. Laikydama Makso galvą, ji suriko Lizelei:

— Nestovėk kaip įbesta, atnešk daugiau antklodžių. Neškis jas į savo lovą. O tu! — atėjo tėčio eilė. — Padėk man jį pakelti ir nunešti į Lizelės kambarį. Schnell!

Tėčio veidą perkreipė susirūpinimas. Mirktelėjęs pilkomis akimis, jis pats vienas pakėlė vaikiną. Maksas nesvėrė daugiau nei vaikas.

— Negi negalime paguldyti jo čia, mūsų lovoje?

— Ne, — Roza jau buvo apgalvojusi šią galimybę. — Dieną šiame kambaryje užuolaidos turi būti atitrauktos, kitaip žmonės ims įtarinėti.

— Teisingai pastebėta, — linktelėjo Hansas ir išnešė vaikiną.

Rankose laikydama antklodes, Lizelė stebėjo juos atokiau.

Suglebusios kojos ir nukarę plaukai koridoriuje. Vienas batas kone krito jam nuo pėdos.

— Judinkis.

Paskui juos į kambarį krypuodama įėjo motina.

Paguldytas į lovą, Maksas buvo apklotas ir apkamšytas keliomis antklodėmis.

— Mama? — Lizelė neprisivertė pratarti nieko daugiau.

— Ką? — Rozos Huberman plaukai į kuodelį buvo surišti taip tvirtai, kad tai net baugino. Atrodė, tarsi jis dar sustandėjo, jai pakartojus klausimą. — Kas yra, Lizele?

— Ar jis gyvas? — priėjo ji arčiau, bijodama atsakymo.

Kuodelis linktelėjo.

Tuomet Roza atsigręžė į Lizelę ir ryžtingai prabilo:

— Klausykis manęs, Lizele. Šį žmogų į savo namus priėmiau ne tam, kad žiūrėčiau, kaip jis miršta. Supranti?

Lizelė linktelėjo.

— Dabar eik.

Koridoriuje tėtis ją apkabino.

Jai šito beviltiškai reikėjo.

Vėliau vakare ji nugirdo Hanso ir Rozos pokalbį. Roza privertė Lizelę miegoti jų kambaryje, greta tėvų lovos ant čiužinio, kurį jie atvilko iš rūsio. (Iš pradžių šeima buvo susirūpinusi, ar tik jis nebuvo užkrėstas, tačiau galiausiai priėjo prie išvados, kad tokios mintys neturi pagrindo. Makso kančias sukėlė ne virusas, todėl jie atitempė čiužinį viršun ir pakeitė paklodę.)

Manydama mergaitę užmigus, motina pareiškė savo nuomonę.

— Tas prakeiktas sniego senis, — šnabždėjo ji. — Lažinuosi, kad viskas prasidėjo nuo jo ir to kvailiojimo su sniegu tokiame rūsio šaltyje.

Tėtis buvo nusiteikęs filosofiškiau:

— Roza, viskas prasidėjo nuo Adolfo. — Jis pasirėmė alkūnėmis ir tęsė. — Turėtume jį aplankyti.

Tąnakt Maksas buvo aplankytas septynis kartus.

*** Makso Vandenburgo lankytojų rezultatai ***

Hansas Hubermanas: 2

Roza Huberman: 2

Lizelė Meminger: 3

Ryte Lizelė atnešė Maksui jo eskizų knygą iš rūsio ir padėjo ant naktinio stalelio. Dėl to, kad žvilgtelėjo į ją praeitais metais, ji vis dar jautėsi nemaloniai, todėl šįkart iš pagarbos laikė ją tvirtai suspaudusi.

Į kambarį užėjus tėčiui, ji neatsigręžė, o tik prakalbo į sieną, stovėdama greta Makso Vandenburgo:

— Kam man reikėjo tempti namo visą tą sniegą? — klausė ji. — Visa tai atsitiko dėl to, ar ne, tėtuk? — ji suspaudė rankas, tarsi ketintų melstis. — Kam man reikėjo statyti tą sniego senį?

Tėtis kaip visada tvirtai tarė:

— Lizele, tu turėjai tai padaryti.

Ji praleido ištisas valandas prie krūpčiojančio miegančio Makso kūno.

— Nemirk, — nesiliovė šnabždėti ji. — Prašau, Maksai, tik nemirk.

Jis buvo tarsi antras prieš Lizelės akis tirpstantis sniego senis, tačiau kitoks. Tai tikras paradoksas.

Juo šalčiau jam darėsi, juo greičiau tirpo.

Trylika dovanų

Štai taip atgimė Maksas.

Jo veidas, tarsi gyjantis medžio kamienas, vėl įgavo šiurkštumo. Įrodymai buvo akivaizdūs. Jis vis dar buvo gyvas.

Pirmąsias keletą dienų Lizelė sėdėjo greta ir kalbėjo su juo. Atėjus gimtadieniui, ji jam pasakojo apie virtuvėje jų laukiantį milžinišką tortą, jei tik jis pramerks akis.

Akių jis neatmerkė.

Jokio torto nebuvo.

*** Vieną vėlų vakarą ***

Tik po kurio laiko suvokiau tomis dienomis lankiusis 33-iajame Himelio gatvės name. Veikiausiai tai buvo viena iš tų nedaugelio akimirkų, kai mergaitės nebuvo šalia, mat viskas, ką mačiau, buvo lovoje tysantis vyras. Priklaupiau. Pasirengiau siekti jo sielos kiaurai antklodės.

Tačiau kaip tik tą akimirką pajutau gyvasties bangą, nuožmiai kovojančią su mano svoriu. Atsitraukiau. Prieš akis turėdama šitiek darbo mėgavausi tuo, jog mažame tamsiame kambarėlyje su manimi kažkas kovoja. Prieš išeidama, užmerkiau akis ir leidau sau pasimėgauti trumpa ramybės pauze.

Penktą dieną kilo didžiulis susijaudinimas dėl to, kad Maksas pagaliau atmerkė akis, nors ir labai trumpai. Viskas, ką jis virš savęs išvydo (ir tai turėjo būti bauginantis reginys iš arti), buvo Roza Huberman, mėginanti sumaitinti jam didžiulį šaukštą sriubos.

— Valgyk, — patarė ji jam. — Negalvok, o tik valgyk.

Vos tik motina atidavė dubenėlį Lizelei, ši pamėgino įžiūrėti jo veidą, tačiau sriubos maitintojos nugara viską užstojo.

— Ar jis vis dar nubudęs?

Kai pasisuko į šalį, Rozai atsakyti nebereikėjo.

Prabėgus beveik savaitei, Maksas nubudo antrą kartą, šįsyk kambaryje esant Lizelei ir tėčiui. Abu jie stebėjo kūną įsmeigę akis, kai išgirdo tylią dejonę. Tėtis kone nuvirto nuo krėslo.

— Žiūrėk, — sušuko Lizelė. — Nemiegok, Maksai, nemiegok. Vaikinas žvilgtelėjo į ją, tačiau neatrodė, kad būtų pažinęs. Jo akys tyrinėjo Lizelę nelyginant galvosūkį. Tada jis vėl užsimerkė.

— Tėti, kas atsitiko?

Hansas nusileido į savo krėslą.

Vėliau jis pasiūlė Lizelei paskaityti Maksui.

— Nagi, Lizele, pastaruoju metu tu taip puikiai skaitai, nors mums nesakai, iš kur gauni tų knygų.

— Tėti, juk sakiau tau, kad knygą man davė viena iš mokyklos vienuolių.

— Žinau, žinau, — iškėlė rankas jis ir sunkiai atsiduso. — Tik... — žodžius jis rinkosi atsargiai, — neįkliūk.

Šitaip kalbėjo žmogus, pavogęs žydą.

Nuo tos dienos Lizelė ėmėsi balsu skaityti „Švilpautoją“ jos lovoje gulinčiam Maksui. Ją erzino tai, kad teko praleisti ištisus knygos skyrius, mat puslapiai buvo tarp savęs sulipę. Pasiplaukiojusi knyga nebuvo visiškai išdžiūvusi. Nepaisydama šių nesklandumų, Lizelė skaitė toliau ir įveikė tris ketvirtadalius trijų šimtų devyniasdešimt šešių puslapių knygos.

Kiekvieną dieną Lizelė skubėdavo iš mokyklos su viltimi, kad Maksas jaučiasi geriau.

— Ar jis buvo nubudęs? Ar valgė?

— Liaukis, — maldavo jos motina. — Savo netylančiomis šnekomis įvarysi man opą. Eik. Skuosk į lauką žaisti futbolo, dėl Dievo meilės.

— Taip mama, — pakluso ji, praverdama laukujės duris. — Bet juk tu ateisi manęs pakviesti, jei jis nubus, ar ne? Paprasčiausiai sugalvok ką nors. Piktai pašauk mane, tarsi būčiau iškrėtusi kokią niekšybę. Iškeik mane. Nesijaudink, tuo visi patikės.

Net Roza nepajėgė sulaikyti šypsenos, kai išgirdo šiuos žodžius. Kumščius įrėmusi į klubus, ji paaiškino Lizelei, jog ši dar nėra pakankamai suaugusi, kad išvengtų Watschen už tokias kalbas.

— Ir įmušk įvartį, — pagrasė ji, — arba apskritai nesirodyk namie.

— Žinoma, mama.

— Geriau įmušk du, Saumensch!

— Taip, mama.

— Ir liaukis atsikirtinėjusi.

Lizelė akimirką pamąstė ir išbėgo į gatvę susiremti su Rudžiu slidžiu purvu padengtoje gatvėje.

— Pagaliau, subingalve, — įprastais žodžiais jiems kovojant dėl kamuolio pasveikino ją Rudis. — Kur taip ilgai buvai?

Po pusvalandžio Himelio gatve lekiantis automobilis netikėtai sutrynė jų kamuolį, o Lizelė rado pirmąją dovaną Maksui Vandenburgui. Nusprendę, kad kamuolio užlopyti nepavyks, kiti vaikai nukiūtino namo, palikdami jį gulėti ant šalto purvino grindinio. Rudis ir Lizelė pasilenkę žvelgė į subliuškusį kamuolį. Viename jo šone tarsi burna žiojėjo skylė.

— Tau jo reikia? — pasiteiravo Lizelė.

— Ką tu darysi su ta subliuškusia mėšlo krūva? Dabar jo nebepripūsi, ar ne? — traukė pečiais Rudis.

— Tai nori jo ar ne?

— Ne, ačiū, — tarė Rudis, atsargiai baksteldamas kamuolį koja, tarsi tai būtų buvęs pastipęs gyvūnas. Ar gyvūnas, kuris veikiausiai jau buvo nebegyvas.

Rudžiui pasukus namų link, Lizelė pakėlė kamuolį ir pasikišo už ančio. Ji išgirdo Rudį sušunkant:

— Ei, Saumensch! — ji luktelėjo. — Saumensch!

— Ką? — nusileido ji.

— Namie dar turiu dviratį be ratų, jei tau jo reikia.

— Susikišk savo dviratį.

Juos jau skyrė nemažas atstumas, todėl Lizelė teišgirdo to Saukerl, Rudžio Štainerio, juoką.

Grįžusi namo, ji iškart nuėjo miegamojo link. Atneštą Maksui kamuolį padėjo lovos gale.

— Atleisk, — tarė ji, — tai nedaug. Tačiau kai nubusi, aš tau viską apie tai papasakosiu. Sužinosi, kad šiandieninė popietė buvo pilkiausia, kokią tik gali įsivaizduoti, o tas automobilis be žibintų pervažiavo tiesiai per kamuolį. Iš automobilio išlipęs vyriškis mus išbarė, o tada paklausė kelio. Ir iš kur tiek drąsos...

Ji troško sušukti „Nubusk!“

Arba papurtyti jį.

Tačiau to nepadarė.

Visa, ką ji galėjo padaryti, tai stebeilyti į kamuolį ir apmindžiotą, apsilupusią jo odą. Tai buvo pirmoji dovana iš daugelio.

*** Dovanos Nr. 2-5 ***

Vienas kaspinas, vienas kankorėžis.

Viena saga, vienas akmenėlis.

Žaidžiant futbolą, Lizelei šovė mintis.

Kaskart eidama į mokyklą ar iš jos Lizelė dairydavosi pamestų daiktų, kurie galėtų būti vertingi mirštančiam žmogui. Iš pradžių ji stebėjosi, kodėl tai buvo taip svarbu. Kaip, regis, visiškai nereikšmingas menkniekis galėjo suteikti žmogui paguodos ir nusiraminimo? Kaspinas griovyje. Kankorėžis gatvėje. Klasėje prie sienos nuriedėjusi saga. Plokščias apskritas akmenėlis iš upės. Mažų mažiausiai tai buvo Lizelės rūpesčio ženklas, be to, Maksui nubudus, jie turės apie ką pasikalbėti.

Likusi viena, ji įsivaizduodavo jų pokalbius.

— Kas gi visa tai? — paklaustų Maksas. — Iš kur visas šitas šlamštas?

— Šlamštas? — Lizelė įsivaizdavo save sėdinčią ant lovos krašto. — Maksai, tai ne šlamštas. Šie daiktai privertė tave nubusti.

*** Dovanos Nr. 6-9 ***

Viena plunksna, du laikraščiai. Saldainio popierėlis. Debesis.

Plunksna, kurią mergaitė rado įstrigusią tarp bažnyčios Miuncheno gatvėje durų vyrių, buvo išties daili. Pastebėjusi kreivai kyšantį jos galą, Lizelė tuoj pat puolė į pagalbą. Kairėje plunksnos pusėje plaukeliai buvo tvarkingai sušukuoti, tačiau dešinę jos pusę sudarė plonytės keteros ir nelygūs trikampiai. Kitaip jos apibūdinti nebuvo įmanoma.

Laikraščius ji ištraukė iš šaltų šiukšliadėžės gelmių (to pasakyti pakaks), o saldainio popierėlis buvo lygus, tačiau nublukęs. Radusi jį netoli mokyklos, Lizelė pakėlė popierėlį šviesos link. Jame buvo įspaustas įvairių batų padų koliažas.

Dar buvo debesis.

Kaip galima kam nors padovanoti gabalėlį dangaus?

Vėlyvą vasarį ji stovėjo Miuncheno gatvėje ir stebėjo milžinišką kalnus ryjantį debesį, primenantį baltą pabaisą. Jis lėtai slinko tarp kalnų. Užstojęs saulę, šis baltas žvėris pilka širdimi stebėjo miestą iš aukštai.

— Tik pažvelk, — tarė ji tėčiui.

Hansas atlošė galvą ir pasakė tai, ką manė esant akivaizdu:

— Turėtum padovanoti jį Maksui, Lizele. Norėčiau pamatyti, ar tau pavyks padėti jį, kaip visus kitus daiktus, ant naktinio stalelio.

— Kaip aš tai padarysiu, — žvelgdama į jį taip, tarsi jis būtų beprotis, paklausė Lizelė.

Jis švelniai pastukseno krumpliais į jos kaukolę.

— Įsimink jį. Tuomet aprašyk.

„... Jis buvo tarsi didžiulis baltas žvėris, nusileidęs nuo kalnų viršūnės“, — pasakojo ji, jau kitą kartą budėdama prie Makso lovos.

Dar šiek tiek pataisiusi ir papildžiusi savo sakinį, Lizelė jautėsi puikiai atlikusi užduotį. Ji įsivaizdavo debesies vaizdinį plaukiant iš jos rankų į Makso delnus, skverbiantis per antklodes. Užrašiusi jį ant popieriaus skiautelės, ji prislėgė ją akmenėliu ant naktinio stalelio.

*** Dovanos Nr. 10-13 ***

Vienas alavinis kareivėlis. Vienas stebuklingas lapas. Baigtas „Švilpautojas“.

Gabalas sielvarto.

Alavinis kareivėlis buvo užkastas purve netoli Tomio Miulerio namų. Jis buvo apsilaupęs ir subraižytas, tačiau tai Lizelei ir buvo svarbiausia. Jis, net ir šitaip sužeistas, dar stovėjo.

Klevo lapą ji rado mokyklos sandėliuke tarp kibirų ir dulkių šluosčių. Sandėliuko durys buvo praviros. Lapas jau spėjęs išdžiūti ir sustandėti tarsi skrudinta duona, o jo paviršių dengė kalvos ir slėniai. Kažkokiu paslaptingu būdu lapas rado kelią į mokyklos koridorių, o iš ten — į sandėliuką. Jis priminė pusę žvaigždės su stiebeliu. Ištraukusi jį, Lizelė sukiojo lapą tarp pirštų.

Kitaip nei likusius daiktus, lapo Lizelė nepadėjo ant naktinio stalelio. Prieš prisėsdama skaityti paskutinius trisdešimt keturis „Švilpautojo“ puslapius, ji prisegė lapą prie užtrauktos užuolaidos.

Tą popietę nieko nevalgė ir net nebuvo tualete. Ji taip pat nė lašo negėrė. Dar mokykloje ji sau pažadėjo, kad šiandien baigs skaityti knygą, o Maksas Vandenburgas jos klausysis. Šiandien jis tikrai nubus.

Tėtis sėdėjo kambario kampe ant grindų kaip visada be darbo. Laimei, netrukus jis turėjo eiti į „Knolerio“ užeigą su savo akordeonu. Smakrą parėmęs ant kelių, jis klausėsi, kaip skaito mergaitė, kurią jis taip sunkiai išmokė abėcėlės. Kupina išdidumo ji atskleidė Maksui Vandenburgui paskutinius bauginančius knygos žodžius.

*** „Švilpautojo“ pabaiga ***

...Vienos ore tvyrantis rūkas temdė traukinio langus, o, žmonėms keliaujant į darbus, žudikas švilpavo savo linksmąją melodiją. Jis nusipirko bilietą.

Maloniai pasisveikino su greta sėdinčiais keleiviais ir kontrolieriumi. Jis net mandagiai užleido vietą pagyvenusiai damai ir užmezgė draugišką pokalbį su lošėju, pasakojančiu apie amerikietiškus žirgus. Nepaisant nieko, švilpautojas mėgo kalbėti. Jis nuolat užmegzdavo pokalbius su žmonėmis, klasta priversdamas juos jį pamėgti ir juo pasitikėti. Nesiliaudavo kalbėjęs ir žudydamas ar kankindamas juos. Jis imdavo švilpauti tik tuomet, kai nebelikdavo su kuo pasikalbėti, būtent todėl jis tai darydavo įvykdęs žmogžudystę...

— Taigi manote, kad lenktynių trasa bus palanki septintajam numeriui, tiesa?

— Žinoma, — kreivai šyptelėjo lošėjas.

Pasitikėjimas jau buvo pelnytas.

— Jis atbėgs iš nugaros ir ne vieną parklupdys! — sušuko jis, perrėkdamas traukinio keliamą triukšmą.

— Jei jau taip sakote, — išsiviepė švilpautojas, tuo pat metu mąstydamas, kada gi jie ras inspektoriaus kūną tame naujajame BMW automobilyje.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, — negalėjo nuslėpti nuostabos Hansas. — Vienuolė davė tau šitai? — atsistojęs jis priėjo prie Lizelės ir pabučiavo jai kaktą. — Iki, Lizele, manęs laukia „Knoleryje“.

— Iki, tėti.

— Lizele!

Ji nekreipė dėmesio.

— Eikš ir ką nors suvalgyk!

— Ateinu, mama, — šįkart atsakė ji.

Tiesą sakant, šiuos žodžius ji tarė Maksui, priėjusi arčiau ir padėjusi baigtą knygą ant naktinio stalelio greta kitų daiktų. Pasilenkusi virš jo, mergaitė nepajėgė atsispirti. „Nagi, Maksai“, — šnibždėjo ji, ir net motinos žingsniai jai už nugaros neįstengė nutildyti tylaus verksmo. Tai nesustabdė nuo jos skruostų ant Makso veido tyškančių sūrių ašarų.

Motina ją išsivedė.

Mergaitė paskendo jos glėbyje.

— Žinau, — tarė ji.

Ji žinojo.

Tyras oras, senas košmaras ir ką daryti su žydo lavonu

Susitikusi su Rudžiu prie Amperio upės, Lizelė prisipažino norinti nušvilpti dar vieną knygą iš mero namų. Vietoj „Švilpautojo“ ji Maksui ketino keliskart perskaityti „Prižiūrėtoją“. Vienu kartu jai tereikėjo paskaityti kelias minutes. Ji mėgino skaityti „Gūžtelėjimą pečiais“ ir net „Duobkasio vadovą“, tačiau nė viena iš jų neatrodė tinkama. Ji troško kažko nauja.

— Ar tu bent perskaitei paskutinę?

— Žinoma, kad taip.

— Ir kaip ji? Gera? — paleidęs akmenį į upę pasiteiravo Rudis.

— Žinoma, gera.

— Žinoma, kad taip, žinoma, gera, — pasišaipė jis, mėgindamas iškasti dar vieną akmenį, tačiau tik prasidrėskė pirštą.

— Taip tau ir reikia.

— Saumensch.

Jei paskutinis žmogaus atsakymas buvo Saumensch, Saukerl ar Arschloch, galėjote būti tikri, kad jį nugalėjote.

Vagystei aplinkybės buvo tobulos. Tai buvo niūri ankstyvo kovo popietė ir tik keli laipsniai aukščiau nulio — tokia temperatūra visada yra nemalonesnė nei atšalus dešimčia laipsnių. Gatvėse galėjai sutikti vos vieną kitą praeivį. Lietus priminė pilko pieštuko drožles.

— Tai einame?

— Dviračiai, — tarė Rudis. — Gali imti vieną iš mūsiškių.

Šį kartą Rudis rodė kur kas daugiau entuziazmo dėl įsibrovėlio vaidmens.

— Šiandien bus mano eilė, — pareiškė jis, pirštams šąlant prie dviračio vairo rankenų.

Nieko nelaukdama, Lizelė tarė:

— Galbūt tau nevertėtų to daryti, Rudi. Tie namai grūste prigrūsti daiktų. Be to, tamsu. Toks nevykėlis kaip tu neabejotinai už ko nors užklius ar į ką atsitrenks.

— Labai dėkoju, — tokios nuotaikos Rudžio sulaikyti buvo neįmanoma.

— Be to, šuolis nuo palangės yra kur kas sunkesnis nei manai.

— Nori pasakyti, kad man nepavyks to padaryti?

— Visai ne, — pasistiebė ant pedalų Lizelė.

Pervažiavę tiltą, vingiuotu keliu jie pasiekė Didžiąją gatvę kalvos viršuje. Langas buvo praviras.

Kaip ir praėjusį kartą, iš pradžių jie namą apžiūrėjo. Iš virtuvės pirmajame aukšte sklindanti blausi šviesa leido jiems šiek tiek apsidairyti viduje. Iš vieno kambario į kitą judėjo šešėlis.

— Galime keliskart apvažiuoti kvartalą, — pasiūlė Rudis. — Gerai, kad nusprendėme pasiimti dviračius.

— Tik nepalik savojo po langu.

— Labai juokinga, Saumensch. Jis šiek tiek didesnis už tavo dvokiančius batus.

Jie pasivažinėjo penkiolika minučių, tačiau mero žmona ir toliau vaikštinėjo pirmame aukšte. Kodėl toji nelemta nemiga verčia ją trainiotis virtuvėje? Akivaizdu, kad būtent tai buvo pagrindinis Rudžio tikslas. Jis ketino patekti vidun, prisigrobti tiek maisto, kiek tik fiziškai pajėgtų pakelti, o jau tuomet (ir tik tuomet), jei turėtų dar keletą akimirkų, už kelnių juosmens užsikišti knygą. Tiks bet kokia.

Vis dėlto Rudžio silpnybė buvo nekantrumas.

— Jau vėlu, — tarė jis, sukdamas namų link. — Važiuoji?

Lizelė nusprendė nesekti jam įkandin.

Nebuvo ką spręsti. Tuo surūdijusiu dviračiu ji numynė į pačią kalvos viršūnę, todėl neketino grįžti be knygos. Paslėpusi dviratį griovyje, apsižvalgė, ar aplink nesimato kaimynų, ir nusėlino prie lango. Nors mergaitė žengė sparčiai, tačiau neskubėjo. Šįkart ji nusiavė batus, užmindama vieno pakulnę kito nosimi.

Pirštais įsikibusi į medinę palangę, Lizelė nesunkiai įsliuogė vidun.

Šį sykį ji jautėsi šiek tiek ramesnė. Per kelias brangias akimirkas apėjusi kambarį, ji ieškojo ją suintrigavusio pavadinimo. Tris ar keturis kartus jau tiesė ranką. Mergaitė net mąstė apie daugiau nei vienos knygos vagystę, tačiau nenorėjo ardyti šiokios tokios savo sukurtos sistemos. Šiuo metu jai tereikėjo vienos knygos, todėl įdėmiai žvalgėsi po lentynas.

Už lango darėsi vis tamsiau. Ore tvyrant dulkių ir vagystės kvapui, ji ją išvydo.

Jos akys užkliuvo už knygos raudonais viršeliais ir juodomis raidėmis ant nugarėlės. Der Traum Trager. „Sapnų nešėjas“. Ji prisiminė Maksą Vandenburgą ir jo vizijas. Apie kaltę. Išlikimą. Šeimos išsižadėjimą. Kovą su fiureriu. Kartu ji prisiminė ir savąją viziją — savo brolį, mirusį traukinyje, ir jo pasirodymą ant kaip tik šių namų laiptelių. Knygų vagilė spoksojo į kraujuojantį jo kelį, dėl kurio buvo kaltos jos pačios berniuką pastūmusios rankos.

Kone vienu judesiu ji ištraukė knygą iš lentynos, pasikišo ją už ančio, užsiropštė ant palangės ir iššoko lauk.

Šįkart Rudis rankose laikė jos batus. Berniukas ir dviratį jau buvo paruošęs. Lizelei įšokus į batus, jie skubiai numynė tolyn.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, Meminger, — anksčiau jis niekuomet nevadino jos pavarde. — Esi visiška lunatikė. Supranti tai?

— Žinau, — it patrakusi mindama pedalus, atsakė Lizelė.

Prie tilto Rudis apibendrino jų popietės įvykius:

— Arba tie žmonės — visiški pamišėliai, — tarė jis, — arba jie negali gyventi be gryno oro.

*** Trumpas pamąstymas ***

O galbūt Didžiojoje gatvėje gyveno moteris, kuri savo bibliotekos langą dabar laikė atdarą dėl visai kitos priežasties, tačiau tai tik mano ciniškumas arba viltis.

Arba abu kartu.

Lizelė pasikišo „Sapnų nešėją“ po švarku ir puolė jį skaityti vos įžengusi pro duris. Įsitaisiusi ant medinės kėdės greta savo lovos, ji atvertė knygą ir sušnabždėjo:

— Tai nauja knyga, Maksai. Specialiai tau, — pradėjo ji. — Pirmas skyrius. Nieko nuostabaus, kad gimus sapnų nešėjui visas miestas miegojo...

Kasdien Lizelė perskaitydavo po du knygos skyrius. Vieną ryte, prieš išeidama į mokyklą, kitą — vos grįžusi namo. Negalėdama užmigti, vėlų vakarą ji dar perskaitydavo pusę trečio skyriaus. Retkarčiais užsnūsdavo pasirėmusi į lovos kraštą.

Tai tapo pagrindine jos užduotimi.

Ji skaitė Maksui „Sapnų nešėją“ taip, tarsi jį būtų stiprinę vien žodžiai. Vieną antradienį jai pasirodė, kad vaikinas sujudėjo. Galėjo prisiekti, kad jis buvo atmerkęs akis. Jei taip buvo iš tiesų, tai truko vos akimirką, tačiau kur kas labiau tikėtina, jog tai tebuvo jos vaizduotė ir nenumalšinamas troškimas.

Atėjus kovo viduriui, viskas ėmė ristis nuokalnėn.

Vieną popietę virtuvėje Rozos Huberman — ištvermingiausios moters krizių metu — taurė buvo perpildyta. Netikėtai surikusi, ji tuojau pat nuleido balsą. Lizelė atsitraukė nuo knygos ir tyliai nužingsniavo koridoriumi. Kad ir kaip arti virtuvės ji stovėjo, motinos žodžius ji vos girdėjo. Tačiau išgirdusi tai, apie ką jie kalbėjo, mergaitė pasigailėjo klausiusi, mat tai buvo siaubinga. Tai buvo tikrovė.

*** Motinos žodžiai ***

Ką darysime, jei jis taip ir nenubus? Kas bus, jei jis čia mirs, Hansi? Pasakyk man. Ką, dėl Dievo, darysime su jo kūnu? Negalime pasilikti jo čia, kvapas mus pribaigs... Bet išnešti jo lauk ir nutempti gatve taip pat negalime. Negalime tiesiog imti ir pasakyti: „Niekad neatspėsite, ką šįryt radome savo rūsyje...“ Jie mus pasodins iki gyvenimo pabaigos.

Ji buvo visiškai teisi.

Žydo kūnas būtų sukėlęs didelių nemalonumų. Hubermanai privalėjo pastatyti Maksą Vandenburgą ant kojų ne vien dėl jo paties, bet ir dėl savo gerovės. Net ir tėtis, visuomet daręs raminantį poveikį, dabar jautė spaudimą.

— Klausyk, — prakalbo jis tyliu, tačiau prislėgtu balsu. — Jei taip nutiks, jei jis mirs, mes paprasčiausiai turėsime rasti išeitį. — Lizelė galėjo prisiekti girdėjusi jį nuryjant. Tarsi kas būtų įstrigę jo gerklėje. — Mano dažų vežimėlis, keletas apklotų nuo dulkių...

Virtuvėje pasirodė Lizelė.

— Ne dabar, Lizele, — tarė tėtis, nė nepažvelgdamas jos pusėn. Jis tyrinėjo apsuktame šaukšte atsispindintį perkreiptą savo atvaizdą. Jo alkūnės smigo giliai į stalą.

Knygų vagilė nesitraukė. Žengusi dar kelis žingsnius, ji prisėdo. Šaltomis rankomis tampė savo rankoves, o lūpos nepajėgė sulaikyti sakinio:

— Jis dar nemiręs.

Žodžiai nusileido į patį stalo vidurį. Visi trys šeimos nariai sužiuro į juos. Leisgyvės viltys nedrįso įsižiebti ryškiau. Jis vis dar gyvas. Jis vis dar gyvas. Pirmoji prakalbo Roza:

— Kas nori valgyti?

Makso liga tikriausiai nekėlė skausmo tik vakarienės metu. Nė vienas jų, prisėdęs prie stalo, ant kurio buvo daugiau duonos, sriubos ir bulvių, negalėjo šito paneigti. Visi jie mąstė apie tai, tačiau nė vienas nepasakė nė žodžio.

Vos po kelių valandų, vidury nakties, Lizelė nubudo ir susimąstė savo širdies aukštumose. (Šį posakį ji išmoko iš „Sapnų nešėjo“, kuris iš esmės buvo visiška „Švilpautojo“ priešingybė — pasakojimas apie našlaitį, troškusį tapti dvasininku.) Mergaitė atsisėdo ir giliai įkvėpė nakties oro.

— Kas atsitiko, Lizele? — apsivertęs ant kito šono paklausė tėtis.

— Nieko, tėtuk, viskas gerai, — tačiau, vos ištarus šiuos žodžius, prieš jos akis iškilo jos regėtas sapnas.

*** Trumpas vaizdelis ***

Visa tai bauginamai priminė tikrovę. Traukinys judėjo tuo pačiu greičiu. Jos broliukas nesiliovė kosėjęs. Tačiau šįkart Lizelė neįžiūrėjo į grindis pasukto jo veido. Ji lėtai palinko pirmyn. Švelniai pakėlusi jį, priešais save mergaitė išvydo dideles Makso Vandenburgo akis. Jis verte vėrė ją žvilgsniu. Ant grindų nukrito plunksna. Dabar jo kūno proporcijos prilygo veido proporcijoms. Traukinys suūkė.

— Lizele?

— Juk sakiau, kad viskas gerai.

Drebėdama ji atsistojo nuo čiužinio. Vis dar pabalusi iš išgąsčio, nupėdino koridoriumi pas Maksą. Kurį laiką pabudėjusi prie jo, laukdama, kol jos mintys nurims, Lizelė pamėgino išsiaiškinti savo sapną. Ar tai buvo Makso mirties nuojauta? Ar tiesiog reakcija į tos popietės pokalbį virtuvėje? Ar Maksas jau buvo užėmęs jos brolio vietą? Ir jei taip, kaip ji galėjo šitaip išsižadėti savo pačios kūno ir kraujo? Galbūt tai buvo giliai viduje rusenantis Makso mirties troškimas? Juk jei tai tiko jos broliui Verneriui, vadinasi, turėjo tikti ir šiam žydui.

— Ar tu iš tiesų taip manai? — sušnibždėjo ji, stovėdama greta lovos. — Ne.

Ji negalėjo tuo patikėti. Jos atsakymas ėmė tvirtėti, nakties stinguliui pamažu nykstant ir išryškinant įvairiausias, dideles ir mažas, formas ant naktinio stalelio. Dovanas.

— Pabusk, — tarė ji.

Maksas nenubudo.

Dar aštuonias dienas.

Pasigirdo beldimas į klasės duris.

— Įeikite, — tarė frau Olendrich.

Durys prasivėrė, ir visi mokiniai nustebę sužiuro į tarpduryje pasirodžiusią Rozą Huberman. Vienas ar du aiktelėjo: menki moters drabužiai, lūpdažiu perbrėžtos lūpos ir tarsi chloru balintos akys. Šitai. Buvo neįtikėtina. Moteris vilkėjo savo geriausius drabužius, tačiau plaukai buvo susitaršę ir iš tiesų priminė pilkų elastingų sruogų pašluostę.

Mokytoja akivaizdžiai sunerimo.

— Frau Huberman... — Jos judesiai buvo nerangūs. Akimis ji bėgiojo po klasę. — Lizele?

Pažvelgusi į Rudį, Lizelė atsistojo ir kuo mikliau nužingsniavo durų link, norėdama kaip įmanoma greičiau šiam pažeminimui padaryti galą. Durys jai už nugaros užsivėrė, ir ji liko stovėti koridoriuje su Roza.

Roza žvelgė į kitą pusę.

— Kas atsitiko, mama?

— Tu dar klausi, mažoji Saumensch? — atsigręžusi užriko Roza. Lizelę pribloškė netikėtai išberti motinos žodžiai. — Mano plaukų šepetys! — Pro tarpelį po durimis pasigirdo akimirksniu vėl nutilęs kikenimas.

— Mama?

Jos veidas atrodė rūstus, tačiau moteris neslėpė šypsenos.

— Ką, po galais, padarei su mano plaukų šepečiu, tu kvaila Saumensch, tu mažoji vagile? Šimtą kartų tau sakiau nekišti prie jo nagų, bet ar tu kada paklausysi? Aišku, kad ne!

Tirada tęsėsi dar gerą minutę, Lizelei beviltiškai mėginant spėlioti galimas aptarinėjamo šepečio buvimo vietas. Triukšmas nutilo staiga, Rozai sugriebus Lizelę ir kelioms akimirkoms prisitraukus artyn. Net ir iš taip arti jos šnabždesio suprasti buvo beveik neįmanoma.

— Liepei man tave išbarti. Sakei, kad visi tuo patikės, — kalbėjo į kairę ir į dešinę besidairydama Roza, o jos balsas priminė pro adatos skylutę veriamą siūlą. — Jis nubudo, Lizele. Jis atsimerkė. — Iš kišenės išsitraukusi subraižytą alavinį kareivėlį, ji vėl prakalbo, — jis prašė perduoti tau šitą. Sakė, kad jis jam labiausiai patiko. — Į Lizelės delną įdėjusi figūrėlę, Roza tvirtai suspaudė jos rankas ir nusišypsojo. Neleidusi Lizelei nieko pratarti, ji baigė, — na? Atsakyk man! Ar žinai, kur dar galėjai jį palikti?

— Ne, mama. Atleisk, mama, aš... — Mintyse šaukdama „jis gyvas!“, mikčiojo Lizelė.

— Kokia tuomet iš tavęs nauda? — paleidusi mergaitę ir linktelėjusi, Roza išėjo.

Priblokšta naujienų, Lizelė dar keletą akimirkų stovėjo koridoriuje. Jis buvo toks platus. Mergaitė ėmė tyrinėti delne gulintį kareivėlį. Instinktai vertė ją nedelsiant skubėti namo, tačiau sveikas protas tai draudė. Įsidėjusi nušiurusį kareivėlį į kišenę, ji grįžo į klasę.

Visi laukė.

— Kvaila karvė, — sau po nosimi sumurmėjo Lizelė.

Vaikai vėl prapliupo juoku. Ponios Olendrich veidas išliko rimtas.

— Ką pasakei?

— Sakiau, — Lizelė jautėsi nenugalima, — kvaila karvė.

Nereikėjo ilgai laukti mokytojos kirsto antausio.

— Nekalbėk šitaip apie savo motiną, — subarė ji, tačiau jos žodžiai neturėjo jokio poveikio. Mergaitė tik stovėjo it įbesta ir iš visų jėgų mėgino sulaikyti šypseną. Juk ne kartą buvo gavusi Watschen nuo geriausios iš visų. — Marš į savo vietą.

— Taip, frau Olendrich.

Greta sėdintis Rudis išdrįso pakomentuoti:

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, — sušnibždėjo jis, — ant tavo veido matyti jos ranka. Didžiulis raudonas delnas. Penki pirštai!

— Puiku, — atsakė Lizelė, nes Maksas buvo gyvas.

Tą popietę grįžusi iš mokyklos, Lizelė rado Maksą sėdintį lovoje su subliuškusiu kamuoliu ant kelių. Jo barzda nesiliovė niežėjusi, o pelkę primenančios akys vos laikėsi atmerktos. Greta dovanų stovėjo tuščias sriubos dubenėlis.

Jie nepasisveikino.

Tarsi nieko nebūtų nutikę.

Sucypė durys; pro jas įėjusi mergaitė atsistojo greta lovos ir pažvelgė į dubenėlį.

— Ar mama verčia tave valgyti?

— Buvo labai skanu, — linktelėjo patenkintas, tačiau išsekęs Maksas.

— Mamos sriuba? Tikrai?

— Ačiū tau už dovanas, — lūpų kampučiais sunkiai šyptelėjo vaikinas, — ir už debesį. Tavo tėtis man apie tai papasakojo.

Po valandos Lizelė išdrįso pasakyti tiesą.

— Mes nežinojome, ką būtų reikėję daryti, jei būtum miręs, Maksai. Mes...

— Nori pasakyti, kaip būtumėte atsikratę mano kūno, — neprireikė daug laiko jam susiprasti.

— Atleisk.

— Ne, — neįsižeidė Maksas. — Jūs buvote teisūs, — kalbėjo jis, paskutines jėgas atiduodamas žaidimui su kamuoliu. — Buvote teisūs šitaip mąstydami. Jūsų atveju negyvas žydas sukeltų tiek pat, jei ne daugiau, nemalonumų, kaip ir gyvas.

— Be to, aš kai ką sapnavau, — pradėjo smulkiai atpasakoti sapną Lizelė, tarp pirštų spausdama alavinį kareivėlį. Ji jau ketino dar kartą atsiprašyti, kai Maksas ją pertraukė.

— Lizele, — jis privertė ją pažvelgti jo pusėn, — niekada daugiau manęs neatsiprašinėk. Tai aš turėčiau tavęs atsiprašyti, — kalbėjo jis, žvelgdamas į Lizelės atneštas dovanas. — Pažvelk į visa tai. Į šias dovanas, — jis paėmė į delną sagą. — Roza man pasakojo, kad skaitydavai man dukart per dieną, kartais net dažniau.

Dabar jis pažvelgė į užuolaidas, tarsi galėtų regėti kiaurai. Atsisėdęs šiek tiek aukščiau, jis nutilo dvylikai begarsių sakinių. Nerimas rado kelią į jo veidą, priversdamas prisipažinti.

— Lizele? — jis šiek tiek pasisuko į dešinę. — Aš bijau vėl užmigti.

Lizelė spinduliavo ryžtu.

— Tuomet aš tau paskaitysiu. Ir skelsiu tau antausį, jei pastebėsiu tave beužmingantį. Užversiu knygą ir purtysiu tave tol, kol nubusi.

Tą popietę ir visą vakarą Lizelė skaitė Maksui Vandenburgui. Iki pat dešimtos valandos vakaro jis sėdėjo ir budriai klausėsi, gerte gerdamas žodžius. Padariusi trumpą pertraukėlę, Lizelė pervertė knygą ir pastebėjo, kad Maksas jau užsnūdęs. Mergaitė nervingai niūktelėjo jam knyga. Jis atsimerkė.

Vaikinas paniro į miegą dar tris kartus. Dar dukart buvo pažadintas.

Kitas keturias dienas jis kasryt nubusdavo Lizelės lovoje, vėliau — prie židinio, o galiausiai, balandžio viduryje — rūsyje. Jo sveikata pasitaisė, barzdos nebeliko; net svorio šiek tiek priaugo.

Tai buvo metas, kai viduje Lizelė jautė nenusakomą palengvėjimą. O išorėje įvykiai atrodė vis grėsmingesni. Kovo pabaigoje buvo subombarduotas Liubeko miestas. Kitas sprogimų krušos eilėje laukė Kelnas, netrukus prie jo prisijungė daugybė kitų Vokietijos miestų, kurių sąraše buvo ir Miunchenas.

Taip, viršininkas stovėjo man už nugaros.

— Privalai tai atlikti, privalai tai atlikti.

Krito bombos, o su jomis pasirodžiau ir aš.

Mirties dienoraštis: Kelnas

Kritusios gegužės 30-osios valandos.

Neabejoju, kad Lizelė Meminger kietai miegojo, daugiau nei tūkstančiui bombonešių artinantis prie Kelno. Man tai reiškė apytikriai penkis šimtus žuvusiųjų. Kiti penki tūkstančiai benamių klajojo aplink pamėkliškas griuvėsių krūvas, mėgindami suvokti, kur žemė, kur dangus ir kam priklauso sugriauti namai.

Penki šimtai sielų. Nešiausi jas rankose tarsi lagaminus. Arba persimetusi per petį. Atrodė, lyg rankose būčiau nešusi savo vaikus.

Man baigus darbą, dangus buvo gelsvas it degantis laikraštis. Jei būčiau įsižiūrėjusi atidžiau, veikiausiai būčiau galėjusi perskaityti žodžius, pagrindines antraštes ir komentarus apie karo eigą. Kaip troškau nuplėšti jį žemyn, suglamžyti laikraštinį dangų ir išmesti lauk. Tačiau man skaudėjo rankas, be to, negalėjau leisti sau nusideginti pirštų. Manęs dar laukė daug darbo.

Kaip jūs tikriausiai numanote, akimirksniu žuvo daugybė žmonių. Kitiems prireikė šiek tiek laiko. Turėjau aplankyti dar kelias vietas, pasigrožėti dangumi ir surinkti kelias sielas, tačiau grįžusi į Kelną tuojau po paskutinių bombonešių pastebėjau nepaprastą dalyką.

Liūdnai pakėlusi akis į sieros nulietą dangų, nešiau apanglėjusią paauglės sielą. Netoliese stoviniavo būrys dešimtmečių mergaičių. Viena iš jų šūktelėjo:

— Kas tai?

Ištiesusi ranką ji bedė pirštu į juodą lėtai iš dangaus krintantį objektą. Iš pradžių jis priminė ore sklandančią besisiūbuojančią plunksną. Ar pelenų žiupsnelį. Tačiau netrukus jis ėmė didėti. Ta pati raudonplaukė mergaitė strazdanotu veidu vėl prabilo, tik šįkart kur kas emocionaliau:

— Kas tai?

— Tai kūnas, — paaiškino kita mergaitė juodais į kuodukus surištais ir kreivai per vidurį perskirtais plaukais.

— Tai dar viena bomba!

Objektas judėjo lėčiau nei sprogmenims buvo įprasta.

Su vis dar rūkstančia paauglės siela rankose dar kelis šimtus metrų paėjau greta mergaičių. Kaip ir jos, visą savo dėmesį buvau nukreipusi į dangų. Mažiausiai troškau pažvelgti žemyn į perkreiptą savo paauglės veidą. Gražutė mergaitė. Prieš akis jos laukė mirtis.

Išgirdusi skardų balsą, drauge su mergaitėmis ėmiau trauktis. Tai buvo įpykęs tėvas, liepiantis joms eiti vidun. Raudonplaukė atsigręžė. Jos strazdanos, kai ji kreipėsi į tėvą, ištįso:

— Bet tėtuk, pažvelk.

Žengęs keletą žingsnių, vyras nesunkiai suprato, kas tai buvo.

— Tai kuras, — tarė jis.

— Kaip tai?

— Kuras, — pakartojo jis, — bakas. — Jis buvo praplikęs ir vilkėjo apiplyšusį kostiumą. — Jie išnaudojo visą savo kurą, todėl atsikratė tuščio bako. Žiūrėk, ana ten dar vienas.

— Ir ten!

Kaip įprasta vaikams, įsijautusios mergaitės ėmė ieškoti kitų žemėn besileidžiančių kuro talpų.

Pirmoji nusileido dusliai trenkdamasi į žemę.

— Tėtuk, ar galime jį pasiimti?

— Ne, — paprieštaravo sprogimų įbaugintas prastos nuotaikos tėvas, — negalime.

— Kodėl?

— Paklausiu savo tėvelio, ar aš galiu jį pasiimti, — tarė kita mergaitė.

— Ir aš.

Greta Kelno griuvėsių grupelė vaikų rinko tuščias savo priešų išmestas kuro talpas. Aš, kaip ir visada, rinkau žmones. Nuovargis mane žudė. O metai dar net nebuvo įpusėję.

Svečias

Himelio gatvės futbolo varžyboms atsirado naujas kamuolys. Tai buvo gera naujiena. Kur kas daugiau nerimo kėlė žinia, kad nacių kariuomenės būriai pamažu artėjo.

Jie nepraleido nė vienos Molchingo gatvės, nė vieno namo, o dabar stoviniavo šalia ponios Diler parduotuvėlės ir paskubomis, prieš tęsdami savo darbą, traukė cigaretes.

Molchingo mieste jau buvo įrengta keletas slėptuvių nuo antskrydžių, tačiau vos pasibaigus Kelno bombardavimui buvo nuspręsta, kad dar keletas tikrai nepakenks. Nacių kariams buvo įsakyta patikrinti kiekvieno miesto namo rūsį ir rasti tinkamų slėptuvėms.

Vaikai stebėjo juos iš tolo.

Virš vyrų būrio kilo dūmų debesis.

Vos tik išėjusi laukan, Lizelė prisiartino prie Rudžio su Tomiu. Haroldas Molenhaueris grąžino kamuolį į aikštę.

— Kas ten vyksta?

Rudis susikišo rankas į kišenes.

— Kareiviai, — žvilgtelėjęs, kaip sekasi draugui su kamuoliu prie ponios Holtzapfel tvoros, tarė jis. — Jie tikrina visus namus ir butų kompleksus.

Lizelės burna akimirksniu perdžiūvo.

— Ko jie ieško?

— Nejaugi tu nieko nežinai? Torni, pasakyk jai.

— Na, aš nežinau, — sumišęs atsakė Tomis.

— Abu jūs niekam tikę. Jiems reikia daugiau slėptuvių nuo antskrydžių.

— Kur? Rūsiuose?

— Ne, palėpėse. Žinoma, kad rūsiuose. Jėzau, Lizele, tu tikrai buka.

— Rudi! — kamuolys sugrįžo jam.

Berniukui bespardant kamuolį, Lizelė vis dar stovėjo greta. Kaip jai grįžti namo ir nesukelti nereikalingų įtarimų? Dūmai prie ponios Diler krautuvėlės pamažu sklaidėsi, ir nedidelis vyrų būrelis ėmė judėti pirmyn. Mergaitės gerklę gniaužė panika. Oras virto smėliu. „Mąstyk, — ragino ji save. — Nagi, Lizele, mąstyk, mąstyk“.

Rudis įmušė įvartį.

Jį pasveikino iš tolumos atskriejantys balsai.

„Mąstyk, Lizele.“

Galiausiai jai šovė mintis.

„Taip, — nusprendė ji. — Tačiau tai turi atrodyti tikroviškai.“

Kareiviams pamažu judant gatve ir kai kurių namų duris žymint raidėmis LSR, kamuolys buvo perduotas vienam iš vyresnių vaikų — Klausui Berigui.

*** LSR ***

Luftschutzraum:

Slėptuvė nuo antskrydžių.

Berniukas su kamuoliu atsigręžė kaip tik tą akimirką, kai Lizelė pribėgo prie jo; jie trenkėsi vienas į kitą taip smarkiai, kad žaidimas akimirksniu buvo nutrauktas. Kamuoliui riedant šalin, žaidėjai subėgo pažiūrėti į nukentėjusiuosius. Viena ranka Lizelė laikėsi už nubrozdinto kelio, kita trynė galvą. Savo delnuose gniauždamas blauzdą, Klausas Berigas raukėsi ir keikėsi.

— Kur ji? — nusispjovė vaikinas. — Aš ją užmušiu!

Niekas nieko nežudė.

Buvo kur kas blogiau.

Geraširdis įvykį stebintis kareivis pareigingai nubėgo prie vaikų grupės.

— Kas čia atsitiko? — pasiteiravo jis.

— Na, ji — tikra pamišėlė, — tarė Klausas, paragindamas vyriškį ją pakelti. Iš jo burnos sklindantis tabako kvapas tarsi virto apniukusiu smėlio kalnu prieš Lizelės akis.

— Mano mažoji mergaite, nemanau, kad esi tinkamos būklės toliau žaisti, — tarė jis. — Kur tu gyveni?

— Man viskas gerai, — atrėžė Lizelė, — tikrai. Galiu namo pareiti ir pati. Tik paleiskite mane, paleiskite!

Kaip tik tada įsikišo amžinai visur besikišantis Rudis. Kodėl bent kartą jis negalėjo likti nuošalėje ir žiūrėti savo reikalų?

— Tikrai, — tvirtino Lizelė. — Rudi, jūs žaiskite toliau. Aš pareisiu pati.

— Ne, ne, — nenusileido šis. Na ir užsispyrimas! — Aš užtruksiu tik minutę ar dvi.

Jai ir vėl teko skubiai kažką sugalvoti. Dar viena sėkmė. Remdamasi į Rudį, ji dar kartą tyčia krito ant žemės ir nusileido ant nugaros.

— Mano tėtis, — išlemeno ji. Virš Lizelės galvos kabojo visiškai mėlynas dangus. Debesų nebuvo nė ženklo. — Rudi, ar galėtum pakviesti jį?

— Lik čia, — sušuko jis sau dešinėn. — Torni, prižiūrėk ją, gerai? Neleisk jai nė krustelėti.

— Aš ją prižiūrėsiu, Rudi, — akimirksniu įsitraukęs į įvykius tarė Tomis. Jis atsistojo greta jos, kaip visada, trūkčiodamas ir stengdamasis nesišypsoti, o Lizelė viena akimi stebėjo kareivį.

Po minutėlės Hansas Hubermanas kuo ramiausiai palinko virš jos.

— Sveikas, tėti.

— Spėliojau, kada nutiks kažkas panašaus, — tėčio šypsenoje šmėsčiojo nusivylimas.

Pakėlęs jis palydėjo ją namo. Žaidimas tęsėsi toliau, o kareiviai jau stukseno į netoliese esančio namo duris. Niekas neatidarė. Rudis vėl sušuko:

— Pone Hubermanai, gal jums padėti?

— Ne, ne, tu žaisk toliau, pone Štaineri.

Pone Štaineri. Kaip galėjai nesižavėti Lizelės tėčiu.

Vos įžengusi pro duris, Lizelė viską papasakojo tėčiui. Ji stengėsi rasti aukso vidurį tarp tylos ir visiškos nevilties.

— Tėti.

— Nieko nesakyk.

— Kareiviai, — sušnabždėjo ji. Tėtis stabtelėjo, vydamas šalin nenumaldomą troškimą atidaryti duris ir apsižvalgyti gatvėje. — Jie tikrina rūsius, ieškodami tinkamų slėptuvėms.

— Sumani mergaitė, — pasodindamas Lizelę tarė jis ir pakvietė Rozą.

Plano kurti jie teturėjo minutėlę. Kilo įvairiausių minčių audra.

— Na, paprasčiausiai uždarykime jį Lizelės kambaryje po lova, — pasiūlė motina.

— Tai tavo pasiūlymas? O ką, jei jie nuspręs apieškoti ir mūsų kambarius?

— Gal turi geresnį?

Pataisa: minutėlės jie neturėjo.

Septynių smūgių beldimas į duris pasigirdo Himelio gatvės 33-iajame name, ir ką nors kur nors perkelti jau buvo vėlu.

Balsas.

— Atidarykite!

Jų širdys daužėsi viena garsiau už kitą — tikra plakimo maišatis. Lizelė mėgino savąją nuryti. Širdies skonis burnoje nebuvo malonus.

— Jėzau, Marija... — sušnibždėjo Roza.

Šįkart iniciatyvos ėmėsi tėtis. Nuskubėjo prie rūsio durų ir davė perspėjimo ženklą. Grįžęs, nors ir paskubomis, tačiau kalbėjo aiškiai.

— Klausykite, gudrybėms laiko nebėra. Galėtume nukreipti jų dėmesį šimtais įvairiausių būdų, tačiau išeitį turime tik vieną, — metęs žvilgsnį į duris, apibendrino jis. — Nedaryti nieko.

Roza tikėjosi ne tokio atsakymo.

— Nieko? Gal tu visai proto netekai? — jos akys išsiplėtė.

— Nieko, — griežtai pakartojo tėtis. — Net nelipkime į rūsį. Nerodykime nė menkiausio susirūpinimo.

Laikas tarsi sulėtėjo.

Roza sutiko.

Sukaustyta nerimo ir išgąsčio, ji linktelėjo galva ir nužingsniavo atidaryti durų.

— Lizele, — tėčio balsas ją tarsi peiliu perskrodė. — Privalai išlikti rami, verstehst?

— Taip, tėti.

Ji iš visų jėgų stengėsi sutelkti savo dėmesį į kraujuojančią koją.

— Aha!

Prie durų Roza vis dar klausė apie šitokio sutrukdymo tikslą, kai geraširdiškasis kareivis pastebėjo Lizelę.

— Pamišusi futbolininkė! — šyptelėjo jis. — Kaip kelis?

Paprastai juk neįsivaizduotumėte, kad fašistų kariai galėtų būti linksmi, tačiau šitas tikrai buvo toks. Įėjęs vidun, jis pasilenkė tarsi norėdamas apžiūrėti Lizelės žaizdą.

„Nejaugi jis žino? — mąstė Lizelė. — Gal užuodžia, kad slepiame žydą?“

Tėtis atnešė praustuve sudrėkintą skepetaitę ir pridengė Lizelės kelį.

— Gelia? — pilkos jo akys buvo ramios ir spinduliavo rūpesčiu. Išgąstį dėl kareivių apsilankymo buvo visiškai nesunku palaikyti susirūpinimu dėl dukters sužeidimo.

— Tegu gelia. Tai bus jai gera pamoka, — skardžiai tarė Roza.

Greta stovintis linksmasis kareivis nusijuokė.

— Nemanau, kad šita mergaitė ko nors mokosi, ponia...

— Huberman, — pasigirdo lamdomo kartono traškesys.

— ...Ponia Huberman. Manau, ji moko kitus, — kareivis nusišypsojo Lizelei. — Visus tuos berniūkščius. Ar aš teisus, jaunoji panele?

Tėtis suspaudė Lizelės žaizdą skepetaite, todėl ši, užuot atsakiusi, tik susigūžė. Už ją prakalbo Hansas, tuo pat metu mintyse atsiprašydamas mergaitės.

Po trumpos nemalonios tylos pauzės kareivis prisiminė savo vizito tikslą.

— Jei jūs nieko prieš, — paaiškino jis, — turiu vos minutę kitą žvilgtelėti į jūsų rūsį ir patikrinti, ar jis tiktų slėptuvei.

Tėtis paskutinį kartą švelniai patapšnojo Lizelės kelį.

— Turėsi žavingą mėlynę, Lizele.

Tuomet atsigręžęs linktelėjo virš jų palinkusiam vyrui.

— Žinoma. Pirmos durys dešinėje. Atleiskite už netvarką.

— Dėl to nesijaudinkite. Negali būti blogiau už kai kuriuos šiandien matytuosius. Šitos?

— Taip.

*** Ilgiausios trys minutės - Hubermanų gyvenime ***

Tėtis sėdėjo prie stalo. Roza meldėsi kampe, be garso tardama žodžius. Lizelei gėlė visą kūną: kelį, krūtinę, rankų raumenis.

Abejoju, ar nors vienas iš jų turėjo įžūlumo pagalvoti apie tai, kas būtų, jei jų rūsys būtų pripažintas tinkamu slėptuvei.

Pirmiausia jie turėjo išgyventi patikrinimą.

Jie klausėsi kareivių žingsnių rūsyje. Pasigirdo matavimo juostos garsas. Lizelė nepajėgė atsiginti minties apie po laiptais susigūžusį Maksą, apkabinusį savo eskizų knygą ir spaudžiantį ją prie savo krūtinės.

Tėtis atsistojo. Kita mintis.

Jis nužingsniavo koridoriumi ir šūktelėjo:

— Ar ten viskas gerai?

Ant laiptų, virš Makso Vandenburgo galvos, pasigirdo žingsniai.

— Galbūt dar minutėlę!

— Ar galėtume pasiūlyti jums arbatos ar kavos?

— Ne, dėkoju!

Grįžęs tėtis paliepė Lizelei atsinešti knygą, o Rozai — pradėti gaminti pietus. Jis nusprendė, kad sėdėjimas ir nerimavimas naudos neatneš.

— Nagi, — tarė jis skardžiai, — judinkis, Lizele. Man nesvarbu, kad tau skauda koją. Privalai baigti tą knygą, kaip man sakei.

— Taip, tėti, — mėgino nepalūžti Lizelė.

— Ko gi tu lauki? — ji suprato, kad tėčiui prireikė daug jėgų jai mirktelėti.

Koridoriuje ji vos neatsitrenkė į kareivį.

— Vėl patekai į bėdą, ar ne? Nesijaudink. Su savo vaikais elgiuosi taip pat.

Kiekvienas nuėjo savu keliu, o įžengusi į savo kambarį ir uždariusi duris Lizelė krito ant kelių, nepaisydama dar paaštrėjusio skausmo. Iš pradžių ji išklausė nuosprendį, kad rūsys nėra pakankamai gilus, tuomet pasigirdo atsisveikinimo žodžiai, kurių keletas atskriejo koridoriumi jos link.

— Lik sveika, pamišusi futbolininke!

— Auf Wiedersehen! Viso geriausio! — Susigriebė ji.

„Sapnų nešėjas“ jos rankose drebėjo.

Pasak tėčio, Roza susmuko prie viryklės tą pačią akimirką, kai kareivis paliko jų namus. Pasiėmę Lizelę, jie nusileido į rūsį ir patraukė apdangalus nuo dulkių bei dažų skardines, taip puikiai slėpusius Maksą. Žydas sėdėjo po laiptais, rankose lyg peilį laikydamas savo surūdijusias žirkles. Jis buvo permirkęs prakaitu, o žodžiai skambėjo skausmingai.

— Nebūčiau jų panaudojęs, — tyliai išlemeno jis. — Aš... — vaikinas pakėlė surūdijusias žirkles prie smilkinio. — Atleiskite, kad dėl manęs turite šitai kęsti.

Tėtis prisidegė cigaretę. Roza paėmė žirkles.

— Tu gyvas, — tarė ji. — Mes visi gyvi.

Atsiprašymams buvo per vėlu.

Pašaipūnas

Neprabėgus nė keletui minučių, prie durų vėl pasigirdo beldimas.

— Dieve brangus, dar vienas!

Visus juos sugniaužė tas pats nerimas. Maksas vėl buvo paslėptas.

Roza sunkiai užlipo laiptais, tačiau šįkart atidariusi duris išvydo ne kareivį. Tai buvo ne kas kitas, kaip Rudis Štaineris. Geltonplaukis, dorų ketinimų vedamas berniukas stovėjo tarpduryje.

— Aš tik atėjau pažiūrėti, kaip laikosi Lizelė.

Išgirdusi jo balsą, Lizelė tuoj pat pasuko laiptų link.

— Pati su juo susitvarkysiu.

— Jos vaikinas, — dažų skardinėms paaiškino tėtis, išpūsdamas dar vieną dūmų debesį.

— Jis man — joks vaikinas, — paprieštaravo Lizelė, tačiau tėčio žodžiai jos nesuerzino. Po ką tik patirto išgąsčio tai buvo paprasčiausiai neįmanoma. — Einu tik todėl, kad bet kurią akimirką pasigirs mamos šūksniai.

— Lizele!

— Matot? — nuo penkto laiptelio patvirtino ji.

Jai pasiekus duris, Rudis mindžikavo nuo kojos ant kojos.

— Aš tik užėjau pažiūrėti... — staiga jis nutilo. — Kas čia per kvapas? — pauostė jis. — Tu čia rūkei?

— Ak. Sėdėjau greta tėčio.

— Ar turi nors kiek cigarečių? Galėtume jas parduoti.

Lizelė nebuvo tam nusiteikusi. Ji perspėjo jį taip tyliai, kad motina jos neišgirstų:

— Nevok iš mano tėčio.

— Bet juk tu vagiliauji kai kuriose kitose vietose.

— Negalėtum kalbėti dar garsiau?

Rudis išsišiepė.

— Matai, ką daro vagiliavimas? Dabar tu visa sunerimusi.

— Lyg pats niekada nebuvai nieko nušvilpęs.

— Taip, bet nuo tavęs tuo tiesiog dvokia, — kaip reikiant įsismagino Rudis. — Gal vis dėlto šis kvapas visai ne nuo cigaretės, — pasilenkęs artyn pauostė jis. — Užuodžiu nusikaltimą. Tau reikėtų išsimaudyti.

Atsigręžęs į Tomį Miulerį, jis šūktelėjo:

— Ei, Torni, eikš ir pauostyk šitai!

— Ką sakei? — riktelėjo nesusipratėlis Tomis. — Negirdžiu tavęs!

— Beviltiška, — Lizelės pusėn papurtė galvą Rudis.

— Eik lauk, Saukerl, tave dabar noriu matyti mažiausiai, — jau vėrė duris Lizelė.

Be galo savimi patenkintas, Rudis grįžo atgal į gatvę. Pasiekęs pašto dėžutę, jis, regis, prisiminė, ko visą tą laiką norėjo paklausti. Žengęs keletą žingsnių atgal, jis vėl prakalbo:

— Alles gut, Saumensch? Turiu galvoje žaizdą.

Tai buvo birželio mėnuo Vokietijoje. Atrodė, tarsi visas pasaulis būtų ėmęs pūti.

Lizelė apie tai nieko nežinojo. Jai rūpėjo tik tai, kad apie rūsyje slepiamą žydą niekas nežinotų. Jos globėjų niekas neišvežė, o ji pati prisidėjo prie šių abiejų aplinkybių sėkmės.

— Viskas gerai, — atsakė ji, neturėdama galvoje jokio sužeidimo futbolo varžybose.

Jai viskas buvo gerai.

Mirties dienoraštis: paryžiečiai

Atėjo vasara.

Knygų vagilės gyvenimas tekėjo sklandžiai.

Mano dangus buvo nudažytas žydų spalva.

Jų kūnams liovusis ieškoti ertmių duryse, jų sielos pakilo. Vienas kitas nagas dėl beviltiško draskymosi taip ir liko įstrigęs medinėse duryse, o sielos skriejo tiesiai mano glėbin. Iš tų prausyklų mes kilome ant stogo ir aukštyn, į neaprėpiamas amžinybės platybes. Jie nesiliovė mane maitinę. Minutė po minutės. Prausimas po prausimo.

Niekada nepamiršiu pirmosios dienos Aušvice, pirmo apsilankymo Mauthauzene. Laikui bėgant, ten taip pat rinkau jų sielas uolos papėdėje, jų mėginimams pasprukti pasibaigus nesėkmingai. Ten gulėjo daugybė sumaitotų kūnų ir mielų, sustingusių širdžių. Vis dėlto likimas šiems nelaimėliams buvo kur kas maloningesnis nei žuvusiems dujų kamerose. Kai kuriuos sugriebdavau dar krintančius. „Išgelbėjau tave“, — pamanydavau laikydama jų sielas aukštai ore, likusiai jų esačiai — fiziniams kiautams — trenkiantis žemėn. Visi jie buvo lengvučiai it tušti graikinių riešutų kevalai. Tose vietovėse dangus buvo aprūkęs. Tvyrojo krosnies kvapai, tačiau mane kaustė šaltis.

Kaskart tai prisiminusi, suvirpu mėgindama tuos vaizdus ištrinti iš savo suvokimo.

Į savo delnus pučiu šiltą orą, taip mėgindama juos sušildyti.

Tačiau išlaikyti rankas šiltas taip sunku, kai sielos vis dar virpa.

— Dieve.

Kai tik apie tai pagalvoju, visada tariu jo vardą.

— Dieve.

Galiu ir pakartoti.

Kartoju jo vardą, beviltiškai mėgindama suprasti.

— Tačiau suprasti nėra tavo darbas, — atsakau pati sau. Dievas man niekada neatsako. Manote, kad jis neatsako tik jums? — Tavo užduotis yra... — liaujuosi savęs klausytis, nes, trumpai tariant, varginu pati save. Tokios mintys mane sekina, tačiau juk negaliu sau leisti tokios prabangos kaip nuovargis. Privalau tęsti savo darbą, nes — nors taip ir nenutinka absoliučiai visiems žemės gyventojams — didžiajai daugumai galioja taisyklė: mirtis nelaukia nė vieno, o jei ir laukia, tai dažniausiai visai neilgai.

1942-ųjų birželio 23-iąją vokiečių kalėjime, Lenkijoje, buvo įkalinta grupelė žydų iš Prancūzijos. Pirmą išsivedžiau arčiausiai durų stovėjusį vargšelį, kurio mintys iš pradžių vijo viena kitą, vėliau ėmė žingsniuoti, o galiausiai lėtėjo, lėtėjo...

Meldžiu patikėti manimi, kai sakau, kad tądien kiekvieną sielą pakėliau taip, tarsi tai būtų buvęs naujagimis. Netgi pabučiavau keletą išsekusių, nuodingų skruostų. Klausiausi paskutinių duslių jų aimanų. Jų prancūziškų žodžių. Stebėjau jų vizijas apie meilę ir išlaisvinau juos iš baimės gniaužtų.

Išsivedžiau juos visus. Tikriausiai nėra buvę laiko, kai man būtų labiau reikėję prasiblaškyti. Visiškoje vienumoje žvelgiau į virš savęs esantį pasaulį. Stebėjau, kaip dangus iš sidabrinio virto pilku, o tada — lietaus spalvos. Net ir debesys grįžosi, nenorėdami viso to matyti.

Kartais mėgindavau įsivaizduoti, kaip viskas atrodė virš tų debesų, kur saulė neabejotinai buvo vaiski, o beribis dangus — milžiniška mėlynė.

Jie buvo prancūzai, jie buvo žydai. Jais buvote jūs.

SEPTINTA DALIS

 Išsamus vokiečių kalbos žodynas ir enciklopedija

apie

šampaną ir akordeoną — trilogiją — sirenas — dangaus vagį — pasiūlymą — ilgą kelią iki Dachau — ramybę — idiotą ir keletą vyriškių su apsiaustais

Šampanas ir akordeonai

1942-ųjų vasarą Molchingo miestas rengėsi tam, kas buvo neišvengiama. Kai kurie žmonės vis dar atsisakė patikėti, kad šis mažas miestelis Miuncheno pašonėje galėtų tapti taikiniu, tačiau didžioji gyventojų dalis puikiai suprato, jog tai tebuvo laiko klausimas. Slėptuvės buvo aiškiai pažymėtos, langai pradėti tamsinti, o kiekvienas miestelėnas žinojo, kur buvo artimiausias jį priglausiantis rūsys.

Hansui Hubermanui šie slegiantys įvykiai leido šiek tiek atsikvėpti. Vargų persmelkti laikai kažkokiu būdu parodė sėkmei kelią į jo dažymo verslą. Žmonėms žūtbūt reikėjo jo paslaugų tamsinant langus. Sunkumų jam sudarė tik tai, kad paprastai juoda spalva buvo naudojama tik kitoms patamsinti, todėl netrukus jos atsargos ištirpo, o gauti daugiau buvo be galo sunku. Vis dėlto Hansas pasižymėjo savitu puikaus prekybininko bruožu, o puikus prekybininkas visada žino ne vieną gudrybę. Spalvai išgauti jis naudojo anglių dulkes, be to, jo paslaugos buvo nebrangios. Jis konfiskavo šviesą languose iš priešo akių daugybėje namų įvairiausiose Molchingo vietose.

Retsykiais Lizelė eidavo dirbti su juo.

Stumdami vežimaitį su dažais, vienose miesto gatvėse jie užuosdavo alkį, kitose — purtydavo galvas žvelgdami į kitų gyventojų turtus. Dažnai pakeliui į namus neturtingos moterys su vaikais ant rankų išbėgdavo į gatvę ir maldaudavo užtamsinti jų langus.

„Frau Hala, atleiskite, tačiau nebeturiu juodų dažų“, — atsakydavo jis, tačiau paėjęs kiek toliau visuomet palūždavo ir nusileisdavo. Ilgoje gatvėje stovėjo aukštas vyriškis. „Rytoj, iš pat ryto“, — pažadėjo jis, ir tikrai, vos išaušus, jis jau tamsino jų langus už dyką, bandelę ar puodelį šiltos arbatos. Vakarą prieš tai jis atrado, kaip žalios, mėlynos ar smėlio spalvos dažus paversti juodais. Niekada neliepdavo žmonėms uždengti langų nereikalingomis antklodėmis, mat žinojo jiems jų prireiksiant žiemai atėjus. Kartais išdažydavo jų langus ir už pusę cigaretės, kuria, sėdėdamas ant prieangio laiptelių, pasidalydavo su to namo gyventoju. Prieš pajudant prie kitos darbo vietos, virš jų pokalbio kildavo juoko ir dūmų debesis.

Atėjus laikui rašyti, aiškiai pamenu, ką Lizelė Meminger kalbėjo apie tą vasarą. Didelė dalis žodžių, bėgant dešimtmečiams, išbluko. Popierius nuo trynimosi mano kišenėje susiglamžė, tačiau daugybės jos ištartų dalykų pamiršti neįmanoma.

*** Trumputė mergaitės užrašytų žodžių ištrauka ***

Ta vasara buvo nauja pradžia ir nauja pabaiga.

Pažvelgusi į praeitį, prisimenu nuo dažų slidžias rankas ir tėčio žingsnius, aidinčius Miuncheno gatve, ir esu tikra, kad mažytė 1942-ųjų metų vasaros dalis priklausė vienam vieninteliam žmogui. Kuris gi dar būtų ėmęsis dažytojo darbo už pusę cigaretės? Tai buvo tėtis, jam tai buvo įprastas dalykas, ir aš jį mylėjau.

Kaskart jiems dirbant drauge, tėtis pasakodavo Lizelei įvairiausias istorijas. Jis kalbėjo apie Didįjį karą, kaip nevykusi rašysena išgelbėjo jam gyvybę, ir apie tą dieną, kai sutiko motiną. Jis sakė, kad anksčiau ji buvusi tikra gražuolė ir kalbėjusi tyliai. „Žinau, dabar tuo patikėti sunku, tačiau tai tikra tiesa.“ Kiekvieną dieną Lizelė išgirsdavo naują pasakojimą ir atleisdavo tėčiui, jei kai kuriuos jis pakartodavo.

Kartais, kai užsisvajodavo, tėtis švelniai baksteldavo savo teptuku mergaitei tiesiai į tarpuakį. Jei jis neapskaičiuodavo ir palikdavo per daug dažų ant teptuko, jos nosies šonu nubėgdavo plonytė dažų juostelė. Ji imdavo kvatoti ir mėgindavo atsilyginti tuo pačiu, tačiau Hansą Hubermaną pričiupti svajojantį darbe buvo ypač sunku. Būtent tuo metu jis jausdavosi gyviausias.

Per trumpas pertraukėles, jiems valgant ar geriant, jis užgrodavo savo akordeonu. Tai Lizelei ryškiausiai įsiminė. Kiekvieną rytą tėtis stumdavo ar tempdavo dažų vežimaitį, o Lizelė nešdavo instrumentą. „Jau geriau pamirštume dažus nei muziką“, — sakydavo jai Hansas. Atėjus pietų metui, jis papjaustydavo duonos, užtepdavo menkučių uogienės likučių ir dalydavosi su Lizele. Kartais net pridėdavo gabalėlį mėsos. Sėdėdami ant savo dažų skardinių, jie kartu valgydavo, o Hansas, vis dar kramtydamas paskutinius kąsnius, jau imdavo valytis pirštus ir segtis akordeoną.

Jo darbinis kombinezonas būdavo nusagstytas duonos trupinių. Dažais ištepti pirštai bėgiodavo per instrumento klavišus arba ilgiau palaikydavo vieną natą. Jo rankos tempdavo dumples, leisdamos akordeonui giliau įkvėpti.

Lizelė sėdėdavo, įspraudusi rankas tarp kelių, apsupta ilgų saulės spindulių. Ji visuomet trokšdavo, kad šios dienos niekada nesibaigtų, todėl su didžiu nusivylimu stebėdavo pamažu užslenkančią tamsą.

Visame dažymo darbe Lizelei įdomiausias buvo spalvų maišymas. Ji, kaip ir daugelis žmonių, manė, kad tėtis paprasčiausiai nusitempdavo savo vežimaitį į dažų ar ūkinių prekių krautuvę ir paprašydavo reikiamos spalvos. Mergaitė net nenutuokė, jog didžioji dalis dažų buvo parduodama plytos formos gabalais. Šitokį dažų luitą reikėjo iškočioti tuščiu šampano buteliu. (Pasak paties Hanso, šampano butelis šiam darbui tiko labiausiai, mat jo stiklas buvo šiek tiek storesnis už įprasto vyno butelio.) Tuomet reikėjo įpilti vandens, kalkių ir klijų, o apie sudėtingą reikiamos spalvos išgavimo procesą nė minėti neverta.

Tėčio amato sudėtingumas kėlė dar daugiau pagarbos. Dalytis duona ir muzika buvo smagu, tačiau daug labiau Lizelę džiugino žinojimas, kad jos tėtis buvo tikras savos srities žinovas. Kompetencija atrodė patraukli.

Vieną popietę, praėjus kelioms dienoms nuo tėčio pasakojimo apie dažų maišymą, jie dirbo viename iš prabangesnių namų, esančių į rytus nuo Miuncheno gatvės. Ankstyvą popietę tėtis pakvietė Lizelę vidun. Jie jau ketino judėti kitų užsakovų namų link, kai ji išgirdo neįprastai skardų tėčio balsą.

Vos užėjusi vidun, ji buvo nuvesta į virtuvę, kurioje ant dailių prašmatnių kėdžių sėdėjo dvi pagyvenusios moterys ir vyras. Moterų drabužiai atrodė puošnūs. Vyras buvo žilas, o jo veidą rėmino vešlios žandenos. Ant stalo stovėjo aukštos taurės, pripildytos putojančio gėrimo.

— Na, — tarė vyriškis, — prašom.

Pakėlęs savo taurę, jis paragino kitus pasekti jo pavyzdžiu.

Popietė buvo šilta. Lizelė vengė imti į rankas vėsią taurę. Ji pažvelgė į tėtį, laukdama pritarimo. Šis išsišiepė ir tarė:

— Prost, Madel — į sveikatą, mergaite.

Sudaužtos taurės skimbtelėjo, ir, savąją priglaudusi prie lūpų, Lizelė pajuto putojančio iki blogumo saldaus šampano skonį. Refleksas privertė ją tuojau išspjauti į burną paimtą gurkšnį ant darbinio tėčio kombinezono, nuo kurio putodamas skystis lašėjo žemėn. Akimirksniu pasigirdo juoko banga, po kurios Hansas paragino Lizelę pamėginti dar kartą. Šįkart jai pavyko nuryti gėrimą ir pasimėgauti šlovingu sulaužytos taisyklės skoniu. Jausmas buvo nuostabus. Burbuliukai spragsėjo ant liežuvio ir kuteno skrandį. Net pakeliui į kitų užsakovų namus ji vis dar jautė viduje nerimstančių smeigtukų ir adatėlių keliamą šilumą.

Tempdamas savo vežimaitį, tėtis pasakojo Lizelei, esą šie žmonės tvirtino neturį pinigų.

— Todėl paprašei šampano?

— Kodėl gi ne? — pažvelgė jis į ją, o jo akys dar niekada neatrodė tokios sidabrinės. — Nenorėjau, kad manytum, jog šampano buteliai skirti tik dažams kočioti, — paaiškino jis. — Tik nė žodelio mamai, sutarėm?

— Ar galiu papasakoti Maksui?

— Žinoma, Maksui gali papasakoti.

Rūsyje rašydama apie savo gyvenimą, Lizelė prisiekė daugiau niekada negerti šampano, nes jo skonis nebeprilygs tam gėrimui šiltą liepos popietę.

Tas pat buvo ir su akordeonu.

Ne kartą ji juto troškimą paprašyti tėčio, kad šis pamokytų ją groti, tačiau kažkas ją visada sulaikydavo. Galbūt paslaptinga nuojauta, kad ji niekada neišmoks groti taip, kaip Hansas Hubermanas. Juk jam negalėjo prilygti net žymiausi pasaulio akordeonininkai. Jie nesugebėtų atkartoti natūralaus susikaupimo tėčio veide. Jų lūpose nerūktų už dažymo darbus gauta cigaretė. Jie niekada nesugebėtų iš nedidelės klaidelės pasijuokti taip, kaip tai daro tėtis.

Kartais ji nubusdavo rūsyje, ant liežuvio jausdama saldų šampano kutenimą, o ausyse skambėdavo akordeono melodija.

Kartais, sėdėdama atsirėmusi į sieną, ji ilgėdavosi nosies šonu nubėgančios plonytės dažų juostelės ar šiurkščių it švitrinis popierius tėčio rankų.

O, kad ji būtų galėjusi vėl užsimiršti, jausti tiek meilės pati to nesuvokdama, supainioti ją su juoku ir duona, ant kurios būtų užteptas tik uogienės aromatas.

Tai buvo gražiausios jos gyvenimo dienos.

Artėjo sutelktinis bombardavimas.

Nesuklyskite.

Ryški ir šviesi laimės trilogija tęsėsi per vasarą ir rudenį. Tačiau greitai ir netikėtai ją nutraukė kelią jų link radusi kančia.

Artinosi sunkūs laikai.

Tarsi paradas.

*** Vokiškas žodis Nr. 1 ***

Zufriedenheit — laimė: kilęs iš žodžio laimingas — besimėgaujantis malonumais ir patenkintas. Giminingi žodžiai: džiaugsmas, džiugesys, sėkmingas, klestintis.

Trilogija

Kol Lizelė dirbo, Rudis bėgiojo.

Jis bėgiodavo stadione, aplink savo kvartalą ir su kiekvienu lenktyniaudavo nuo pat Himelio gatvės pradžios iki ponios Diler krautuvėlės, leisdamas varžovams įgyti pranašumo.

Keletą kartų Lizelė talkino motinai virtuvėje, kai Roza, pažvelgusi pro langą, pasakydavo:

— Ką tas mažasis Saukerl šįkart sugalvojo? Nesiliauja bėgiojęs.

— Jis bent jau neišsipiešė savęs juodai, — priėjusi prie lango atsakydavo Lizelė.

— Na, tai jau šis tas, ar ne?

*** Rudžio motyvai ***

Rugpjūčio viduryje turėjo įvykti Hitlerio jaunimo karnavalas, kuriame Rudis ketino laimėti keturias bėgimo rungtis: 1500, 400, 200 ir, žinoma, 100 metrų. Jam patiko naujieji Hitlerio jaunimo padalinio vadovai, todėl jis norėjo juos pamaloninti, tuo pat metu pasirodydamas prieš seną savo bičiulį Francą Doičerį.

— Keturi aukso medaliai, — vieną popietę jis tarė Lizelei, kuri kartu su juo bėgiojo stadione. — Kaip Džesis Ovensas trisdešimt šeštaisiais.

— Nejaugi tu vis dar dėl jo pamišęs?

Rudis ritmingai kvėpavo.

— Nelabai, bet juk būtų malonu, ar ne? Taip pamokyčiau visus tuos šunsnukius, kurie vadino mane bepročiu. Jie pamatytų, kad mano mintis nebuvo tokia jau kvaila.

— Bet ar tu tikrai gali laimėti visas keturias rungtis?

Jie sustojo bėgimo takelio gale, ir Rudis įrėmė kumščius į savo klubus.

— Aš privalau, — tarė jis.

Jis treniravosi dar šešias savaites, o karnavalo dieną, įpusėjus rugpjūčiui, danguje vaiskiai švietė saulė ir debesų nebuvo nė ženklo. Ant žolės būriavosi Hitlerio jaunimas, tėvai ir gausybė organizacijos vadovų rudais marškiniais. Rudis Štaineris buvo puikiausiai pasirengęs.

— Pažvelk, — bedė pirštu jis, — ten Doičeris.

Minios viduryje šviesių plaukų Hitlerio jaunimo standartų įsikūnijimas dalijo nurodymus dviem savo padalinio nariams. Šie linksėjo galvomis ir retkarčiais pasirąžydavo. Vienas iš jų, tarsi atiduodamas pagarbą, dengėsi akis nuo saulės.

— Nori su juo pasisveikinti? — pasiteiravo Lizelė.

— Ne, dėkoju. Padarysiu tai vėliau.

Po savo pergalės.

Šie žodžiai nebuvo ištarti, tačiau jie tikrų tikriausiai sklandė kažkur tarp mėlynų Rudžio akių ir nurodinėjančių Doičerio rankų.

Visi turėjo pražygiuoti aplink aikštę.

Himnas.

Heil Hitler.

Tik tada jie galėjo pradėti.

Kai Rudžio amžiaus grupė buvo pakviesta į 1500 metrų bėgimo trasą, Lizelė palinkėjo jam sėkmės įprastais vokiškais žodžiais:

— Hals und Beinbruch, Saukerl.

Ji palinkėjo jam nusilaužti sprandą ir koją.

Berniukai susirinko tolimajame apskrito stadiono krašte. Vieni rąžėsi, kiti telkė dėmesį, o likusieji ten būti buvo priversti.

Greta Lizelės sėdėjo Rudžio motina Barbara su jauniausiais savo vaikais. Plonas patiesalas buvo pilnas vaikų ir išpeštos žolės.

— Ar matote Rudį? — pasiteiravo ji jų. — Jis ten, kairėje.

Barbara Štainer buvo miela moteris, o jos plaukai visada atrodydavo taip, lyg ką tik sušukuoti.

— Kur? — paklausė viena iš mergaičių. Tikriausiai Betina, jauniausioji iš jų. — Niekur jo nematau.

— Tas paskutinis. Ne, ne ten. Ten.

Joms vis dar mėginant jį atpažinti, pasigirdo teisėjo pistoleto šūvis ir pasirodė dūmai. Mažosios Štainerių mergaitės nieko nelaukdamos nurūko prie tvoros.

Pirmame rate septyneto berniukų grupė pirmavo. Bėgdama antrą ratą, grupelė sumažėjo iki penkių, o trečią — iki keturių. Iki pat paskutinio rato Rudis bėgo ketvirtas. Šalimais sėdįs vyriškis tvirtino, esą labiausiai tikėtina, kad Rudis finišuos antras. Jis buvo aukštesnis už kitus.

— Palauk, — vyriškis tarė savo sutrikusiai žmonai. — Likus dviem šimtams metrų, jis atsiplėš.

Vyriškis klydo.

Milžiniškas rudus marškinius vilkintis vadovas pranešė grupei, kad liko paskutinis ratas. Buvo akivaizdu, kad šis jaunuolis maisto davinių sistemos dienomis gyvenimu nesiskundė. Jis sušuko, pirmaujančiai grupei kirtus liniją, tačiau bėgimo tempą pagreitino ne antrasis, o ketvirtasis lenktynių dalyvis. Jam buvo likę du šimtai metrų.

Rudis bėgo.

Jis nė karto neatsigręžė atgal.

Savo pranašumą jis ištempė tarsi virvę, kol galiausiai visi likę dalyviai prarado bet kokią viltį jį pavyti. Jis kuo lengviausiai bėgo aplink stadioną, trims varžybų dalyviams varžantis už jo dėl likučių. Finišo tiesiąją supo vien tik šviesūs plaukai. Kirtęs finišo liniją, jis nesustojo. Nepakėlė rankos. Net nepasilenkė, rodydamas palengvėjimą. Rudis paprasčiausiai nužingsniavo dar dvidešimt metrų ir galiausiai per petį pažvelgė į kitus finišo liniją kertančius bėgikus.

Pakeliui pas savo šeimą pirmiausia jis sutiko savo padalinio vadovus, po jų — Doičerį. Abu jie linktelėjo vienas kitam.

— Štaineri.

— Doičeri.

— Regis, visi tie ratai, kuriuos liepiau tau bėgti, galiausiai atsipirko, ar ne?

— Regis.

Jis uždraudė sau nusišypsoti tol, kol nelaimėjo visų keturių rungčių.

*** Pastaba vėlesniems pasvarstymams ***

Dabar Rudis ne tik garsėjo kaip pavyzdingas mokinys. Jis buvo ir talentingas sportininkas.

Lizelė bėgo 400 metrų. Čia ji finišavo septinta, o pasistengusi 200 metrų ruože, finišo liniją kirto ketvirta. Viskas, ką ji matė, buvo priekyje bėgusių mergaičių užkulniai ir iš vienos pusės į kitą švytuojantys kuodukai. Šuolio į tolį rungtyje labiau nei kuo kitu ji mėgavosi jos pėdas apkabinančiu smėliu, o rutulio stūmimo rungtis taip pat nebuvo šlovingiausia jos akimirka. Lizelė suprato, kad tai buvo ne jos, o Rudžio diena.

400 metrų bėgime Rudis pirmavo visos rungties metu, o 200 metrų bėgimo rungtyje nugalėjo vos per plauką.

— Pavargai? — paklausė Lizelė. Tuo metu jau buvo ankstyva popietė.

— Žinoma, kad ne, — giliai kvėpuodamas ir tempdamas blauzdų raumenis atšovė Rudis. — Nesuprantu, apie ką čia kalbi, Saumensch. Ką tu apskritai išmanai?

Pasigirdus kvietimui į 100 metrų bėgimo rungtį, jis lėtai pakilo ant kojų ir paskui paauglių vorelę nusekė bėgimo tako link. Šįkart Lizelė nupėdino jam įkandin.

— Ei, Rudi, — ji timptelėjo jo švarko rankovę. — Sėkmės.

— Aš nepavargęs, — atsakė jis.

— Žinau.

Jis jai mirktelėjo.

Jis buvo išvargęs.

Lenktynių įkarštyje Rudis sulėtino bėgimo tempą ir finišavo antras, o po dešimties minučių kitų varžybų buvo sušaukti visi finalininkai. Kiti du berniukai atrodė grėsmingi, todėl Lizelei ramybės nedavė mintis, kad laimėti šį ruožą Rudžiui nėra lemta. Tomis Miuleris, kurio didžiausias pasiekimas buvo priešpaskutinė vieta lenktynėse, stovėjo prie tvoros su Lizele.

— Jis nugalės, — neabejodamas tarė jis.

— Žinau.

Ne, jam nepavyks.

Finalininkams susirinkus prie starto linijos, Rudis atsiklaupė ir ėmė kasti duobutes kojoms įsispirti. Plinkantis rudmarškinis pareigūnas netruko prieiti prie jo ir liepti tuojau pat liautis. Lizelė spoksojo į baksnojantį suaugusiojo pirštą ir nuo Rudžio rankų byrantį smėlį.

Kai bėgikams buvo liepta išsirikiuoti, Lizelė dar tvirčiau įsikibo į tvorą. Vienas iš berniukų startavo per anksti, todėl pistoletas šovė du kartus.

Tai buvo Rudis. Vienas iš vadovų vėl jam kažką pasakė, o berniukas linktelėjo. Dar vienas kartas, ir jis bus pašalintas.

Labai susikaupusi Lizelė stebėjo antrą kartą besirikiuojančius bėgikus ir negalėjo patikėti savo akimis. Tas pats sportininkas ir vėl startavo per anksti. Mintyse ji buvo susikūrusi tobulų lenktynių vaizdą, kuriame Rudis atsilikinėjo, tačiau išplėšė pergalę bėgdamas paskutinius dešimt metrų. Deja, iš tikro Rudis buvo diskvalifikuotas prieš jos akis. Jis buvo palydėtas į bėgimo tako kraštą ir priverstas stovėti ten vienas, kitiems berniukams žengiant pirmyn.

Jiems išsirikiavus, varžybos prasidėjo.

Berniukas rūdžių spalvos plaukais plačiais šuoliais aplenkė kitus gerais penkiais metrais.

Rudis liko stovėti.

Vėliau, dienai baigiantis, o saulei pasitraukus iš Himelio gatvės, Lizelė su savo bičiuliu sėdėjo ant šaligatvio.

Jie aptarinėjo viską, nuo Franco Doičerio veido po 1500 metrų bėgimo iki vienos vienuolikametės, sukėlusios didžiulį skandalą po pralaimėjimo disko metimo rungtyje.

Prieš jiems išsiskirstant į savo namus, Rudžio balsas įteikė Lizelei tiesą. Kurį laiką jo žodžiai tupėjo mergaitei ant peties, tačiau po keleto akimirkų rado kelią į ausį.

*** Rudžio žodžiai ***

Aš taip pasielgiau tyčia.

Galiausiai suvokusi Rudžio prisipažinimą, ji uždavė vienintelį įmanomą klausimą:

— Bet kodėl gi, Rudi? Kodėl tu taip padarei?

Jis tik stovėjo, viena ranka įsirėmęs į klubą, ir netarė nė žodžio. Jo lūpose žaidė supratinga šypsena, o kojos lėtai nunešė jį namų link. Jie daugiau niekada apie tai nekalbėjo.

Vis dėlto Lizelė ne kartą susimąstė, koks būtų buvęs Rudžio atsakymas, jei ji būtų paspaudusi. Galbūt trijų medalių pakako įrodyti, ko Rudis buvo vertas, o gal jis paprasčiausiai bijojo pralaimėti paskutines lenktynes. Tačiau galiausiai vienintelis paaiškinimas, kurį ji leido sau priimti, buvo paauglės balsu tariami žodžiai: „Nes jis ne Džesis Ovensas.“

Tik pakilusi eiti namų link, ji pastebėjo greta gulinčius tris dirbtinio aukso medalius. Pasibeldusi į Štainerių duris, ištiesė juos Rudžiui.

— Pamiršai juos.

— Ne, nepamiršau, — teištarė Rudis. Jis uždarė duris, o Lizelė nusinešė bičiulio apdovanojimus namo. Nulipusi į rūsį su medaliais rankose, ji papasakojo Maksui apie savo draugą Rudį Štainerį.

— Jis iš tiesų kvailys, — apibendrino ji.

— Akivaizdu, — sutiko Maksas, tačiau vargu ar jos žodžiai galėjo jį apkvailinti.

Abu jie ėmėsi darbo: Maksas savo eskizų knygoje, o Lizelė — atsivertusi „Sapnų nešėją“. Ji jau buvo pasiekusi antrąją knygos pusę, kurioje jaunasis dvasininkas abejoja savo likimu po susitikimo su keista ir elegantiška moterimi.

Kai mergaitė nuleido knygą ir apvertusi pasidėjo sau ant kelių, Maksas pasiteiravo, kada ji mananti baigsianti ją skaityti.

— Man prireiks daugiausia keleto dienų.

— Tuomet pradėsi kitą?

Knygų vagilė pažvelgė į rūsio lubas.

— Galbūt, Maksai, — ji užvertė knygą ir atsilošė. — Jei man pasiseks.

*** Kita knyga ***

Tai ne vokiečių kalbos žodynas ir enciklopedija, kaip jūs tikriausiai tikėjotės.

Ne, žodyno eilė ateis šios trumpos trilogijos pabaigoje, tačiau tai dar tik antroji jos dalis. Šioje dalyje Lizelė baigia skaityti „Sapnų nešėją“ ir nušvilpia kitą pasakojimą pavadinimu „Daina naktyje“. Knyga, kaip visada, buvo pavogta iš mero namų. Vienintelis skirtumas šįkart buvo tas, kad į aukštutinę miesto dalį ji nusigavo viena. Tą dieną Rudis jos nelydėjo.

Rytas buvo saulėtas, tačiau dangumi plaukė pūkuoti debesys.

Lizelė stovėjo mero bibliotekoje; jos pirštų galiukus kuteno godumas, o lūpose žaidė knygų pavadinimai. Šį kartą ji jautėsi pakankamai drąsi, todėl leido sau pirštais pabėgioti lentynomis, taip akimirkai grįždama laiku į pirmąjį apsilankymą šiame kambaryje. Lėtai judėdama ji pašnibždomis skaitė knygų pavadinimus.

„Po vyšnia“.

„Dešimtasis leitenantas“.

Ją, kaip visada, viliojo daugelis pavadinimų, tačiau praleidusi bibliotekoje minutę kitą ji pasirinko „Dainą naktyje“ greičiausiai todėl, kad knygos viršeliai buvo žali, o šios spalvos knygos ji dar neturėjo. Viršelyje buvo įspaustos baltos raidės, o pavadinimą ir autoriaus pavardę skyrė nedidelė fleitos formos emblema. Su knyga rankoje ji išlipo pro langą, pakeliui tardama „ačiū“.

Paprastai, kai Rudžio nebūdavo šalia, ji jausdavo savotišką tuštumą, tačiau tą rytą vienatvė knygų vagilei teikė begalinį džiaugsmą. Atlikusi savo darbelį, ji prisėdo paskaityti naująją knygą prie Amperio upės gana toli nuo įprastos Viktoro Kėmelio ir buvusios Artūro Bergo gaujos būstinės. Aplink nebuvo nė gyvos dvasios, niekas jai netrukdė, todėl Lizelė perskaitė keturis trumpučius „Dainos naktyje“ skyrius ir jautėsi laiminga.

Ją užplūdo malonumas ir pasitenkinimas.

Dėl puikaus grobio.

Prabėgus savaitei, laimės trilogija priartėjo prie pabaigos.

Slenkant paskutinėms rugpjūčio dienoms, ji gavo, tiksliau sakant, pastebėjo dovaną.

Tai buvo vėlyva popietė. Lizelė stebėjo Himelio gatve straksinčią Kristiną Miuler. Privažiavęs prie jos brolio dviračiu, Rudis staigiai sustojo, priversdamas padangas čiuožti.

— Ar turi laiko? — pasiteiravo jis.

— Kam? — patraukė pečiais Lizelė.

— Manau, turėtum pati tai pamatyti, — tarė Rudis, numesdamas dviratį ir jau sukdamas namų link pasiimti kito. Lizelė tik spoksojo į prieš ją besisukantį pedalą.

Privažiavęs Didžiąją gatvę, Rudis sustojo luktelėti.

— Na, — paklausė Lizelė, — kas yra?

— Pažvelk atidžiau, — bedė pirštu Rudis.

Pamažu jie privažiavo patogesnę vietą už sidabrinės elgės. Pro spygliuotas šakas Lizelė pastebėjo uždarytą langą ir į jį atremtą daiktą.

— Ar tai?..

Rudis linktelėjo.

Kurį laiką jie diskutavo, tačiau galiausiai abu sutiko, kad tai turi būti padaryta. Buvo akivaizdu, kad knyga ten atremta tikslingai, ir jei tai buvo spąstai, ji buvo to verta.

— Tikras knygų vagis tai padarytų, — slėpdamasi už pilkšvai melsvų šakų tarė Lizelė.

Palikusi dviratį, ji apsižvalgė gatvėje ir perbėgo kiemą. Tamsioje žolėje slėpėsi debesų šešėliai. Ar jie buvo tarsi duobės, į kurias galėjai įkristi, o gal tamsos lopinėliai, kuriuose galėjai pasislėpti? Vienu iš jų mergaitės vaizduotė vedė ją tiesiai į piktus paties mero nagus, ir ji atsidūrė prie lango kur kas greičiau nei tikėjosi.

Atrodė, tarsi nuotykis su „Švilpautoju“ vėl kartotųsi.

Jaudulys laižė jos delnus.

Iš pažastų tekėjo siauri prakaito upeliai.

Pakėlusi akis, ji perskaitė pavadinimą. „Išsamus vokiečių kalbos žodynas ir enciklopedija“. Akimirkai atsigręžusi į Rudį, ji be garso ištarė žodžius. Tai žodynas. Jis gūžtelėjo pečiais ir iškėlė rankas.

Labai atsargiai ji pastūmė langą aukštyn, mėgindama įsivaizduoti, kaip visa tai turi atrodyti iš vidaus. Vagiliaujanti jos ranka pamažu stūmė langą, kol šis nebepasiekė išlaikyti knygos. Šioji, rodės, pasidavė iš lėto, tarsi griūvantis medis.

Sučiupta.

Ji nesukėlė nė menkiausio garselio.

Knyga paprasčiausiai palinko jos link, o Lizelė sugriebė ją laisva ranka. Tyliai ir ramiai uždariusi langą ji apsisuko ir nužingsniavo skersai debesų duobes žolėje.

— Šaunu, — tarė Rudis, duodamas jai dviratį.

— Dėkoju.

Jiems pasiekus gatvės kampą, tos dienos reikšmingumas pagaliau juos pavijo. Lizelė tuojau pat suprato. Ji vėl jautė, tarsi būtų stebima. Jos vidinis balsas mynė pedalus. Du ratai.

Pažvelk į langą. Pažvelk į langą.

Ji buvo priversta.

Ji, tarsi nagų prisilietimo reikalaujantis niežėjimas, pajuto nenugalimą troškimą sustoti.

Nuleidusi kojas, ji atsigręžė į mero namus, bibliotekos langą ir pamatė. Be abejo, ji turėjo numanyti, kad taip atsitiks, tačiau, nepaisant to, nepajėgė nuslėpti užplūdusios nuostabos, išvydusi už lango stovinčią mero žmoną. Ji atrodė perregima, tačiau ji ten stovėjo. Purūs plaukai atrodė kaip visuomet, o kančios kupinos akys, lūpos ir veido išraiška buvo atpažįstamos iš toli.

Moteris lėtai kilstelėjo ranką knygų vagilei. Sustingęs mostas.

Sukaustyta nuostabos, Lizelė nieko netarė nei Rudžiui, nei pati sau. Ji tik rado pusiausvyrą ir pakėlė ranką, parodydama mero žmonai, kad ją pastebėjo.

*** Vokiškas žodis Nr. 2 ***

Verzeihung — atleidimas: liautis jautus pyktį, priešiškumą ar apmaudą.

Giminingi žodžiai: dovanojimas, išteisinimas, gailestingumas.

Pakeliui į namus jie stabtelėjo ant tilto, norėdami apžiūrėti sunkią juodą knygą. Versdamas jos puslapius, Rudis aptiko laišką. Jis paėmė jį į rankas ir lėtai nuvedė savo žvilgsnį knygų vagilės link.

— Jis skirtas tau.

Upės vandenys skubėjo nesustodami.

Lizelė paėmė popieriaus lapą.

*** Laiškas ***

Mieloji Lizele,

Žinau, kad laikai mane apgailėtina ir atstumiančia (jei nežinai šio žodžio, paieškok jo žodyne), tačiau privalau tau pasakyti, kad nesu tokia kvaila, jog nepastebėčiau tavo pėdsakų bibliotekoje. Neradusi pirmosios knygos pamaniau, kad pati ją kažkur padėjau, tačiau tuomet pamačiau pėdų žymes ant grindų.

Tai privertė mane nusišypsoti.

Nudžiugau, kad nusprendei pasiimti tai, kas tau teisėtai priklausė. Vėliau klydau manydama, kad tuo viskas ir baigsis.

Tau sugrįžus, turėjau užsirūstinti, tačiau taip nenutiko. Girdėjau tavo žingsnius paskutinio tavo apsilankymo metu, tačiau nusprendžiau palikti tave ramybėje. Kaskart tu paimi tik po vieną knygą, todėl tam, kad išsineštum jas visas, prireiks tūkstančio apsilankymų. Viliuosi tik, kad vieną dieną pasibelst į paradines duris ir užeisi į biblioteką civilizuotesniu būdu.

Dar kartą atsiprašau, kad negalėjome toliau mokėti tavo įmotei.

Galiausiai tikiuosi, kad šis žodynas ir enciklopedija tau padės skaitant vogtas knygas.

Nuoširdžiai tavo,

Ilza Herman

— Verčiau grįžkime namo, — pasiūlė Rudis, tačiau Lizelė nejudėjo iš vietos.

— Ar galėtumei dešimt minučių palaukti manęs čia?

— Žinoma.

Vargais negalais Lizelė grįžo prie Didžiosios gatvės 8-ojo namo ir atsisėdo ant pažįstamų paradinio įėjimo laiptelių. Knygą ji buvo palikusi Rudžiui, tačiau savo rankose vis dar laikė laišką. Betrindama tarp pirštų popieriaus lapą ji jautė, kad laiptai po ja darėsi vis sunkesni. Keturis kartus mėgino pasibelsti į bauginančias duris, tačiau niekaip neprisivertė to padaryti. Ji tepajėgė tyliai atremti krumplius į šiltą durų medieną.

Jos brolis vėl ją surado.

— Nagi, Lizele, pasibelsk, — nuo laiptelių apačios paragino jis. Berniuko kelis gijo puikiausiai.

Antrą kartą sprukdama tolyn nuo mero namų, tolumoje prie tilto ji netrukus išvydo Rudžio figūrą. Vėjas šukavo jos plaukus. Jos pėdos grimzdo į dviračio pedalus.

Lizelė Meminger buvo nusikaltėlė.

Tačiau ne dėl to, kad pavogė keletą knygų per atdarą langą.

„Reikėjo pasibelsti“, mąstė ji, ir nors ją graužė nemenka kaltė, Lizelė nepajėgė sulaikyti paaugliško juoko.

Mindama dviračio pedalus, ji mėgino sau kai ką pasakyti.

„Nenusipelnai jaustis tokia laiminga, Lizele. Tikrai nenusipelnai.“

Ar žmogus gali pavogti laimę? O gal tai tik dar vienas piktavališkas vidinis žmonių triukas?

Lizelė susigūžė, mėgindama atsikratyti galvoje sklandančių minčių. Skriedama per tiltą ji paragino Rudį paskubėti ir nepamiršti knygos.

Jie važiavo namo surūdijusiais dviračiais.

Nuo namų juos, kaip vasarą nuo rudens, kaip tylią naktį nuo kurtinančio Miuncheno bombardavimo alsavimo, skyrė vos pora kilometrų.

Sirenų gausmas

Už kuklutę sumą pinigų, kuriuos pavyko uždirbti per vasarą, Hansas parnešė namo naudotą radijo aparatą. „Šitaip, — sakė jis, — žinosime, kada prasidės antskrydžiai, dar nepasigirdus sirenoms. Jie paleidžia gegutės kukavimą ir praneša, kuriems regionams iškilęs pavojus.“

Jis pastatė imtuvą ant virtuvinio stalo ir įjungė. Jie taip pat patikrino, ar imtuvas veikia rūsyje, kad Maksas galėtų jo klausytis, tačiau taip giliai po žeme per jį nesigirdėjo nieko, išskyrus šnypštimą ir trūkčiojančius pranešėjų balsus.

Atėjus rugsėjui, imtuvo jie nebegirdėjo.

Arba jis jau buvo sugedęs, arba jo skleidžiamus garsus tuojau prarijo sirenų gausmas.

Per miegus Lizelė pajuto švelnų rankos prisilietimą ant savo peties. Jį pasekė išsigandusio tėčio balsas.

— Lizele, nubusk. Turime eiti.

Vaikydama miegus, Lizelė vos pajėgė įžiūrėti tėčio veidą. Vienintelis iš tiesų įžiūrimas dalykas buvo jo balsas.

Jie stabtelėjo koridoriuje.

— Palaukite, — tarė Roza.

Tamsoje jie nuskubėjo į rūsį. Jame degė žibintas.

Maksas iškišo galvą iš už dažų skardinių ir apdangalų nuo dulkių. Jo veidas atrodė išvargęs, o nykščiai nervingai susikišti už kelnių juosmens.

— Laikas eiti, ar ne?

— Taip, mums metas, — eidamas jo link tarė Hansas. Jis paspaudė Maksui ranką ir patapšnojo per petį. — Pasimatysime mums grįžus?

— Žinoma.

Roza ir Lizelė jį apkabino.

— Sudie, Maksai.

Jau prieš keletą savaičių jie aptarė, kaip turėtų pasielgti: visi pasilikti savo namų rūsyje ar trise eiti į netoliese gyvenančios Fidlerių šeimos namus. Juos įtikino Maksas.

— Juk kareiviai sakė, kad čia nepakankamai gilu. Ir taip užtraukiau jums pakankamai pavojų.

— Gaila, kad negalime pasiimti tavęs drauge. Tikra gėda, — linkteldamas galva kalbėjo Hansas.

— Yra kaip yra.

Už lango kaukė sirenos, o žmonės bėgo, šlubčiojo ir traukėsi palikdami savo namus. Naktinis dangus nenuleido nuo jų akių. Kai kurie atsakė jam tuo pačiu, mėgindami įžiūrėti skardinius juo zvimbiančius lėktuvėlius.

Himelio gatvėje kilo maišalynė, kurioje žmonės galynėjosi su brangiausiu savo turtu. Vieniems tai buvo kūdikis. Kitiems — nuotraukų albumų krūva ar medinė dėžė. Įspraudusi tarp rankos ir šonkaulių, Lizelė nešėsi savo knygas. Ponia Holtzapfel tempė lagaminą, mažais žingsneliais skindamasi kelią šaligatviu.

Palikęs viską, net savo akordeoną, tėtis nuskubėjo prie jos ir išgelbėjo nešulį iš jos rankų.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, ką jūs ten turite? — nusistebėjo jis. — Priekalą?

Žingsniuodama greta jo, ponia Holtzapfel atsakė:

— Būtiniausius dalykus.

Fidleriai gyveno už šešių namų. Tai buvo keturių asmenų šeima kviečių spalvos plaukais ir tikromis vokiškomis akimis. Dar svarbiau tai, kad jų namo rūsys buvo gilus ir patogus. Jame susispaudė dvidešimt du žmonės, tarp jų buvo Štainerių šeima, frau Holtzapfel, jaunas vaikinas, vardu Pfifikusas, ir Jensonų šeima. Siekiant užtikrinti civilizuotą elgesį, Roza Huberman ir ponia Holtzapfel buvo išskirtos, nors kai kurie dalykai buvo svarbesni už nereikšmingus ginčus.

Nuo lubų kybojo vieniša lemputė, o visa patalpa buvo drėgna ir šalta. Stovėdami ir šnekučiuodamiesi, žmonės rėmėsi į nepatogias nelygias rūsio sienas. Pro nepastebimus plyšius juos pasiekė prislopintas sirenų gausmas. Ausyse skambėjo kažkokiu būdu kelią į rūsį radę iškraipyti jų garsai. Nors tai ir kėlė abejonių dėl slėptuvės saugumo, jie bent jau žinojo, kad išgirs tris sirenas, žyminčias antskrydžio pabaigą ir saugumą. Luftschutzwarte — prižiūrėtojo antskrydžio metu — jiems nereikėjo.

Rudis netruko susirasti Lizelę ir jau po akimirkos stovėjo greta jos. Jo plaukai styrojo išsitaršę į visas puses.

— Argi tai ne šaunu?

— Nuostabu, — nepajėgė sulaikyti sarkazmo mergaitė.

— Nagi, Lizele, nebūk tokia. Kas tokio baisaus galėtų nutikti be to, kad mus sulygins su žeme ar paskrudins, ar ką dar ten bombos daro?

Lizelė apsižvalgė aplink, vertindama aplinkinių veidus. Ji netruko sudaryti labiausiai išsigandusių žmonių sąrašą.

*** Aukų sąrašas ***

i. Ponia Holtzapfel.

2. Ponas Fidleris.

3. Jaunas vaikinas.

4. Roza Huberman.

Plačios ponios Holtzapfel akys kupinos baimės. Liesas kūnas palinkęs pirmyn, o burna visiškai apvali. Ponas Fidleris, norėdamas užsiimti, kartais net po kelis kartus klausinėjo žmonių, kaip jie jaučiasi. Jaunasis vaikinas Rolfas Šulcas stovėjo kampe vienas, tyliai keikdamas ir peikdamas jį supančią atmosferą. Jo rankos buvo tarsi įmūrytos kišenėse. Roza be galo švelniai lingavo pirmyn ir atgal. „Lizele, eikš čia“, — sušnibždėjo ji mergaitei. Apkabino Lizelę iš užnugario ir tvirtai suspaudė. Roza ėmė dainuoti, tačiau Lizelė nepajėgė suprasti tylių jos žodžių. Melodija gimdavo jos įkvėpyje ir mirdavo lūpose. Tėtis stovėjo greta nejudėdamas ir netardamas nė žodžio. Akimirką jis uždėjo šiltą savo ranką ant vėsios Lizelės galvos. „Tu išgyvensi“, — tikino prisilietimas, ir tai buvo tiesa.

Kairiau nuo jų stovėjo Aleksas ir Barbara Štaineriai su jaunesniosiomis savo dukterimis Betina ir Ema. Mergaitės spaudėsi prie dešiniosios motinos kojos. Nepriekaištingos Hitlerio jaunimui būdingos stovėsenos vyriausiasis sūnus Kurtas žvelgė priešais save, savo delne spausdamas Karinos, kuri pagal savo septynerių metų amžių buvo smulkutė, ranką. Dešimtmetė Ana Mari žaidė su prastu mūrinės sienos paviršiumi.

Priešais Štainerius vietą sau buvo radę Jensonai ir Pfifikusas.

Pastarasis tvardėsi nuo švilpavimo.

Barzdotasis ponas Jensonas buvo tvirtai apkabinęs savo žmoną, o du jų vaikai retkarčiais tardavo vieną kitą žodelį. Retsykiais jie imdavo kabinėtis vienas prie kito, tačiau į tikrą kivirčą nesivėlė.

Prabėgus dešimčiai minučių ar panašiai, rūsyje į akis labiausiai krito tai, kad niekas nejudėjo. Žmonių kūnai buvo tarsi suvirinti tarpusavyje, ir tik jų pėdos pakeisdavo poziciją ar sulaukdavo didesnio spaudimo. Visų jų veidus buvo surakinusi tyla. Stebėdami vieni kitus, jie laukė.

*** Vokiškas žodis Nr. 3 ***

Angst — baimė: nemaloni ir dažnai stipri emocija, kylanti tikintis pavojaus arba jį suvokiant.

Giminingi žodžiai: siaubas, panika, išgąstis, nerimas, šiurpas.

Pasakojama, kad kitose slėptuvėse buvo dainuojama Deutschland uber Alles arba ginčijamasi tvankiame rūsio ore. Fidlerių slėptuvėje nevyko nieko panašaus. Čia karaliavo baimė, dvejonės ir mirusi melodija kartoninėse Rozos Huberman lūpose.

Prieš sirenoms pranešant apie antskrydžio baigtį, Aleksas Štaineris — žmogus bejausmiu, mediniu veidu — švelniai priglaudė į motinos kojas įsikibusius savo vaikus. Jis ištiesė ranką, norėdamas sugriebti laisvą savo sūnaus ranką. Vis dar stoiškas Kurtas, plačiai atmerktomis akimis spoksodamas priešais save, švelniai suspaudė savo sesutės ranką. Netrukus visi rūsyje susibūrę žmonės laikėsi vienas kito rankos. Grupelė vokiečių stovėjo netvarkingu ratu. Šaltos rankos susiliejo su šiltomis; kartais jie net juto vienas kito širdies plakimą. Jo nesulaikė išblyškusios sustingusios odos sluoksniai. Kai kurie iš jų užmerkę akis laukė paskutiniosios arba vylėsi išgirsti antskrydžio pabaigą žymintį signalą.

Ar šie žmonės nusipelnė ko nors geresnio?

Kiek iš jų aktyviai dalyvavo persekiojant kitus, aklai paklusdami Hitlerio valiai, kartodami jo sakinius, pastraipas, jo kūrinius? Ar Roza Huberman buvo atsakinga? Moteris, slepianti žydą? O Hansas? Ar visi jie nusipelnė mirties? O vaikai?

Mane be galo domina atsakymai į kiekvieną iš šių klausimų, tačiau negaliu leisti jiems manęs suvilioti. Viena galiu pasakyti neabejodama: kiekvienas iš rūsyje buvusių žmonių, išskyrus jauniausius vaikus, tąnakt jautė mano alsavimą. Nuojauta apie mane tvyrojo ore.

Kaip dažnai man nutinka susidūrus su žmonėmis, perskaičiusi knygų vagilės žodžius, ėmiau jų gailėtis, nors ir ne taip labai, kaip vargšelių, kuriuos tuo laikotarpiu susižėriau iš įvairių koncentracijos stovyklų. Be abejo, rūsiuose besiglaudžiantys vokiečiai buvo verti gailesčio, tačiau jie bent turėjo galimybę išgyventi. Rūsys nė iš tolo neprilygo dušams. Žmonės į juos buvo siunčiami ne praustis. O šie vokiečiai dar turėjo vilties.

Nelygiame rate minutės slinko tingiai.

Lizelė laikė Rudžio ir savo motinos rankas.

Ją liūdino tik viena mintis.

Maksas.

Kaip jis išgyvens, jei bombos pasieks Himelio gatvę?

Žvalgydamasi ji tyrinėjo Fidlerių rūsį. Jis buvo kur kas gilesnis ir tvirtesnis nei 33-iojo Himelio gatvės namo.

Patyliukais ji paklausė tėčio.

Ar ir tu apie jį galvoji?

Suprato jis klausimą ar ne, tačiau Hansas paskubomis linktelėjo mergaitei. Prabėgus dar kelioms minutėms, linktelėjimą lydėjo trys laikinos ramybės sirenos.

Susirinkusieji Himelio gatvės 45-ajame name su palengvėjimu atsikvėpė.

Kai kurie tvirtai suspaudė akis ir vėl atsimerkė.

Ratu buvo pasiųsta cigaretė.

Jai pasiekus Rudį, jo tėvas ištraukė cigaretę jam iš pirštų sakydamas:

— Tik ne tu, Džesi Ovensai.

Vaikai apkabino savo tėvus. Visiems prireikė ne vienos minutės suvokti, kad jie vis dar buvo gyvi ir ketino tokie likti. Tik tada kojos nunešė juos laiptais aukštyn į Herberto Fidlerio virtuvę.

Už lango žmonių minia jau tyliai žingsniavo gatve. Ne vienas kėlė akis į dangų ir dėkojo Viešpačiui už pasigailėtą gyvybę.

Grįžę namo, Hubermanai tuojau pat nusileido į rūsį, tačiau atrodė, kad Makso ten nebuvo. Menkutė oranžinė žibinto šviesa nepadėjo jo įžiūrėti ar išgirsti atsakymo.

— Maksai?

— Jis pradingo.

— Maksai, ar tu čia?

— Aš čia.

Iš pradžių jie pamanė, kad žodžiai atskriejo iš už dažų skardinių ir apklotų nuo dulkių, tačiau Lizelė pirmoji išvydo jį, stovintį priešais. Nusikamavęs jo veidas slėpėsi tarp dažymo reikmenų ir audinių. Jis atrodė apstulbęs.

Jiems prisiartinus, Maksas tarė:

— Nesugebėjau susilaikyti.

Jam atsakė Roza. Pasilenkusi artyn, kad matytų jo veidą, moteris paklausė:

— Maksai, apie ką tu kalbi?

— Aš... — nenoriai kalbėjo jis. — Kai viskas nutilo, užlipau į koridorių, o tarp svetainės užuolaidų buvo likęs siaurutis plyšelis... Galėjau įžiūrėti, kas vyko už lango. Stebėjau vos kelias akimirkas.

Išorinio pasaulio jis nebuvo matęs jau dvidešimt du mėnesius. Nebuvo nei pykčio, nei priekaištų.

Tėtis pasiteiravo:

— Kaip viskas atrodė?

Didžiai pritrenktas ir nuliūdęs Maksas atlošė galvą.

— Danguje buvo žvaigždžių, — tarė jis. — Jos mane apakino.

Jie keturiese.

Du iš jų stovėjo. Kiti du liko sėdėti.

Kiekvienas iš jų tą vakarą šį bei tą matė.

Čia buvo tikrasis rūsys. Čia tvyrojo tikroji baimė. Maksas atsistojo ir nužingsniavo atgal prie apdangalų. Jis palinkėjo jiems labos nakties, tačiau po laiptais taip ir nepalindo. Motinai neprieštaravus, Lizelė liko su juo iki ryto skaitydama „Dainą naktyje“, kol Maksas piešė ir rašė savo knygoje.

Pro Himelio gatvės langą, — rašė jis, — žvaigždės įžiebė liepsną mano akyse.

Dangaus vagis

Kaip pasirodė vėliau, pirmasis antskrydis iš tiesų visai nebuvo antskrydis. Jei žmonės būtų stabtelėję pasižiūrėti į lėktuvus, jie būtų jų laukę visą naktį. Nenuostabu, juk per radiją nebuvo girdėti kukuojant. „Molchingo eksprese“ buvo rašoma, neva vienas zenitinės artilerijos bokšto operatorių per smarkiai susijaudino. Jis prisiekinėjo girdėjęs lėktuvų tarškėjimą ir matęs juos horizonte. Jis tik perdavė žinią.

— Šitaip jis galėjo pasielgti tyčia, — pareiškė Hansas Hubermanas. — Negi patys norėtumėte sėdėti zenitinės artilerijos bokšte ir žiūrėti į bombomis ginkluotus lėktuvus?

Žinoma, toliau skaitydamas straipsnį rūsyje, Maksas sužinojo, kad šis lakios fantazijos vyriškis buvo nušalintas nuo savo pareigų. Tikėtina, kad buvo rasta kita sritis, kurioje jis galėjo patarnauti.

— Sėkmės jam, — tarė Maksas. Pereidamas prie kryžiažodžio, jis atrodė viską kuo puikiausiai suprantąs.

Kitas antskrydis buvo tikras.

Rugsėjo 19-osios vakarą radijo eteryje pasigirdo kukuojant, tai lydėjo gilus ir informatyvus pranešėjo balsas. Molchingas buvo paskelbtas galimu taikiniu.

Himelio gatvė dar kartą prisipildė žmonių, o tėtis ir vėl paliko savo akordeoną. Roza priminė jam jį pasiimti, tačiau jis atsisakė.

— Nepasiėmiau jo su savimi praėjusį kartą, — aiškino jis, — ir likome gyvi. — Be abejo, karas ištrynė ribą tarp logikos ir prietarų.

Į Fidlerių rūsį juos lydėjo nyki nuotaika. „Manau, kad šiąnakt viskas tikra“, — tarė ponas Fidleris, o rūsyje susirinkę vaikai netruko suprasti, kad jų tėvai šį kartą buvo dar labiau išsigandę. Reaguodami į tai vieninteliu jiems žinomu būdu, mažiausieji ėmė aimanuoti ir verkti; visa patalpa, rodės, siūbavo.

Net ir slėpdamiesi rūsyje, jie girdėjo duslius sprogimų garsus. Krintančios bombos atkando gabalėlį tuščių Molchingo gatvių.

Roza stipriai gniaužė Lizelės ranką.

Emocinio atokvėpio nedavė ir vaikų verksmas.

Net ir Rudis stovėjo visiškai tiesus ir apsimetė nerūpestingu, galynėdamasis su įtampa. Rankos ir alkūnės grūmėsi dėl vietos ankštame rūsyje. Kai kurie suaugusieji mėgino raminti savo mažuosius. Kitiems nesisekė nuraminti nė savęs pačių.

— Užčiaupkite tą vaikigalį! — pareiškė ponia Holtzapfel, tačiau jos balsas pasiklydo kalstančiame slėptuvės chaose.

Vaikų skruostais sruvo purvinos ašaros, o šiame požeminiame katile, pilname žmonių, tarp savęs maišėsi nakties alsavimo, prakaito ir neplautų drabužių kvapai.

Lizelė, nors ir stovėjo greta motinos, buvo priversta sušukti:

— Mama? — ir dar kartą: — Mama, tu sutraiškysi mano ranką!

— Ką?

— Mano ranka!

Roza paleido jos ranką, o Lizelė, norėdama nusiraminti ir atsiriboti nuo rūsyje kilusio šurmulio, atsivertė vieną iš savo knygų ir pradėjo skaityti. Krūvos viršuje gulėjo „Švilpautojas“; norėdama susikaupti, ji skaitė balsu. Pirmoji pastraipa sustingo jos ausyse.

— Ką tu sakai? — suriaumojo motina, tačiau Lizelė nekreipė į ją dėmesio. Visą jį buvo nukreipusi į pirmąjį knygos puslapį.

Pasiekus antrąjį puslapį, ją pastebėjo Rudis. Jis ėmė klausytis Lizelės skaitymo ir paragino savo brolį ir seseris pasekti jos pavyzdžiu. Hansas Hubermanas priėjo arčiau ir sušuko. Netrukus sausakimšame rūsyje įsivyravo tyla. Ties trečiuoju puslapiu tylūs buvo visi, išskyrus Lizelę.

Ji nedrįso pažvelgti aukštyn, tačiau juto visų į ją nukreiptas išgąsčio kupinas akis, jai įtraukiant ir iškvepiant žodžius. Lizelės balsas grojo melodiją jos viduje. „Šitai, — sakė jis, yra tavo akordeonas“.

Verčiamo puslapio garsas perskrodė orą.

Lizelė skaitė toliau.

Ji dalijosi pasakojimu geras dvidešimt minučių. Mažylius jos balsas ramino, o likusieji įsivaizdavo iš nusikaltimo vietos sprunkantį švilpautoją. Tik ne Lizelė. Knygų vagilė tematė žodžių mechaniką — ant popieriaus ištiestas sumuštų jų kūnų grandines, kuriomis ji galėjo vaikštinėti. Kažkur tarpuose tarp taško ir kitos didžiosios raidės dar buvo Maksas. Ji prisiminė, kaip skaitė sergančiam vaikinui. „Ar jis dabar rūsyje? — spėliojo ji. — O gal kaip tik dabar jis vagia dar vieną žvilgsnį į dangų?“

*** Miela mintis ***

Ji buvo knygų vagilė. O jis nušvilpė dangų.

Visi tik ir laukė, kada ims drebėti žemė.

Šis faktas ir toliau išliko nepakitęs, tačiau bent jau dabar jų dėmesį nuo šiurpių minčių atitraukė mergaitė su knyga. Vienas iš jaunesnių berniukų jau buvo pradedąs vėl verkti, tačiau Lizelė stabtelėjo ir pamėgdžiojo savo tėtį ar net Rudį. Ji jam mirktelėjo ir ėmė skaityti toliau.

Tik sirenų gausmui vėl prasmukus į rūsį, kažkas ją pertraukė.

— Mes saugūs, — tarė ponas Jensonas.

— Ššš! — subarė jį ponia Holtzapfel.

Lizelė pakėlė akis.

— Iki skyriaus pabaigos liko tik dvi pastraipos, — tarė ji ir toliau skaitė be jokių fanfarų ar skubos. Tik žodžiai.

*** Vokiškas žodis Nr. 4 ***

Wort — žodis: reikšmę turintis kalbos vienetas/pažadas/trumpa pastaba, pasakymas ar pokalbis.

Giminingi žodžiai: terminas, pavadinimas, posakis.

Visiems suaugusiesiems iš pagarbos tylint, Lizelė baigė pirmąjį „Švilpautojo“ skyrių.

Pakeliui į viršų vaikai tekini pralenkė Lizelę, tačiau daugelis vyresnio amžiaus žmonių — net ponia Holtzapfel ir Pfifikusas (kaip miela, turint galvoje jos skaitytos knygos pavadinimą) — dėkojo mergaitei už išblaškymą. Savo dėkingumą jie reiškė skubėdami laiptais į viršų ir į gatvę, mat visiems magėjo sužinoti, ar Himelio gatvei buvo padaryta žalos.

Himelio gatvės sprogimai neapėmė.

Vienintelis karo ženklas buvo pamažu iš rytų į vakarus judantis dulkių debesis. Jis dairėsi pro langus, mėgindamas rasti plyšelį vidun, o tirštėdamas ir plisdamas judančią minią pavertė šmėklomis.

Gatvėje nebeliko nė vieno žmogaus.

Tai buvo nešulius velkančios paskalos.

Grįžęs namo, tėtis viską papasakojo Maksui.

— Visur ore tvyro rūkas ir pelenai. Man atrodo, jie mus išleido per anksti, — aiškino jis, o atsigręžęs į Rozą dar pridūrė: — Gal išeiti laukan? Pažiūrėti, ar nereikia pagalbos tose vietose, kur krito bombos?

Rozos šis sumanymas nežavėjo.

— Nebūk kvailas, — atsakė ji. — Uždusi nuo visų tų dulkių. Ne, ne, Saukerl, tu lieki čia.

Tą akimirką jai šovė mintis. Ji pažvelgė į Hansą be galo rimtomis akimis. Tiesą sakant, jos veidą nudažė pasididžiavimas.

— Pasilik čia ir papasakok jam viską apie mergaitę, — pasiūlė ji ir pridūrė dar šiek tiek garsiau. — Apie knygą.

Makso dėmesys nukrypo į Rozą.

— „Švilpautoją“, — paaiškino Roza, — pirmąjį skyrių.

Ji smulkiai papasakojo viską, kas nutiko slėptuvėje.

Lizelė stovėjo rūsio kampe, o Maksas, stebėdamas ją, delnu trynė žandikaulį. Asmeniškai aš manau, kad tą akimirką jam šovė mintis apie kitą darbą eskizų knygoje.

Žodžių barstytojo.

Jis įsivaizdavo slėptuvėje skaitančią mergaitę. Veikiausiai regėjo ją tiesiogine reikšme dalijant aplinkiniams žodžius. Tačiau, kaip visuomet, tame vaikino fantazijoje gimusiame vaizdinyje turėjo šmėsčioti ir Hitlerio šešėlis. Jis tikriausiai jau girdėjo Himelio gatvės ir šio rūsio link artėjančius jo žingsnius.

Po ilgokos pauzės jis atrodė pasirengęs prabilti, tačiau Lizelė jį pralenkė.

— Ar šį vakarą matei dangų?

— Ne, — pažvelgęs į sieną, Maksas bedė pirštu. Ant jos visi išvydo prieš daugiau nei metus tapytą paveikslą — virvę ir varvančią saulę. — Šįvakar tik šitą.

Daugiau nebuvo ištartas nė vienas žodis. Rūsyje sklandė tik mintys.

Negaliu kalbėti už Maksą, Hansą ir Rozą, tačiau tikrai žinau, apie ką mąstė Lizelė Meminger. Jei bombos kada nusileis Himelio gatvėje, Makso galimybės išgyventi ne tik bus kur kas menkesnės nei jų, tačiau jis mirtų visiškai vienas.

Frau Holtzapfel pasiūlymas

Ryte buvo apžiūrinėjama padaryta žala. Žuvusiųjų nebuvo, tačiau du daugiabučiai namai buvo sumažinti iki griuvėsių piramidės, o Rudžio mėgstamiausiame Hitlerio jaunimo stadione žiojėjo milžiniška duobė. Jos pakraščiuose susirinko kone pusė miesto gyventojų. Žmonės mėgino išmatuoti jos gylį, norėdami palyginti su savo rūsiais, o keletas berniukų ir mergaičių į ją spjaudė.

Rudis stovėjo greta Lizelės.

— Atrodo, jiems dar kartą teks jį tręšti.

Keletas kitų savaičių buvo ramios, todėl gyvenimas beveik grįžo į įprastas vėžes. Vis dėlto visų jų link žygiavo du svarbūs įvykiai.

*** Dviguba spalio šventė ***

1. Ponios Holtzapfel rankos.

2. Žydų paradas.

Jos raukšlės prilygo liežuvavimui. Balsas buvo panašus į mušimą lazda.

Tai, kad jie išvydo ją pro svetainės langą, buvo tikra sėkmė, mat jos krumpliai į duris beldė stipriai ir ryžtingai. Jos apsilankymas nebuvo dėl malonumo.

Lizelė išgirdo vienintelius ją bauginusius žodžius.

— Eik ir įleisk ją, — paliepė motina, ir puikiai žinodama, kad geriausia būtų paklusti, mergaitė padarė, kas pasakyta.

— Ar tavo motina namie? — pasiteiravo ponia Holtzapfel. Iš penkiasdešimties metų senumo vielos išlankstyta moters figūra stovėjo ant viršutinio prieangio laiptelio ir nuolat žvilgčiojo į gatvę. — Ar toji kiaulė, tavo motina, šiandien čia yra?

Atsigręžusi Lizelė šūktelėjo.

*** Vokiškas žodis nr. 5 ***

Gelegenheit — galimybė: proga pažangai ar progresui.

Giminingi žodžiai: perspektyva, palankios sąlygos, lūžis.

Neilgai trukus, Lizelei už nugaros jau stovėjo Roza.

— Ko tau čia prireikė? Ar ir mano virtuvės grindis nori apspjauti?

Ponia Holtzapfel nesitraukė nė per žingsnį.

— Ar šitaip sveikiniesi su kiekvienu, kas tik pasirodo ant tavo slenksčio? Tikra kaliausė.

Lizelė stebėjo šią sceną. Nelaimei, ji pakliuvo tiesiai tarp dviejų besiriejančių moterų. Patraukusi ją iš kelio, Roza dar kartą paklausė:

— Na, tai pasakysi man, ko čia atėjai, ar ne?

— Turiu tau pasiūlymą, — dar kartą žvilgtelėjusi gatvėn, tarė ponia Holtzapfel.

— Nejaugi? — Roza perkėlė svorį ant kitos kojos.

— Ne, ne tau, — nutraukė ji Rozą ir nukreipė žvilgsnį į Lizelę. — Tau.

— Tai kodėl liepei pakviesti mane?

— Man reikia bent jau tavo sutikimo.

„O, šventoji Marija, — mąstė pati sau Lizelė. — Šito man tik ir trūko. Ko, po šimts, Holtzapfel galėtų iš manęs norėti“?

— Man patiko ta knyga, kurią skaitei slėptuvėje.

„Ne. Jos tu negausi“. Lizelė buvo tuo tikra.

— Taip?

— Tikėjausi slėptuvėje išgirsti daugiau, bet atrodo, kad kurį laiką būsime saugūs, — kalbėjo ji toliau, atmesdama pečius ir ištiesindama vielą nugaroje. — Todėl norėčiau, kad ateitum pas mane į namus ir man paskaitytum.

— Na tu ir akiplėša, Holtzapfel, — Roza mėgino nuspręsti, įsiusti ar ne. — Jei manaisi galinti...

— Liausiuos spjaudžiausi į tavo duris, — pertraukė ji Rozą. — Ir atiduosiu savo kavos davinį.

Roza nusprendė numalšinti pyktį.

— Ir šiek tiek miltų?

— Ką? Gal tu žydė? Tik kavos. Galėsi ją išmainyti į miltus kur kitur.

Viskas buvo nuspręsta.

Tik niekas neatsižvelgė į Lizelę.

— Puiku, tuomet sutarta.

— Mama?

— Tylėk, Saumensch. Eik ir atsinešk knygą, — paliepė motina ir atsigręžė į ponią Holtzapfel. — Kokios dienos tau tinka?

— Pirmadienis ir penktadienis, ketvirtą valandą. Ir šiandien, tuojau pat.

Lizelė klusniai nužingsniavo į gretimais esantį ponios Holtzapfel būstą, kuris buvo kone veidrodinis Hubermanų namo atspindys. Galbūt šiek tiek erdvesnis.

Jai prisėdus prie virtuvinio stalo, frau Holtzapfel įsitaisė priešais ją, nusigręžusi į langą.

— Skaityk, — paliepė ji.

— Antrą skyrių?

— Ne, aštuntą. Žinoma, kad antrą! O dabar pirmyn, kol neišmečiau tavęs lauk.

— Taip, ponia Holtzapfel.

— Nesuk galvos dėl mandagumų. Verčiau atsiversk knygą. Juk neturime visos dienos.

„Dieve brangus, — galvojo Lizelė. — Štai man ir bausmė už visas tas vagystes. Galiausiai atėjo atpildo metas.“

Paskaičiusi keturiasdešimt penkias minutes, ji baigė antrąjį skyrių ir ant stalo priešais save išvydo maišelį kavos.

— Dėkoju, — tarė moteris. — Tai įdomus pasakojimas, — nusisukusi į viryklę pridūrė ji ir pradėjo skusti bulves. — Ar tu vis dar čia? — nė neatsigręžusi paklausė ji.

Lizelė suprato tai kaip užuominą nešdintis.

— Danke schon, frau Holtzapfel.

Prie durų pastebėjusi keletą įrėmintų dviejų uniformuotų vaikinų nuotraukų, ji dar pridūrė Heil Hitler, o ištiesta jos ranka buvo matyti net virtuvėje.

— Taip, — ponia Holtzapfel didžiavosi ir bijojo. Du sūnūs Rusijoje. — Heil Hitler. — Ji paliko vandenį virti ir, sukaupusi visą mandagumą, keletą žingsnių palydėjo Lizelę iki paradinių durų. — Bis morgen?

— Taip, frau Holtzapfel. Iki rytojaus, — kita diena buvo penktadienis.

Lizelė apskaičiavo, kad iki žydų varymo Molchingo gatvėmis jai dar buvo likę keturi skaitymo susitikimai su ponia Holtzapfel.

Žydus vedė į Dachau koncentracijos stovyklą.

Vadinasi, dar dvi savaitės, vėliau rūsyje rašė ji. Dvi savaitės pasauliui pakeisti ir keturiolika dienų jam sunaikinti.

Ilgas kelias iki Dachau

Kai kurie žmonės kalbėjo, neva sunkvežimis sugedo, tačiau aš asmeniškai galiu patvirtinti, kad tai nebuvo tiesa. Jis atvyko laiku.

Dangus, kuriuo plaukė baltapūkiai debesys, buvo vandenyno mėlynumo.

Be to, ten buvo daugiau nei viena transporto priemonė. Trys sunkvežimiai nesugenda tuo pat metu.

Kareiviams sustojus pasidalyti maistu ir cigaretėmis ir pasikabinėti prie naujos žydų siuntos, vienas iš belaisvių neteko sąmonės iš bado ir nuovargio. Nežinau, iš kur keliavo šis konvojus, tačiau jie sustojo likus penkiems kilometrams iki Molchingo ir dar ilgam keliui iki Dachau.

Įsiropščiau per priekinį sunkvežimio stiklą, suradau ligotąjį nelaimėlį ir iššokau lauk. Jo siela buvo perkarusi. Barzda tarsi sunkios grandinės svėrė galvą. Mano pėdos garsiai nusileido į žvyrą, tačiau nei kareiviai, nei belaisviai nė garselio neišgirdo. Vis dėlto kiekvienas iš jų mane suuodė.

Dabar pamenu, kad sunkvežimio priekaboje išklausiau daugybę troškimų. Vidiniai balsai mane šaukė.

Kodėl jį, o ne mane?

Dėkui Dievui, kad tai ne aš.

Tuo metu kareiviai buvo užimti visai kitokiomis kalbomis. Viršila sutraiškė savo cigaretę ir uždavė kitiems dvokiantį klausimą:

— Kada paskutinį kartą išleidome šitas žiurkes į gryną orą?

Vyriausiasis jo leitenantas iškosėjo atsakymą:

— Jiems jis tikrai praverstų, ar ne?

— Na, tai kaip? Turime laiko ar ne?

— Laiko turime visada, pone.

— Be to, oras paradui puikiai tinkamas, kaip manote?

— Tikrai taip, pone.

— Tai ko dar laukiate?

Lizelė žaidė futbolą Himelio gatvėje, kai pasigirdo triukšmas. Du berniukai rungėsi dėl kamuolio aikštės viduryje, kai viskas sustojo. Net Tomis Miuleris tai išgirdo.

— Kas tai? — paklausė jis, stovėdamas vartuose.

Visi atsigręžė šlepsėjimo ir gausybės balsų pusėn. Triukšmas artinosi.

— Ar ten karvių banda? — spėliojo Rudis. — Negali būti. Jos skleidžia ne tokius garsus, ar ne?

Iš pradžių visi gatvėje buvę vaikai lėtai pajudėjo juos it magnetas traukiančio garso link pro ponios Diler krautuvėlę. Retkarčiais girdėjosi šaižesni šūksniai.

Iš aukšto daugiabučio namo, esančio vos už kampo Miuncheno gatvėje, senyva moteriškė nelaimę pranašaujančiu balsu paskelbė visiems, dėl ko kilo visa sumaištis. Jos veidas drėgnomis akimis ir atvira burna pasirodė aukštai lange tarsi balta vėliava. Plaukai buvo žili. Akys — tamsiai tamsiai mėlynos. Balsas šleptelėjo po Lizelės kojomis lyg savižudis.

— Die Judėti, — pranešė ji. — Žydai.

*** Vokiškas žodis Nr. 6 ***

Elend — kančia: didžiulis vargas, nelaimė ir sielvartas.

Giminingi žodžiai: skausmas, kankynė, neviltis, nelaimė, sunykimas.

Žydų belaisviams ir kitokio plauko nusikaltėliams įkandin ėmė sekti vis daugiau žmonių. Nors mirties stovyklų vietos buvo laikomos griežtoje paslaptyje, tačiau retkarčiais žmonėms buvo pademonstruojama tokių darbo stovyklų kaip Dachau šlovė.

Tolumoje, kitoje pusėje, Lizelė pastebėjo vyrą su dažų vežimaičiu. Vieną ranką jis nepatogiai laikė plaukuose.

— Pažvelk ten, — mostelėjo ji Rudžiui. — Mano tėtis.

Jie abu perėjo gatvę ir pasuko jo link. Iš pradžių Hansas Hubermanas mėgino juos nusivesti.

— Lizele, — pradėjo jis, — galbūt...

Tačiau netrukus jis suprato, kad mergaitė buvo pasiryžusi pasilikti. Gal jai vertėjo tai pamatyti. Jis stovėjo greta jos vėjuotame rudeniškame ore netardamas nė žodžio.

Jie stebėjo Miuncheno gatvę.

Netrukus juos apsupo daugiau žiūrovų.

Jie stebeilijo į gatve kojas velkančius žydus tarsi įvairių spalvų katalogą. Tai nebuvo knygų vagilės žodžiai, tačiau galiu pasakyti, kad būtent taip jie ir atrodė, mat dauguma iš jų neilgai trukus prisiglaudė mano glėbyje. Jie pasveikino mane lyg paskutinę tikrą savo bičiulę. Jų kaulai buvo tarsi dūmai, o sielos vilkosi įkandin.

Eisenai priartėjus, žemė ėmė drebėti nuo sunkių jų žingsnių. Jų badu mirštančių kaukolių akiduobėse akys atrodė milžiniškos. Ir purvas.

Jie buvo apskretę purvu. Šlubčiojo stumdomi kareivių rankų — keli skubūs priverstinio bėgimo žingsneliai prieš sugrįžtant prie išsekusios eisenos.

Hansas stebėjo juos per priešais jį susibūrusių žiūrovų galvas. Esu tikra, kad jo akys atrodė sidabrinės ir išvargusios. Lizelė žvilgčiojo per tarpelius ir aplinkinių pečius.

Kančios perkreipti išsekusių vyrų ir moterų veidai žvelgė į žiūrovus, maldaudami ne pagalbos — tam buvo per vėlu, — o paaiškinimo. Bet ko, kas numalšintų jų sumišimą.

Kelti pėdas nuo žemės jiems sunkiai sekėsi.

Prie kiekvieno jų marškinių buvo prisiūtos Dovydo žvaigždės, o kančia — tarsi prirakinta prie jų riešų. „Nepamirškite savo kančios...“ Kai kuriuos ji buvo apsivijusi tarsi vijoklis.

Greta jų sau kelią pro žiūrovus skynėsi ir kareiviai, įsakinėdami nelaimėliams pasiskubinti ir liautis vaitojus. Kai kurie tų kareivių buvo dar tik berniukai, tačiau jų akyse atsispindėjo fiureris.

Stebėdama šį reginį Lizelė mąstė, kad šios sielos buvo nelaimingiausios iš visų. Būtent tai ji apie juos rašė. Sulysę jų veidai buvo perkreipti kančios. Su kiekvienu žingsniu juos ryte rijo alkis; kai kurie, mėgindami vengti stebėtojų žvilgsnių, slinko akis nudelbę į žemę. Vieni į susirinkusiuosius stebėti jų pažeminimo — įžangos prieš mirtį — žvelgė maldaujančiomis akimis. Kiti maldaute maldavo, kad kas nors, bet kas, žengtų pirmyn ir priglaustų juos savame glėbyje.

Niekas nepajudėjo iš vietos.

Nei stebėjusieji šį iškreiptą paradą su pasididžiavimu, nei su beatodairiškumu, nei gėda nesiveržė jam sukliudyti. Dar ne.

Retkarčiais vyras ar moteris — ne, jie buvo ne vyrai ar moterys, o žydai — minioje surasdavo ir Lizelės veidą. Jie, nugalėti, sutikdavo ją, o ji tegalėjo juos stebėti ilgą skausmingą akimirką, prieš vėl jiems pradingstant. Ji vylėsi, kad jie sugebėjo išskaityti apgailestavimą jos veide ir suprasti jį buvus nuoširdų, o ne trumpalaikį.

„Vienas iš jūsų slepiasi mano rūsyje, — troško pasakyti ji. — Kartu mes statėme sniego senį! Kai jis sirgo, padovanojau jam trylika dovanų!“

Lizelė netarė nė žodžio.

Kokia iš to būtų nauda?

Ji suprato, kokia visiškai bevertė buvo šiems žmonėms. Niekas nebegalėjo jų išgelbėti, o po keleto minučių ji pamatys, kas nutinka mėginantiesiems jiems padėti.

Siaurame eisenos tarpelyje slinko už kitus vyresnis vyriškis.

Jis buvo barzdotas ir vilkėjo sudriskusius drabužius.

Jo akys buvo agonijos spalvos, ir nors jis buvo visai sulysęs, jo svoris kojoms buvo per didelis.

Keletą kartų jis suklupo.

Vienas jo skruostas prisiplojo prie žemės.

Kiekvienąkart greta jo tuojau atsistodavo kareivis. Steh’auf, — surikdavo jis. — „Stokis“.

Vyras pakildavo ant kelių ir iš paskutiniųjų atsistodavo. Jis ėjo toliau.

Vos pavijęs paskutinius eilėje, jis vėl prarasdavo pusiausvyrą ir suklupdavo. Už jo buvo dar daugiau belaisvių — visas sunkvežimis — kurie kėsinosi jį pavyti ir sutrypti.

Į jo rankų skausmą, mėginant pakelti savo kūną nuo žemės, žiūrėti buvo neįmanoma. Jos dar kartą padėjo jam atsistoti ir žengti keletą žingsnių.

Jis buvo pasmerktas.

Vyras buvo miręs.

Duokite jam dar penkias minutes, ir jis kris negyvas į vokišką griovį. Niekas jam nekliudys, visi tik stebės.

Tuomet atsirado vienas žmogus. Hansas Hubermanas.

Viskas įvyko akimirksniu.

Lizelės ranką tvirtai laikęs delnas leido jai laisvai kristi. Ji pajuto savo delną pliaukštelint sau per klubą.

Tėtis pasilenkė prie savo dažų vežimaičio ir kažką išsitraukė. Braudamasis pro stebėtojus, jis skynėsi kelią į gatvę.

Užuot sulaukęs dar vienos porcijos pašaipų, prieš jį sustojęs žydas drauge su aplinkiniais stebėjo, kaip Hansas Hubermanas ištiesė delną, kuriame tarsi stebuklas gulėjo riekelė duonos.

Paėmęs duoną į savo rankas, žydas nuslydo žemėn. Jis puolė ant kelių ir apglėbė tėčio blauzdas. Panardinęs veidą tarp jų, nesiliovė kartoti dėkingumo žodžių.

Lizelė viską stebėjo.

Su ašaromis akyse ji matė vyrą lenkiantis dar žemiau ir imant raudoti tėčio kulkšnims.

Kiti žydai ėjo pro šalį, žvelgdami į šį mažytį bergždžią stebuklą. Jie sruvo gretimais tarsi gyvas vanduo. Tądien keletas iš jų pasiekė vandenyną. Jiems buvo įteiktos baltos jūreivių kepurėlės.

Jų pusėn metęsis kareivis netruko pasiekti nusikaltimo vietos. Jis pažvelgė į klūpantį vyrą, į tėtį, tuomet — į minią. Dar akimirką padvejojęs, jis nusirišo rimbą nuo savo diržo ir ėmėsi darbo.

Žydas sulaukė šešių kirčių. Kentėjo jo nugara, galva ir kojos. „Tu bjaurybe! Kiaule tu!“ Nuo jo ausies lašėjo kraujas.

Tuomet atėjo tėčio eilė.

Dabar Lizelės delną suėmė kita ranka. Siaubo perpildytomis akimis ji pažvelgė ton pusėn ir išvydo gniužulą gerklėje ryjantį Rudį Štainerį, kai tėtis buvo plakamas gatvės viduryje. Vien nuo garso jai darėsi bloga; ji vaizdavosi skeldėjantį tėčio kūną. Prieš parkrisdamas žemėn, jis atlaikė keturis kirčius.

Paskutinįkart ant kojų pakilęs senyvas žydas žengė tolyn, tačiau akimirką atsigręžė atgal. Liūdnomis akimis jis dar kartą trumpai pažvelgė į klūpantį vyriškį, ant kurio nugaros skausmu degė keturios raudonos linijos, kurio keliai perštėjo gatvės viduryje. Senasis žydas bent jau mirs kaip žmogus. Arba manydamas, kad toks buvo. Aš?

Nemanau, kad tai yra taip jau puiku.

Lizelei ir Rudžiui braunantis pro minią ir mėginant pakelti tėtį ant kojų, juos supo gausybė balsų. Žodžiai saulėkaitoje. Štai taip ji šitai prisiminė. Ant grindinio spindinti šviesa ir ant jos nugaros tarsi bangos lūžtantys žodžiai. Tik jau eidami tolyn jie pastebėjo į šalikelę numestą atstumtą duoną.

Rudžiui pamėginus ją pakelti, pro šalį einantis žydas išplėšė ją jam iš rankų, o kiti du, jiems pamažu keliaujant į Dachau, puolė dėl jos grumtis.

Sidabrinės akys buvo pasmerktos.

Vežimaitis buvo apverstas, o dažai liejosi gatvėje.

Jie vadino jį žydų mylėtoju.

Kiti tylėjo, stengdamiesi padėti jam pasiekti saugią vietą.

Ištiestomis rankomis atsirėmęs į namo sieną, Hansas Hubermanas palinko į priekį. Staiga jį užplūdo viskas, kas įvyko vos prieš akimirką.

Jo mintyse degė vienas vienintelis vaizdinys.

Himelio gatvės 33-iojo namo rūsys.

Stengdamasis atgauti kvapą, jis pajuto besiskverbiančias panikos mintis.

Dabar jie ateis. Jie tikrai ateis.

O, Kristau. O, nukryžiuotasai.

Pažvelgęs į mergaitę, jis užmerkė akis.

— Tėti, ar tu sužeistas?

Užuot išgirdusi atsakymą, ji sulaukė klausimų.

— Ką aš sau maniau? — jis dar kartą stipriai užmerkė akis ir vėl atsimerkė. Jo kombinezonas buvo suglamžytas. Ant rankų buvo kraujo ir dažų dėmių. Ir duonos trupiniai. Kitokie nei vasarą. — O, Dieve, Lizele, ką aš padariau?

Taip. Turiu sutikti.

Ką gi tėtis padarė?

Ramybė

Tą patį vakarą, šiek tiek po vienuoliktos valandos, Maksas Vandenburgas žingsniavo Himelio gatve, rankoje nešdamasis maisto ir šiltų drabužių prikrautą lagaminą. Jo plaučiai buvo pilni vokiško oro. Naktyje liepsnojo geltonos žvaigždės. Pasiekęs ponios Diler krautuvėlę, jis paskutinį kartą atsigręžė ir pažvelgė į trisdešimt trečiąjį namą. Maksas neįžiūrėjo už virtuvės lango stovinčios figūros, tačiau ji jį stebėjo. Ji pamojo, bet atsako nesulaukė.

Lizelė vis dar juto jo lūpas ant savo kaktos. Ji vis dar užuodė atsisveikinimo aromatą.

— Kai ką tau palieku, — sakė jis, — tačiau tą daiktą gausi tik tuomet, kai būsi pasirengusi.

Jis išėjo.

— Maksai?

Jis negrįžo.

Jis tyliai paliko jos kambarį ir uždarė duris.

Koridoriuje pasigirdo šnabždesiai.

Jis išėjo.

Nulipusi į virtuvę, ji rado ten stovinčius motiną ir tėtį. Jų kūnai buvo pakrypę, o veiduose atsispindėjo susikaupimas. Šitaip jie jau stovėjo visas trisdešimt amžinybės sekundžių.

*** Vokiškas žodis Nr. 7 ***

Schweigen — tyla: garso ar triukšmo nebuvimas.

Giminingi žodžiai: tykumas, nebylumas, ramybė.

Kaip nuostabu.

Ramybė.

Kažkur netoli Miuncheno vokiečių kilmės žydas ėjo naktyje. Buvo sutarta, kad jie su Hansu Hubermanu susitiks po keturių dienų (jei, žinoma, jis nebus sučiuptas). Susitikimo vieta buvo gerokai toliau prie Amperio upės, kur apgriuvęs tiltas slėpėsi tarp upės ir medžių.

Tą vietą pasiekti jis galėjo, tačiau užsibūti ten ilgiau nei kelias minutes buvo pavojinga.

Po keturių dienų ten nuvykęs tėtis rado tik akmeniu prislėgtą raštelį po medžiu. Jame nebuvo kreipinio, tik vienas sakinys.

*** Paskutiniai Makso Vandenburgo žodžiai ***

Jūs padarėte pakankamai.

Dabar, labiau nei bet kada, Himelio gatvės 33-iajame name viešpatavo tyla, tačiau nebuvo įmanoma nepastebėti, kad „Vokiečių kalbos žodynas“ buvo visiškai ir absoliučiai netikslus, ypač dėl pateiktų giminingų žodžių.

Tyla nebuvo nei tyki, nei nebyli. Ir jos tikrai nebuvo galima prilyginti ramybei.

Kvailys ir apsiaustus vilkintys vyrai

Parado dienai baigiantis, kvailys sėdėjo virtuvėje ir, gurkšnodamas karčią ponios Holtzapfel kavą, svajojo apie cigaretę. Jis jautėsi nusipelnęs, kad gestapas, kareiviai, policija — bet kas — jį areštuotų. Roza paliepė jam eiti gulti. Tarpduryje stoviniavo mergaitė. Liepęs joms abiem išeiti, ilgas valandas iki pat ryto jis praleido sėdėdamas virtuvėje, laikydamas galvą tarp rankų ir laukdamas.

Niekas nepasirodė.

Kiekviena prabėgusi laiko dalis nusinešdavo su savimi lauktą beldimą į duris ir grasinančius žodžius.

Jie jo neatėjo.

Vienintelius garsus virtuvėje skleidė jis pats.

— Ką aš padariau? — vėl sušnibždėjo jis.

— Viešpatie, kaip norėčiau cigaretės, — atsakė pats. Jis buvo išsekęs.

Lizelė išgirdo dar keletą kartų tėčio kartojamus žodžius ir vos tvardėsi nepriėjusi. Jai būtų buvę malonu jį paguosti, tačiau dar niekada nebuvo mačiusi šitaip palūžusio žmogaus. Tąnakt jokių paguodos žodžių nebūtų pakakę. Maksas turėjo išeiti dėl Hanso Hubermano kaltės.

Virtuvėje kabančios indaujos įgavo kaltės formą, o jo delnus drėkino poelgio prisiminimas. „Jie, be abejo, prakaituoti“, — manė Lizelė, mat jos pačios delnai prakaitu sruvo iki pat riešų.

Grįžusi į savo kambarį, ji meldėsi.

Delnais, keliais ir dilbiais parimusi į čiužinį.

„Prašau, Dieve, maldauju, leisk Maksui išgyventi. Prašau, Viešpatie, prašau...“

Kenčiantys jos keliai.

Skaudamos jos pėdos.

Vos pradėjus brėkšti, ji nubudo ir vėl grįžo į virtuvę. Tėtis snūduriavo, galvą parėmęs į stalą, o pro jo lūpų kamputį sunkėsi seilės. Vis dar galėjai užuosti viską gožiantį kavos aromatą; ore dar sklandė kvailo Hanso Hubermano geraširdiškumo atspindžiai. Jie priminė skaičių ar adresą. Jei pakartosite juos pakankamai daug kartų, jie liks atmintyje.

Tėtis nepajuto pirmojo jos mėginimo jį pažadinti, tačiau antras bakstelėjimas į petį privertė jo galvą pakilti nuo stalo.

— Ar jie čia?

— Ne, tėti, tai aš.

Jis baigė gerti išsivadėjusią kavą puodelyje. Jo Adomo obuolys pakilo ir vėl nusileido.

— Jie jau turėjo pasirodyti. Kodėl dar neatėjo, Lizele?

Tai buvo įžeidimas.

Jie jau turėjo įsiveržti į namus ir apversti juos aukštyn kojomis, ieškodami bet kokių meilės žydams ar išdavystės įrodymų, tačiau atrodė, kad Maksas paliko šiuos namus be jokios priežasties. Jis galėjo nevaržomas miegoti rūsyje arba piešti savo knygoje.

— Negalėjai būti tikras, kad jie neateis, tėti.

— Turėjau pagalvoti, prieš duodamas tam vyrui duonos. Paprasčiausiai nemąsčiau.

— Tėti, tu nepadarei nieko bloga.

— Netikiu tavimi.

Jis atsistojo ir išėjo pro virtuvės duris, palikdamas jas praviras. Rytas, tarsi siekdamas dar labiau įgelti, ketino būti nuostabus.

Prabėgus keturioms dienoms, tėtis nuėjo ilgą kelią palei Amperio upę. Parneštą trumpą raštelį jis padėjo ant virtuvinio stalo.

Prabėgo dar savaitė, o Hansas Hubermanas vis laukė savo bausmės. Žaizdos ant nugaros pamažu virto randais, o didžiąją laiko dalį jis praleido vaikštinėdamas po Molchingą. Ponia Diler spjovė jam po kojomis. Laikydamasi žodžio, ponia Holtzapfel liovėsi spjaudžiusi į Hubermanų duris, tačiau ją laiku pakeitė kita kaimynė. „Taip ir žinojau, — keikė jį krautuvėlės savininkė. — Tu purvinas žydų mylėtojau.“

Nekreipdamas į ją dėmesio, Hansas eidavo toliau, ir dažnai Lizelė rasdavo jį ant tilto per Amperio upę. Rankomis jis remdavosi į turėklus, viršutinę kūno dalį persverdamas per juos. Pro jį dviračiais pralėkdavo arba šlepsėdami ant medinio tilto ir garsiai šūkaudami prabėgdavo vaikai. Jo tai visiškai nejaudino.

*** Vokiškas žodis Nr. 8 ***

Nachtrauern — apgailestavimas: ilgesio, nusivylimo ar netekties kupinas sielvartas.

Giminingi žodžiai: gailestis, atgaila, gedulas, sielojimasis.

— Ar matai jį? — vieną popietę tėtis paklausė Lizelės, šiai parimus greta jo. — Ten, vandenyje?

Upės vandenys neskubėjo. Tingiuose raibuliuose Lizelė įžvelgė Makso Vandenburgo veido kontūrus. Ji matė pasišiaušusius jo plaukus ir liesą kūną.

— Mūsų rūsyje jis kovodavo su fiureriu.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, — tėtis tvirčiau sugriebė šerpetotą turėklų medieną. — Aš — tikras kvailys.

Ne, tėti.

Tu — tik žmogus.

Jo žodžius ji suprato vėliau nei po metų, berašydama rūsyje, ir visa širdimi troško, kad šis suvokimas ją būtų aplankęs anksčiau.

— Esu tikras kvailys, — tarė Hansas Hubermanas savo globotinei. — Ir geraširdis. Todėl gali mane laikyti didžiausiu idiotu pasaulyje. Reikalas tas, kad noriu, jog jie manęs ateitų. Bet kas būtų geriau už šitą laukimą.

Hansui Hubermanui žūtbūt reikėjo pateisinimo. Jis troško žinoti, kad Maksas Vandenburgas jo namus paliko dėl rimtos priežasties. Galiausiai po trijų savaičių jis pamanė, kad jo valanda išmušė.

Buvo vėlu.

Grįždama iš ponios Holtzapfel namų, Lizelė išvydo du vyrus ilgais juodais apsiaustais ir tučtuojau nuskuodė į vidų.

— Tėti! Tėti! — Ji vos neapvertė virtuvinio stalo. — Tėti, jie čia!

— Ko šitaip plyšauji, Saumensch? Kas čia? — Pirmoji prabilo motina.

— Gestapas.

— Hansi!

Jis jau ėjo pro duris jų sutikti. Lizelė norėjo bėgti įkandin, tačiau motina ją sulaikė ir liepė likti stebėti pro langą.

Tėtis sustojo ties varteliais ir pasimuistė.

Motina suspaudė Lizelę dar tvirčiau.

Vyrai praėjo pro šalį.

Sunerimęs tėtis žvilgtelėjo į langą ir žengė pro vartelius.

— Ei! Aš čia. Jums reikia manęs. Aš gyvenu šitame name, — sušuko jis. Vyrai juodais apsiaustais akimirką stabtelėjo ir pasitikrino savo užrašus.

— Ne, ne, — atsakė jie jam gomuriniais griausmingais balsais. — Deja, mūsų tikslams esate šiek tiek per senas.

Po šių žodžių jie patraukė gatve, tačiau nuėjo netoli ir pasuko pro atvirus trisdešimt penktojo namo vartus.

— Frau Štainer? — pasiteiravo jie duris atidariusios moters.

— Taip, tai aš.

— Atvykome apie kai ką su jumis pasikalbėti.

Vyrai juodais apsiaustais mažučio it degtukų dėžutė Štainerių namo kieme stovėjo tarsi pakuotos kolonos.

Dėl niekam nežinomų priežasčių jie atėjo berniuko.

Vyrams juodais apsiaustais reikėjo Rudžio.

AŠTUNTA DALIS

 Pasaulio purtytojas

apie

domino ir tamsą — mintį apie nuogą Rudį — bausmę — pažado tesėtojo žmoną — rinkėjus — duonos valgytojus — žvakę tarp medžių — paslėptą eskizų knygą ir anarchisto kostiumų kolekciją

Domino ir tamsa

Jauniausių Rudžio seserų žodžiais tariant, virtuvėje sėdėjo dvi pabaisos. Jų balsai nepailsdami krebždino į duris, trims Štainerių vaikams žaidžiant domino kitoje jų pusėje. Kiti trys, nekreipdami į juos dėmesio, miegamajame klausėsi radijo imtuvo. Rudis vylėsi, kad šis apsilankymas neturi nieko bendra su praėjusios savaitės įvykiais mokykloje. Apie tai jis neprasitarė Lizelei ir neužsiminė namuose.

*** Pilka popietė, ankšta mokyklos raštinė ***

Eilėje stovėjo trys berniukai. Jų kūnai ir įrašai buvo atidžiai nagrinėjami.

Pasibaigus ketvirtajai domino partijai, Rudis pradėjo rikiuoti juos į eilutes, kurdamas skersai svetainės grindis besidriekiančius raštus. Jis jau buvo įpratęs palikti keletą tarpelių tam atvejui, jei neklaužados sesutės pirštas nuspręstų įsikišti, kaip dažnai ir nutikdavo.

— Ar galiu juos nuversti, Rudi?

— Ne.

— O aš?

— Ne. Padarysime tai kartu.

Jis suformavo tris atskiras juostas, vedančias į viduryje stovintį domino kauliukų bokštą. Kartu jie turėjo stebėti, kaip griūva taip kruopščiai suplanuotas statinys, ir grožėtis destrukcija.

Dabar balsai virtuvėje darėsi garsesni, besikalbantiems stengiantis perrėkti vienas kitą. Dėl klausytojų dėmesio kovojo įvairūs sakiniai, kol anksčiau tylėjęs žmogus įsiterpė į pokalbį.

— Ne, — tarė ji. — Ne, — pakartojo dar kartą. Net likusiems balsams ginčą pratęsus, juos vėl nutildė tas pats moteriškas balsas, tačiau šįkart jis skambėjo kur kas ryžtingiau. — Prašau, — maldavo Barbara Štainer, — tik ne mano berniuką.

— Ar galime užsidegti žvakę, Rudi?

Tai su jomis dažnai darydavo tėvas. Jis užgesindavo šviesą ir drauge su mergaitėmis žvakės šviesoje stebėdavo griūvančius domino kauliukus. Kažkodėl tai reginiui teikdavo daugiau didybės.

Jo kojos jau sopėjo bet kuriuo atveju.

— Einu, surasiu degtukų.

Šviesos jungiklis buvo prie durų.

Jis tyliai priėjo prie jo, vienoje rankoje laikydamas degtukų dėžutę, kitoje — žvakę.

Kitoje durų pusėje trijų vyrų ir moters ginčas vis labiau kaito.

— Geriausi rezultatai visoje klasėje, — tarė vienas iš pabaisų. Gomurinis sausas balsas. — Jau neminint jo atletinių gabumų.

Po galais, kam jam reikėjo nugalėti visose tose rungtyse karnavalo metu?

Doičeris.

Prakeiktas Francas Doičeris.

Tačiau netrukus jis viską suprato.

Tai buvo ne Franco Doičerio, o jo paties kaltė. Jis ne tik norėjo pasipuikuoti prieš buvusį savo kankintoją, tačiau ir parodyti visiems, ko vertas. Dabar visi sėdėjo virtuvėje.

Jis uždegė žvakę ir išjungė šviesą.

— Pasiruošę?

— Bet aš esu girdėjęs, kas ten dedasi, — pasigirdo nesupainiojamai tvirtas Rudžio tėvo balsas.

— Nagi, Rudi, paskubėk.

— Taip, bet supraskite, pone Štaineri, kad visa tai — svarbesniam tikslui. Pamąstykite apie sūnui atsiversiančias galimybes. Tai tikra privilegija.

— Rudi, žvakė tirpsta.

Jis pamojo savo seserims, liepdamas duoti jam ramybę, ir laukė tolesnių Alekso Štainerio žodžių. Jis prabilo:

— Privilegijos? Pavyzdžiui, bėgimas basomis kojomis per sniegą? Arba šokinėjimas nuo dešimties metrų aukščio platformų į metro gylio vandenį?

Rudžio ausis buvo prispausta prie durų. Žvakės vaškas lašėjo jam ant rankų.

— Tai tik gandai, — sausas, žemas ir abejingas balsas turėjo atsakymą į kiekvieną klausimą. — Mūsų mokykla yra viena prestižiškiausių. Ji lenkia net pasaulinio lygio įstaigas. Mes kuriame elitinę Vokietijos piliečių grupę...

Rudis nebegalėjo ilgiau klausytis.

Nusigramdęs vašką nuo rankos, jis atsitraukė nuo šviesos, besiskverbiančios pro durų plyšį. Jam atsisėdus, žvakė užgeso. Per daug judėjimo. Juos užliejo tamsa. Vienintelė pasiekianti šviesa buvo baltas stačiakampis rėmas — virtuvės durų forma.

Jis įžiebė dar vieną degtuką ir uždegė žvakę. Kambaryje pasklido saldus liepsnos ir anglies kvapas.

Rudis su seserimis stumtelėjo domino kauliukų voreles ir stebėjo juos krintant vieną po kito, kol viduryje stovintis bokštas buvo parklupdytas. Mergaitės ėmė krykštauti.

Kambaryje pasirodė vyresnis Rudžio brolis Kurtas.

— Jie primena negyvėlius, — tarė jis.

— Kas?

Rudis pažvelgė į tamsų jo veidą, tačiau Kurtas neatsakė. Jis išgirdo ginčą virtuvėje.

— Kas ten dedasi?

Jam atsakė viena iš mergaičių. Jauniausioji, Betina. Jai buvo penkeri.

— Ten yra dvi pabaisos, — paaiškino ji. — Jie atėjo Rudžio.

Žmonių vaikas. Visuomet kur kas gudresnis.

Vėliau, vyrams juodais apsiaustais palikus jų namus, du berniukai — septyniolikos ir keturiolikos metų — sukaupė drąsos nueiti į virtuvę.

Jie sustojo tarpduryje. Šviesa baudė jų akis.

Pirmasis prabilo Kurtas.

— Ar jie jį pasiims?

Jų motina dilbiais rėmėsi į stalą, delnus atvertusi į viršų.

Aleksas Štaineris pakėlė galvą.

Ji buvo sunki.

Jo veido išraiška buvo aštri ir aiški, tarsi ką tik išdrožinėta.

Medinė ranka nubraukė rakštis nuo aštrių kraštų, ir keletą kartų jis pamėgino prabilti.

— Tėti?

Tačiau Rudis nesiartino prie tėvo.

Jis atsisėdo prie virtuvinio stalo ir suėmė atverstą motinos delną.

Aleksas ir Barbara Štaineriai nusprendė neatskleisti, kas buvo pasakyta virtuvėje, kol domino kauliukai svetainėje krito tarsi negyvi kūnai. Jei tik Rudis būtų pasiklausęs prie durų dar keletą minučių...

Bėgant savaitėms, Rudis sau sakė — tiksliau sakant, prisiekinėjo — kad, jei tą vakarą būtų išklausęs visą virtuvėje vykusį pokalbį, jis būtų pasirodęs joje kur kas anksčiau.

— Aš važiuosiu, — būtų pasakęs jis. — Prašom pasiimti mane. Jau dabar esu pasirengęs.

Jei jis būtų įsikišęs, galbūt įvykiai būtų klostęsi kitaip.

*** Galimybė ***

1. Aleksas Štaineris nebūtų kentėjęs tos pačios bausmės, kuria buvo nubaustas Hansas Hubermanas.

2. Rudis būtų išvykęs mokytis.

3. Ir gal jis būtų likęs gyvas.

Deja, likimo žiaurumas sukliudė Rudžiui užeiti į virtuvę reikiamu metu.

Jis grįžo pas savo seseris ir domino kauliukus.

Jis atsisėdo.

Rudis Štaineris niekur neketino važiuoti.

Mintis apie nuogą rudį

Ten buvo moteris.

Ji stovėjo kampe.

Jis dar nebuvo matęs storesnės kasos. Didžiąją laiko dalį ji kabojo moteriai už nugaros, o kartais, kai persimesdavo ją per petį, ji kiurksodavo ant didžiulės jos krūties tarsi peršertas augintinis. Tiesą sakant, visi bruožai buvo padidinti. Jos lūpos, kojos. Lygūs jos dantys. Jos balsas buvo skardus ir tiesus. Nebuvo galima gaišti laiko.

— Komm, — paliepė ji jiems. — Ateikite ir stokite čia.

O gydytojas priminė plinkantį graužiką. Jis buvo smulkaus sudėjimo ir vikrus; jo žingsnius mokyklos raštinėje lydėjo maniakiški ir kartu dalykiški judesiai, manieros. Be to, jis buvo peršalęs.

Sunku pasakyti, kuris iš trijų berniukų labiausiai vengė nusivilkti savo drabužius, kai jiems buvo liepta šitai padaryti. Vieno iš jų žvilgsnis bėgiojo nuo žmogaus prie žmogaus — nuo senstelėjusio mokytojo prie milžiniškos medicinos sesers ir mažučio gydytojo. Vidurinis akis buvo nudelbęs į savo pėdas, o stovįs kairėje dėkojo Dievui, kad dabar jis buvo mokyklos raštinėje, o ne tamsiame skersgatvyje. Rudis priėjo prie išvados, kad labiau už kitus jį baugino medicinos sesuo.

— Kas pirmas? — pasiteiravo ji.

Jai atsakė prižiūrintis mokytojas ponas Hekenštaleris. Jis labiau priminė ne žmogų, o juodą kostiumą. Jo veidą dengė ūsai. Įdėmiai pažvelgęs į berniukus, kaipmat priėmė sprendimą.

— Švarcas.

Nelaimėlis Jurgenas Švarcas, jausdamasis itin nepatogiai, nusivilko uniformą. Berniukas stovėjo raštinėje vienais apatiniais ir apavu. Vokiškame jo veide atsispindėjo giliai įsirėžęs, tačiau atsako nesulaukęs pasigailėjimo prašymas.

— Na? — paragino ponas Hekenštaleris. — O batai?

Jis nusiavė batus ir nusimovė kojines.

— Und die Unterhosen, — pridūrė medicinos sesuo. — Ir apatinius.

Rudis ir kitas berniukas, Olafas Špigelis, taip pat pradėjo nusirenginėti, tačiau iki tokios pavojingos pozicijos, kurioje dabar buvo atsidūręs Jurgenas Švarcas, jiems dar buvo toli. Berniukas visas drebėjo. Jis buvo metais jaunesnis už likusiuosius du, tačiau aukštesnis. Nusimovęs apatinius, mažoje vėsioje mokyklos raštinėje vargšelis stovėjo nuolankus ir didžiai pažemintas. Jo savigarba dabar tysojo apsivijusi kulkšnis.

Medicinos sesuo, sukryžiavusi rankas ant pribloškiančios krūtinės, atidžiai jį stebėjo.

Hekenštaleris paragino kitus du berniukus.

Gydytojas kasėsi viršugalvį ir kosčiojo. Jo peršalimas darėsi vis sunkiau pakeliamas.

Visi trys berniukai buvo apžiūrinėjami ant šaltų grindų.

Delnais prisidengę genitalijas, jie drebėjo tarsi pati ateitis.

Švokšdamas ir kosėdamas, daktaras berniukams nurodinėjo:

— Įkvėpk, — šniurkšt.

— Iškvėpk, — antras šniurkštelėjimas.

— Dabar ištiesk rankas, — kostelėjimas. — Sakiau ištiesk rankas, — milžiniška kosulio banga.

Kaip paprastai būdinga žmonėms, berniukai nesiliovė žvilgčioti vienas į kitą, ieškodami abipusės užuojautos ženklų. Nė vienas jų nesulaukė. Visi trys sunkiai atitraukė rankas nuo tarpkojų ir ištiesė jas į šalis. Šįkart Rudis nesistengė aplenkti savo varžovų.

— Pamažu artėjame prie pasisekimo, — aiškino mokytojui medicinos sesuo, — kurdami naują ateitį. Tai bus nauja fiziškai ir protiškai pranašesnių vokiečių klasė. Viršesniųjų klasė.

Nelaimei, jos pamokslą nutraukė pusiau persilenkęs gydytojas, ėmęs kosėti virš likimo valiai paliktų drabužių. Jo akyse prisikaupė ašarų, o Rudis nesusilaikė nepagalvojęs.

Nauja ateitis? Tokia kaip jis?

Savo pamąstymus jis išmintingai nutylėjo.

Pasibaigus apžiūrai, jam pavyko pirmą kartą gyvenime nuogam sušukti Heil Hitler. Kažkokia iškreipta prasme tai pasirodė ne taip ir bjauru.

Netekusiems orumo berniukams buvo leista apsirengti, ir, išeidami iš raštinės, jie jau girdėjo sau už nugarų prasidėjusį pokalbį jų garbei.

— Jie šiek tiek vyresni nei paprastai, — pradėjo gydytojas, — tačiau, mano nuomone, tiks bent jau du iš jų.

— Pirmasis ir trečiasis, — antrino medicinos sesuo.

Berniukai laukė už durų.

Pirmasis ir trečiasis.

— Pirmasis buvai tu, Švarcai, — tarė Rudis ir, atsigręžęs į Olafą Špigelį, pridūrė: — o kuris buvo trečiasis?

Špigelis susimąstė. Ar galvoje ji turėjo trečiąjį eilėje, ar trečiąjį apžiūrėtąjį? Tai nebuvo svarbu. Jis buvo tikras tuo, kuo troško tikėti.

— Manau, tai buvai tu.

— Mėšlas, Špigeli, tai buvai tu.

*** Menkutė garantija ***

Vyrai juodais apsiaustais puikiai žinojo, kuris iš berniukų buvo trečias.

Kitą dieną po vyriškių vizito Himelio gatvėje Rudis sėdėjo ant prieangio laiptelių su Lizele ir pasakojo visą istoriją su menkiausiomis smulkmenomis. Jis neištvėrė ir prisipažino, kas nutiko mokykloje tą dieną, kai jį išsivedė iš pamokos. Jie netgi pasijuokė iš gremėzdiškosios seselės ir Jurgeno Švarco veido išraiškos. Vis dėlto didžioji pasakojimo dalis buvo kupina nerimo, ypač Rudžiui užsiminus apie balsus virtuvėje ir negyvėlius primenančius domino kauliukus.

Ilgą laiką Lizelės neapleido viena mintis.

Tai buvo berniukų apžiūra, tiksliau — jei ji būtų buvusi sau atvira — tai buvo Rudis.

Ji gulėdavo lovoje ilgėdamasi Makso, mąstydama, kur jis galėtų būti, melsdamasi už jo gyvybę, tačiau kažkur tarp tų minčių visuomet išdygdavo Rudis.

Jis švytėdavo tamsoje visiškai nuogas.

Šis vaizdinys ją baugino, ypač ta dalis, kai jis buvo priverstas pakelti rankas. Švelniai tariant, mintis buvo trikdanti, tačiau dėl Lizelei nesuprantamų priežasčių ji negalėjo liautis apie tai galvojusi.

Bausmė

Nacistinės Vokietijos maisto kortelėse nebuvo įrašytos bausmės, tačiau kiekvienam ateidavo eilė būti nubaustam. Vieniems tai buvo mirtis svetimoje šalyje karo metu. Kitiems — skurdas ir kaltė karui pasibaigus, kai Europoje buvo padaryta šeši milijonai atradimų. Daugelis žmonių veikiausiai nujautė savo bausmes artėjant, tačiau tik vienas kitas jas priėmė nuolankiai. Vienas iš tokių žmonių buvo Hansas Hubermanas.

Žydams gatvėje padėti nevalia.

Rūsyje vienam iš jų taip pat ne vieta.

Iš pradžių jį baudė sąžinė. Neapdairus Makso Vandenburgo išdavimas jį tarsi apsėdo. Lizelė matė jį sėdintį prie tėčio lėkštės, pastarajam nekreipiant dėmesio į savo vakarienę, arba stovintį greta jo ant tilto per Amperį. Tėtis ir akordeonu liovėsi grojęs. Jo optimizmas sidabrinėmis akimis tysojo sunkiai sužeistas. Tai jau buvo blogai, tačiau tik pradžia.

Vieną ankstyvo lapkričio trečiadienį į pašto dėžutę atkeliavo tikroji jo bausmė. Iš pirmo žvilgsnio naujienos atrodė geros.

*** Popieriaus lapas virtuvėje ***

Su džiaugsmu norime jums pranešti, kad jūsų prašymas dėl narystės Vokietijos darbo partijoje pagaliau buvo patenkintas...

— Nacionalistų partija? — nustebo Roza. — Maniau, kad jiems tavęs nereikėjo.

— Taip ir buvo.

Tėtis atsisėdo ir dar kartą perskaitė laišką.

Niekas neketino jo išsiųsti už išdavystę, pagalbą žydams ar dar kažką panašaus. Bent jau kai kurių žmonių akimis žiūrint, Hansas Hubermanas buvo apdovanotas. Kaip tai galėjo būti įmanoma?

— Turi būti kažkas daugiau.

Taip ir buvo.

Penktadienį jiems buvo pristatytas Hanso Hubermano šaukimas į vokiečių kariuomenę. Jame, be kita ko, buvo pabrėžiama, kad partijos narys turėtų būti laimingas, galėdamas prisidėti prie karo eigos. Priešingu atveju atitinkamų pasekmių nebūtų išvengta.

Lizelė buvo ką tik grįžusi iš skaitymo pas ponią Holtzapfel. Virtuvė buvo apsunkusi nuo sriubos garų ir tuščių Hanso ir Rozos Hubermanų veidų. Tėtis sėdėjo. Motina stovėjo greta, o sriuba ant viryklės jau buvo pradėjusi svilti.

— Maldauju, Viešpatie, neleisk jiems išsiųsti manęs į Rusiją, — kalbėjo tėtis.

— Mama, sriuba svyla.

— Ką?

Nuskubėjusi prie viryklės, Lizelė nukėlė puodą nuo ugnies.

— Sriuba.

Sėkmingai išgelbėjusi vakarienę, mergaitė atsigręžė į savo globėjus. Jų veidai priminė apleistus miestus.

— Tėtuk, kas atsitiko?

Jis padavė jai laišką, ir skaitydama jį Lizelė juto, kaip jos rankos ima drebėti. Žodžiai buvo jėga įspausti į popierių.

*** Lizelės Meminger vaizduotės vaisiai ***

Šoko užlietoje virtuvėje, kažkur netoli viryklės, stovi vieniša pervargusi spausdinimo mašinėlė. Ją supa tolimas pustuštis kambarys. Jos klavišai išblukę, o baltas popieriaus lapas kantriai laukia statmenas. Jį lengvai virpina pro langą slapčia pūstelintis vėjelis. Kavos pertraukėlė artėja pabaigos link. Prie durų sukrauta žmogaus ūgį siekianti popierių krūva. Niekas nenustebtų, jei ji dar ir užsirūkytų.

Iš tiesų, spausdinimo mašinėlę Lizelė išvydo kur kas vėliau, rašydama. Jai buvo įdomu, kiek tokių laiškų buvo išsiųsta Vokietijos Hansams Hubermanams ir Aleksams Štaineriams — tiems, kurie stengėsi padėti bejėgiams ir kurie nesutiko išsižadėti savo vaikų.

Tai buvo augančios vokiečių kariuomenės nevilties ženklas. Rusijoje jai grėsė pralaimėjimas.

Jų miestai buvo bombarduojami.

Reikėjo ne vien tik daugiau žmonių, bet ir naujų būdų jiems verbuoti, tačiau daugeliu atvejų sunkiausi darbai buvo paskiriami netinkamiausiems žmonėms.

Toliau skaitydama laišką, pro raidžių išmuštas skylutes popieriuje Lizelė matė medinį stalą. Į lapą buvo įmušti tokie žodžiai, kaip privaloma ir pareiga. Jos burnoje pradėjo kauptis seilės. Ėmė pykinti.

— Kas čia?

— Maniau, kad išmokiau tave skaityti, mano mergaite, — tyliai atsakė tėtis. Jo žodžiuose nebuvo nė kruopelės pykčio ar sarkazmo. Balsas buvo toks pat tuščias, kaip ir veidas.

Tuomet Lizelė atsigręžė į motiną.

Po dešiniąja Rozos akimi atsirado nedidelis plyšelis ir, neprabėgus nė minutei, kartoninis jos veidas sudrisko. Ne per vidurį, o šiek tiek dešiniau. Plyšys išvagojo jos skruostą ir sustojo ties smakru.

*** Po 20 minučių: mergaitė Himelio gatvėje ***

Ji pažvelgia aukštyn ir sušnabžda. „Maksai, šiandien dangus švelnus. Debesys atrodo tokie minkšti ir liūdni, be to...“ Ji nuleidžia akis ir sukryžiuoja rankas. Mintyse išvydusi į karą išeinantį tėtį, ji sugriebia savo švarko atvartus.

„Be to, šalta, Maksai. Labai šalta...“

Po penketo dienų Lizelė kaip paprastai išėjo laukan, tačiau į dangų pažvelgti jai nepavyko.

Ant gretimo namo prieangio laiptelių sėdėjo tvarkingai susišukavusi Barbara Štainer. Moteris drebėdama traukė cigaretę. Pakeliui jos link Lizelė stabtelėjo išvydusi Kurtą. Jis išėjo laukan ir prisėdo greta motinos. Pastebėjęs sustojusią mergaitę, Kurtas sušuko:

— Ateik, Lizele, Rudis tuojau išeis.

Po trumpos pauzės ji vėl ėmė artintis prie jų.

Barbara rūkė.

Nuo cigaretės galo raitėsi dūmų raukšlelė. Kurtas paėmė ją tarp pirštų, nupurtė pelenus, įtraukė ir atidavė motinai.

Pabaigusi cigaretę, Rudžio motina pakėlė akis. Pirštais ji perbraukė tvarkingai sušukuotus plaukus.

— Mūsų tėtis taip pat išeina, — tarė Kurtas.

Stojo tyla.

Prie ponios Diler krautuvėlės būrelis vaikų spardė kamuolį.

— Kai jie ateina ir paprašo vieno iš tavo vaikų, — pati sau aiškino Barbara Štainer, — privalai sutikti.

Pažado tesėtojo žmona

*** Rūsys, devinta valanda ryto ***

Iki atsisveikinimo — šešios valandos:

„Lizele, aš grojau kažkieno kito akordeonu.“ Jis užmerkia akis.

„Mano grojimas visus nuliūdino.“

Išskyrus taurę šampano praėjusią vasarą, Hansas Hubermanas alkoholio burnoje nebuvo turėjęs visą dešimtmetį. Iki išvykstant į mokymus išvakarių.

Drauge su Aleksu Štaineriu jis nuėjo į „Knolerį“ ir praleido ten visą popietę iki pat vakaro. Nepaisydami žmonų perspėjimų, abu vyrai gėrė iki užsimiršimo. Padėties netaisė ir užeigos šeimininko Diterio Vesthaimerio statomi nemokami gėrimai.

Pasirodo, vis dar blaivus Hansas buvo pakviestas pagroti akordeonu ant scenos. Kaip derėtų tokiam vakarui, jis sugrojo žymiąją dainą „Niūrus sekmadienis“ — vengrų savižudžių himną. Kūrinys sukėlė visą savo reputacijai deramą liūdesį, maža to, Hanso grojimas privertė visus užeigos lankytojus pravirkti. Lizelė mėgino įsivaizduoti, kaip tai turėjo atrodyti ir skambėti. Pilnos burnos. Tuščius alaus bokalus puošė tik putos paliktos juostos. Akordeono dumplės atsiduso, ir daina buvo baigta. Žmonės plojo. Iš alaus sklidinų burnų sklindantys šūksniai nulydėjo jį iki baro.

Grįžęs namo, Hansas nesugebėjo įkišti rakto į spyną. Todėl jis beldė. Keletą kartų.

— Roza!

Jis stovėjo ne prie savo namų durų.

Ponia Holtzapfel anaiptol nebuvo sužavėta.

— Schweine! Tu supainiojai namus, — savo žodžius ji išstūmė pro rakto skylutę. — Tu gyveni greta, kvailas Saukerl.

— Dėkui, frau Holtzapfel.

— Žinai, kur gali susikišti savo padėką, netikėli?

— Ką pasakėte?

— Eik namo.

— Dėkui, frau Holtzapfel.

— Negi nesakiau, ką gali padaryti su savo padėka?

— Sakėte?

(Nustebtumėte, kokią istoriją galima sudėlioti iš pokalbio rūsyje nuotrupų ir skaitymo seanso bjaurios senės virtuvėje.)

— Tiesiog dink iš čia!

Galiausiai parsiradęs namo, tėtis nuėjo ne į savo lovą, o į Lizelės kambarį. Svirduliuodamas jis stovėjo tarpduryje ir stebėjo miegančią mergaitę. Staiga nubudusi, ji palaikė jį Maksu.

— Ar čia tu? — paklausė ji.

— Ne, — atsakė jis, puikiai suprasdamas, ką ji turėjo galvoje. — Čia tėtukas.

Atatupstas jis paliko jos miegamąjį ir sunkiai nušlepsėjo į rūsį. Roza entuziastingai knarkė svetainėje.

Kitą rytą, artėjant devintai valandai, Roza virtuvėje Lizelei paliepė:

— Paduok man ana tą kibirą.

Pripylusi jį šalto vandens, Roza laiptais nulipo į rūsį. Lizelė nusekė įkandin, bergždžiai mėgindama ją sulaikyti.

— Mama, taip negalima!

— Negalima? — akimirkai ant laiptų atsigręžė Roza. — Saumensch, ar aš kažką praleidau? Ar dabar šiuose namuose nurodinėji tu?

Abi stovėjo nė nekrusteldamos.

Lizelė nieko neatsakė.

— Taip ir maniau.

Nusileidusios į rūsį, jos rado Hansą, išsitiesusį ant nugaros tarp apklotų nuo dulkių. Jis nesijautė vertas miegoti ant Makso čiužinio.

— Dabar pamatysime, — pakėlė kibirą Roza, — ar jis dar gyvas.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas!

Ant grindų susiformavo ovalo formos bala, kurioje skendėjo Hanso galva ir pusė krūtinės. Jo plaukai prilipo prie vienos veido pusės, o nuo blakstienų lašėjo vanduo.

— Už ką tu man šitaip?

— Tu senas girtuokli!

— Jėzau...

Nuo jo drabužių keistai kilo garai. Plika akimi galėjai matyti jo pagirias. Jos užsikorė jam ant pečių ir slėgė tarsi cemento maišas.

Dešine ranka Roza perėmė kibirą iš kairiosios.

— Džiaukis, kad išeini į karą, — užriko ji, iškeldama į viršų pirštą ir nesibaimindama juo pamojuoti. — Kitaip pati tave nudėčiau, juk supranti tai, ar ne?

— Ar būtina buvo šitaip daryti? — valydamasis vandens srovelę nuo kaklo paklausė tėtis.

— Taip, būtina, — atrėžė ji lipdama aukštyn. — Jei nepamatysiu tavęs virtuvėje po penkių minučių, sulauksi antro kibiro.

Likusi rūsyje su tėčiu, Lizelė puolė valyti vandenį vienu iš apklotų.

Tėtis prabilo, šlapia ranka priversdamas mergaitę sustoti.

— Lizele? — suėmęs jos dilbį ir žvelgdamas tiesiai į akis pradėjo jis. — Ar tiki, kad jis dar gyvas?

Lizelė atsisėdo.

Ji sukryžiavo kojas.

Vanduo nuo drėgno apkloto persigėrė ant jos kelio.

— Tikiuosi, tėtuk.

Šie žodžiai atrodė tokie kvaili, tokie akivaizdūs, tačiau plataus pasirinkimo ji neturėjo.

Norėdama pasakyti bent ką reikšminga ir nuvyti šalin jų abiejų mintis apie Maksą, ji pritūpė ir įkišo pirštą į nedidelę vandens balutę ant grindų.

— Guten Morgen, tėtuk.

Atsakydamas Hansas jai mirktelėjo.

Tačiau tai nebuvo įprastas mirktelėjimas. Šis buvo sunkesnis, nerangesnis. Gyvenimo po Makso, pagirių variantas. Atsisėdęs jis papasakojo Lizelei apie praeitą vakarą, akordeoną ir ponią Holtzapfel.

*** Virtuvė: pirma valanda popiet ***

Dvi valandos iki atsisveikinimo: „Tėtuk, prašau tavęs, neik.“ Šaukštą laikanti jos ranka dreba. „Iš pradžių netekome Makso. Negalime prarasti ir tavęs.“ Atsakydamas pagirių kamuojamas vyras alkūnę atremia į stalą ir užsidengia dešinę akį. „Tu jau beveik suaugusi moteris, Lizele.“ Jis norėtų palūžti, tačiau šito sau leisti negali, todėl išlieka tvirtas. „Rūpinkis motina, gerai?“ Mergaitė tesugeba išspausti pusę galvos linktelėjimo, rodančio sutikimą.

„Gerai, tėtuk.“

Jis paliko Himelio gatvę, vietoj kostiumo vilkėdamas pagirias.

Aleksui Štaineriui buvo likusios dar keturios dienos. Jis užsuko likus valandai iki jiems išvykstant į stotį ir palinkėjo Hansui viso geriausio. Atėjo visa Štainerių šeima. Kiekvienas paspaudė Hansui ranką. Apkabinusi jį, Barbara pabučiavo į abu skruostus.

— Sugrįžk gyvas.

— Gerai, Barbara, — tarė jis neapsakomai užtikrintas. — Žinoma, kad grįšiu, — jis net prisivertė nusijuokti. — Juk tai tik karas. Vieną jau išgyvenau.

Jiems einant Himelio gatve, vielinė moteris iš kaimyninio namo išėjo laukan ir stebėjo juos nuo šaligatvio.

— Sudie, ponia Holtzapfel. Atleiskite už vakarykštį.

— Sudie, Hansai, tu prasigėręs Saukerl, — tarė ji, tuo pat metu parodydama ir trupinėlį draugiškumo. — Netruk grįžti namo.

— Taip, ponia Holtzapfel. Dėkoju.

— Žinai, ką gali padaryti su savo padėka, — žaismingai šūktelėjo ji.

Gatvės kampe ponia Diler priešiškai stebėjo juos pro savo krautuvėlės virtiną, o Lizelė įsikibo tėčiui į ranką. Taip ji lydėjo jį per visą Miuncheno gatvę iki Bahnhof. Ten jo jau laukė traukinys.

Jie sustojo ant platformos.

Roza apkabino jį pirmoji.

Nė žodžio.

Jos galva paskendo jo krūtinėje. Tuomet atsitraukė.

Atėjo mergaitės eilė.

— Tėtuk?

Tyla.

„Nevažiuok, tėtuk. Paprasčiausiai nevažiuok. Tegu jie tavęs ateina. Tik tu nevažiuok, prašau, nevažiuok.“

— Tėtuk?

*** Geležinkelio stotis, trečia valanda popiet ***

Laikas atsisveikinti: jis laiko jos ranką. Pasakyti ką nors, pasakyti bet ką. Jis taria jai per petį: „Lizele, ar galėtum pasirūpinti mano akordeonu? Nusprendžiau neimti jo su savimi.“ Pagaliau jis randa reikšmingų žodžių:

„O jei dar bus antskrydžių, nesiliauk skaičiusi slėptuvėje.“

Mergaitė pajunta besikartojantį pamažu augančios krūtinės ženklą. Prisiglaudus prie jo šonkaulių, ji peršti. „Gerai, tėtuk.“ Ji stebeilija į jo kostiumo audinį, esantį vos per milimetrą nuo jos akių. Ji jam taria:

„Ar pagrosi mums grįžęs namo?“

Tuomet Hansas Hubermanas nusišypsojo savo dukteriai, o traukinys buvo pasirengęs išvykti. Jis ištiesė ranką ir švelniai palietė jos skruostą.

— Pažadu, — atsakė jis ir pasuko vagono link.

Traukiniui pajudėjus, jie vienas nuo kito nenuleido akių.

Lizelė ir Roza mojo rankomis.

Hansas Hubermanas vis tolo ir tolo, o jo rankoje liko vien tuščias oras.

Aplink jas ant platformos stovintys žmonės ėmė skirstytis, kol galiausiai jos liko vienos. Tik drabužių formą įgavusi moteris ir trylikametė mergaitė.

Per keletą kitų savaičių, Aleksui Štaineriui ir Hansui Hubermanui dalyvaujant sutrumpintuose įvairių stovyklų mokymuose, Himelio gatvė neatpažįstamai pasikeitė. Rudis buvo nebe toks — jis nebekalbėjo. Motina pasikeitė — ji nebesiplūdo. Net pati Lizelė juto pokyčius. Kad ir kaip ji stengėsi save įtikinti, kad tai pakels nuotaiką, nesugebėjo įžiebti troškimo nušvilpti dar vieną knygą.

Prabėgus vienuolikai dienų, kai Aleksas Štaineris išvyko, Rudžio kantrybė trūko. Jis išskubėjo pro vartus ir akimirksniu atsidūrė prie Lizelės durų.

— Kommst?

— Ja.

Jai nerūpėjo, nei kur jis ketino eiti, nei ką buvo sumanęs. Svarbiausia, kad ji ėjo kartu. Jie praėjo Himelio gatvę, tada Miuncheno gatvę ir galiausiai paliko Molchingą. Pagrindinį klausimą Lizelė uždavė tik prabėgus gerai valandai. Iki tol ji tik žvilgteldavo į ryžtu spinduliuojantį Rudžio veidą arba tyrinėjo sustingusias rankas ir į kišenes sukištus kumščius.

— Kur mes einame?

— Nejaugi nesupranti?

— Na, tiesą sakant, ne, — atsakė Lizelė, stengdamasi neatsilikti.

— Ketinu jį surasti.

— Savo tėtį?

— Taip, — ryžtingai tarė jis, o akimirką pagalvojęs dar pridūrė. — Tiksliau, ne. Manau, pirmiausia surasiu fiurerį.

— Kam? — žingsniai vis spartėjo.

— Nes noriu jį pribaigti, — sustojęs rėžė Rudis. Jis net atsigręžė į likusį pasaulį. — Ar girdėjote tai, niekšai jūs? — suriko jis. — Aš noriu fiurerį pribaigti!

Jie vėl pajudėjo ir šitaip nužygiavo dar keletą kilometrų. Lizelės noras apsisukti ir grįžti vis stiprėjo.

— Rudi, greit sutems.

— Na ir? — nesustodamas paklausė jis.

— Aš einu atgal.

Sustojęs Rudis atsigręžė į ją ir pažvelgė taip, tarsi ji būtų jį išdavusi.

— Teisingai, knygų vagile. Palik mane. Lažinuosi, jei šio kelio gale gulėtų nieko verta knygpalaikė, tu eitum toliau. Nejau aš neteisus?

Kurį laiką nė vienas iš jų netarė nė žodžio, tačiau netrukus Lizelė sukaupė ryžtą.

— Manai, kad vienintelis taip jautiesi, Saukerl? — nusigręžė ji. — Tu juk netekai tik tėvo...

— Ką nori tuo pasakyti?

Lizelei prireikė akimirkos suskaičiuoti.

Jos motina. Brolis. Maksas Vandenburgas. Hansas Hubermanas. Nė vieno jau nebebuvo. O tikro tėvo ji apskritai neturėjo.

— Tai reiškia, — tarė ji, — kad aš einu namo.

Viena ji ėjo penkiolika minučių, ir net šnopuojančiam Rudžiui prakaituotais skruostais ją pavijus, dar gerą valandą nė vienas žodis nenuskambėjo. Jie tik ėjo namo skaudamomis pėdomis ir išvargusiomis širdimis.

Knygoje „Daina naktyje“ buvo skyrius pavadinimu „Išvargusios širdys“. Romantikos ištroškusi mergina pasižadėjo jaunam vaikinui, tačiau pasirodė, kad šis pabėgo su jos geriausia drauge. Lizelė buvo įsitikinusi, kad tai nutiko vienuoliktame skyriuje. Mano širdis tokia išvargusi, — kalbėjo mergina. Sėdėdama koplyčioje, ji rašė dienoraštį.

„Ne, — eidama mąstė Lizelė. — Tai mano širdis išvargusi. Trylikametė širdis neturėtų šitaip jaustis.“

Pasiekusi Molchingo pakraštį, Lizelė mestelėjo keletą žodžių. Tolumoje buvo matyti „Huberto“ stadionas.

— Rudi, ar pameni, kaip ten lenktyniavome?

— Žinoma. Kaip tik pats apie tai galvojau — kaip abu parkritome.

— Sakei, kad visas išsivoliojai mėšle.

— Tai tebuvo purvas, — nesulaikė šypsenos jis. — Mėšle išsivoliojau per Hitlerio jaunimo susibūrimą. Saumensch, tu visai susipainiojai.

— Nieko aš nesupainiojau. Tik kartoju tai, ką tu pats sakei. Žmonių žodžiai paprastai visiškai skiriasi nuo tikrųjų įvykių, ypač jei tas žmogus esi tu, Rudi.

Taip jau geriau.

Eidamas Miuncheno gatve, Rudis pažvelgė į savo tėvo krautuvės vitriną. Prieš išvykdamas Aleksas su Barbara aptarė tai, ar ji turėtų toliau joje dirbti, kol jo nebus. Jie nusprendė, kad tuo užsiimti neverta, mat verslas bet kuriuo atveju nenešė pakankamai pelno, be to, jie nuolat juto juos stebinčias nacių partijos narių akis. Maištininkams verslas niekada nesisekė. Kariuomenėje mokamo atlygio turės pakakti.

Kostiumai kabojo ant pakabų, o manekenai stovėjo sustingę savo absurdiškomis pozomis.

— Man atrodo, štai tam tu patinki, — po kurio laiko tarė Lizelė, taip parodydama, jog atėjo metas judėti toliau.

Roza Huberman ir Barbara Štainer stovėjo Himelio gatvės pakraštyje.

— O, šventoji Marija, — persigando Lizelė. — Ar jos atrodo susirūpinusios?

— Jos atrodo įpykusios.

Jiems prisiartinus, vaikus užgriuvo klausimų lavina. Dauguma jų buvo „tai kurgi, po paraliais, judu valkiojotės?“ pobūdžio, tačiau pyktį netruko pakeisti palengvėjimas.

— Na, Rudi? — neatlyžo Barbara.

— Jis žudė fiurerį, — už Rudį atsakė Lizelė.

Rudis išsišiepė ir įsmeigė dėkingą žvilgsnį į mergaitę.

— Iki, Lizele.

Po kelių valandų svetainėje kilo triukšmas. Jis pasiekė ir lovoje gulinčią Lizelę. Mintys jos galvoje vijo viena kitą. „Šmėklos“. „Tėtukas“. „Įsibrovėliai“. „Maksas“. Atidarymo ir vilkimo grindimis garsus netrukus pakeitė neaiški tyla. Būtent ji visada buvo didžiausia gundytoja.

„Tik nekrustelk.“

Ši mintis nesiliovė suktis jos galvoje, tačiau to nepakako.

Jos pėdos palietė grindis.

Oras skverbėsi pro naktinių marškinių rankoves.

Tamsiu koridoriumi ji slinko neseniai triukšmingos tylos link, į svetainę krintančios mėnesienos gijos link. Ji sustojo, pajutusi savo kulkšnių ir kojų pirštų nuogumą. Lizelė stebėjo.

Mergaitės akys tamsoje apsiprato ne taip greitai, kaip ji tikėjosi, tačiau vaizdui pamažu išryškėjus, nebuvo galima paneigti fakto, kad Roza Huberman sėdėjo ant lovos krašto su vyro akordeonu prie krūtinės. Jos pirštai sklandė virš klavišų. Moteris nejudėjo. Net neatrodė, kad ji kvėpuoja.

Šis reginys visa jėga atsimušė į koridoriuje stovinčią mergaitę.

*** Paveikslas ***

Roza su akordeonu.

Mėnesiena tamsoje.

155 cm x instrumentas x tyla

Lizelė stovėjo ir žiūrėjo.

Minutės viena po kitos lašėjo. Knygų vagilė juto nenumaldomą troškimą išgirsti bent vieną natą, tačiau tyla buvo negailestinga. Pirštai nepalietė klavišų. Dumplės nekart neįkvėpė. Kambaryje tebuvo Roza ir ant užuolaidos tarsi ilga plaukų gija nusidriekusi mėnesiena.

Akordeonas nepaliko jos krūtinės. Kai Roza nuleido galvą, jis paskendo jos glėbyje. Lizelė stebėjo. Ji žinojo, kad ant motinos kūno dar keletą dienų išliks akordeono žymės. Mergaitė taip pat suprato ir įvertino didį prieš jos akis esančio reginio grožį, todėl nusprendė netrukdyti.

Ji grįžo į savo lovą ir pasidavė miegui, mąstydama apie motiną ir nebylią muziką. Vėliau vėl nubudo iš įprasto savo sapno ir nusėlino koridoriumi. Roza, kaip ir akordeonas, vis dar buvo ten.

Jis svarino ją priekin tarsi inkaras. Jos kūnas skendo. Atrodė it negyva.

„Sėdėdama tokia poza ji tikrai negali kvėpuoti“, — mąstė Lizelė, tačiau priėjusi dar arčiau ji tai išgirdo.

Motina vėl knarkė.

„Kam reikalingos dumplės, kai turi šitokius plaučius?“ — mąstė mergaitė.

Galiausiai grįžusi į savo lovą, Lizelė vis dar nepajėgė atsikratyti akordeoną apglėbusios Rozos Huberman paveikslo. Knygų vagilės akys buvo plačiai atmerktos. Ji laukė, kol miegas ims ją dusinti.

Rinkėjas

Nei Hansas Hubermanas, nei Aleksas Štaineris į karo frontą nebuvo išsiųsti. Aleksui buvo paskirta dirbti Austrijoje, už Vienos įkurtoje karo ligoninėje. Atsižvelgus į jo siuvimo gebėjimus, darbas bent šiek tiek priminė jo profesiją. Kiekvieną savaitę jam buvo atgabenami pilni vežimai uniformų, kojinių ir marškinių, kuriuos Aleksui buvo liepiama pataisyti, net jei jie galėjo tikti kaip apatiniai Rusijoje vargstantiems kariams.

Gan ironiška, kad Hansas pirmiausia buvo išsiųstas į Štutgartą, vėliau — į Eseną. Jam buvo duotas mažiausiai namų fronte geidžiamas darbas. LSE.

*** Būtinas paaiškinimas ***

LSE

Luftwaffen Sondereinheit — specialusis oro pajėgų dalinys.

Kitiems slepiantis po žeme antskrydžių metu, LSE užduotis buvo gesinti gaisrus, tvirtinti pastatų sienas ir gelbėti bombardavimo metu į nelaimę patekusius civilius. Neilgai trukus Hansas sužinojo ir kitą šio trumpinio reikšmę. Dalinio vyrai jau pirmąją dieną jam paaiškino, kad iš tiesų tai reiškė Leichen Sammlereinheit — žuvusiųjų kūnų rinkėjai.

Atvykęs Hansas galėjo tik spėlioti, už kokius poelgius šiems vyrams buvo skirtas toks darbas, o jiems savo ruožtu knietėjo tą patį sužinoti apie jį. Seržantas Borisas Šiperis, dalinio vadas, tiesiai jo ir paklausė. Hansui papasakojus apie duoną, žydus ir rimbą, apskritaveidis seržantas nesulaikė juoko. „Tau pasisekė, kad vis dar esi gyvas.“ Seržantas be perstojo trynė savo apvalias akis. Arba jos buvo pavargusios, arba niežėjo, arba buvo pilnos dūmų ir dulkių. „Tik prisimink, kad čia tavo priešas nestovi priešais tave.“

Hansas jau buvo beužduodąs akivaizdų klausimą, kai jį pasiekė balsas iš užnugario. Jis priklausė jaunam vyriškiui grakščiu veidu ir pašaipia šypsena. Rainholtas Cukeris.

— Mūsų darbe, — paaiškino jis, — priešas nesislapsto už kalvos ar kokioje kitoje konkrečioje vietoje. Jis visur aplink.

Grįžęs prie rašyto laiško, jis dar pridūrė:

— Pats netrukus tuo įsitikinsi.

Rainholtas Cukeris žuvo prabėgus vos keletui bjaurių mėnesių. Jį pražudė Hanso Hubermano vieta sunkvežimyje.

Karui vis intensyviau siaubiant Vokietiją, Hansas suprato, kad kiekviena jo darbo pamaina prasideda taip pat. Susirinkusieji prie sunkvežimio vyrai buvo informuojami apie tai, kurios vietovės jiems nedirbant buvo užpultos, kurios buvo laikomos tikėtiniausiais taikiniais ir kas su kuo tą pamainą turėjo dirbti.

Net ir antskrydžiams nurimus darbo buvo iki kaklo. Jie vykdavo į subombarduotus miestus ir mėgindavo juos sutvarkyti. Sunkvežimio gale sėdėdavo dvylika susikūprinusių vyrų, šokčiojančių ir linguojančių, sunkvežimiui judant nelygiu keliu.

Iš pat pradžių kiekvienam vyrui buvo paskirta vieta sunkvežimyje.

Rainholtas Cukeris sėdėjo kairiosios eilės viduryje.

Hansas Hubermanas buvo pasodintas pačiame sunkvežimio priekabos gale. Jis greit susiprato saugotis įvairių iš visų pusių į jį skrendančių šiukšlių. Labiausiai Hansas vertino pro šalį prašvilpiančias vis dar degančias cigarečių nuorūkas.

*** Visas laiškas namo ***

Mano mielosioms Rozai ir Lizelei, čia viskas gerai. Tikiuosi, abi esate sveikos ir gyvos.

Su meile, tėtis.

Vėlyvą lapkritį jam teko pirmą kartą paragauti padūmavusio tikro antskrydžio skonio. Sunkvežimio link iš visų pusių skriejo nuolaužos, o nespėję pasislėpti žmonės klykė ir bėgiojo. Kur bepažvelgsi, liepsnojo gaisrai, o pastatų griuvėsių krūvos augo akyse. Dūmai stulpais kilo nuo žemės, užpildydami miesto plaučius.

Hansas Hubermanas buvo paskirtas į keturių asmenų grupę. Vyrai išsirikiavo į vieną eilę. Seržantas Borisas Šiperis stovėjo jos priekyje, o jo rankos skendėjo dūmuose. Jam įkandin ėjo Kesleris, Brunenvegas ir galiausiai Hubermanas. Kol seržantas gesino gaisrą, du už jo stovintys vyrai liejo vandenį ant jo, o Hubermanas dėl viso pikto laistė visus tris priešais jį stovinčius vyrus.

Už jo buvęs pastatas sunkiai sudejavo ir suklupo.

Jis krito veidu į žemę, o nuolaužos pažiro vos už keleto metrų nuo Hanso kulnų. Cementas kvepėjo kaip naujas, o dulkių siena netruko pasiekti vyrų.

— Gott verdammt, Hubermanai! — iš liepsnų atskriejo balsas. Paskui jį galvotrūkčiais išbėgo trys vyrai. Visi jie springo pelenais. Net jiems pasukus už kampo, toliau nuo griuvėsių centro, nuo nuvirtusio pastato pakilusi dulkių migla mėgino juos sekti. Ji sėlino jiems įkandin, tokia balta ir šilta.

Susmukę laikiname prieglobstyje, vyrai nesiliovė kosėti ir keiktis. Seržantas pakartojo ankstesnius savo žodžius.

— Po perkūnais, Hubermanai, — valėsi jis lūpas, mėgindamas išlaisvinti nuo storo dulkių sluoksnio. — Kas ten buvo?

— Jis paprasčiausiai nuvirto tiesiai už mūsų.

— Tiek aš ir pats supratau. Man įdomu tai, kokio aukščio jis buvo? Turėjo būti bent dešimties aukštų.

— Ne, pone, manau, tik dviejų.

— Jėzau, — netilo kosulys, — Marija, Juozapai šventas, — dabar iš akių jis krapštė dulkių ir prakaito košę. — Nieko nebuvo galima padaryti.

Valydamasis veidą kitas vyras pridūrė:

— Dėl Dievo meilės, bent kartą norėčiau atsidurti ten, kur jie pataikytų į užeigą. Mirštu, kaip noriu alaus.

Vyrai atsilošė.

Visi jie burnose jautė gesinamo gaisro ir besisklaidančių dūmų skonį. Mintis buvo maloni, nors ir neįmanoma. Jie puikiai žinojo, kad bet koks šiomis gatvėmis tekantis alus būtų visai ne alus, o greičiau pieno kokteilis ar košė.

Visus keturis vyrus nuo galvos iki kojų dengė balkšvai pilka dulkių skraistė. Jiems atsistojus tęsti darbo, jų uniformas išvagojo nedideli įtrūkimai.

Seržantas priėjo prie Brunenvego. Keliais stipriais pliaukštelėjimais jis nubraukė dulkes nuo jo krūtinės. „Taip jau geriau. Čia buvo šiek tiek dulkių, mano drauge.“ Brunenvegui juokiantis, seržantas atsigręžė į savo naujoką. „Hubermanai, šįkart — tu pirmas“.

Keletą valandų jie toliau gesino gaisrus ir įvairiausiais būdais stengėsi įtikinti pastatus nenuvirsti. Kai kurių iš jų sužeistuose šonuose likusios sienų dalys kyšojo tarsi alkūnės. Tai buvo Hanso Hubermano „arkliukas“. Jis kone mėgavosi ieškodamas rūkstančių gegnių ar atskilusių mūro gabalų, kuriais galėtų tas alkūnes paremti.

Jo rankose buvo gausybė rakščių, o dantys padengti dulkėmis iš griuvėsių. Jo lūpas taip pat dengė dabar jau sukietėjusių dulkių sluoksnis. Uniformoje nebuvo likusios nei kišenės, nei klostelės, nei siūlelio, kurie nebūtų buvę padengti sunkaus oro nuosėdų.

Labiausiai darbą jiems sunkino žmonės.

Kartkarčiais jie sutikdavo rūke ryžtingai besiblaškantį žmogų, iš kurio išgirsdavo tik vieną žodį. Paprastai tas žmogus šaukdavo vardą.

Kartais tai būdavo Volfgangas.

— Ar nematėte mano Volfgango?

Jų delnų atspaudai likdavo ant Hanso švarko.

— Stefane!

— Hansi!

— Gusteli! Gusteli Sobojau!

Dulkėms pamažu sklaidantis, nuniokotose gatvėse galėjai išgirsti vis ilgesnį šaukiamų vardų sąrašą. Kartais šūksniai baigdavosi dulkėtu apkabinimu, o kartais — sielvarto aimana ant kelių. Valanda po valandos jų, tarsi saldžiarūgščių svajonių, laukiančių savo išsipildymo, vis daugėjo.

Pavojai susiliejo į vieną. Dulkės, dūmai ir smarkaujančios liepsnos. Sudarkyti žmonių kūnai. Kaip ir kitiems dalinio vyrams, Hansui teko gerokai patobulinti savo gebėjimą užsimiršti.

— Kaip tu, Hubermanai? — kažkuriuo metu pasiteiravo seržantas. Liepsnos laižė jo petį.

Apsunkusia širdimi Hansas linktelėjo jiems abiem.

Įpusėjus pamainai, gatvėje svirduliuodamas pasirodė beginklis ir bejėgis senukas. Baigęs tvirtinti pastato sieną, Hansas atsigręžė ir rado jį stovintį jam už nugaros, kantriai laukiantį savo eilės. Skersai jo veidą raudonavo kraujo dėmė. Ji tįso kaklu žemyn. Senukas vilkėjo baltus marškinius su tamsiai raudona apykakle ir rankose laikė savo koją taip, tarsi ji nepriklausytų jo kūnui.

— Jaunuoli, ar dabar galėtum suremontuoti mane?

Pakėlęs vyriškį ant rankų, Hansas išnešė jį iš miglos.

*** Trumpas ir liūdnas pastebėjimas ***

Apsilankiau toje mažo miestelio gatvėje, senukui vis dar ilsintis Hanso Hubermano rankose.

Dangus buvo širmo žirgo spalvos.

Hansas tai pastebėjo tik atsargiai paguldęs senuką ant lopinėlio cementu padengtos žolės.

— Kas atsitiko? — paklausė vienas iš vyrų.

Hansas pajėgė tik parodyti pirštu.

— A, — ranka patraukė jį tolyn. — Pratinkis prie šito, Hubermanai.

Likusį pamainos laiką jis visiškai pasinėrė į savo darbą. Iš visų jėgų stengėsi nekreipti dėmesio į tolimą žmonių šauksmų aidą.

Po bene dviejų valandų jis bėgo iš pastato, lenkdamas seržantą ir kitus du vyrus. Nežiūrėdamas sau po kojų, užkliuvo ir suklupo. Tik pakilęs ir pastebėjęs vyrus sielvarto kupinomis akimis žvelgiant į jį parvertusią kliūtį, jis suprato.

Kūnas gulėjo kniūbsčias.

Užsidengęs ausis jis gulėjo apkamšytas dulkių ir nuolaužų antklode.

Tai buvo berniukas.

Veikiausiai vienuolikos ar dvylikos.

Leisdamiesi tolyn gatve, netoliese jie išgirdo Rudolfo vardą šaukiančią moterį. Ji tuoj pat pasuko keturių vyrų link ir sutiko juos miglos debesyje. Gležną jos kūną kaustė nerimas.

— Ar nematėte mano berniuko?

— Kiek jam metų? — pasiteiravo seržantas.

— Dvylika.

O, Kristau. O, nukryžiuotasai Kristau.

Visų jų galvose sukosi ta pati mintis, tačiau seržantas nepajėgė prisiversti jai pasakyti ar parodyti kelią.

Moteriai pamėginus prasibrauti pro juos, Borisas Šiperis ją sulaikė.

— Mes ką tik atėjome iš tos gatvės, — užtikrino jis. — Ten jo nerasite.

Palinkusios moters neapleido viltis. Pusiau eidama, pusiau bėgdama per petį ji vis dar šaukė. „Rudi!“

Tą akimirką Hansas Hubermanas prisiminė kitą Rudį. Himelio gatvės gyventoją. „Prašau, — kreipėsi jis į dangų, kurio įžiūrėti buvo neįmanoma, — apsaugok Rudį.“ Jo mintys natūraliai pakrypo Lizelės, Rozos, Štainerių ir Makso link.

Komandai prisijungus prie kitų dalinio vyrų, jis parkrito ant žemės ir išsitiesė ant nugaros.

— Kaip ten viskas? — Kažkas pasiteiravo.

Tėčio plaučiai buvo pilni dangaus.

Po kelių valandų, nusiprausęs, pavalgęs ir išsivėmęs, jis pamėgino parašyti detalų laišką namo. Nepajėgė suvaldyti savo rankų, troškusių pasakoti kuo trumpiau. Jei sugebės prisiversti, likusią dalį jis papasakos žodžiu, kai grįš ir jei iš viso grįš.

„Mano mielosioms Rozai ir Lizelei“, — pradėjo jis.

Jam prireikė daugybės minučių parašyti šiuos šešis žodžius.

Duonos valgytojai

Besibaigiantys metai Molchingui buvo ilgi ir kupini įvykių.

Paskutinius 1942-ųjų metų mėnesius Lizelė praleido paskendusi mintyse apie, jos žodžiais tariant, tris nelaimingus vyrus. Jai rūpėjo, kur jie buvo ir kuo užsiėmė.

Vieną popietę ji ištraukė akordeoną iš dėklo ir nubraukė jį dulkių šluoste. Prieš grąžindama jį į vietą, pamėgino padaryti tai, kam nesiryžo motina. Pirštu nuspaudusi vieną iš klavišų, ji patraukė dumples. Roza buvo teisi. Dėl to kambarys ėmė atrodyti dar tuštesnis.

Kaskart sutikusi Rudį, ji klausdavo, ar šis nesulaukė žinių iš savo tėvo. Kartais jis smulkiai papasakodavo vieną iš Alekso Štainerio laiškų. O vienintelis jos pačios tėčio atsiųstas laiškas ją šiek tiek nuvylė.

Tačiau Makso likimą tegalėjo nulemti jos vaizduotė.

Kupina optimizmo, ji įsivaizdavo jį keliaujantį apleistu keliu. Kartais regėdavo jį beldžiantį į saugaus prieglobsčio duris. Jo asmens dokumentai galėjo apkvailinti reikiamus žmones.

Visus tris vyrus ji išvysdavo bet kur.

Tėtį ne kartą regėjo pro mokyklos langą. Maksas dažnai sėdėdavo greta jos prie židinio. Aleksas Štaineris pasirodydavo jai esant su Rudžiu. Jis spoksodavo į juos pro vitriną, kai, numetę dviračius Miuncheno gatvėje, jie ateidavo prie jo krautuvėlės.

— Tik pažvelk į visus tuos kostiumus, — sakydavo Rudis, kakta ir rankomis remdamasis į vitriną. — Visi eina perniek.

Keista, tačiau viena iš mėgstamiausių Lizelės prasiblaškymo formų buvo ponia Holtzapfel. Dabar skaitymo seansai vykdavo ir trečiadieniais. Baigusios skaityti upės vandens sutrumpintą „Švilpautojo“ versiją, jos pradėjo „Sapnų nešėją“. Kartais senoji ponia paruošdavo arbatos arba pavaišindavo Lizelę sriuba, kuriai motinos gamintoji nė iš tolo neprilygo. Šioji nebuvo tokia skysta.

Nuo spalio iki gruodžio įvyko dar vienas žydų paradas, po kurio turėjo būti kitas. Kaip ir praėjusį kartą, Lizelė nuskuodė į Miuncheno gatvę, šįkart trokšdama pasižiūrėti, ar Maksas Vandenburgas bus tarp jų. Žinoma, ji troško pamatyti jį tarp kitų — sužinoti, kad jis dar gyvas. Tačiau jo nebuvimas galėjo reikšti daugybę dalykų, tarp kurių buvo ir laisvė.

Gruodžio viduryje nedidelė grupelė žydų ir kitokių nenaudėlių vėl buvo vedama Miuncheno gatve į Dachau. Paradas — numeris trys.

Rudis tikslingai nupėdino Himelio gatve ir iš trisdešimt penktojo namo grįžo su nedideliu ryšulėliu ir dviem dviračiais.

— Eini kartu, Saumensch?

*** Rudžio ryšulėlio turinys ***

Šešios sužiedėjusios duonos riekės, perlaužtos į keturias dalis.

Aplenkę paradą, jie numynė tolyn, Dachau link, ir sustojo tuščioje kelio dalyje. Rudis padavė ryšulėlį Lizelei.

— Imk pilną saują.

— Nesu tikra, kad tai gera mintis.

— Užtat tavo tėtis buvo tuo tikras, — atkirto jis, pliaukštelėjęs šiek tiek duonos į jos delną.

Kaip ji galėjo ginčytis? Tikslas buvo vertas rimbo.

— Jei būsime vikrūs, jie mūsų nesučiups, — aiškino Rudis, mėtydamas duoną. — Todėl pasijudink, Saumensch.

Lizelė nepajėgė susilaikyti. Jos veide šmėsčiojo šypsenėlė, kol ji su savo geriausiu draugu Rudžiu Štaineriu ant kelio dėliojo duonos gabalėlius. Baigę jie paslėpė savo dviračius tarp eglučių.

Kelias buvo šaltas ir tiesus. Žydus varantys kareiviai netruko pasirodyti.

Medžių paunksmėje Lizelė stebėjo berniuką. Jis nuėjo ilgą kelią nuo daržovių vagies iki duonos dalytojo. Nors ir pamažu tamsėjantys, šviesūs jo plaukai priminė žvakę. Ji girdėjo jo gurgiantį pilvą, tačiau jis dalijo duoną kitiems.

Ar čia buvo Vokietija?

Ar tokia buvo nacistinė Vokietija?

Pirmasis kareivis duonos nepastebėjo — jis nebuvo alkanas, tačiau pro pirmojo žydo akis ji neprasprūdo. Šiurkšti jo ranka pakėlė gabalėlį ir entuziastingai sukišo jį į burną.

„Ar ten Maksas?“ — spėliojo Lizelė.

Negalėdama aiškiai įžiūrėti, ji nusprendė paieškoti geresnės vietos.

— Ei! — įtūžo Rudis. — Nejudėk. Jei mus čia aptiks ir susies su duona, mums galas.

Lizelė nesiklausė.

Vis daugiau žydų lenkėsi siekdami ant kelio gulinčios duonos, o knygų vagilė iš už medžių atidžiai tyrinėjo kiekvieną iš jų. Makso Vandenburgo tarp jų nebuvo.

Palengvėjimas tetruko akimirksnį.

Nerimas ją užliejo, vienam iš kareivių pastebėjus belaisvį, siekiantį duonos gabalėlio nuo kelio. Visiems buvo įsakyta sustoti. Kareiviai atidžiai apžiūrinėjo kelią. Belaisviai kramtė taip greitai ir tyliai, kaip tik sugebėjo. Visi nurijo vienu metu.

Vienas iš kareivių pakėlė keletą gabalėlių duonos ir ėmė apžiūrinėti kelkraščius. Belaisviai taip pat dairėsi į visas puses.

— Štai ten!

Kareivis žygiavo už artimiausių medžių besiglaudžiančios mergaitės link. Netoliese jie pastebėjo ir berniuką. Abu pasileido bėgti kiek įkabindami.

Bičiuliai išsiskyrė, laviruodami tarp tankių šakų ir spygliuoto pavėsio.

— Nesustok, Lizele!

— O kaip dviračiai?

— Scheiss drauf! Velniop, kam jie rūpi!

Nubėgusi šimtą metrų, Lizelė išgirdo vis artėjantį kareivio šnopavimą. Jausdama jo kvėpavimą sau į nugarą, ji laukė jį lydinčios rankos.

Mergaitei šypsojosi sėkmė.

Viskas, ko ji sulaukė, buvo spyris į užpakalį ir keletas žodžių:

— Bėk, bėk, mažoji mergaite, tau čia ne vieta!

Lizelė bėgo ir nesustojo dar daugiau nei pusantro kilometro. Šakos braižė rankas. Po kojomis voliojosi kankorėžiai, o plaučiuose tvyrojo elgės spyglių aromatas.

Po gerų keturiasdešimt penkių minučių ji parsirado namo ir išvydo prie surūdijusių dviračių sėdintį Rudį. Jis buvo surinkęs duonos likučius ir dabar godžiai kramtė kietą sužiedėjusį davinį.

— Sakiau tau nelįsti per arti, — tarė jis.

Atsukusi jam užpakalį, Lizelė paklausė:

— Ar liko bato atspaudas?

Paslėptoji eskizų knyga

Prieš kelias dienas iki Kalėdų įvyko dar vienas antskrydis, tačiau Molchingo bombos nepasiekė. Pasak radijo pranešimų, dauguma jų buvo numestos atviruose laukuose.

Svarbesnė už bet ką kita buvo žmonių reakcija Fidlerių slėptuvėje. Visi susirinkusieji tyliai susėdo ir laukė, viltingai žvelgdami į Lizelę.

Jos ausyse skardžiai suskambo tėčio balsas.

„Ir jei bus daugiau antskrydžių, nesiliauk skaičiusi slėptuvėje.“

Lizelė laukė. Ji troško įsitikinti, kad jie norėjo būtent to.

— Skaityk, Saumensch, — už kitus prakalbo Rudis.

Ji atsivertė knygą, o žodžiai ir vėl rado kelią į kiekvieno slėptuvėje buvusio žmogaus ausis.

Sirenoms davus leidimą išlįsti iš slėptuvių, Lizelė grįžo namo ir atsisėdo virtuvėje su motina. Susirūpinimas karaliavo Rozos Huberman veide. Netrukus ji pasiėmė peilį ir paliko kambarį.

— Eime su manimi.

Įėjusi į svetainę, pakėlė paklodę nuo savo čiužinio krašto. Ten, šone, matėsi nedidelis įsiuvas. Jei nebūtumėte apie jį žinoję, veikiausiai jo nebūtumėte pastebėję. Atsargiai jį prapjovusi, Roza įkišo vidun visą savo ranką kažko ieškodama. Iš čiužinio gilumos ji ištraukė Makso Vandenburgo eskizų knygą.

— Jis prašė manęs perduoti ją tau, kai būsi pasirengusi, — kalbėjo Roza. — Iš pradžių ketinau ją tau atiduoti per gimtadienį, tačiau nusprendžiau palaukti Kalėdų.

Roza atsistojo su keista išraiška veide. Tai nebuvo išdidumas. Veikiau prisiminimų svoris. Ji tarė:

— Manau, tu visada buvai pasirengusi, Lizele. Nuo pat tos dienos, kai atsiradai čia, prisispaudusi prie vartų, tau buvo lemta ją turėti.

Knyga perėjo iš vienų rankų į kitas.

Viršelis atrodė šitaip:

*** Žodžių barstytoja ***

Trumpas minčių rinkinys Lizelei Meminger.

Lizelė spoksojo, laikydama ją gležnose rankose.

— Ačiū, mama.

Ji ją apkabino.

Ji be galo troško pasakyti Rozai Huberman, kaip ją mylėjo. Gaila, kad žodžiai taip ir liko neištarti.

Senųjų laikų vardan Lizelė ketino perskaityti knygą rūsyje, tačiau motina ją perkalbėjo.

— Maksas tame rūsyje susirgo ne be priežasties, — tikino ji. — Galiu tau pasakyti vieną dalyką, mergaite. Neketinu leisti tau susirgti.

Ji skaitė virtuvėje.

Ant viryklės žaižaravo raudonai geltona liepsna.

„Žodžių barstytoja“.

Vieną po kito ji apžiūrinėjo eskizus, skaitė pasakojimus ir tyrinėjo paveikslėlius su užrašais. Tokius, kaip ant pakylos stovintis Rudis su trimis aukso medaliais ant kaklo. Po juo buvo žodžiai: „Citrinų spalvos plaukai“. Čia buvo ir sniego senis, ir trylikos dovanų sąrašas, o įrašų apie nesuskaitomas naktis rūsyje ar prie židinio nė minėti neverta.

Žinoma, daugybė knygoje užrašytų minčių, eskizų ir sapnų siejosi su Štutgartu, Vokietija ir fiureriu. Čia buvo ir prisiminimų apie Makso šeimą. Jis negalėjo atsispirti jų nepaminėjęs. Jis privalėjo. Tuomet ji pasiekė 117 puslapį.

Būtent ten pasirodė pati „Žodžių barstytoja“.

Tai buvo pasaka arba legenda. Lizelė nebuvo tikra, kaip ją pavadinti. Net ir po keleto dienų radusi abu žodžius Vokiečių kalbos žodyne, ji nesugebėjo vienos sąvokos atskirti nuo kitos. Ankstesniame puslapyje buvo įrašyta trumpa pastaba.

*** 116 puslapis ***

Lizele, aš ketinau ištrinti šitą pasakojimą. Maniau, kad būsi per daug subrendusi tokiai pasakai, tačiau galbūt nė vienas iš tiesų nesame jai per seni. Mąsčiau apie tave, tavo knygas ir žodžius, ir mano galvoje gimė šis keistas pasakojimas. Viliuosi, kad rasi jame bent kruopelytę gėrio.

Ji pervertė puslapį.

Kartą gyveno keistas mažas žmogutis. Savo gyvenime jis priėmė tris svarbius sprendimus:

— Jis perskirs savo plaukus į priešingą pusę nei kiti.

— Jis užsiaugins keistus trumpus ūsiukus.

— Vieną dieną jis valdys pasaulį.

Jaunasis žmogeliukas ilgai klajojo mąstydamas, planuodamas ir mėgindamas rasti būdą pasisavinti pasaulį. Vieną dieną jam šovė į galvą mintis — tobulas planas. Jis pastebėjo gatve einančią motiną su mažyliu. Ji barė berniuką tol, kol galiausiai jis pravirko. Po keleto minučių švelnių ir raminamų jos žodžių berniukas nurimo ir net nusišypsojo.

Jaunasis žmogutis nuskubėjo prie motinos ir, apkabinęs ją, su kreiva šypsena veide tarė:

— Žodžiai!

— Ką?

Tačiau atsakymo moteris nesulaukė.

Jis jau buvo dingęs.

Taip, fiureris nusprendė, kad pasaulį jam padės užvaldyti žodžiai. „Aš nepaleisiu nė vienos kulkos, — sakė sau jis. — Man neprireiks to daryti.“ — Jis buvo apdairus. Bent jau derėtų tai įvertinti. Jis tikrai nebuvo kvailas. Pirmoji jo plano dalis buvo pasėti žodžius kaip įmanoma didesnėje tėvynės teritorijoje.

Dieną naktį jis juos sėjo ir augino.

Jis stebėjo juos augant, kol galiausiai visoje Vokietijoje sužėlė vešlūs žodžių miškai... Tai buvo užaugintų minčių tauta.

Kol žodžiai augo, mūsų jaunasis fiureris bėrė ir simbolių sėklas, kurios netrukus sužaliavo ir sukrovė žiedus. Išaušo lemiama valanda. Fiureris buvo pasirengęs.

Jis kvietė žmones arčiau šlovingosios savo širdies, viliodamas juos puikiausiais, bjauriausiais žodžiais, kuriuos savo rankomis nuraškė miškuose. Žmonės pagundai pasidavė.

Visi jie buvo išrikiuoti ant konvejerio ir pervežti pro mašiną, kuri per kelias minutes suteikė jiems naują gyvenimą. Žodžiai jiems buvo sumaitinti. Netrukus žmonės žinojo viską, ką jiems derėjo žinoti. Jie buvo užhipnotizuoti.

Vėliau kiekvienam iš jų buvo priskirtas simbolis, ir visi buvo laimingi.

Netrukus žodžių ir simbolių paklausa taip išaugo, kad miškų priežiūrai prireikė vis daugiau ir daugiau žmonių. Vienų darbas buvo lipti į medžius, raškyti žodžius ir mesti juos stovintiesiems apačioje. Tuomet jie tuojau pat būdavo sumaitinami likusiems fiurerio žmonėms, jau neminėsime tų, kurie grįždavo kitos porcijos.

Lipdavę į medžius žmonės buvo vadinami žodžių barstytojais.

Geriausiai šį darbą atlikdavo tie, kurie suprato žodžiuose slypinčią galią. Tokie žmonės visuomet sugebėdavo įsilipti aukščiau nei kiti. Viena tokių žodžių barstytojų buvo maža liesa mergaitė. Ji savo regione buvo pripažinta geriausia, nes suprato, koks bejėgis žmogus yra BE žodžių. Ji jautė jiems alkį. Troško jų.

Tačiau vieną dieną ji sutiko vyrą, kuris jos tėvynėje buvo niekinamas, nors ir buvo joje gimęs. Jie tapo gerais draugais, o kai vyras susirgo, žodžių barstytoja leido tik vienai ašarai nukristi ant jo veido. Toji draugystės ašara — vienas vienintelis žodis — išdžiūvo ir virto sėkla. Kitą kartą nuėjusi į mišką mergaitė pasodino sėklą tarp kitų medžių. Ji palaistydavo ją prieš ir po kiekvienos savo pamainos.

Kurį laiką neįvyko nieko, tačiau vieną popietę, atėjusi patikrinti savo augalėlio po ilgos žodžių barstymo dienos, ji išvydo mažytį daigelį. Ilgą laiką į jį spoksojo.

Medis augo greičiau už bet kurį kitą ir netrukus tapo aukščiausiu visame miške. Visi būriavosi prie jo pasižiūrėti. Susirinkę žmonės šnabždėjosi tarpusavyje ir laukė... fiurerio.

Įsiutęs jis tuojau pat pareiškė, kad medis turi būti nukirstas. Išgirdusi tai, žodžių barstytoja ėmė brautis pro minią. Parkritusi ant kelių, ji maldavo:

— Prašau, negalite jo nukirsti.

Deja, fiurerio tai nesujaudino. Jis negalėjo sau leisti daryti išimčių. Kol žodžių barstytoja buvo tempiama šalin, fiureris atsigręžė į savo dešiniąją ranką ir tarė:

— Kirvį, prašau.

Kaip tik tą akimirką žodžių barstytoja išsilaisvino iš ją sugriebusių rankų ir pasileido bėgti. Ji ėmė kopti į medį ir, net fiureriui kapojant jo kamieną, kopė vis aukščiau, kol pasiekė viršutines medžio šakas. Apačioje netilo balsai ir kirvio smūgiai. Debesys, tarsi baltos pabaisos pilkomis širdimis, plaukė dangumi. Išsigandusi, tačiau kupina ryžto, žodžių barstytoja nejudėjo iš vietos. Ji laukė, kol medis parvirs. Tačiau ir jis nejudėjo.

Prabėgo ne viena valanda, o fiurerio kirvis taip ir nepajėgė atkirsti nė menkiausio žievės gabalėlio. Alpdamas iš nuovargio, fiureris įsakė kitam vyrui jį pakeisti.

Bėgo dienos.

Skubėjo savaitės.

Nė vienas iš šimto devyniasdešimt šešių kareivių nesugebėjo sužeisti žodžių barstytojos medžio.

— O ką gi ji ten valgo? — klausinėjo žmonės.

— Kaip ji ten miega?

Jie nežinojo, kad kiti žodžių barstytojai pametėdavo jai maisto atsargų ir, nusileidusi ant žemiau esančių šakų, ji jas susirinkdavo.

Siautė pūgos. Lijo lietus. Metų laikai keitėsi, o žodžių barstytoja nejudėjo iš vietos.

Paskutinis medkirtys, galiausiai nuleidęs rankas, jai sušuko:

— Žodžių barstytoja! Dabar gali nulipti! Čia nėra nė vieno, kuris pajėgtų nukirsti tavo medį!

Žodžių barstytoja išgirdo tik tolimą vyro balsą, todėl tyliai sušnabždėjo:

— Ne, dėkoju.

Ji nuleido savo žodžius tarp šakų.

Niekas nebesuskaičiavo, kiek laiko prabėgo, tačiau vieną popietę mieste pasirodė naujas medkirtys. Jo krepšys atrodė jam per sunkus. Jo akys buvo apsunkusios, o nuo pėdų varvėjo nuovargis.

— Medis, — kreipėsi jis į žmones. — Kur yra tas medis?

Stebėtojų minia nusekė jam įkandin. Medkirčiui pasiekus medį, viršutines jo šakas dengė debesys. Viskas, ką žodžių barstytoja girdėjo, buvo žmonių šūksniai, esą atvyko naujas medkirtys, pasiryžęs padaryti galą jos protestui.

— Ji nesutiks nusileisti žemyn, — sakė žmonės. — Dėl nieko.

Jie nežinojo, kas buvo tasai medkirtys ir kad jų žodžiai jo ryžto nepalaužė.

Jis atsegė savo krepšį ir išsitraukė kai ką daug mažesnio už kirvį.

— Kaipgi tu nukirsi medį su senu plaktuku? — šaipėsi žmonės. Jaunuolis nesiklausė. Jis toliau kuitėsi savo krepšyje, ieškodamas vinių. Tris iš jų sukandęs, ketvirtąjį pamėgino įkalti į kamieną. Pirmosios šakos buvo labai aukštai, todėl nusprendė, kad jam prireiks keturių vinių, ant kurių galėtų palypėti, kad jas pasiektų.

— Tik pažvelkite į šitą kvailį, — suriaumojo vienas iš stebėtojų. — Niekam kitam nepavyko...

Staiga jis nutilo.

Pirmoji vinis įsmigo į kamieną ir po penketo smūgių plaktuku jau tvirtai laikėsi jame. Po jo — antroji, ir jaunuolis pradėjo lipti.

Įkalęs ketvirtąją vinį, jis buvo pasirengęs sutikti iššūkį ir kopė toliau. Vaikinas troško šūktelėti, tačiau nusprendė susilaikyti.

Atrodė, tarsi medžio kamienas būtų begalinis. Pasiekti viršutines šakas prireikė daugybės valandų, o galiausiai, įveikęs savo kelią, jis rado žodžių barstytoją, miegančią tarp antklodžių ir debesų.

Kurį laiką jis ją stebėjo.

Saulės kaitra šildė debesų stogą.

Jaunuolis pasilenkė ir palietė jos ranką, šitaip mergaitę pažadindamas. Pasitrynusi akis, ji ilgai žvelgė į vaikino veidą ir galiausiai prakalbo:

— Ar čia tikrai tu?

„Ar nuo tavo skruosto aš pakėliau šią sėklą?“ — mąstė ji.

Vaikinas linktelėjo.

Drebančia širdimi, tvirčiau suspausdamas šakas, jis atsakė:

— Taip.

Medžio viršūnėje jie pasiliko drauge. Debesims išsisklaidžius, prieš jų akis nusidriekė visas miškas.

— Jis nesiliaus vešėjęs, — aiškino ji.

— Lygiai kaip ir šitas medis, — atsakė jaunuolis, žvelgdamas į šaką, laikančią jo ranką.

Prisižiūrėję ir pasikalbėję ligi valiai, abu jie ėmė leistis žemyn, palikę antklodes ir maisto atsargas.

Žmonės negalėjo patikėti savo akimis, ir vos žodžių barstytoja ir jaunuolis pastatė kojas ant žemės, ant medžio kamieno ėmė ryškėti kirvių kirčiai. Atsivėrė žaizdos. Žievėje pasirodė įpjovos, o žemė ėmė drebėti.

— Jis nuvirs, — suriko jauna moteris. — Medis tuojau nuvirs! Žodžių barstytojos medis visu begaliniu savo ūgiu ėmė svirti. Jis, traukiamas prie žemės, aimanavo. Pasaulis sudrebėjo, o kai viskas pagaliau nurimo, medis gulėjo tarp kitų miško medžių.

Žodžių barstytojo ir jaunuolis užsilipo ant gulinčio medžio kamieno ir pasileido eiti, aplenkdami kyšančias šakas. Atsigręžę jie išvydo, kad didžioji stebėtojų dalis pasuko savais keliais. Šen ir ten, visur miške.

Tačiau beeidami jie keletu kartų stabtelėjo pasiklausyti. Jiems pasirodė, kad sau už nugarų girdi balsus ir žodžius, čia, ant žodžių barstytojos medžio kamieno.

Kurį laiką Lizelė sėdėjo virtuvėje prie stalo, mąstydama, kur tame didžiuliame miške buvo Maksas Vandenburgas. Pamažu ją užklojo tamsa. Ji užsnūdo. Motina privertė ją eiti į savo lovą, ir mergaitė pakluso, sau prie krūtinės spausdama Makso eskizų knygą.

Tik kai po daugelio valandų pabudo, atsakymas į jos klausimą pagaliau iškilo galvoje.

— Žinoma, — sušnibždėjo ji. — Žinoma, aš žinau, kur jis yra, — tarė ji ir vėl pasinėrė į miegą.

Knygų vagilė sapnavo medį.

Anarchisto kostiumų kolekcija

*** Himelio gatvė 35, gruodžio 24-oji ***

Išvykus abiem tėvams, Štaineriai pakvietė į svečius Rozą ir Trudę Huberman bei Lizelę. Joms atvykus, Rudis vis dar tvarkosi savo drabužius.

Jis pažvelgia į Lizelę, ir jo veide šmėsteli vos pastebima šypsena.

Dangus 1942-ųjų metų Kalėdoms nepagailėjo sniego. Lizelė daugybę kartų perskaitė „Žodžių barstytoją“, pradėdama nuo paties pasakojimo apie ją, baigdama eskizais ir juos lydinčiais komentarais. Kalėdų išvakarėse ji priėmė sprendimą dėl Rudžio. Na ir kas, kad metas vėlus.

Prieš pat sutemstant ji nužingsniavo iki kaimyninių durų ir pranešė turinti jam Kalėdų dovaną.

Pažvelgęs į mergaitės rankas ir šonus, jis paklausė:

— Na, tai kur, po galais, ji yra?

— Et, tuomet pamiršk ją.

Tačiau Rudis suprato. Jis jau buvo matęs šią veido išraišką. Riziką nujaučiančios akys ir drėkstantys pirštai. Jis uoste užuodė nuo Lizelės dvelkiantį vagystės aromatą.

— Šita dovana, — svarstė jis. — Tu jos dar neturi, tiesa?

— Ne.

— Ir neketini jos pirkti, ar ne?

— Žinoma, kad ne. Nejau manai, kad turiu bent grašį kišenėje?

Snaigės vis dar leidosi iš dangaus. Palei veją ledas buvo suskeldėjęs it stiklas.

— Ar turi raktą? — pasiteiravo ji.

— Kokį raktą?

Tačiau Rudžiui neprireikė daug laiko susivokti. Jis pradingo namo gilumoje ir netrukus vėl pasirodė tarpdury. Jis tarė Viktoro Kėmelio žodžiais:

— Laikas eiti apsipirkti.

Besileidžianti tamsa išryškino bažnyčią Kalėdų proga uždarytoje Miuncheno gatvėje. Lizelė žengė sparčiai, stengdamasi neatsilikti nuo savo išstypėlio kaimyno. Pagaliau jie pasiekė reikiamos krautuvės vitriną. STEINER — SCHNEIDERMEISTER. Per prabėgusias savaites vitriną spėjo padengti plonas purvo sluoksnis. Kitoje lango pusėje manekenai stovėjo tarsi prabėgančio laiko liudytojai. Jie atrodė rimti ir absurdiškai stilingi. Jausmo, tarsi jie viską stebėtų, nusikratyti nebuvo lengva.

Rudis pasirausė kišenėje.

Buvo Kūčių vakaras.

Jo tėvas buvo kažkur netoli Vienos.

Berniukas buvo tikras, kad tėvas neprieštaraus dėl jų apsilankymo jo numylėtoje krautuvėje. To reikalavo aplinkybės.

Durys nesunkiai atsidarė, ir jie įėjo vidun. Rudis instinktyviai paspaudė šviesos jungiklį, tačiau elektra jau buvo išjungta.

— Gal turi žvakę?

— Aš jau atsinešiau raktą. Be to, juk tai buvo tavo mintis, — suirzo Rudis.

Šios diskusijos įkarštyje Lizelė netikėtai užkliuvo už nelygumo grindyse. Jai įkandin parklupo ir vienas iš manekenų. Ji kliudė jo ranką ir išvertė nelaimėlį iš stovo tiesiai ant savęs.

— Nuimk nuo manęs tą daiktą! — suriko ji.

Manekenas subyrėjo į keturias dalis. Galva ir kūnas, kojos ir dvi paskiros rankos. Išsilaisvinusi Lizelė atsistojo ir iškošė:

— Jėzau, Marija.

Paėmęs vieną manekeno ranką, Rudis patapšnojo Lizelei per petį. Persigandusi ji atsigręžė, o šis ją draugiškai ištiesė:

— Malonu susipažinti.

Keletą minučių jie klajojo siaurais krautuvės praėjimais. Rudis pasuko prekystalio link. Užkliuvęs už tuščios dėžės ir parvirtęs, jis aiktelėjo, nusikeikė ir nusvirduliavo išėjimo link.

— Tai juokinga, — tarė jis. — Palauk čia minutėlę.

Ant kelių laikydama manekeno ranką, Lizelė sėdėjo ir laukė, kol Rudis grįžo su degančiu žibintu iš bažnyčios.

Jo veidą supo šviesos apskritimas.

— Tai kurgi toji dovana, apie kurią šitiek gyreisi? Geriau jau tai nebūtų vienas iš tų keistų manekenų.

— Atnešk čia žibintą.

Rudžiui pasiekus tolimąjį skyrių kairėje krautuvės dalyje, viena ranka Lizelė perėmė žibintą, kita tuo pat metu braukdama per kabančius kostiumus. Ištraukusi vieną, ji tuojau pakabino jį atgal ir pakeitė kitu.

— Vis dar per didelis.

Dar po poros mėginimų prieš Rudžio Štainerio akis ji iškėlė tamsiai mėlyną kostiumą.

— Ar šis atrodo tavo dydžio?

Kol Lizelė sėdėjo tamsoje, Rudis matavosi kostiumą už vienos iš uždangų. Buvo matyti tik nedidelis šviesos apskritimas ir besirengiantis šešėlis.

Grįžęs jis iškėlė žibintą, kad Lizelė galėtų jį apžiūrėti. Išlaisvintas iš už uždangos, aukštas šviesos stulpas išryškino dailų kostiumą. Po juo matėsi purvini Rudžio marškiniai ir nudėvėti batai.

— Na? — paklausė jis.

Lizelė vis dar apžiūrinėjo jį. Sukdama aplink berniuką ratus, ji gūžčiojo pečiais.

— Neblogai.

— Neblogai! Atrodau kur kas geriau nei vien tik neblogai.

— Netinka batai. Ir tavo veidas.

Apsimesdamas įpykęs, Rudis pastatė žibintą ant prekystalio ir ėmė artintis prie jos. Lizelė buvo priversta sau pripažinti, kad ją suėmė jaudulys. Su palengvėjimu ir nusivylimu stebėjo, kaip Rudis užkliuvo ant sudarkyto manekeno ir parvirto.

Gulėdamas ant grindų, jis juokėsi.

Tuomet stipriai užsimerkė.

Lizelė nuskubėjo prie jo.

Keturpėsčia ji pasilenkė prie berniuko.

Pabučiuok jį, Lizele, pabučiuok jį.

— Rudi, ar tau viskas gerai? Rudi?

— Ilgiuosi jo, — išsitiesęs ant grindų, pratarė jis.

— Frohe Weihnachten, — atsakė Lizelė, padėdama jam atsistoti ir pasitaisyti kostiumą. — Laimingų šventų Kalėdų.

DEVINTA DALIS

 Paskutinis nepažįstamasis

apie

kitą pagundą — lošėją kortomis — sniegą Stalingrade — amžinai jauną brolį — nelaimingą atsitikimą — kartų klausimų skonį — įrankių rinkinį — kraujuojantįjį ir meškiuką — sugedusį lėktuvą ir grįžimą namo

Kita pagunda

Šįkart ji rado sausainių. Tačiau jie buvo ilgokai pastovėję.

Tai buvo nuo Kalėdų likę Kipferl; ant stalo jie veikiausiai pragulėjo porą savaičių. Apatiniai, tarsi miniatiūrinės pasagos su cukrinio glajaus sluoksniu viršuje, buvo prilipę prie lėkštės dugno. Likusieji, sukrauti ant jų, priminė sunkiai kramtomą kalvą. Ji juos užuodė vos įsitvėrusi į palangę. Kambarys kvepėjo cukrumi, tešla ir tūkstančiu puslapių.

Raštelio nebuvo, tačiau Lizelė netruko susiprasti, kad Ilza Herman jos laukė, ir net neketino pasiduoti abejonėms, kad sausainiai nebuvo jai skirti. Grįžusi prie lango, ji sušnabždėjo pro plyšį. Šnabždesio vardas buvo Rudis.

Tądien jie atkulniavo pėsti, mat kelias dviračiams buvo per slidus. Berniukas ėjo sargybą po langu. Išgirdęs Lizelės balsą, iškišo galvą ir priešais save išvydo lėkštę su skanėstais. Nereikėjo ilgai jo įtikinėti ją paimti.

Akimis rydamas sausainius pasiteiravo:

— Ar yra dar ko nors? Gal šlakelis pieno?

— Ką?

— Pieno, — pakartojo jis šiek tiek garsiau. Jei ir pažino įžeidų Lizelės toną, tuomet tikrai to neparodė.

Virš jo vėl pasirodė knygų vagilės veidas.

— Gal tu visai kvailas? Leisk man nušvilpti knygą.

— Žinoma. Aš tik sakau...

Lizelė nutipeno iki tolimesnės lentynos už stalo. Radusi popieriaus ir rašiklį, ji iškeverzojo Ačiū ir paliko raštelį viršuje.

Dešinėje pastebėjo tarsi kaulą kyšančią knygą. Blyškią jos viršelių spalvą kone gąsdino juodos pavadinimo raidės. Die Letzte Menschliche Fremde — „Paskutinis nepažįstamasis“. Lizelei traukiant ją iš lentynos, knyga švelniai šnarėjo. Nuo jos pakilo nedidelis dulkių debesis.

Grįžusi prie lango ir jau rengdamasi šokti lauk, Lizelė išgirdo bibliotekos durų girgždesį.

Vienas mergaitės kelis buvo pakeltas, o knygą vagianti ranka atremta į lango rėmą. Atsigręžusi triukšmo pusėn, tarpduryje ji išvydo mero žmoną, pasidabinusią nauju chalatu ir šlepetėmis. Ant chalato kišenėlės buvo išsiuvinėta svastika. Propaganda pasiekė net vonios kambarius.

Kelias akimirkas jos stebėjo viena kitą.

Pažvelgusi į Ilzos Herman krūtinę, ji ištiesė ranką. Heil Hitler.

Mergaitė jau ketino sprukti, kai netikėtai jai toptelėjo mintis.

Sausainiai.

Jie ten stovėjo ištisas savaites.

Tai reiškė, kad jei pats meras buvo užsukęs į biblioteką, jis turėjo juos pastebėti. Turėjo paklausti, kodėl jie ten buvo. Arba — vos tik Lizelė suvokė šią mintį, ją užliejo keistas džiaugsmas — galbūt tai buvo visai ne mero biblioteka, o jos. Ilzos Herman.

Lizelė nesuprato, kodėl jai tai atrodė taip svarbu, tačiau ją be galo džiugino žinojimas, kad knygų prigrūstas kambarys priklausė moteriai. Būtent ji parodė mergaitei biblioteką ir tiesiogine prasme atvėrė jai galimybę. Šitaip buvo kur kas geriau. Viskas atsistojo į savo vietas.

Mero žmonai krustelėjus, Lizelė pasirengė šuoliui ir paklausė:

— Šis kambarys priklauso jums, ar ne?

Ilza Herman įsitempė.

— Anksčiau skaitydavau čia su savo sūnumi. Tačiau tuomet...

Ranka Lizelė palietė tuščią erdvę sau už nugaros. Priešais jos akis iškilo ant grindų sėdinčios motinos su sūnumi glėbyje vaizdas. Ji skaitė ir pirštu rodė į paveikslėlius bei žodžius. Tuomet lange ji išvydo karą. „Žinau.“

Iš lauko pasigirdo balsas.

— Ką sakei?!

— Tylėk, Saukerl, ir stebėk gatvę, — piktai sušnypštė Lizelė ir, vėl atsigręžusi į Ilzą Herman, atsargiai tęsė. — Taigi visos šios knygos...

— Didžioji dalis priklauso man. Keletas jų yra mano vyro, keletas, kaip žinai, mano sūnaus.

Lizelė susigėdo. Jos skruostus išmušė karštis.

— Visuomet maniau, kad tai mero kambarys.

— Kodėl? — Atrodė, lyg Lizelės žodžiai būtų moterį pralinksminę.

Lizelė pastebėjo svastikas ir ant Ilzos Herman šlepečių.

— Juk jis meras. Maniau, kad jis daug laiko praleidžia skaitydamas.

Mero žmona sukišo rankas į chalato kišenes.

— Pastaruoju metu dažniausiai šiuo kambariu naudojiesi tu.

— Ar skaitėte šią? — Lizelė iškėlė „Paskutinį nepažįstamąjį“.

— Taip, esu ją skaičiusi, — įdėmiau pažvelgusi į pavadinimą, atsakė Ilza.

— Gera?

— Nebloga.

Lizelė panoro sprukti, tačiau jautė keistą įsipareigojimą dar pasilikti. Ji jau ketino prasižioti, tačiau žodžių jos galvoje buvo per daug ir jie skriejo per greit. Keletą kartų mėgino nutverti bent kelis, tačiau pirmoji iniciatyvos ėmėsi mero žmona.

Lange ji išvydo Rudžio veidą, tiksliau sakant, jo žvakės liepsną primenančius plaukus.

— Manau, tau jau laikas eiti, — tarė ji. — Jis tavęs laukia.

Pakeliui į namus jie smaguriavo.

— Ar esi tikra, kad daugiau ten nieko nebuvo? — neatlyžo Rudis. — Turėjo būti dar ko nors.

— Mums ir taip pasisekė, kad gavome sausainių, — tarė Lizelė, tyrinėdama dovaną Rudžio rankose. — O dabar sakyk tiesą. Ar suvalgei bent vieną, kol buvau viduje?

— Ei, juk iš mudviejų tu esi vagilė, ne aš, — pasipiktinęs atrėžė jis.

— Nemeluok man, Saukerl, matau tavo cukrumi aplipusius skruostus.

Sunerimęs Rudis paėmė lėkštę į vieną ranką, o su kita ėmė valytis veidą.

— Nesuvalgiau nė vieno, prisiekiu.

Iki tilto jie sušveitė pusę sausainių, o likusius Himelio gatvėje pasidalijo su Tomiu Miuleriu.

Kai jų nebeliko, visiems galvoje sukosi vienintelė mintis, kurią Rudis išsakė balsu:

— Ką, po galais, darysime su lėkšte?

Lošėjas kortomis

Kol Lizelė su Rudžiu kimšo sausainius, besiilsintys LSE vyrai lošė kortomis netoli Eseno esančiame miestelyje. Jie buvo ką tik įveikę ilgą kelią iš Štutgarto ir dabar lošė iš cigarečių. Rainholtui Cukeriui nesisekė.

— Prisiekiu, jis sukčiauja, — piktai murmėjo jis.

Kareivines jiems atstojo apgriuvusi pašiūrė, o Hansas Hubermanas buvo ką tik laimėjęs trečią partiją iš eilės. Pasipiktinęs Cukeris sviedė kortas ir trimis purvinais pirštais perbraukė savo riebaluotus plaukus.

*** Keletas faktų apie rainholtą cukerį ***

Jam buvo dvidešimt ketveri. Laimėjęs lošimo partiją, jis piktdžiugiškai prisikišdavo tabako lazdeles sau po norimi ir giliai įtraukdavo jų aromato. „Jos kvepia pergale“, — sakydavo jis. Ak, taip, dar vienas dalykas.

Jis mirė pravira burna.

Priešingai nei jaunuolis jo kairėje, Hansas Hubermanas nesipuikavo savo laimėjimu. Jis net buvo pakankamai dosnus, kad kiekvienam iš savo kolegų atiduotų po cigaretę ir ją jiems pridegtų. Neprieštaravo nė vienas, išskyrus Rainholtą Cukerį. Griebęs cigaretę iš Hanso rankų, jis sviedė ją atgal ant apverstos dėžės.

— Man nereikia tavo labdaros, seni, — rėžė jis ir išėjo.

— Kas jam pasidarė? — pasiteiravo seržantas, tačiau nė vienas iš vyrų nesivargino jam atsakyti. Rainholtas Cukeris tebuvo dvidešimt ketverių metų jaunuolis, nemokėjęs žaisti kortomis, net jei nuo to būtų priklausiusi jo gyvybė.

Jis nebūtų niekinęs Hanso Hubermano, jei nebūtų pralošęs jam savo cigarečių. Jei jis nebūtų jo niekinęs, veikiausiai nebūtų užėmęs jo vietos sunkvežimio priekaboje, po keleto savaičių važiuojant visai nepavojingu keliu.

Viena sėdynė, du vyrai, trumpas ginčas ir aš.

Kartais žmonių mirtis man atrodo tokia bergždžia.

Sniegas Stalingrade

1943-iųjų sausio viduryje Himelio gatvė kaip paprastai buvo tamsi ir apgailėtina. Užvėrusi kiemo vartus, Lizelė nužingsniavo iki ponios Holtzapfel durų ir pabeldė. Jas atidaręs žmogus ją nustebino.

Iš pradžių ji palaikė vyrą vienu iš jos sūnų, tačiau jis nebuvo panašus į vaikinus iš įrėmintos nuotraukos prie durų. Atrodė kur kas vyresnis, nors spręsti buvo sunku. Jo veidą dengė nelygi barzda, o akys rėkte rėkė skausmu. Iš palto rankovės kyšojo tvarsčiais apsukta vyro ranka, o pro juos skverbėsi vyšnios raudonumo kraujas.

— Galbūt tau derėtų grįžti vėliau.

Lizelė mėgino įžiūrėti už jo. Ji jau buvo besušunkanti poniai Holtzapfel, tačiau vyras pastojo jai kelią.

— Vaike, — pakartojo jis, — sugrįžk vėliau. Pats tave pakviesiu. Kur tu gyveni?

Daugiau nei po trijų valandų pasigirdo beldimas į Himelio gatvės 33-iojo namo duris, už kurių stovėjo tas pats vyriškis. Vyšnių spalvos kraujas dabar priminė slyvas.

— Dabar ji gali tave priimti.

Išėjusi į apniukusį pilką lauką, Lizelė nesusilaikė nepaklaususi, kas nutiko vyro rankai. Prieš atsakydamas, vyras išpūtė šiek tiek oro pro šnerves ir vienu skiemeniu iškošė:

— Stalingradas.

— Atleiskite? — kalbėdamas jis buvo atsigręžęs prieš vėją. — Neišgirdau jūsų.

Šįkart jo atsakymas nuskambėjo garsiau ir buvo išsamesnis.

— Mano rankai nutiko Stalingradas. Buvau pašautas tarp šonkaulių ir netekau trijų pirštų. Ar dabar pakankamai aiškiai atsakiau? — įkišęs sveikąją ranką į kišenę, jis virptelėjo, niekindamas vokišką vėją. — Manai, čia šalta?

Lizelė palietė greta buvusią sieną. Ji negalėjo meluoti.

— Taip, žinoma.

— Joks čia šaltis, — nusijuokė vyras. Išsitraukęs cigaretę, įsikišo ją tarp dantų ir pamėgino uždegti degtuką viena jam likusia ranka. Tokiame prastame ore tai būtų buvę sudėtinga padaryti ir dviem, tačiau viena buvo paprasčiausiai neįmanoma. Sviedęs degtukų dėžutę žemėn, jis nusikeikė.

Lizelė ją pakėlė.

Paėmusi iš jo cigaretę ir įsidėjusi į burną, ji pamėgino įžiebti degtuką, tačiau ir jai nesisekė.

— Turi ją traukti, — paaiškino vyras. — Tokiu oru pridegsi ją tik tuo atveju, jei trauksi. Verstehst?

Ji pamėgino dar kartelį, mėgindama prisiminti, kaip tai darydavo tėtis. Šįkart jos burna prisipildė dūmų. Jie raizgėsi aplink dantis ir kuteno gerklę, tačiau ji sutvardė kosulį.

— Puiku, — tarė jis, paimdamas cigaretę. Įtraukęs kartą ištiesė savo sveikąją, kairiąją, ranką. — Michaelis Holtzapfelis.

— Lizelė Meminger.

— Eini skaityti mano motinai?

Kaip tik tuo metu Lizelė pajuto už nugaros prisiartinusią motiną.

— Michaelį? — nustebo Roza. — Čia tikrai tu?

— Guten Tag, frau Huberman, ilgai nesimatėme, — linktelėjo Michaelis Holtzapfelis.

— Atrodai toks...

— Susenęs?

Roza vis dar buvo apstulbusi, tačiau netruko suimti save į rankas.

— Ar norėtumei užeiti? Kaip matau, susipažinai su mano globotine. — jos žodžiai nutįso išvydus kruviną ranką.

— Mano brolis žuvo, — tarė Michaelis Holtzapfelis. Geriau jis nebūtų užvožęs nė sveikuoju savo kumščiu. Roza susvirduliavo. Be abejo, karas reiškė žūtį, tačiau artimo greta gyvenusio ir kvėpavusio žmogaus mirtis visuomet priverčia žemę slysti iš po kojų. Roza juk stebėjo augančius abu Holtzapfelių berniukus.

Susenęs jaunuolis išdėstė įvykių detales neprarasdamas savitvardos.

— Kai jį atgabeno, lankiausi viename iš pastatų, kuriame buvome įrengę karo lauko ligoninę. Tai įvyko prieš savaitę iki man sugrįžtant namo. Tris tos savaitės dienas, iki jam išeinant, praleidau greta jo lovos...

— Man labai gaila, — atrodė, tarsi žodžiai nenorėjo lįsti iš Rozos lūpų. Lizelei už nugaros tą vakarą stovėjo kitas žmogus, tačiau mergaitė nedrįso atsigręžti ir pasižiūrėti.

— Prašau, — nutraukė ją Michaelis. — Daugiau nieko nesakykite. Ar galiu išsivesti mergaitę paskaityti? Abejoju, ar motinos ausis šiandien pasieks bent vienas žodis, tačiau ji kvietė ją ateiti.

— Taip, veskis ją.

Jie jau buvo įveikę pusę takelio, kai Michaelis Holtzapfelis kai ką prisiminė ir grįžo atgal.

— Roza? — jai prireikė akimirkos vėl atverti duris. — Girdėjau, kad jūsų sūnus buvo ten. Rusijoje. Buvau sutikęs vieną žmogų iš Molchingo, kuris man apie tai papasakojo. Tačiau esu tikras, kad tai jau žinojote.

Dabar Roza stengėsi jį sulaikyti. Išbėgusi laukan, ji sugriebė jo rankovę.

— Ne. Vieną dieną jis išėjo iš namų ir daugiau nebegrįžo. Mėginome jo ieškoti, tačiau tuo metu įvyko tiek daug, kad...

Michaelis Holtzapfelis buvo pasiryžęs sprukti. Mažiausiai jis norėjo išgirsti dar vieną graudų pasakojimą. Traukdamasis nuo jos, jis tarstelėjo:

— Mano žiniomis, jis vis dar tebėra gyvas.

Prie vartų jis prisijungė prie Lizelės, tačiau šioji nekrustelėjo iš vietos. Ji stebėjo nušvitusį ir tą pačią akimirką vėl neviltyje paskendusį Rozos veidą.

— Mama?

— Eik, — pamojo ji.

Lizelė laukė.

— Eik, pasakiau.

Kai Lizelė pavijo grįžusį kareivį, šis pamėgino užmegzti naują pokalbį. Veikiausiai jis gailėjosi klaidos su Roza, todėl stengėsi palaidoti ją po kitais žodžiais. Iškėlęs sutvarstytą ranką, jis tarė: „Niekaip nepavyksta sustabdyti kraujo.“ Bent kartą gyvenime Lizelė džiaugėsi, žengdama į ponios Holtzapfel virtuvę. Kuo greičiau ji pradės skaityti, tuo geriau.

Ponios Holtzapfel skruostais sruvo ašarų upeliai.

Jos sūnus žuvo.

Tačiau tai tebuvo pusė istorijos.

Ji niekada taip ir nesužinos, kaip tai nutiko, tačiau be menkiausio abejonės šešėlio galiu jums pasakyti, kad vienas iš čia esančiųjų tai žino. Atrodo, kad visuomet sužinau apie įvykius, kuriuose dalyvauja sniegas, ginklai ir skirtingų žmonių kalbų maišalynė.

Įsivaizduodama ponios Holtzapfel virtuvę pagal knygų vagilės žodžius, nematau viryklės, medinių šaukštų, vandens siurblio ar dar ko panašaus. Ne šie vaizdiniai pirmiausia šauna man į galvą. Aš regiu rusišką žiemą, nuo lubų krintantį sniegą ir antrojo frau Holtzapfel sūnaus likimą.

Jo vardas buvo Robertas, ir štai kas jam nutiko.

*** Trumpa karo istorija ***

Sprogmuo nutraukė jam kojas ties blauzdomis, ir jis mirė savo brolio akivaizdoje šaltoje dvokiančioje ligoninėje.

Tai buvo 1943-iųjų sausio penktoji — eilinė stingdomai šalta diena Rusijoje. Mieste, pusnyse, kur tik pažvelgsi, gulėjo rusų ir vokiečių kareivių kūnai. Likę gyvi vis dar šaudė į tuščią erdvę priešais save. Čia susipynė trys kalbos: rusų, kulkų ir vokiečių.

Skindamasi kelią pro kritusias sielas, išgirdau vieną vyrą aimanuojant: „Man niežti pilvą.“ Savo žodžius jis kartojo daugybę kartų. Nepaisydamas ištikusio šoko, nušliaužė prie tamsios, sudarkytos, ant balto sniego kraujuojančios figūros. Prisiartinęs kareivis suprato, kad tai buvo Robertas Holtzapfelis. Jo rankos buvo pasruvusios krauju, o ant blauzdų, kur kojas buvo nukirtęs paskutinis sprogimas, jis nesiliovė kasęs sniegą. Jo rankos buvo karštos, o klyksmai raudoni.

Nuo žemės kilo garai. Ore tvyrojo pūvančio sniego kvapas.

— Tai aš, — tarė jam kareivis. — Čia Peteris, — jis prišliaužė dar arčiau.

— Peteri? — silpstančiu balsu atsiduso Robertas. Jis veikiausiai juto mane greta.

— Peteri? — pakartojo jis.

Kažkodėl mirštantys žmonės visuomet užduoda klausimus, į kuriuos atsakymus jau žino. Galbūt taip yra dėl to, kad jie trokšta mirti žinodami esą teisūs.

Staiga visi balsai ėmė skambėti vienodai.

Robertas Holtzapfelis susmuko dešinėn ant šaltos garuojančios žemės.

Neabejoju, kad jis tikėjosi išvysti mane būtent tą akimirką.

Taip nenutiko.

Jaunojo vokiečio nelaimei, tą popietę nepasiėmiau jo su savimi. Peržengiau jį, rankose laikydama daugiau vargšių sielų, ir pasukau rusų pusėn.

Šitaip keliavau pirmyn atgal.

Sudarkyti kūnai.

Galiu jus patikinti, kad tai nebuvo jokia slidinėjimo kelionė.

Kaip Michaelis pasakojo savo motinai, kareivio, palikusio savo pėdas Stalingrade, atėjau tik po trijų dienų, kurios, atrodė, tęsėsi visą amžinybę. Labai laukiama atvykau į laikinąją ligoninę ir krūptelėjau nuo dvoko.

Vyrukas sutvarstyta ranka kartojo tyliam šoko sukaustytam kareiviui, kad šis išgyvens. „Jau visai greitai važiuosi namo“, — tikino jis jį.

Taip, namo, maniau pati sau. Visiems laikams.

— Lauksiu tavęs, — tęsė vyrukas. — Ketinau išvykti savaitės pabaigoje, bet dabar luktelsiu tavęs.

Broliui nespėjus užbaigti kito sakinio, priglaudžiau Roberto Holtzapfelio sielą.

Paprastai turiu įdėti nemažai pastangų, kad pažvelgčiau kiaurai pro lubas, kai esu patalpos viduje, tačiau šiame pastate man pasisekė. Nedidelis stogo lopinėlis buvo įgriuvęs, todėl galėjau pažiūrėti tiesiai į dangų. Vos už metro nuo manęs sėdėjęs Michaelis Holtzapfelis vis dar kalbėjo. Stengiausi nekreipti į jį dėmesio, akimis pasiekdama skylę lubose. Dangus buvo baltas, tačiau sparčiai iro. Kaip įprasta, jis virto neaprėpiama dulkių antklode. Kiaurai pro ją sunkėsi kraujas, o debesys atrodė purvini tarsi pėdsakai tirpstančiame sniege.

Pėdsakai, paklausite?

Na, įdomu, kieno jie galėjo būti.

Lizelė skaitė ponios Holtzapfel virtuvėje. Verčiami puslapiai nekelia nė garselio, o Rusijos peizažui mano mintyse pamažu blankstant, snaigės ir toliau krinta nuo virtuvės lubų. Jos užkloja katilą ir stalą. Ant žmonių galvų ir pečių taip pat boluoja sniego lopinėliai.

Brolis suvirpa.

Moteris rauda.

O mergaitė skaito toliau, nes būtent tam buvo čia pakviesta, ir džiaugiasi galėdama bent tuo patarnauti po Stalingrado sniego padarinių.

Amžinai jaunas brolis

Buvo likusios vos kelios savaitės iki keturioliktojo Lizelės Meminger gimtadienio.

Jos tėtis vis dar buvo toli.

Sugniuždytai kaimynei mergaitė skaitė dar tris kartus. Ne vieną vakarą ji stebėjo Rozą, sėdinčią su akordeonu glėbyje, smakrą įrėmusią į dumples ir besimeldžiančią.

„Atėjo metas“, — mąstė ji. Paprastai ją pradžiugindavo vagystė, tačiau tądien ji nusprendė kai ką atiduoti.

Pakišusi ranką po lova, ji ištraukė lėkštę. Kaip galėdama vikriau išplovusi ją virtuvėje, Lizelė nėrė lauk. Eiti Molchingo gatvėmis buvo malonu. Oras buvo aštrus ir lygus tarsi sadistinių polinkių mokytojos ar vienuolės Watschen. Triukšmą Miuncheno gatvėje kėlė tik jos batai.

Kitoje tilto pusėje pro debesis nedrąsiai lindo saulės spindulėlis.

Pasiekusi Didžiosios gatvės aštuntąjį namą, Lizelė užkopė laipteliais, padėjo lėkštę prie paradinių durų ir pabeldė. Durims prasivėrus, mergaitė jau buvo už kampo. Ji nesidairė atgal, tačiau jei būtų tai padariusi, laiptelių apačioje būtų vėl išvydusi savo brolį su visiškai sugijusiu keliu. Jos ausyse net skambėjo jo balsas.

— Taip jau geriau, Lizele.

Lydima didžiulio liūdesio ji suvokė, kad jos brolis amžinai liks šešerių, tačiau ilgiau apie tai mąstydama netgi prisivertė šyptelėti.

Kurį laiką ji stovėjo ant tilto virš Amperio upės, kur palinkęs stypsodavo tėtis.

Lizelė šypsojosi tol, kol viduje nieko nebeliko. Jai grįžus namo, brolis daugiau niekada nebeaplankė jos sapnuose. Galbūt ne kartą ji jo ilgėsis, tačiau Lizelė niekuomet nebenorėjo prisiminti tų negyvų akių ant traukinio vagono grindų ir broliuką pražudžiusio kosulio.

Tą vakarą lovoje gulinčią knygų vagilę berniukas aplankė prieš jai užmerkiant akis. Jis buvo tik vienas iš jos lankytojų būrio, mat Lizelė nuolat sulaukdavo svečių savo kambaryje. Ten stovėjo jos tėtukas, vadindamas ją beveik suaugusia moterimi. Kampe sėdėjo ir „Žodžių barstytoją“ rašė Maksas. Prie durų stypsojo nuogas Rudis. Retsykiais perone lūkuriuodavo jos motina. O ten, toli, tarsi tiltas į bevardį miestą besidriekiančiame kambaryje jos brolis Verneris žaidė kapinių sniege.

Koridoriuje buvo girdėti Rozos knarkimas tarsi Lizelės vizijų taktometras. Mergaitė gulėdavo lovoje apsupta savo svečių ir mąstydavo apie citatą iš neseniai skaitytos knygos.

*** Paskutinis nepažįstamasis, 38 puslapis ***

Miesto gatvėse knibždėte knibždėjo žmonių, tačiau nepažįstamasis nebūtų buvęs vienišesnis, net jei jos būtų buvusios tuščios.

Išaušus rytui, vizijos išsisklaidydavo, o iš svetainės atskriedavo tylūs žodžiai. Tai Roza sėdėdavo melsdamasi su akordeonu glėbyje.

— Leisk jiems grįžti gyviems, — kartojo ji. — Maldauju, Viešpatie, prašau. Visiems jiems.

Net ir raukšlelės aplink jos akis susikibdavo rankomis.

Akordeono svoris tikriausiai kėlė jai skausmą, tačiau liko sėdėti.

Roza taip niekada ir nepapasakojo Hansui apie šias akimirkas, tačiau Lizelė tikėjo, kad būtent Rozos maldos padėjo tėčiui išgyventi nelaimę, į kurią Esene pateko LSE vyrai. Jei jos ir nepagelbėjo, tuomet tikrai nepakenkė.

Nelaimingas atsitikimas

Vieną neįtikėtinai vaiskią popietę vyrai lipo į sunkvežimio priekabą. Hansas Hubermanas jau buvo įsitaisęs jam skirtoje vietoje, kai prie jo prisiartino Rainholtas Cukeris.

— Pasislink, — išrėžė jis.

— Bitte? Atsiprašau?

Cukeris stovėjo susikūprinęs, galva remdamas sunkvežimio priekabos lubas.

— Sakiau, pasislink, Arschloch, — jam ant kaktos krito riebaluotų, susivėlusių ir drauge sulipusių plaukų sruogos. — Keičiuosi su tavimi vietomis.

Hansas jautėsi suglumęs. Galinė sėdynė buvo bene viena iš nepatogiausių. Joje sėdėti buvo žvarbiausia.

— Kodėl?

— Argi tau svarbu? — Cukerio kantrybė seko. — Galbūt norėsiu iššokti pirmas, kad aplenkčiau tave lenktynėse iki išvietės.

Hansas netruko sumoti, kad likusieji dalinio vyrai stebi šį apgailėtiną ginčą tarp dviejų tariamai suaugusių vyrų. Nusileisti jis nenorėjo, tačiau pasirodyti apgailėtinam buvo neką geriau. Be to, varginanti jų pamaina buvo ką tik pasibaigusi, todėl jis net neturėjo energijos šitai tęsti. Pasilenkęs nusvirduliavo iki laisvos sėdynės priekabos viduryje.

— Kodėl nusileidai tam Scheisskopf? — pasiteiravo greta sėdįs vyras.

Hansas įžiebė degtuką ir pasiūlė pasidalyti cigaretę.

— Ten sėdint žvarbus vėjas baigia man ausis išpūsti.

Keliu stovyklos link judančiam tamsiai žaliam sunkvežimiui buvo likę gal dešimt kilometrų. Brunenvegui pasakojant linksmą istoriją apie prancūzę padavėją, sprogo kairiojo priekinio rato padanga, ir vairuotojas nebepajėgė suvaldyti sunkvežimio. Jis vertėsi daugybę kartų, o priekaboje keikėsi kūliais tarp oro, šviesos, šiukšlių ir tabako besivartantys vyrai. Jiems ieškant, už ko įsitverti, žemė ir dangus vartėsi aukštyn kojomis.

Kai viskas sustojo, vyrai liko susispaudę prie dešinės sunkvežimio priekabos sienos, o jų veidai trynėsi į vieni kitų uniformas. Tuojau pat pasigirdo klausimai apie sveikatą. Staiga vienas iš vyrų, Edis Alma, ėmė šaukti: „Nukelkite nuo manęs tą šunsnukį!“ Savo žodžius paskubomis jis triskart pakartojo. Jo akys susitiko su negyvu Rainholto Cukerio žvilgsniu.

*** Nuostoliai Esene ***

Šeši nudegimai cigaretėmis. Dvi lūžusios rankos. Keletas lūžusių pirštų. Lūžusi Hanso Hubermano koja. Lūžęs Rainholto Cukerio sprandas, trakštelėjęs beveik ties ausų lezgelių linija.

Vyrai tempė vieni kitus iš priekabos tol, kol joje liko tik jų bendražygio kūnas.

Vairuotojas Helmutas Brohmanas sėdėjo ant žemės, kasydamasis galvą.

— Padanga, — aiškino jis. — Ji paprasčiausiai sprogo.

Keletas greta jo prisėdusių vyrų vienbalsiai kartojo tai nebuvus jo kalte. Kiti mindžikavo aplink traukdami cigaretes ir teiravosi, ar jų sužeidimai buvo pakankamai rimti, kad jie būtų atleisti nuo tarnybos. Nedidelė grupelė susibūrė sunkvežimio gale ir spoksojo į kūną.

Prie medžio parimusio Hanso Hubermano koją vis dar vėrė skausmas.

— Aš turėjau žūti vietoj jo, — kalbėjo jis.

— Ką? — nuo sunkvežimio suriko seržantas.

— Jis sėdėjo mano vietoje.

Atgavęs nuovoką, Helmutas Brohmanas grįžo į vairuotojo kabiną. Gulėdamas horizontaliai jis pamėgino užvesti variklį, tačiau sunkvežimis nerodė nė menkiausių gyvybės ženklų. Tuomet buvo pakviestas kitas vilkikas ir greitosios pagalbos automobilis. Pastarasis taip ir nepasirodė.

— Suprantate, ką tai reiškia, tiesa? — tarė Borisas Šiperis. Jie žinojo.

Pakeliui į stovyklą vyrai stengėsi akimis neužkliudyti pravirų Rainholto Cukerio lūpų, perkreiptų pašaipios grimasos. „Sakiau jums, kad reikėjo jį apversti veidu į žemę“, — paminėjo kažkas. Keletą kartų, paprasčiausiai užsimiršę, kai kurie vyrai ištiesė kojas ant kūno. Grįžę į stovyklą, visi įvairiausiais būdais stengėsi išvengti kūno iškėlimo iš sunkvežimio procedūros. Atlikus šį darbą, Hansas Hubermanas spėjo žengti kelis mažus žingsnelius, kai skausmas jo kojoje tapo nebepakeliamas ir parklupdė jį ant žemės.

Po valandos jį apžiūrėjęs gydytojas patvirtino koją iš tiesų lūžus. Greta stovintis seržantas kreivai šypsojosi.

— Ką gi, Hubermanai. Atrodo, tau pavyko išsisukti, ar ne? — purtydamas apvalų veidą ir traukdamas cigaretę kalbėjo seržantas. Jis ėmė pasakoti Hansui apie tolesnę įvykių eigą. — Dabar tu ilsėsies. Jie manęs paklaus, ką su tavimi daryti. Pasakysiu jiems, kad dirbai puikiai, — jis išpūtė dūmų debesį. — Manau, pasakysiu jiems, kad tarnybai LSE tu esi nebetinkamas ir kad tave derėtų išsiųsti atgal į

Miuncheną, kur dirbtum kontoroje ar kokį kitokį darbą. Kaip tau visa tai skamba?

— Skamba gerai, seržante, — skausmo iškreiptas jo veidas nesugebėjo sulaikyti juoko.

Borisas Šiperis pabaigė cigaretę.

— Tikrai gerai, kad tave kur. Tau pasisekė, kad man patinki, Hubermanai. Pasisekė, kad esi doras žmogus, negailintis cigarečių.

Greta esančiame kambaryje vyrai maišė gipsą.

Kartus klausimų skonis

Įpusėjus vasariui ir prabėgus vos savaitei po Lizelės gimtadienio, ji su Roza pagaliau sulaukė detalaus laiško iš Hanso Hubermano. Tekina atbėgusi nuo pašto dėžutės, parodė laišką motinai. Roza liepė Lizelei perskaityti jį garsiai, ir nė viena iš jų nepajėgė nuslėpti jaudulio sužinojusios apie lūžusią jo koją. Lizelė buvo tokia priblokšta, kad kitą sakinį tik sužiopčiojo lūpomis.

— Kas atsitiko? — nekantravo Roza. — Saumensch?

Lizelė pakėlė žvilgsnį nuo laiško, pasiruošusi visa gerkle surikti. Seržantas tesėjo savo žodį.

— Jis grįžta namo, mama. Tėtukas grįžta namo!

Jos puolė viena kitai į glėbį tiesiog virtuvėje, savo kūnais suspausdamos laišką. Lūžusi koja iš tiesų tapo ypatinga proga švęsti.

Išgirdusi naujienas, Barbara Štainer nesitvėrė savame kailyje. Paglosčiusi Lizelės rankas, ji sukvietė likusią šeimyną. Virtuvėje sužinoję, kad Hansas Hubermanas grįžta namo, visi Štaineriai skrajojo tarsi ant sparnų. Rudis šypsojosi ir juokėsi, nors Lizelė matė, kad tam prireikė nemažai pastangų. Taip pat ji juto ir jo burnoje besikaupiantį kartų klausimų skonį.

Kodėl jis?

Kodėl Hansas Hubermanas, o ne Aleksas Štaineris?

Klausimai turėjo prasmės.

Įrankių rinkinys, kraujuojantysis ir meškiukas

Nuo pat tėvo šaukimo į kariuomenę praėjusį spalį Rudžio pyktis pamažu augo. Žinios apie Hanso Hubermano grįžimą šį jausmą dar paaštrino. Tačiau Lizelei jis apie tai neprasitarė. Nenuskambėjo nė vienas skundas, esą tai buvo neteisinga. Jis nusprendė veikti.

Įprastu vagysčių laiku, pamažu miestą gaubiant tamsai, Himelio gatve jis tempė metalinę dėžę.

*** Rudžio įrankių dėžė ***

Tai buvo nelygiai raudonai nudažytas, šiek tiek už batų dėžę didesnis dėklas. Jame buvo štai kas: Surūdijęs kišeninis peiliukas x 1.

Nedidelis žibintuvėlis x 1.

Plaktukas x 2 (vienas mažas, kitas vidutinio dydžio).

Šluostė rankoms x 1.

Atsuktuvas x 3 (skirtingų dydžių).

Slidininko kaukė x 1.

Švarių kojinių pora x 1.

Pliušinis meškiukas x 1.

Lizelė pastebėjo jį pro virtuvės langą — tą pačią tikslingą eiseną ir ryžto kupiną veidą, kaip ir tą dieną, kai jis buvo išėjęs ieškoti savo tėvo. Įrankių dėžės rankeną jis spaudė taip stipriai, kaip tik pajėgė, o jo judesius kaustė įsiūtis.

Knygų vagilė sviedė rankose laikytą šluostę į šalį ir pakeitė ją vienintele mintimi.

Jis eina vogti.

Mergaitė išbėgo lauk.

— Rudi, kur tu eini?

Net nesulėtinusio žingsnių Rudžio žodžiai skriejo šaltame jį supančiame ore. Artėdamas prie Tomio Miulerio daugiabučio, jis tarė:

— Žinai, Lizele, aš mąsčiau. Tu nesi tikra vagilė, — neleidęs jai įsiterpti, jis tęsė. — Dėl Dievo, ji tau net sausainių palieka. Argi galima tai vadinti vagyste? Štai kariuomenė atlieka tikrąjį darbą. Jie nušvilpė mūsų abiejų tėčius, — jo paspirtas akmuo atsitrenkė į vieno kiemo vartus. Rudis pagreitino žingsnį. — O visi tie naciai, gyvenantys Grande Strasse, Gelb Strasse, Heide Strasse...

Lizelė nepajėgė sutelkti dėmesio į nieką kitą, išskyrus pastangas neatsilikti. Jie jau senokai buvo palikę frau Diler krautuvę sau už nugarų ir kurį laiką žingsniavo Miuncheno gatve.

— Rudi...

— Beje, koks tai jausmas?

— Apie ką tu kalbi?

— Kai nušvilpi vieną iš tų knygų?

Tą akimirką Lizelė nusprendė patylėti. Jei jis tikrai trokšta atsakymo, paklaus dar kartą. Taip jis ir padarė.

— Na? — Tačiau šį kartą Rudis į savo klausimą atsakė pats, Lizelei nė nespėjus praverti burnos. — Jausmas malonus, ar ne? Kažką nušvilpti.

Lizelė nukreipė dėmesį į įrankių dėžę, stengdamasi priversti jį sulėtinti žingsnį.

— Ką turi toje dėžėje?

Jis pasilenkė ir atidarė ją.

Dėžėje tiko viskas, išskyrus pliušinį meškiuką.

Jiems einant toliau, Rudis išsamiai paaiškino įrankių dėžės turinį ir ką ketino daryti su kiekvienu iš tų daiktų. Pavyzdžiui, plaktukai buvo skirti langams daužyti, o šluostė — plaktukams įvynioti, kad triukšmas būtų mažesnis.

— O meškiukas?

Jis priklausė Anai Mari Štainer ir buvo ne didesnis už vieną iš Lizelės knygų. Jo kailis buvo susivėlęs ir nušiuręs. Akys ir ausys jau daug kartų buvo nutrauktos ir vėl prisiūtos, tačiau, nepaisant to, jis atrodė be galo mielas.

— Tai, — atsakė Rudis, — yra meistriškas manevras. Jis skirtas tam atvejui, jei man esant viduje į kambarį užeitų vaikas. Duočiau jį jam, bandydamas nuraminti.

— Ir ką gi ketini vogti?

— Pinigus, maistą, papuošalus. Kas tik pasipainios po ranka, — trūktelėjo jis pečiais. Tai skambėjo visai paprastai.

Tik prabėgus penkiolikai minučių, Lizelė pastebėjo tylą Rudžio veide ir akimirksniu suprato, kad jis neketina nieko vogti. Ryžtas išblėso, ir nors jis vis dar įsivaizdavo vagystės sukeltą euforiją, mergaitė aiškiai matė, kad jis ja nebetiki. Jis stengėsi ja patikėti, o tai niekuomet nebuvo geras ženklas. Visa nusikaltimo didybė išsiskleidė prieš Rudžio akis, o jiems lėtinant žingsnį ir žvalgantis į namus, Lizelės viduje gimė tyras, liūdesio persmelktas palengvėjimas.

Jie pasiekė Geltonąją gatvę.

Joje tyliai stovėjo didžiuliai tamsūs namai.

Rudis nusiavė batus ir paėmė juos į kairę ranką. Dešiniojoje nešėsi įrankių dėžę.

Tarp debesų, skleisdamas blyškią šviesą, šmėžavo mėnulis.

— Ko aš laukiu? — paklausė jis, tačiau Lizelė neatsakė. Rudis dar kartą pravėrė burną, tačiau žodžiai jos taip ir nepaliko. Nuleidęs įrankių dėžę ant žemės, jis atsisėdo ant jos.

Jo kojinės šalo ir šlapo.

— Tau pasisekė, kad dėžėje turi antras, — tarė Lizelė matydama, kaip sunku Rudžiui buvo nenusijuokti, nepaisant niūrių minčių.

Rudis pasisuko į kitą pusę ir atlaisvino Lizelei šiek tiek vietos.

Knygų vagilė sėdėjo nugara į nugarą su savo geriausiu draugu ant nelygiai nudažytos raudonos įrankių dėžės pačiame gatvės viduryje. Kurį laiką jie nejudėjo, kiekvienas žvelgė į priešingą pusę. Galiausiai pasukus namo, Rudis persimovė kojines, o Slapiąsias paliko gulėti gatvėje. Jis nusprendė jas būsiant dovana Geltonajai gatvei.

*** Tiesa iš Rudžio Štainerio lūpų ***

„Tikriausiai man kur kas geriau sekasi palikti daiktus, negu juos vogti.“

Po keleto savaičių įrankių dėžė pasirodė esanti bent kam naudinga. Iškraustęs iš jos atsuktuvus ir plaktukus, Rudis nusprendė joje laikyti įvairias Štainerių šeimos vertybes, jei vėl įvyktų antskrydis. Vienintelis joje likęs daiktas buvo meškiukas.

Kovo 9-ąją, Molchinge vėl ėmus kaukti sirenoms, Rudis paliko namus nešinas įrankių dėže.

Štaineriams skubant Himelio gatve, Michaelis Holtzapfelis įnirtingai beldė į Hubermanų duris. Kai Roza su Lizele pasirodė tarpduryje, jis išdėstė joms savo rūpestį.

— Mano motina, — kalbėjo jis, o slyvų spalvos kraujo dėmės vis dar margino jo tvarstį. — Ji atsisako palikti namus. Ji sėdi prie virtuvinio stalo tarsi prikalta.

Savaitės bėgo, tačiau ponia Holtzapfel vis dar negalėjo susitaikyti su gniuždančiomis žiniomis. Lizelei atėjus skaityti, didžiąją laiko dalį moteris praleisdavo spoksodama pro langą. Jos žodžiai skambėjo tyliai ir nepastebimai. Veidą gniaužė pasipiktinimas ir nusivylimas. Paprastai su Lizele už ją atsisveikindavo, padėkodavo ar kava ją vaišindavo Michaelis. O dabar — šitai.

Roza ėmėsi veikti nieko nelaukdama.

Ji mikliai nukrypavo pro vartelius ir sustojo kaimynės tarpduryje.

— Holtzapfel! — be sirenų ir Rozos, daugiau nieko nebuvo girdėti — Holtzapfel, tuojau pat eikš čia, tu sena apgailėtina kiaule! — taktas niekuomet nebuvo viena iš gerųjų Rozos Huberman savybių. — Jei neišeisi, visi drauge žūsime čia, gatvėje! — atsigręžusi į gatvę, ji pažvelgė į ja judančias bejėges figūras. Sirenos buvo ką tik nutilusios. — Kas dabar?

Praradęs orientaciją ir suglumintas, Michaelis tik trūktelėjo pečiais. Numetusi savo knygų krepšį žemėn, Lizelė pažvelgė į jį. Pasigirdus antrai sirenai, ji suriko: „Ar galiu užeiti į vidų?“ Nelaukusi atsakymo nuskuodė takeliu, prasmukdama pro motiną.

Ponia Holtzapfel nė nekrusteldama sėdėjo prie stalo.

„Ką man sakyti?“ — svarstė Lizelė.

„Kaip priversti ją pajudėti?“

Sirenoms dar kartą nutilus atsikvėpti, ji išgirdo Rozos balsą:

— Palik ją, Lizele, mums reikia eiti! Jei ji trokšta mirties, tai tik jos reikalas.

Vėl sugaudė sirenos. Ištiesusios ilgas savo rankas, jos sugriebė Rozos balsą ir sviedė tolyn.

Virtuvėje liko tik triukšmas, mergaitė ir vielinė moteris.

— Ponia Holtzapfel, prašau jūsų!

Panašiai, kaip sausainių dieną pokalbio su Ilza Herman metu, pirštų galiukais ji apčiuopė gausybę žodžių ir sakinių. Skirtumas buvo tik tas, kad šiandien krito bombos. Šįkart reikėjo veikti skubiau.

*** Pasirinkimai ***

* „Frau Holtzapfel, mums reikia eiti.“

* „Frau Holtzapfel, jei liksime čia — žūsime.“

* „Jums dar liko vienas sūnus.“

* „Visi jūsų laukia.“

* „Bombos nuneš jūsų galvą.“

* „Jei neisite, daugiau jums nebeskaitysiu, o tai reikš, kad praradote vienintelę savo bičiulę.“

Rankomis įsirėmusi į stalą, ji pasirinko paskutinį sakinį ir išrėkė jį per sirenas.

Moteris pakėlė akis ir apsisprendė. Ji nejudėjo iš vietos.

Lizelė išėjo. Atsitraukusi nuo stalo, paliko ponios Holtzapfel namus.

Roza atidarė vartelius, ir jos abi pasileido bėgti į keturiasdešimt penktąjį namą. Michaelis Holtzapfelis liko stovėti Himelio gatvėje lyg įbestas, netardamas nė žodžio.

— Eime drauge! — maldavo jo Roza, tačiau kareivis dvejojo. Jis jau ketino grįžti vidun, tačiau kai kas privertė jį atsigręžti. Sužalotoji jo ranka buvo įstrigusi vartuose, todėl atsargiai ją ištraukė ir susigėdęs nusekė paskui Rozą su Lizele.

Visi jie dar keletą kartų žvilgtelėjo atgal, tačiau ponios Holtzapfel taip ir neišvydo.

Gatvė atrodė tokia plati. Paskutinei sirenai išgaravus ore, paskutiniai trys Himelio gatvėje stovintys žmonės pasuko Fidlerių rūsio link.

— Kur taip ilgai užtrukote? — pasiteiravo Rudis. Rankose jis laikė įrankių dėžę.

Nuleidusi ant žemės savo krepšį su knygomis, Lizelė atsisėdo ant jo.

— Mėginome perkalbėti ponią Holtzapfel.

— Kur ji? — apsižvalgęs vėl paklausė Rudis.

— Savo namuose. Virtuvėje.

Tolimajame slėptuvės kampe susikūprinęs drebėjo Michaelis.

— Turėjau pasilikti, — kalbėjo jis. — Turėjau pasilikti, privalėjau pasilikti...

Jo balsas buvo vos girdimas, tačiau akys šaukė garsiau nei įprastai. Jos pašėlusiai lakstė akiduobėse, vyrui gniaužiant sužeistąją ranką. Pro tvarsčius sunkėsi kraujas.

Jį sulaikė Roza.

— Prašau, Michaelį, tai ne tavo kaltė.

Tačiau jokie žodžiai negalėjo nuraminti jaunuolio su vos keliais ant dešinės plaštakos likusiais pirštais. Jo žvilgsnis nusėlino į Rozos akis.

— Paaiškinkite man kai ką, — tarė jis, — nes aš nesuprantu... — jis atsilošė ir atsisėdo, nugara remdamasis į sieną. — Pasakykite man, Roza, kaip ji gali sėdėti trokšdama mirties, kai aš vis dar noriu gyventi? — kraujas pamažu krešėjo. — Kodėl aš nepraradau noro gyventi? Neturėčiau to norėti, tačiau noriu.

Roza neatitraukė savo rankos nuo jaunuolio peties, kol šis ilgai ir nekontroliuojamai vaitojo. Likusieji žmonės juos stebėjo. Jis negalėjo prisiversti nurimti net ir tuomet, kai rūsio durys atsidarė ir į slėptuvę nusileido ponia Holtzapfel.

Jos sūnus pakėlė žvilgsnį.

Roza atsitraukė.

Jiems prisiartinus vienam prie kito, Michaelis ėmė atsiprašinėti:

— Mama, atleisk man, turėjau pasilikti su tavimi.

Ponia Holtzapfel jo žodžių neišgirdo. Ji tik prisėdo prie savo sūnaus ir pakėlė jo sužalotąją ranką.

— Ji ir vėl kraujuoja, — tarė ji. O slėptuvėje susirinkę žmonės sėdėjo ir laukė.

Lizelė įkišo ranką į knygų krepšį ir ėmė jame raustis.

*** Miuncheno bombardavimas kovo 9-oji ir 10-oji ***

Visą vakarą krito bombos, o Lizelė skaitė. Jos burna buvo perdžiūvusi, tačiau knygų vagilė įveikė penkiasdešimt keturis puslapius.

Dauguma vaikų buvo sumigę ir neišgirdo antskrydžio pabaigą pranešančių sirenų. Jų tėvai juos žadino arba miegančius nešė laiptais aukštyn į tamsos apgaubtą pasaulį.

Tolumoje liepsnojo gaisrai, o aš susirinkau šiek tiek daugiau nei du šimtus nužudytų sielų.

Dabar keliavau į Molchingą dar vienos.

Himelio gatvė buvo tuščia. Saugumą pranešančios sirenos buvo sulaikytos kelioms valandoms, jei iškiltų kita grėsmė, o dūmai spėtų ore išsisklaidyti.

Netoli Amperio upės Betina Štainer pastebėjo nedidelį gaisrą ir nuo jo į dangų besiraitančią dūmų giją. Mergaitė parodė pirštu: „Žiūrėkite.“

Galbūt ji ir pastebėjo gaisrą pirmoji, tačiau veikti suskubo Rudis. Nepaleisdamas įrankių dėžės iš rankų, jis pasileido Himelio gatve, prabėgo keliomis šalutinėmis gatvelėmis ir dingo tarp medžių. Jam įkandin nulėkė Lizelė (įdavusi savo knygų krepšį atkakliai prieštaraujančiai Rozai) ir dar keletas žmonių iš pakeliui buvusių slėptuvių. — Rudi, palauk!

Jis nelaukė.

Lizelė įžiūrėjo tik tarp medžių šmėžuojančią įrankių dėžę, Rudžiui skinantis kelią blėstančios šviesos ir aprūkusio lėktuvo link. Paskendęs dūmuose, jis gulėjo proskynoje prie upės. Pilotas mėgino jį ten nutupdyti.

Rudis sustojo už dvidešimties metrų nuo jo.

Atvykusi pastebėjau jį ten stovintį ir mėginantį atgauti kvapą. Tamsoje gulėjo išlaužytos medžių šakos.

Vytelės ir spygliai mėtėsi aplink lėktuvą tarsi laužo kuras. Kairiau žemėje buvo išdeginti trys ruožai. Nesuvaldomas auštančio metalo tiksėjimas greitino sekundžių ir minučių tėkmę, kol galiausiai atrodė, lyg jie būtų ten ištisas valandas prastovėję. Už jų gausėjančios minios alsavimas ir žodžiai lipo prie Lizelės nugaros.

— Na, — tarė Rudis, — ar turėtume pasižiūrėti?

Pro medžius jis prisiartino prie lėktuvo korpuso, įsmigusio į žemę. Jo priekį skalavo tekantis upės vanduo, o persikreipę sparnai buvo likę už jo.

Rudis lėtai apėjo lėktuvą nuo uodegos iki dešiniau buvusio priekio.

— Pilna stiklo, — pranešė jis. — Priekinis stiklas subyrėjęs į šipulėlius. Tuomet jis pastebėjo kūną.

Rudis Štaineris dar niekuomet nebuvo matęs tokio išblyškusio veido.

— Lizele, nesiartink. — Tačiau ji nepaklausė.

Aukštiems medžiams stebint, o upės vandenims skubant pro šalį, Lizelė žvelgė į leisgyvio priešų lakūno veidą. Lėktuvas dar keliskart kostelėjo, o kabinoje buvusi galva nusviro iš kairės į dešinę. Jis išlemeno kažką, ko jie, žinoma, nesuprato.

— Jėzau, Marija, Juozapai šventas, — sušnibždėjo Rudis. — Jis gyvas. Į lėktuvo šoną atsitrenkusi įrankių dėžė paskatino daugiau balsų ir žingsnių.

Ugnies žėrėjimas pamažu išblėso, o rytas buvo tykus ir juodas. Kelią jam buvo pastoję tik dūmai, tačiau netrukus išsisklaidė ir jie.

Medžių siena nusidažė beviltiškai liepsnojančio Miuncheno spalvomis. Berniuko akys galiausiai priprato ne tik prie tamsos, tačiau ir prie lakūno veido. Jo akys priminė kavos dėmes, o skruostus ir smakrą vagojo žaizdos. Jo krūtinę dengė suglamžyta uniforma.

Nepaisydama Rudžio perspėjimo, Lizelė priėjo dar arčiau, ir galiu jums prisiekti, kad tą akimirką mes viena kitą atpažinome.

„Pažįstu tave“, — pamaniau.

Anuomet buvo traukinys ir kosintis berniukas. Buvo sniego ir galvą pametusi mergaitė.

„Tu užaugai, tačiau aš tave pažinau“, — galvojau.

Ji neatsitraukė ir nesistengė priešintis man, tačiau esu tikra, kad kažkas mergaitei šnibždėjo mane buvus šalia. Ar ji užuodė mano kvapą? Ar girdėjo mano prakeiktos apvalios širdies plakimą mirtinoje tarsi nusikaltimas krūtinėje? Nežinau, tačiau ji taip pat mane pažino, žvelgė man į akis ir nenusigręžė.

Kai ryto šviesa ėmė pamažu dažyti dangų anglių pilkuma, mes išsiskyrėme. Abi stebėjome berniuką atidarant savo įrankių dėžę, rausiantis tarp nuotraukų rėmelių ir ištraukiant mažą geltoną pliušinį žaislą.

Jis atsargiai užlipo ant lėktuvo arčiau mirštančiojo.

Besišypsantį meškiuką švelniai pasodino ant piloto peties. Žaislo ausies galiukas palietė jo gerklę.

Mirštantis vyras įkvėpė jo aromato ir prakalbo angliškai.

— Ačiū.

Jam kalbant, žaizdos jo skruostuose atsivėrė, ir mažas kraujo lašelis nusirito kaklu.

— Ką? — paklausė jo Rudis. — Was hast du gesagt? Ką jūs pasakėte?

Deja, aš prisėlinau anksčiau nei nuskambėjo atsakymas. Išmušė toji valanda, ir aš ištiesiau rankas į piloto kabiną. Lėtai ištraukiau lakūno sielą iš suglamžytos uniformos ir išgelbėjau jį iš sudužusio lėktuvo. Minia žaidė su tyla, man skinantis kelią pro ją. Išsilaisvinau.

Dangus virš mano galvos aptemo — paskutinė tamsos akimirka prieš rytą — ir galėjau prisiekti, kad jame įžvelgiau juodą svastikos formos įrašą. Jis netvarkingai kybojo viršuje.

Heil Hitler, — pasakiau slinkdama tarp medžių. Man už nugaros ant mirusiojo peties ramiai ilsėjosi pliušinis meškiukas. Po šakomis stovėjo citrininė žvakė. Mano rankose buvo piloto siela.

Veikiausiai būtų teisinga tvirtinti, kad per visą Hitlerio valdžios laikotarpį niekas taip ištikimai netarnavo fiureriui kaip aš. Žmogus neturi tokios širdies, kokia yra manoji. Žmogiškoji širdis yra linija, o mano — apskritimas, todėl visuomet sugebu atsidurti reikiamu laiku reikiamoje vietoje. Taip nuolatos surandu žmones geriausiomis ir blogiausiomis jų gyvenimų akimirkomis. Sugebu įžvelgti jų bjaurastį ir grožį ir negaliu atsistebėti, kaip tas pats padaras gali pasižymėti abiem. Vis dėlto pavydžiu jiems vieno. Žmonės bent jau turi padorumo numirti.

Grįžimas namo

Tai buvo kraujuojančių kareivių, sudužusių lėktuvų ir pliušinių meškučių laikas, tačiau pirmasis 1943-iųjų ketvirtis knygų vagilei baigėsi džiugiai.

Balandžio pradžioje Hanso Hubermano gipsas buvo sutrumpintas iki kelio, ir jis įsėdo į Miuncheno kryptimi važiuojantį traukinį. Prieš prisijungdamas prie kanceliarijos žiurkių armijos mieste, jis galės savaitę pailsėti namie. Jam numatyta užduotis buvo padėti tvarkyti su Miuncheno gamyklų, namų, bažnyčių ir ligoninių atstatymu susijusius dokumentus. Ilgainiui bus nuspręsta, ar jis bus išsiųstas vykdyti statybos darbų. Tai priklausė nuo jo kojos ir miesto būklės.

Jam atvykus namo, buvo tamsu. Jis vėlavo visa diena, mat traukinys buvo sulaikytas dėl oro pavojaus tikimybės. Sustojęs prie Himelio gatvės 33-iojo namo durų, jis sugniaužė kumštį.

Prieš ketvertą metų šios durys buvo meiliai atvertos Lizelei Meminger, šiai pirmą kartą atvykus pas Hubermanus. Ten teko stovėti ir raktą rankose gniaužiančiam Maksui Vandenburgui. Dabar atėjo Hanso Hubermano eilė. Jis pasibeldė keturis kartus, ir Lizelė atidarė.

— Tėtuk, tėtuk.

Apkabindama jį virtuvėje ir negalėdama paleisti, ji tikriausiai bus tai pakartojusi šimtą kartų.

Vėliau, po vakarienės, jie ilgai vakarojo prie virtuvės stalo, o Hansas pasakojo Lizelei Meminger ir savo žmonai visa, ką teko patirti. Jis kalbėjo apie LSE, pilnas dūmų gatves ir vargšes pasiklydusias, orientacijos netekusias sielas. Ir Rainholtą Cukerį. Vargšą nelaimėlį Rainholtą Cukerį. Bėgo valandos.

Pirmą valandą nakties Lizelė nuėjo miegoti, o tėtis užėjo kaip anksčiau į jos kambarį pasėdėti drauge. Keletą kartų ji nubudo patikrinti, ar jis vis dar ten, ir jis jos nė karto nenuvylė.

Naktis buvo rami.

Pasitenkinimas šildė ir minkštino jos lovą.

Taip, Lizelei Meminger vakaras buvo puikus, o ramybė, šiluma ir švelnumas ore tvyrojo dar apie tris mėnesius.

Tačiau jos istorija truko šešis.

DEŠIMTA DALIS

 Knygų vagilė

apie

pasaulio pabaigą — 98-ąją dieną — karo vadą — žodžių kelią — katatonijos ištiktą mergaitę — išpažintis — mažą juodą Ilzos Herman užrašų knygelę — keletą lėktuvų pilvų ir degančias snaiges

Pasaulio pabaiga

(pirma dalis)

Dar kartą pasiūlysiu jums žvilgtelėti į pabaigą. Galbūt taip elgiuosi tam, kad sušvelninčiau vėliau laukiantį smūgį, o gal trokšdama save parengti pasakoti. Bet kuriuo atveju turiu jus informuoti, kad, atėjus Lizelės Meminger pasaulio pabaigai, Himelio gatvėje lijo.

Dangus varvėjo.

Tarsi čiaupas, kurį vaikas iš paskutiniųjų stengiasi užsukti, tačiau iki galo jam to padaryti nepavyksta. Iš pradžių lašai buvo vėsūs. Jaučiau juos ant savo delnų, eidama gatve nuo ponios Diler krautuvės.

Girdėjau juos sau virš galvos.

Pakėlusi akis į apniukusį dangų, išvydau skardinius lėktuvus. Stebėjau, kaip iš prasivėrusių jų pilvų ima kristi bombos. Žinoma, jos buvo gerokai nuo taikinio nukrypusios. Taip nutikdavo dažnai.

*** Maža liūdna viltis ***

Niekas net neketino bombarduoti Himelio gatvės. Kas galėtų paleisti bombas virš rojumi pavadintos vietos? O gal?

Bomboms ėmus kristi, debesys netrukus įkaito, o vėsūs lietaus lašai virto pelenais. Žemėn leidosi karštos snaigės.

Trumpai tariant, Himelio gatvė buvo sulyginta su žeme.

Pastatų nuolaužos nusėjo gatvę nuo vieno galo iki kito. Ant sutrupintų grindų gulėjo sudaužyta ir suglamžyta be galo rimtai atrodančio fiurerio nuotrauka. Nepaisant nieko, jis vis dar šypsojosi savo rimtąja šypsena. Jis žinojo kai ką, ko nenutuokėme mes. Tačiau aš savo ruožtu žinojau tai, ko nežinojo jis. Visa tai vyko žmonėms miegant.

Rudis Štaineris miegojo. Tėtis su motina taip pat. Ponia Holtzapfel, ponia Diler. Tomis Miuleris. Visi miegojo. Visi žuvo.

Išgyveno tik vienas žmogus.

Ji išsaugojo gyvybę tik todėl, kad sėdėdama rūsyje visą naktį peržiūrinėjo savo gyvenimo istoriją, ieškodama klaidų. Anksčiau patalpa buvo pripažinta nepakankamai gili slėptuvei, tačiau tą spalio septintosios naktį jos pakako. Nuolaužos lakstė į visas puses, o prabėgus keletui valandų, kai keista netvarkinga tyla apgaubė Molchingą, vietinio LSE dalinio vyrai kai ką išgirdo. Aidą. Kažkur ten, po žeme, mergaitė pieštuku daužė dažų skardinę.

Visi jie sustojo ir palinkę įtempė ausis. Išgirdę triukšmą dar kartą, jie puolė kasti.

*** Iš rankų į rankas perduoti objektai ***

Mūro blokai ir stogo čerpės. Sienos gabalas su ant jos nutapyta varvančia saule. Nelaimingas akordeonas, atsargiai žvelgiantis iš prakiurusio dėklo.

Viskas buvo apversta aukštyn kojomis.

Nuritinęs dar vieną skilusios sienos dalį, vienas iš vyrų pastebėjo knygų vagilės plaukus.

Vyriškio juokas buvo toks malonus. Atrodė, tarsi jis priimtų gimstantį kūdikį. „Negaliu patikėti, ji gyva!“

Tarp šiukšlių, nuolaužų ir šūkaujančių vyrų buvo tiek džiaugsmo, tačiau manęs savo entuziazmu jie neužkrėtė.

Šiek tiek anksčiau laikiau jos tėčio sielą vienoje rankoje, o motinos — kitoje. Abi jos buvo tokios gležnos.

Kiek tolėliau jų kūnai buvo suguldyti greta kitų. Žaviosios sidabrinės tėčio akys jau buvo pradėjusios rūdyti, o kartoninės pusiau praviros motinos lūpos buvo sustingusios, veikiausiai vis dar formuodamos nutrukusį knarkimą.

Gelbėtojo rankos ištraukė Lizelę ir nušluostė dulkes bei smulkias nuolaužas nuo jos drabužių.

— Mažoji mergaite, — kalbėjo vyrai, — sirenos pavėlavo. Ką tu veikei tame rūsyje? Iš kur žinojai?

Jie nepastebėjo, kad mergaitė rankose vis dar spaudžia knygą. Savo atsakymą ji išrėkė. Kurtinantis gyvosios klyksmas.

— Tėtuk!

Dar kartą. Suklikus šaižiau ir aukštesniu tonu, jos veidą išvagojo raukšlės.

— Tėtuk, tėtuk!

Vyrai perdavė vienas kitam į rankas šaukiančią, aimanuojančią ir verkiančią Lizelę. Jei ji ir buvo sužeista, skausmo nejautė, tik išsilaisvino iš vyrų rankų, kapstėsi nuolaužose, šaukė ir verkė.

Ji vis dar nepaleido iš rankų knygos.

Mergaitė beviltiškai laikėsi už žodžių, išgelbėjusių jai gyvybę.

98-oji diena

Pirmąsias devyniasdešimt septynias dienas po Hanso Hubermano grįžimo 1943-iųjų balandį viskas buvo gerai. Neretai jis susimąstydavo apie Stalingrade kovojantį savo sūnų, tačiau vylėsi, kad bent dalis jo paties sėkmės teka ir jaunuolio gyslomis.

Trečią vakarą namie jis grojo akordeonu. Pažadą tesėti reikėjo. Virtuvėje buvo sriubos ir linksmų istorijų, skambėjo muzika ir keturiolikmetės juokas.

— Saumensch, — įspėjo ją motina, — liaukis šitaip garsiai kvatojusi. Jo pokštai ne tokie jau juokingi. Be to, jie nešvankūs...

Prabėgus savaitei, Hansas buvo priverstas tęsti savo tarnybą, todėl prisistatė į vieną iš miesto kariuomenės būstinių. Jis pasakojo, esą cigarečių ir maisto ten netrūko, o kartais jis net parnešdavo vieną kitą sausainį ar uogienės. Viskas priminė senus gerus laikus. Smulkaus masto antskrydis gegužę. Heil Hitler šūksniai šen bei ten, tačiau viskas buvo gerai.

Tuomet išaušo devyniasdešimt aštuntoji diena.

*** Trumpas senyvos moters pastebėjimas ***

Stovėdama Miuncheno gatvėje, ji tarė: „Jėzau, Marija, Juozapai šventas, kaip norėčiau, kad jie liautųsi vedę juos čionai. Tie leisgyviai žydai neša nelaimę. Tai blogas ženklas.

Kaskart juos išvydusi suprantu, kad mūsų laukia galas.“

Tai buvo toji pati senutė, kuri pranešė apie žydus, vedamus pro Molchingą, kai Lizelė pirmą kartą juos išvydo. Pažvelgus iš arčiau, jos veidas priminė džiovintą slyvą, tik buvo baltas it popierius. Jos akys buvo venos mėlynumo, o pranašystė — visiškai tiksli.

Vidurvasarį Molchingas sulaukė pranašiško būsimų įvykių ženklo. Akiratyje jis pasirodė kaip paprastai. Pirmiausia — linksinti kareivio galva ir orą virš jos baksnojantis ginklas. Tuomet — grandinėmis žvanginantys apiplyšę žydai.

Vienintelis skirtumas šįkart buvo toks, kad jie buvo vedami priešinga kryptimi. Belaisviai buvo nuvesti į kaimyninį Neblingo miestelį, kuriame buvo priversti šveisti gatves ir atlikti kitokius tvarkymo darbus, kuriuos atsisakė vykdyti kariuomenė. Vakarėjant jie, išvargę ir nugalėti, buvo lėtai parvaryti atgal į stovyklą.

Lizelė ir vėl ieškojo Makso Vandenburgo manydama, kad jis nesunkiai galėjo patekti į Dachau ir nevestas Molchingo gatvėmis. Tačiau jo tarp žydų nebuvo. Ne šį kartą.

Duokite jam šiek tiek laiko, mat vieną šiltą rugpjūčio popietę Maksas kuo tikriausiai bus varomas per miestą drauge su kitais belaisviais. Tačiau, priešingai nei kiti, žvilgsnio į kelią jis nebus nudelbęs. Ir į vokišką fiurerio stebėtojų minią nesidairys atsitiktinai.

*** Faktas apie Maksą Vandenburgą ***

Miuncheno gatvėje jis dairėsi į žiūrovų veidus, ieškodamas knygas vagiančios mergaitės.

Šį kartą, liepos mėnesį, pasak Lizelės skaičiavimų, devyniasdešimt aštuntąją dieną po tėčio grįžimo, ieškodama Makso ji stypsojo ir atidžiai apžiūrinėjo judantį graudžiai atrodančių žydų būrį. Mintis apie jį bent jau palengvino eisenos stebėjimą.

„Tai siaubinga mintis“, — vėliau ji rašys Himelio gatvės namo rūsyje, tačiau tuo pat metu žinojo ją esant tikra tiesa. Skausmas stebint juos. O kaipgi jų skausmas? Klumpančių kojų, kančios ir užveriamų stovyklos vartų skausmas?

Per dešimties dienų laikotarpį tokios eitynės buvo surengtos dukart, o visai netrukus nepažįstamoji moteris Miuncheno gatvėje su slyvą primenančiu veidu pasirodė buvusi visiškai teisi. Kančios iš tiesų juos pavijo, ir jei žmonės vadino žydus pranašišku ženklu ar prologu, tikrąja nelaimių priežastimi jie privalėjo laikyti fiurerį ir jo žygį į Rusiją, mat vieną liepos pabaigos rytą Himelio gatvei nubudus, grįžęs kareivis buvo rastas negyvas. Jis kabojo nuo vienos iš skalbyklos netoli ponios Diler krautuvės gegnių. Dar viena žmogiška švytuoklė. Dar vienas sustojęs laikrodis.

Neapdairus šeimininkas buvo palikęs atrakintas duris.

*** Liepos 24-oji, 6.03 val. ryto ***

Skalbykloje buvo šilta, gegnės tvirtos, o Michaelis Holtzapfelis nušoko nuo kėdės taip, tarsi tai būtų buvęs uolos kraštas.

Tomis dienomis mane vaikėsi daugybė žmonių, šaukdami mano vardą, melsdami manęs pasiimti juos drauge. Buvo ir keletas tokių, kurie nerūpestingai man šūkteldavo ir sušnabždėdavo įtemptais balsais.

„Pasiimk mane“, — sakydavo jie, ir niekas nepajėgdavo jų sulaikyti. Be abejo, juos stingdė išgąstis, tačiau manęs jie nesibaimino. Jie bijojo savo ketinimų nesėkmės ir to, kad jiems vėl teks susidurti akis į akį su savimi, su pasauliu ir panašiais į juos.

Nieko negalėjau padaryti.

Jie buvo per daug išradingi ir žinojo galybę būdų, o kai tai padarydavo — kad ir koks būtų buvęs jų pasirinktas metodas — nebegalėjau jiems atsakyti.

Michaelis Holtzapfelis puikiai žinojo, ką daro.

Jis nusižudė dėl troškimo gyventi.

Žinoma, tądien Lizelės Meminger aš nemačiau. Kaip paprastai nutinka panašiose situacijose, priminiau sau, kad manęs laukia per daug darbo, jog pasilikčiau Himelio gatvėje ir klausyčiausi klyksmų. Jau ir taip blogai, kai žmonės sučiumpa mane nusikaltimo vietoje, todėl kaip paprastai nusprendžiau pasitraukti pusryčių spalva nudažytos saulės link.

Negirdėjau nei kybantį kūną radusio senuko riksmo, nei netrukus susirinkusių stebėtojų žingsnių ar išgąsčio kupinų aikčiojimų. Negirdėjau net ir lieso ūsuoto vyriškio žodžių: „Kaip gaila, kad tave kur, kaip gaila...“

Nemačiau Himelio gatvės viduryje parkritusios ponios Holtzapfel, rąžančios rankas ir klykiančios visiškos nevilties akivaizdoje. Ne, apie tai nežinojau nieko, kol po keleto mėnesių grįžau atgal ir perskaičiau kai ką, pavadintą „Knygų vagile“. Man buvo paaiškinta, kad Michaelį Holtzapfelį pribaigė ne sužalotoji ranka ar koks kitas sužeidimas, tačiau kaltė dėl to, jog jis liko gyvas.

Prieš vaikino mirtį mergaitė pastebėjo, kad jis nepajėgdavo užmigti, kad kiekviena naktis jam buvo tarsi nuodai. Dažnai įsivaizduoju jį gulintį atmerktomis akimis, prakaituojantį sniego pataluose arba regintį sprogimo nutrauktų savo brolio kojų vizijas. Lizelė rašė, kad kartais labai trokšdavo papasakoti jam apie savo pačios broliuką, kaip atsivėrė Maksui, tačiau tarp tolimo kosulio ir sprogimo nuneštų kojų buvo didelis skirtumas. Kaip paguosti šitokius dalykus regėjusį žmogų? Ar galėjai patikinti jį, esą fiureris juo didžiuojasi, esą fiureris myli jį už tai, ką jis išgyveno Stalingrade? Kaip galėjai tam pasiryžti? Iš tiesų tegali leisti kalbėti jam. Dilema, žinoma, yra ta, kad svarbiausius žodžius tokie žmonės paprastai pasilieka vėlesniam laikui, kai aplinkiniams pakankamai nepasiseka ir jie aptinka jų kūnus. Raštelis, sakinys, netgi klausimas arba laiškas, kaip Himelio gatvėje 1943-iųjų liepą.

*** Michaelis Holtzapfelis: paskutinis atsisveikinimas ***

Brangioji mama!

Ar galėsi kada nors man atleisti? Paprasčiausiai nebepajėgiau ilgiau tverti. Susitiksiu su Robertu. Man nusispjaut, ką apie tai sako prakeikti katalikai. Danguje turi būti vietos tokiems žmonėms, kurie lankėsi ten, kur buvau aš. Tikriausiai manysi, kad nemyliu tavęs, jei šitaip pasielgiau, tačiau tai netiesa.

Tavo Michaelis.

Hansas Hubermanas buvo paprašytas pranešti naujienas poniai Holtzapfel. Pamačiusi jį, stovintį kieme, ji veikiausiai įžvelgė tai jo veide. Du sūnūs per šešis mėnesius.

Ryto dangui žaižaruojant už jo nugaros, vielinė moteris pasileido pro jį. Raudodama nubėgo kiek tolėliau Himelio gatvėje susibūrusių žmonių link. Michaelio vardą ji suriko gal porą tuzinų kartų, tačiau Michaelio atsakymas jau nuskambėjo. Pasak knygų vagilės, ponia Holtzapfel glaudė kūną prie savo krūtinės gerą valandą. Tuomet ji grįžo į akinančią saulėkaitą Himelio gatvėje ir atsisėdo ant grindinio. Toliau eiti nepajėgė.

Žmonės stebėjo ją iš tolo. Tokie dalykai per atstumą visuomet atrodo ne tokie baisūs.

Hansas Hubermanas prisėdo šalia.

Kai ji atsilošė ir išsitiesė ant kietos žemės, jis uždėjo savo delną ant josios.

Jis leido jos dejonėms užlieti gatvę.

Po kurio laiko be galo atsargiai Hansas palydėjo ją pro vartelius namo. Kad ir kiek kartų stengiausi pažvelgti į visa tai kitaip, man nepavyko...

Kai regiu proto netekusią moterį, lydimą vyriškio sidabrinėmis akimis, Himelio gatvės 31-ojo namo virtuvėje vis dar sninga.

Karo vadas

Ore tvyrojo neseniai sukalto karsto kvapas. Juodi apdarai. Milžiniški maišai po akimis. Lizelė drauge su kitais stovėjo ant žolės. Tą pačią popietę ji apsilankė pas ponią Holtzapfel jai paskaityti. „Sapnų nešėjo“, kaimynės mėgstamiausio.

Diena išties užimta.

*** 1943-iųjų liepos 27-oji ***

Michaelis Holtzapfelis buvo palaidotas, o knygų vagilė skaitė sielvartaujančiai motinai. Sąjungininkai užpuolė Hamburgą, o kad jau prašnekau apie tai, jiems pasisekė, kad moku daryti šiokius tokius stebuklus. Niekas kitas nebūtų sugebėjęs išsinešti tų 45 000 žmonių per tokį trumpą laiką. Nebūtų pakakę net milijono žmogiškųjų metų.

Tuo metu vokiečiai susilaukė keršto su kaupu. Spuoguotos mažytės fiurerio kinkos netrukus ėmė drebėti.

Vis dėlto yra kai kas, už ką fiurerį reikėtų vertinti.

Jis iš tiesų pasižymėjo geležine valia.

Karo veiksmų jis nė minutei nesulaikė, o bausmės ir maro naikinimas, atrodė, įgavo naują pagreitį. Nors dauguma koncentracijos stovyklų buvo išsibarsčiusios po visą Europą, keletas iš jų vis dar veikė pačioje Vokietijoje.

Tose stovyklose gausybė žmonių buvo priversti dirbti ir žygiuoti. Maksas Vandenburgas buvo vienas iš tokių.

Žodžių kelias

Tai nutiko mažame miestelyje, Hitlerio gimtinės širdyje.

Į orą kilo vis daugiau kančios, o nedidelė jos dalis dabar pasirodė ir čia.

Kai Miuncheno pakraščiais buvo varomi žydai, viena paauglė padarė kai ką nesuvokiama: ji prasibrovė pro minią ir prisigretino prie belaisvių. Kareiviams ją nutempus ir sviedus žemėn, ji vėl atsistojo. Ji nenusileido.

Rytas buvo šiltas. Dar viena graži diena paradui.

Kareiviai ir žydai keliavo pro keletą miestelių ir dabar pasiekė Molchingą. Galbūt stovykloje reikėjo atlikti daugiau darbo, o gal keletas belaisvių buvo mirę. Kad ir kokia būtų buvusi priežastis, nauja šviežių išsekusių žydų siunta pėsčiomis žygiavo į Dachau.

Kaip visada, Lizelė bėgo Miuncheno gatve įprastos žiūrovų minios link.

Heil Hitler!

Pirmąjį kareivį ji išgirdo iš tolo, todėl ėmė brautis pro minią jo link, norėdama sutikti procesiją. Balsas ją apstulbino. Beribį dangų virš kareivio galvos jis pavertė žemomis lubomis, o žodžiai, atsimušę nuo jų, nusileisdavo kažkur ant žydiškų pėdų minamos žemės.

Jų akys.

Jos stebėjo judančią gatvę. Radusi gerą poziciją, Lizelė sustojo ir ėmė tyrinėti jų veidus. Jos akys paskubomis bėgiojo nuo vieno veido bruožų prie kito, tikėdamosi aptikti žydą, parašiusį „Prižiūrėtoją“ ir „Žodžių barstytoją“.

„Išsidraikę plaukai“, — kalbėjo ji sau.

„Ne, jie labiau priminė vyteles. Būtent taip jie atrodo ilgą laiką neplauti. Ieškok vyteles primenančių plaukų, pelkėtų akių ir barzdos it prakurai.“

Dieve, jų buvo tiek daug.

Tiek daug mirštančių akių ir velkamų kojų.

Lizelė nesiliovė ieškoti tarp jų, tačiau Maksą Vandenburgą išdavė ne jo veido bruožai. Ji atpažino jį pagal tai, kaip jo veidas elgėsi — jis taip pat ieškojo minioje. Visiškai sutelkęs dėmesį. Lizelė tarsi sustingo, aptikusi vienintelį vokiečių žiūrovų minią tyrinėjantį veidą. Jis juos apžiūrinėjo su tokiu atidumu, kad iš abiejų pusių knygų vagilę supantys žmonės ėmė badyti pirštais.

— Į ką jis taip spokso? — greta pasigirdo vyriškas balsas.

Knygų vagilė žengė į gatvę.

Dar niekada judėjimas nebuvo tokia našta. Jos paaugliškoje krūtinėje širdis dar niekada neatrodė tokia didelė ir apsisprendusi.

— Jis ieško manęs, — vos girdimai tarė ji ir žengė pirmyn.

Jos balsas nusitęsė ir įkrito atgal į jos gerklę. Ji turėjo iš naujo jį surasti: pasiekti jį giliai savo viduje, išmokti iš naujo kalbėti ir sušukti jo vardą.

„Maksai.“

— Aš čia, Maksai!

Dar garsiau.

— Maksai, aš čia!

Jis ją išgirdo.

*** Maksas Vandenburgas, 1943-iųjų rugpjūtis ***

Jo plaukai iš tiesų priminė vyteles, kaip Lizelė ir manė, o į pelkę panašios akys žengė pirmyn, nuo vieno peties prie kito, virš kitų žydų galvų.

Pasiekusios mergaitę, jos ėmė maldauti. Jo barzda ištįso, o lūpos ėmė virpėti jam ištarus tą žodį, tą vardą, tą mergaitę. „Lizele.“

Lizelė visiškai nusigręžė nuo minios ir nėrė į žydų pulką. Lenkdama vieną po kito, ji galiausiai sugriebė Makso ranką.

Jo veidas krito tiesiai jai į glėbį.

Mergaitei suklupus, žydas — tasai menkysta žydas — pasilenkė ir padėjo jai atsistoti. Tai pareikalavo paskutinių jo jėgų.

— Aš čia, Maksai, — dar kartą pakartojo ji. — Aš čia.

— Negaliu patikėti... — žodžiai varvėjo iš Makso Vandenburgo lūpų. — Tik pažiūrėk, kaip tu užaugai, — jo akyse kaupėsi vis didesnis liūdesys. — Lizele... Jie sučiupo mane prieš keletą mėnesių pakeliui į Štutgartą, — suluošintas jo balsas vilko save Lizelės link.

Iš vidaus žydų srautas buvo tikra niūri rankų ir kojų maišalynė. Apiplyšusios uniformos. Nė vienas iš kareivių jos nepastebėjo, todėl Maksas ją perspėjo. „Turi mane paleisti, Lizele.“ Jis net mėgino stumtelti ją į šalį, tačiau mergaitė buvo įsikibusi tvirtai. Badaujančios Makso rankos negalėjo jos nusipurtyti, todėl ji ėjo toliau. Tarp purvo, alkio ir sumaišties.

Po ilgos žingsnių grandinės vienas iš kareivių ją pastebėjo.

— Ei! — sušuko jis, pamodamas rimbu jos link. — Ei, mergaite, ką manaisi daranti? Dink iš ten.

Lizelei neatkreipus į jį nė menkiausio dėmesio, kareivis ranka praskyrė tirštą žydų minią. Nustūmęs juos į šalis, prasibrovė artyn. Vyrui grėsmingai artėjant, Lizelė ėjo toliau, tačiau pastebėjo perkreiptą Makso Vandenburgo veidą. Ji buvo mačiusi jį išsigandusį, tačiau šitokio — niekada.

Kareivis ją sugriebė.

Jis ėmė tampyti ją už drabužių.

Ji juto jo pirštų kaulus ir kiekvieną kumščių krumplį. Jie draskė jos odą. „Sakiau tau nešdintis!“ — įsakė jis ir, ištempęs iš žydų būrio, sviedė į sceną stebinčių vokiečių sieną. Oras vis labiau kaito. Saulė degino jos veidą. Mergaitė ant žemės nusileido skausmingai, tačiau tuoj pat vėl pakilo ant kojų. Atsitokėjusi ji laukė. Netrukus vėl nėrė tarp žydų.

Šįkart Lizelė prasibrovė iš užnugario.

Iš akių nepaleisdama priekyje besidraikančių plaukų vytelių, ji skynėsi kelią jų link.

Šį kartą neištiesė rankos — ji sustojo. Kažkur jos širdies gelmėje tūnojo žodžių sielos. Jos išsikapstė į paviršių ir dabar stovėjo greta jos.

— Maksai, — tarė ji. Jis atsigręžė ir trumpam užmerkė akis, klausydamasis jos žodžių. — Kartę gyveno keistas mažas žmogutis, — tęsė ji. Jos rankos buvo atpalaiduotos, tačiau delnai sugniaužti į kumščius. — Tačiau buvo ir žodžių barstytoja.

Tą akimirką pakeliui į Dachau vienas iš žydų sustojo.

Jis stovėjo nė nekrusteldamas, kitiems niūriai jį lenkiant ir paliekant visiškai vieną. Jo akyse spindėjo nuostaba, ir viskas buvo taip paprasta. Mergaitė perdavė žodžius žydui. Jie užsilipo jam ant pečių.

Kitą kartą mergaitei pravėrus lūpas, iš jų pažiro klausimai. Jos akyse dėl vietos kovojo karštos ašaros, tačiau ji neleido joms riedėti. Verčiau stovėti tvirtai ir išdidžiai. Tegu visą darbą atlieka žodžiai.

— Ar čia tikrai tu? — paklausė jaunuolis, — toliau kalbėjo ji. — Ar nuo tavo skruosto aš pakėliau tą sėklą?

Maksas Vandenburgas stovėjo toliau.

Jis nepuolė ant kelių.

Žmonės, žydai, debesys — visi sustojo. Visi stebėjo.

Stovėdamas Maksas iš pradžių pažvelgė į mergaitę, o paskui — tiesiai į platų, mėlyną, nuostabų dangų. Ant kelio šen bei ten nepaprastai gražiai krito sunkūs spinduliai — saulės juostos. Ėmę judėti toliau, debesys išrietė nugaras, norėdami pažvelgti atgal. „Kokia nuostabi diena“, — tarė jis į daugybę šipulėlių sudužusiu balsu. Puiki diena numirti. Nuostabi diena mirti šitaip.

Lizelė žengė jo link. Jai užteko drąsos ištiesti ranką ir paliesti barzdotą jo veidą.

— Maksai, ar čia tikrai tu?

Kokia pasakiška vokiška diena ir dėmesinga minia.

Jis leido savo lūpoms pabučiuoti jos delną.

— Taip, Lizele, čia aš, — jis prispaudė Lizelės ranką prie savo veido ir pravirko jai tarp pirštų. Ašaros riedėjo kareiviams artinantis, o nedideliam būreliui įžūlių žydų stovint ir stebint.

Stovintį jį pasiekė rimbo kirčiai.

— Maksai, — aimanavo mergaitė.

Tempiama tolyn nuo jo, ji tyliai kalbėjo.

Maksai.

Žydų kilmės kovotojau.

Mintyse ji pasakė jam viską.

Maksi taksi. Štai taip tave vadino tas draugas Štutgarte, kai mušdavaisi gatvėse, pameni? Tai buvai tu — berniukas kietais kumščiais.

Sakei, kad trinktelėsi į veidą pačiai mirčiai, kai ji tavęs ateis. Pameni, Maksai? Tu man sakei. Aš viską atsimenu...

Prisimeni sniego senį, Maksai?

Prisimeni?

Rūsyje?

Atsimeni baltą debesį pilka širdimi?

Kartais fiureris vis dar ateina tavęs ieškoti. Jis tavęs ilgisi. Mes visi tavęs ilgimės.

Vienas rimbo kirtis. Antras.

Rimbas kareivio rankoje nerimo. Nusileidęs ant Makso veido, jis praskėlė smakrą ir išraižė jo gerklę.

Kai Maksas parkrito ant žemės, kareivis atsigręžė į mergaitę. Jo burna prasivėrė. Jo dantys buvo tvarkingi.

Staiga prieš jos akis šmėstelėjo vaizdas. Ji prisiminė tą dieną, kai taip troško, kad Ilza Herman ar bent jau patikimoji Roza jai suduotų, tačiau nei viena, nei kita nepakėlė rankos. Šį kartą Lizelei nusivilti neteko.

Rimbas kirto į raktikaulį ir apsivijęs pasiekė mentę.

— Lizele!

Ji pažino tą žmogų.

Kareiviui užsimojus dar kartą, minioje ji pastebėjo persigandusį Rudį Štainerį. Jis ją šaukė. Ji matė kančios iškreiptą jo veidą ir geltonus plaukus.

— Lizele, dink iš ten!

Tačiau knygų vagilė nejudėjo iš vietos.

Užmerkusi akis ji pasveikino kitą deginantį kirtį ir dar vieną, kol galiausiai jos kūnas parkrito ant šilto grindinio. Jis kaitino jos skruostą.

Pasigirdo dar daugiau žodžių, šįkart paleistų iš kareivio lūpų.

— Steh’ auf.

Trumpa komanda buvo skirta ne mergaitei, o žydui. Netrukus ji buvo papildyta.

— Kelkis, tu purvinas šunsnuki, tu žydų kalės vaike, kelkis, kelkis...

Maksas pakilo ant kojų.

Tik dar vienas atsispaudimas, Maksai.

Tik dar vienas atsispaudimas ant šaltų rūsio grindų.

Jo pėdos pajudėjo.

Vilkdamas jas, jis ėjo toliau.

Jo kojos drebėjo, o rankos glostė rimbo paliktas žymes, mėgindamos sušvelninti perštėjimą. Kai jis dar kartą pamėgino ieškoti Lizelės, kruvinus jo pečius sugriebusios kareivio rankos smarkiai jį stumtelėjo.

Berniukas pribėgo. Parklupęs ant ilgų savo kojų, jis šūktelėjo kairėn.

— Torni, eikš čia ir padėk man. Turime ją pakelti. Torni, paskubėk! — jis kilstelėjo knygų vagilę už pažastų. — Nagi, Lizele, privalai keltis nuo grindinio.

Galiausiai sugebėjusi atsistoti, ji pažvelgė į nuostabos sustingdytus vokiečių veidus. Leido sau tik akimirką suklupti ties jų kojomis. Toje vietoje, kur jos veidas lietė grindinį, įdrėskimas įsižiebė tarsi degtukas. Jos širdies plakimas apvertė skruostą, svilindamas jį iš abiejų pusių.

Ant kelio ji tarsi per miglą įžvelgė tolstančias paskutinio būryje einančio žydo kojas ir kulnus.

Jos veidas liepsnojo, o rankų ir kojų nepaleido atkaklus skausmas — tuo pat metu skausmingas ir varginantis tirpulys.

Ji atsistojo.

Užsispyrusi mergaitė pasileido eiti, o galiausiai — bėgti Miuncheno gatve, vydamasi paskutinius Makso Vandenburgo žingsnius.

— Lizele, ką tu darai?!

Ji išsilaisvino iš Rudžio žodžių gniaužtų ir nekreipė dėmesio į žmones, stebinčius ją iš šalies. Daugelis jų stovėjo tylūs. Tarsi skulptūros plakančiomis širdimis. Arba maratono pabaigos stebėtojai. Lizelė sušuko dar kartą, tačiau jos žodžiai tikslo nepasiekė. Jos akis dengė plaukai. „Prašau, Maksai!“

Už gerų trisdešimties metrų, kareiviui atsigręžus, mergaitė buvo parversta. Iš užnugario ją sugriebė rankos, ir kaimynų berniukas parbloškė ją ant žemės. Jos kumščius jis priėmė taip, tarsi tai būtų buvusi dovana. Kaulėtos jos rankos ir alkūnės buvo sutiktos su vos keletu aimanų. Ant jo veido nusileido keletas nerangių seilių ir ašarų lašelių, tarsi radusių ten saugų prieglobstį. Tačiau kur kas svarbiau buvo tai, kad jam pavyko ją sulaikyti.

Ant Miuncheno gatvės grindinio susiviję gulėjo berniukas ir mergaitė.

Kartu jie stebėjo besiskirstančius žmones. Jie stebėjo juos išgaruojančius, tarsi judančius paminklus drėgname ore.

Išpažintys

Žydams dingus iš akių, Rudis paleido Lizelę, tačiau knygų vagilė netarė nė žodžio. Rudžio klausimai liko neatsakyti.

Mergaitė nepasuko ir namų link. Praradusi viltį, ji nukiūtino iki geležinkelio stoties ir ištisas valandas lūkuriavo tėčio. Iš pradžių Rudis laukė drauge su ja, tačiau Hansas namo turėjo grįžti tik po pusdienio, todėl jis pakvietė Rozą. Pakeliui atgal į stotį jis papasakojo jai, kas tądien nutiko, ir ši mergaitės nieko nebeklausė. Ji pati sudėliojo galvosūkio detales, todėl paprasčiausiai atsistojo greta mergaitės ir galiausiai įtikino ją prisėsti. Jos laukė drauge.

Viską išgirdęs tėtis sviedė savo krepšį ant žemės ir ėmė spardyti Bahnhof orą.

Tą vakarą nė vienas iš jų neturėjo apetito. Kad ir kaip tėtis stengėsi, jo pirštai niekino akordeoną, žudydami vieną dainą po kitos. Viskas ėmė nebesisekti.

Knygų vagilė nepakilo iš lovos tris dienas.

Kiekvieną rytą ir popietę Rudis Štaineris beldėsi į jų duris ir teiravosi, ar Lizelė vis dar negaluoja. Sveikata ji nesiskundė.

Ketvirtą dieną pabeldusi į kaimynų duris Lizelė pavadino Rudį eiti kartu prie tų medžių, kur praėjusiais metais jie barstė duonos gabalėlius.

— Turėjau papasakoti tau anksčiau, — tarė ji.

Kaip buvo pažadėta, jie nuėjo gerą kelio galą Dachau link ir sustojo tarp medžių. Tarp šakų šmėsčiojo ilgos šviesos ir šešėlio figūros. Kankorėžiai mėtėsi aplink tarsi sausainiai.

Ačiū, Rudi.

Už viską. Už pagalbą atsistoti nuo grindinio, už tai, kad sulaikei...

Balsu ji šito neištarė.

Viena ranka ji parimo į greta jos nusvirusią šaką.

— Rudi, jei aš tau kai ką papasakosiu, ar pažadi niekam apie tai nė žodžiu neužsiminti?

— Žinoma, — atsakė jis, jos veide įžvelgdamas rimtumą, o balse girdėdamas sunkumą. Jis palinko prie medžio greta jos. — Kas atsitiko?

— Pažadėk.

— Aš jau pažadėjau.

— Dar kartą. Negali apie tai sakyti nei savo motinai, nei broliui, nei Tomiui Miuleriui. Niekam.

— Pažadu.

Rymodama.

Akis nudelbusi į žemę.

Skaitydama sakinius po savo kojomis, jungdama žodžius su kankorėžiais ir nulūžusių šakų galiukais, ji keletą kartų pamėgino rasti tinkamą pasakojimo vietą pradėti.

— Ar pameni, kaip susižeidžiau žaisdama futbolą, — tarė ji, — gatvės viduryje?

Papasakoti apie du karus, akordeoną, žydų kilmės kovotoją ir rūsį jai prireikė bene trijų ketvirčių valandos. Ji nepamiršo ir to, kas vos prieš keletą dienų nutiko Miuncheno gatvėje.

— Štai kodėl tu norėjai pasižiūrėti iš arčiau, — tarė Rudis, — tą dieną, kai barstėme duoną. Tikėjais pamatyti jį.

— Taip.

— Kristau nukryžiuotasai.

— Taip.

Trikampiai medžiai rėmė dangų. Vaikai tylėjo.

Iš krepšio išsitraukusi „Žodžių barstytoją“, Lizelė parodė Rudžiui vieną iš puslapių. Jame buvo pavaizduotas berniukas su trimis aukso medaliais, kabančiais jam ant kaklo.

— Citrinų spalvos plaukai, — perskaitė Rudis. Pirštais jis palietė žodžius. — Tu papasakojai jam apie mane?

Iš pradžių Lizelė nepajėgė pratarti nė žodžio. Galbūt mergaitei sukliudė netikėtai ją užliejusi meilės jam banga. O gal ji jį visuomet mylėjo? Gali būti. Nors ir negalėdama kalbėti, ji troško, kad jis ją pabučiuotų. Ji geidė, kad jis paimtų jos rankas ir prisitrauktų ją arčiau. Vieta buvo nesvarbi. Lūpos, kaklas, skruostas. Jos oda buvo tuščia ir to laukė.

Prieš daugelį metų jiems lenktyniaujant purviname stadione, Rudis priminė skubotai surinktų kaulų maišą su kampuota kieta šypsena. Šią popietę tarp medžių priešais Lizelę stovėjo duonos ir pliušinių meškiukų dalytojas. Jis buvo triskart Hitlerio jaunimo atletikos varžybų čempionas. Jis buvo geriausias jos bičiulis. O iki mirties jam buvo likęs vos mėnuo.

— Žinoma, kad papasakojau jam apie tave, — tarė Lizelė.

Tądien ji su juo atsisveikino, pati to nesuvokdama.

Maža ir juoda Ilzos Herman užrašų knygelė

Įpusėjus rugpjūčiui, ji manė, kad į Grande Strasse 8 eina to paties seno vaisto.

Pakelti sau nuotaiką.

Ji to tikėjosi.

Diena buvo saulėta ir kaitri, tačiau vakarop buvo žadami trumpi lietūs. Knygos „Paskutinis nepažįstamasis“ gale buvo citata. Lizelė prisiminė ją, eidama pro ponios Diler krautuvę.

*** Paskutinis nepažįstamasis, 211 psl. ***

Saulė maišo žemę. Vis ratu ir ratu. Ji maišo mus tarsi troškinį.

Lizelė apie tai pagalvojo tik todėl, kad diena buvo išties karšta.

Miuncheno gatvėje prisiminė praėjusios savaitės įvykius. Priešais jos akis iškilo keliu kojas velkantys žydai, jų srautas, skaičius ir skausmas. Ji nusprendė, kad citatoje trūksta vieno žodžio.

„Tas žodis yra bjaurus troškinys“, — mąstė ji.

„Jis toks bjaurus, kad negaliu jo pakęsti.“

Lizelė perėjo per Amperio tiltą. Vanduo vaiskiai spindėjo šlovinga smaragdine spalva. Ji žvelgė į akmenėlius dugne ir klausėsi pažįstamos vandens melodijos. Pasaulis tokios upės nenusipelnė.

Ji įkopė į kalvą ir pasiekė Didžiąją gatvę. Namai čia atrodė pasibjaurėtinai gražūs. Ji mėgavosi lengvu kojų ir plaučių skausmu. „Paspartink žingsnį“, — pamanė sau ir ėmė kilti tarsi pabaisa iš smėlio. Uoslę kuteno kvartalą dengiančios žolės kvapas. Jis buvo gaivus, saldus ir žalias su geltonais galiukais. Ji perėjo per kiemą nė karto neapsidairiusi aplink ir nė akimirkai baugščiai nestabtelėjusi.

Langas.

Delnai ant rėmų, šuolis.

Ant grindų nusileidusios pėdos.

Knygos, puslapiai ir džiaugsmo teikianti vieta.

Išsitraukusi iš lentynos knygą, ji atsisėdo ant grindų.

„Kažin, ar ji namie?“ — svarstė Lizelė, tačiau iš tikro jai nebuvo svarbu, ar Ilza Herman skuta bulves virtuvėje, ar stovi eilėje pašto skyriuje. Ar apkvaitusi stovi virš jos tyrinėdama, ką mergaitė skaito.

Lizelei tai tiesiog neberūpėjo.

Ilgą laiką ji sėdėjo ant grindų, o priešais jos akis vaizdai keitė vienas kitą.

Ji regėjo savo brolį, mirštantį su viena akimi atmerkta, kita — vis dar sapne. Ji atsisveikino su savo motina ir įsivaizdavo ją vienišą, laukiančią traukinio atgal į užmarštį. Vielinė moteris atsigulė ant žemės ir leido savo raudai ristis gatve tol, kol šioji apvirto tarsi varomosios jėgos pritrūkusi moneta. Jaunas vyriškis kabėjo ant virvės, nuvytos iš Stalingrado sniego. Ji regėjo metalinėje dėžėje mirštantį bombonešio pilotą. Ji matė žydą, kuris dukart padovanojo jai gražiausius pasaulyje puslapius, varomą į koncentracijos stovyklą.

O viso to centre stovėjo fiureris, rėkaudamas ir dalydamas aplinkiniams savo žodžius.

Visi šie vaizdiniai sudarė pasaulį, virusį joje, kol Lizelė sėdėjo tarp puikiųjų knygų puošniais viršeliais. Vaizdiniai maišėsi tarsi tas troškinys, kol ji apžiūrinėjo pastraipų ir žodžių prikimštus puslapius.

„Jūs menkystos, — mąstė ji. — Jūs žavingos menkystos.“ „Neverskite manęs pasijusti laimingai. Prašau, nepripildykite mane džiaugsmo ir neleiskite manyti, kad iš viso šito gali būti kažkas gera. Pažvelkite į mano žaizdas. Pažiūrėkite į šiuos įdrėskimus. Ar matote mano viduje nubrozdinimus? Ar matote, kaip jie didėja tiesiai priešais jūsų akis, naikindami mane iš vidaus? Daugiau nebenoriu nieko tikėtis. Pavargau melstis už Makso saugumą ir gyvybę. Arba Alekso Štainerio.

Nes pasaulis jų nenusipelnė.“

Išplėšusi vieną knygos lapą, sudraskė jį į skutelius.

Tuomet — visą skyrių.

Netrukus grindis aplink ją dengė tik popieriaus skiautelės su ant jų įspaustais žodžiais. Žodžiai. Kodėl jie apskritai egzistuoja? Be jų nieko panašaus nebūtų nutikę. Be žodžių fiureris buvo niekas. Nebūtų nė vieno šlubčiojančio belaisvio, nereikėtų paguodos ir kitokių žodinių triukų, kurie priverstų mus geriau jaustis.

Ką gera žodžiai davė?

— Ką gera davė žodžiai? — Dabar jau balsiai pakartojo Lizelė oranžinės šviesos užlietame kambaryje.

Knygų vagilė pakilo ir atsargiai nužingsniavo prie bibliotekos durų. Jos nesipriešino praveriamos. Erdvus vestibiulis buvo paniręs į medinę tuštumą.

— Frau Herman?

Klausimas sugrįžo atgal ir pamėgino nuvilnyti iki laukujų durų, tačiau pusiaukelėje tyliai nusileido ant poros storų grindų lentų.

— Frau Herman?

Jos šūksnius sutiko tik tyla, todėl Lizelė pajuto pagundą nusliūkinti į virtuvę dėl Rudžio. Mergaitė susilaikė. Jai pasirodė neteisinga vogti maistą iš moters, palikusios jai prie lango žodyną. Be to, ji ką tik puslapis po puslapio, skyrius po skyriaus sunaikino vieną iš jos knygų. Žalos buvo padaryta pakankamai.

Grįžusi į biblioteką, Lizelė atidarė vieną iš rašomojo stalo stalčių. Mergaitė atsisėdo.

*** Paskutinis laiškas ***

Miela ponia Herman,

Kaip matote, aš vėl lankiausi jūsų bibliotekoje ir suniokojau vienų iš jūsų knygų. Paprasčiausiai buvau tokia įpykusi ir išsigandusi, kad norėjau nužudyti žodžius. Anksčiau jus apvogiau, o dabar sugadinau jūsų nuosavybę. Atleiskite man. Norėdama save nubausti, manau, liausiuosi čia lankiusis. O gal tai visai ne bausmė? Myliu šią vietą ir nekenčiu jos, nes joje pilna žodžių.

Jūs buvote mano draugė, nors įskaudinau jus, buvau nepakenčiama (šį žodį radau jūsų žodyne), todėl manau, kad dabar paliksiu jus ramybėje. Už viską labai atsiprašau.

Dėkoju dar kartą.

Lizelė Meminger

Palikusi raštelį ant stalo, ji paskutinį kartą atsisveikino su kambariu, triskart apeidama jį ratu ir paglostydama knygas lentynose. Kad ir kaip ji jų nekentė, atsispirti joms taip pat negalėjo. Aplink knygą pavadinimu „Tomio Hofmano taisyklės“ mėtėsi daugybė suplėšyto popieriaus skiautelių. Pro langą įsėlinęs vėjelis keletą jų pakėlė nuo žemės.

Šviesa kambaryje vis dar buvo oranžinė, tačiau nebe tokia vaiski kaip anksčiau. Paskutinį kartą ji palietė bibliotekos lango rėmą, paskutinį kartą pajuto rizikos jaudulį ir skausmo dūrį žemę palietusiose pėdose.

Kol ji nusileido nuo kalvos ir perėjo per tiltą, oranžinė šviesa spėjo išnykti. Danguje tvarką darė debesys.

Eidama Himelio gatve, pajuto pirmuosius lietaus lašus. „Daugiau niekuomet nebepamatysiu Ilzos Herman“, — mąstė ji, tačiau knygų vagilei kur kas geriau sekėsi skaityti ir plėšyti knygas nei daryti prielaidas.

*** Po trijų dienų ***

Į trisdešimt trečiojo namo duris pasibeldžia moteris ir laukia atsako.

Lizelei buvo keista matyti ją vilkinčią kažką kita nei savo chalatą. Vasariška jos suknelė buvo geltona su raudonais papuošimais. Ant jos buvo prisiūta kišenėlė su nedideliu gėlės žiedeliu. Jokių svastikų. Juodi bateliai. Lizelė anksčiau niekada neatkreipė dėmesio į Ilzos Herman blauzdas. Jos kojos atrodė porcelianinės.

— Ponia Herman, atleiskite man už tai, ką paskutinį kartą padariau bibliotekoje.

Moteris ją nutildė. Iš rankinės ji ištraukė mažą juodą knygelę. Viduje buvo ne pasakojimas, o liniuoti lapai.

— Pamaniau, kad jei daugiau neketini skaityti mano knygų, galbūt norėsi vieną parašyti pati. Tavo laiškas, jis buvo... — ji padavė knygelę Lizelei, laikydama ją abiem rankomis. — Tu iš tiesų sugebi rašyti. Rašai tikrai puikiai, — knygelė buvo gana sunki, jos viršelis — toks pat matinis, kaip ir „Gūžtelėjimo pečiais“. — Ir prašau, — patarė jai Ilza Herman, — nebausk savęs kaip ketinai. Nesek mano pėdomis, Lizele. Atvertusi knygelę, Lizelė palietė popierių.

— Danke schon, frau Herman. Galiu pavaišinti jus kava, jei norite. Gal užeisite? Aš namie viena. Mano mama lanko kaimynę, ponią Holtzapfel.

— Pasinaudosime durimis ar langu?

Lizelė įtarė, kad per visus šiuos metus Ilza Herman neleido sau nusišypsoti plačiau nei tuomet.

— Manau, pasinaudokime durimis. Taip paprasčiau.

Jos susėdo virtuvėje.

Du puodeliai kavos ir duona su uogiene. Pokalbis mezgėsi sunkiai, ir Lizelė girdėjo Ilzą Herman ryjant, tačiau kažkodėl nė viena iš jų nesijautė nepatogiai. Buvo netgi malonu stebėti moterį, pučiančią į kavos paviršių ir mėginančią ją atvėsinti.

— Jeigu kada nors ką nors parašysiu ir pabaigsiu, — tarė Lizelė, — būtinai jums parodysiu.

— Būtų labai malonu.

Mero žmonai išėjus, Lizelė stebėjo ją žingsniuojančią Himelio gatve. Ji žvelgė į geltoną jos suknelę, juodus batelius ir porcelianines kojas. Prie pašto dėžutės Rudis pasiteiravo:

— Ar tai buvo ta moteris, apie kurią aš galvoju?

— Taip.

— Tu juokauji.

— Ji atnešė man dovaną.

Kaip paaiškėjo vėliau, tądien Ilza Herman įteikė Lizelei ne tik knygelę. Ji taip pat suteikė jai priežastį leisti laiką rūsyje — mėgstamiausioje mergaitės vietoje iš pradžių su tėčiu, vėliau — su Maksu. Ji suteikė jai priežastį užrašyti savo pačios žodžius, kurie primintų, kad būtent jie prikėlė ją gyvenimui.

— Nebausk savęs, — jos ausyse skambėjo mero žmonos žodžiai, tačiau Lizelės dar laukė ir bausmė, ir skausmas, ir šiek tiek laimės. Tai buvo rašymas.

Naktį, kai motina ir tėtis miegojo, Lizelė nusėlino į rūsį ir įžiebė žibalinę lempą. Iš pradžių ji visą valandą spoksojo į pieštuką ir popierių. Privertė save prisiminti ir, kaip jai buvo įprasta, nenusigręžė. „Schreibe — paliepė ji sau. — Rašyk.“

Praėjus daugiau nei dviem valandoms, Lizelė Meminger pradėjo rašyti neįsivaizduodama, kaip jai šitai pavyks. Kaip ji galėjo žinoti, kad vieną dieną kas nors paims jos pasakojimą ir visur nešiosis su savimi?

Niekas tokių dalykų nesitiki.

Jų nesuplanuosi.

Atsisėdusi ant mažos dažų skardinės, o didesnę naudodama kaip stalą, pieštuku Lizelė palietė pirmąjį knygelės puslapį. Jo viduryje mergaitė užrašė štai ką.

*** Knygų vagilė ***

Trumpas Lizelės Meminger pasakojimas.

Lėktuvų pilvai

Ties trečiuoju puslapiu jos ranka pradėjo sopėti.

„Žodžiai tokie sunkūs“, — pamanė ji, tačiau nakties valandoms senkant, įstengė baigti vienuolika puslapių.

*** 1-asis puslapis ***

Stengiuosi nekreipti į tai dėmesio, tačiau puikiai žinau, kad viskas prasidėjo nuo traukinio, sniego ir mano kosinčio broliuko. Tą dieną nušvilpiau pirmąją savo knygą. Tai buvo duobkasio vadovas, pavogiau jį pakeliui į Himelio gatvę...

Ji užsnūdo ant aplotų nuo dulkių patalo, o greta jos, ant didesnės dažų skardinės, raitėsi knygelės puslapių kraštai. Ryte ją ten radusi motina žvelgė klausiamu chloro išbalintu žvilgsniu.

— Lizele, — pradėjo ji, — ką, po galais, čia veiki?

— Aš rašau, mama.

— Jėzau, Marija ir Juozapai šventas, — pasuko laiptais į viršų Roza. — Kad būtum virtuvėje po penkių minučių, kitaip sulauksi kibiro vaistų. Verstehst?

— Supratau.

Kiekvieną naktį Lizelė sėlindavo į rūsį. Knygelę ji visur nešiojosi su savimi. Rašė ištisas valandas, stengdamasi kas naktį išdėstyti dešimt savo gyvenimo puslapių. Reikėjo apie tiek daug pamąstyti, tiek daug dalykų galėjo būti netyčia pamiršta. „Būk kantri“, — kartojo ji sau, ir su didėjančiu puslapių skaičiumi pieštuką laikantis jos kumštis vis stiprėjo. Ji netgi cituodavo „Žodžių barstytoją“ ir „Prižiūrėtoją“, apvedžiodama paveikslėlius, kopijuodama žodžius ir net retkarčiais pabrėždama, kad Mein Kampf žodžiai kai kur vis dar buvo matomi. Pirmieji jos regėti eskizai iš Makso knygos taip pat neliko pamiršti — jie padėjo jai papasakoti istoriją taip, kaip ji ją prisiminė.

Kartais ji rašydavo apie tai, kas tą akimirką vyko rūsyje. Ji buvo ką tik baigusi pasakoti apie tai, kaip tėtis sudavė jai ant bažnyčios laiptelių ir kaip drauge jie sušuko Heil Hitler. Pažvelgusi į kitą kambario galą, išvydo akordeoną į dėklą dedantį Hansą Hubermaną. Lizelei rašant, jis visą pusvalandį grojo.

*** 42-asis puslapis ***

Šį vakarą tėtukas sėdėjo su manimi. Į rūsį jis atsinešė akordeoną ir įsitaisė visai greta tos vietos, kur mėgdavo sėdėti Maksas. Jam grojant, dažnai stebiu jo pirštus ir veidą. Akordeonas tarsi atgyja. Tėtuko skruostus išvagoja raukšlės. Jos atrodo tarsi nupieštos, ir kažkodėl jas matant man norisi verkti. Ne dėl liūdesio ar pasitenkinimo. Tiesiog patinka stebėti, kaip jos juda ir keičiasi. Kartais man atrodo, kad tėtukas pats yra akordeonas. Kai jis pažvelgia į mane, nusišypso ir įkvepia, aš išgirstu melodiją.

Prabėgus dešimčiai rašymo naktų, Miunchenas buvo užpultas dar kartą. Lizelė buvo baigusi 102-ąjį puslapį ir miegojo rūsyje. Neišgirdusi nei kukavimo, nei sirenų, ji laikė apkabinusi knygelę, kai tėtis atėjo jos išsivesti. „Lizele, eime.“ Su savimi ji pasiėmė „Knygų vagilę“ ir visas kitas savo knygas, o pakeliui į slėptuvę jie sutiko ir ponią Holtzapfel.

*** 175-asis puslapis ***

Amperio upėje plūduriavo knyga. Berniukas šoko vandenin, pasivijo ją ir, sugriebęs dešine ranka, išsišiepė. Jis stovėjo iki juosmens įbridęs į ledinį gruodžio vandenį. „Kaip dėl to bučinio, Saumensch?“ — paklausė.

Iki kito antskrydžio spalio antrąją Lizelės knyga buvo baigta. Tušti liko vos keletas tuzinų puslapių, ir knygų vagilė jau buvo pradėjusi skaityti tai, ką parašė. Knygą ji padalijo į dešimt dalių, kurių kiekvienai davė skaitytų knygų arba istorijų pavadinimus bei aprašė, kokios įtakos kiekviena jų turėjo jos gyvenimui.

Dažnai susimąstau, kelintą puslapį ji skaitė, man žingsniuojant lietuje Himelio gatve prabėgus dar penkioms naktims. Svarstau, ką ji skaitė, pirmajai bombai nukritus iš lėktuvo pilvo.

Man asmeniškai labiausiai patinka įsivaizduoti ją trumpai pažvelgiančią į rūsio sieną ir ant jos Makso Vandenburgo nutapytą virvės formos debesį, varvančią saulę ir jos link žingsniuojančias figūras. Tuomet ji nukreipia žvilgsnį į savo agonijos kupinus mėginimus dažais ant sienos teisingai užrašyti žodžius. Regiu rūsio laiptais žemyn besileidžiantį fiurerį su palei kaklą mataruojančiomis bokso pirštinėmis. O knygų vagilė ištisas valandas vėl ir vėl skaito paskutinį užrašytą sakinį.

*** Knygų vagilė — paskutinė eilutė ***

Nekenčiau žodžių ir juos mylėjau.

Tikiuosi, kad užrašiau juos tinkamai.

Už lango pasaulis švilpė. Lietus buvo dėmėtas.

Pasaulio pabaiga

(antra dalis)

Dabar žodžiai jau beveik visiškai išbluko. Juodoji knygelė nyksta dėl nesibaigiančių mano kelionių. Todėl ir pasakoju jums šią istoriją. Apie ką kalbėjome anksčiau? Pakartok ką nors pakankamai daug kartų ir daugiau niekada to nepamirši. Galiu jums papasakoti ir apie tai, kas nutiko knygų vagilei baigus rašyti ir kaip apskritai sužinojau apie jos pasakojimą. Viskas buvo taip.

Įsivaizduokite save, tamsoje einančius Himelio gatve. Jūsų plaukai drėksta, o oro slėgis, regis, tuoj tuoj drastiškai pasikeis. Pirmoji bomba pataiko į daugiabutį, kuriame gyvena Tomis Miuleris. Jo veidui nekaltai trūkčiojant sapnuose, priklaupiu prie jo lovos. Kita — jo sesuo. Kristinos pėdos kyšo iš po antklodės. Jos tobulai atitinka gatvėje paliktus pėdsakus, kur mergaitė žaidė „klases“. Mažyčiai jos piršteliai. Jų motina miega vos už keleto metrų. Jos peleninėje guli keturios sugurintos cigaretės, o lubos be stogo — įkaitusios iki raudonumo. Himelio gatvė dega...

Pasigirsta sirenų gausmas.

„Dabar šiam menkam triukui jau per vėlu“, — sušnibždėjau aš, nes visi buvo jau ne vieną kartą apmauti. Pirmiausia sąjungininkai paskleidė klaidingą informaciją apie antskrydį virš Miuncheno, iš tiesų ketindami pulti Štutgartą. Tačiau po jo buvo likę dešimt lėktuvų. O taip, visi buvo apie tai perspėti. Molchinge apie antskrydį informavo bombos.

*** Gatvių sąrašas ***

Miuncheno, Elenbergo, Johansono, Himelio. Pagrindinė gatvė + dar trys vargingesnėje miesto dalyje.

Per kelias minutes visos jos buvo nušluotos nuo žemės paviršiaus. Bažnyčia buvo nukirsta it senas medis.

Ten, kur kažkada stovėjo Maksas Vandenburgas, žemė buvo sunaikinta.

Himelio gatvės 31-ajame name ponia Holtzapfel laukė manęs virtuvėje. Priešais ją gulėjo suskilęs puodelis, o paskutinę gyvenimo akimirką jos veidas tarsi klausė, kur, po galais, aš taip ilgai užtrukau.

O ponia Diler miegojo. Neperšaunamų jos akinių šipuliai buvo išsibarstę prie lovos. Jos krautuvėlė buvo visiškai sulyginta su žeme, prekystalis nusileidęs kitoje gatvės pusėje, o įrėmintoji Hitlerio fotografija nuplėšta nuo sienos ir atsidūrusi ant grindų. Sprogimas gerokai apkūlė ir sumaitojo vyriškį. Užmyniau ant jo, eidama lauk.

Fidlerių namai buvo tvarkingi, o visa šeima gulėjo savo lovose, slėpdamiesi po antklodėmis. Pfifikusas savąją buvo užsitraukęs iki pat nosies galiuko.

Štainerių namuose paglosčiau dailiai sušukuotus Barbaros plaukus, rimtai pažvelgiau į per miegus susikaupusį Kurto veidą ir vieną po kito pabučiavau mažuosius.

Tuomet atėjo Rudžio eilė.

O, Kristau nukryžiuotasai, Rudi...

Jis gulėjo lovoje greta vienos iš savo sesučių. Veikiausiai ji jam įspyrė arba pasimuistė, užimdama didžiąją lovos dalį, mat berniukas gulėjo pačiame jos kraštelyje, viena ranka apkabinęs mažąją. Jis miegojo. Žvakės liepsną primenantys plaukai švytėjo, kai jo ir Betinos sielas pakėliau vis dar susuptas į antklodę. Vaikai bent jau mirė greitai ir šiltai. Berniukas iš lėktuvo, pamaniau sau. Pliušinių meškiukų berniukas. Kur buvo Rudžio nusiraminimas? Kas buvo šalia ir jį guodė, kai gyvenimo kilimas buvo ištrauktas jam iš po kojų?

Čia buvau tik aš.

Tokiuose paguodos reikaluose man sekasi nekaip, ypač kai mano rankos šaltos, o lova šilta. Švelniai nešiau jį nuniokota gatve. Iš vienos jo akies riedėjo ašara, o krūtinėje ilsėjosi sunki mirusi širdis. Jam skyriau daugiau dėmesio nei kitiems. Kurį laiką tyrinėjau jo sielą. Regėjau veidą juodai išsipiešusį berniuką, kertantį įsivaizduojamą finišo liniją ir šaukiantį Džesio Ovenso vardą. Mačiau jį iki juosmens įsibridusį į ledinį vandenį, besivejantį knygą, gulintį lovoje ir įsivaizduojantį numylėtos kaimynės bučinio skonį. Tas berniukas kažkuo ypatingas. Jaučiu tai kiekvieną kartą. Tai vienintelis jo trūkumas. Jis sugeba patekti į mano širdį. Jis moka priversti mane pravirkti.

Galiausiai Hubermanai.

Hansas.

Tėtis.

Jis tysojo lovoje, o pro jo vokus žibėjo sidabras. Jo siela atsisėdo. Ji sutiko mane. Tokios sielos — pačios geriausios — šitaip elgiasi visada. Jos atsisėda ir taria: „Aš žinau, kas tu esi, ir esu pasirengęs. Žinoma, netrokštu eiti, bet kitos išeities nėra.“ Tokios sielos visuomet esti lengvesnės, mat daugelio jų šeimininkų gyvybės jau užgesusios. Kur kas daugiau jų jau rado prieglobstį kitur. Šioji išsiskyrė akordeono kvėpavimu, keistu šampano skoniu vasarą ir menu tesėti pažadus. Jis gulėjo ant mano rankų ir ilsėjosi. Plaučiuose kilo nenumaldomas noras sutraukti paskutinę cigaretę, o kojas it magnetas traukė į rūsį, kur mergaitė — jo duktė — rašė knygą, kurią jis tikėjosi vieną dieną perskaityti.

Lizelė.

Jo siela sušnabždėjo jos vardą, man nešant jį lauk. Tačiau namie Lizelės nebuvo. Ar bent jau man nebuvo lemta tąnakt jos sutikti.

Manęs laukė tik Roza, ir nuoširdžiai tikiu, kad paėmiau ją beknarkiančią, mat rausvos kartoninės jos lūpos vis dar buvo pravertos. Esu tikra, kad jei ji būtų mane išvydusi, būtų pavadinusi Saumensch, tačiau dėl to nebūčiau įsižeidusi. Perskaičiusi „Knygų vagilę“ sužinojau, kad šitaip ji vadino kiekvieną. Saukerl. Saumensch. Ypač savo mylimus žmones. Elastingi jos plaukai buvo išsidraikę. Jie skendo pagalvėje, o krūtinė kilnojosi su kiekvienu širdies dūžiu. Neapsigaukite, ši moteris tikrai turėjo širdį. Ji buvo kur kas didesnė nei žmonės manė. Joje, ištisus kilometrus besidriekiančiose lentynose, buvo sukaupta šitiek daug. Nepamirškite, kad tai buvo moteris su muzikos instrumentu prie krūtinės ilgoje mėnesienos nušviestoje naktyje. Ji tapo besąlygiška žydų maitintoja pirmąją vaikino naktį Molchinge. Ji buvo toji, kuri iš čiužinio gilumos ištraukė ir paauglei padavė eskizų knygą.

*** Paskutinis laimikis ***

Po klajonių iš vienos gatvės į kitą grįžau vienišo vyriškio, pavarde Šulcas, į Himelio gatvės galą.

Jis nebegalėjo likti jį užgriuvusiame name. Nešdama jo sielą Himelio gatve, pastebėjau LSE dalinio vyrus šūkaujant ir juokiantis.

Nuolaužų kalnai supo nedidelį slėnį.

Karštas raudonas dangus sukosi. Jo link ėmę kilti pipirų pilkumo verpetai sužadino mano smalsumą. Taip, taip, pamenu, ką jums sakiau pradžioje. Paprastai smalsumas priverčia mane nenoromis išklausyti vienokių ar kitokių žmonių dejonių, tačiau šį kartą — turiu pripažinti, nors tai sudaužė man širdį — buvau ir vis dar esu laiminga, kad ten pasilikau.

Tiesa, kad vyrams ją ištraukus mergaitė raudojo ir šaukėsi Hanso Hubermano. LSE darbininkai stengėsi išlaikyti ją dulkėtose rankose, tačiau knygų vagilė sugebėjo išsilaisvinti. Vilties netekę žmonės, regis, visuomet geba tai padaryti.

Ji nenutuokė, kur bėgo, kadangi Himelio gatvės daugiau nebebuvo. Visa atrodė nauja, apokaliptiška. Kodėl dangus buvo toks raudonas? Kaip galėjo snigti? Ir kodėl snaigės degino jai rankas?

Iš nuostabos Lizelė sulėtino žingsnį ir sutelkė dėmesį pirmyn.

„Kur ponios Diler krautuvėlė? — svarstė ji. — Kur...“

Kurį laiką ji dar klajojo, kol galiausiai ją išgelbėjęs vyras paėmė jos ranką ir ėmė raminti:

— Tu tik sukrėsta, mano mergaite. Tai tik šokas, viskas bus gerai.

— Kas atsitiko? — paklausė Lizelė. — Ar čia vis dar Himelio gatvė?

— Taip, — atsakė vyras su apmaudu akyse. Ką daugiau jis regėjo per pastaruosius keletą metų? — Čia Himelio gatvė. Jus užpuolė, mano mergaite. Es tut mir leid, Schatzi. Apgailestauju, mieloji.

Nors mergaitės kūnas nurimo, jos lūpos vis dar klajojo. Ji jau buvo pamiršusi ankstesnes aimanas dėl Hanso Hubermano. Atrodė, tarsi ištisi metai prabėgo — bombardavimo metu taip nutinka. Ji tarė:

— Turime surasti mano tėtuką ir mamą. Privalome iš rūsio ištraukti Maksą. Jei jo ten nėra, vadinasi, jis koridoriuje žiūri pro langą. Retsykiais antskrydžio metu jis taip daro, suprantate, jam nedažnai tenka žvilgtelėti į dangų. Turiu jam papasakoti, koks dabar oras. Jis niekuomet manimi nepatikės...

Tą akimirką jos kūnas ėmė linkti, tačiau LSE dalinio vyriškis spėjo ją pagauti ir pasodinti.

— Netrukus ją išvesime, — tarė jis seržantui. Knygų vagilė nuleido akis į tai, kas jos rankose buvo taip sunku ir kėlė skausmą.

Knyga.

Žodžiai.

Jos pirštai kraujavo lygiai taip, kaip jai pirmą kartą čia atvykus.

LSE dalinio darbininkas padėjo jai atsistoti ir nulydėjo tolyn. Gatvėje degė medinis šaukštas. Pro juos praėjo vyras, nešinas sulūžusiu akordeono dėklu, kuriame Lizelė pastebėjo instrumentą. Ji matė baltus jo dantis ir juodus klavišus tarp jų. Nusišypsoję jai, jie privertė mergaitę sugrįžti į tikrovę. „Mus užpuolė“, — pagalvojo ji ir atsigręžusi į ją lydintį vyrą tarė:

— Tai mano tėtuko akordeonas. Tai mano tėtuko akordeonas, — kartojo ji.

— Nesijaudink, jaunoji mergaite, tu saugi, tik paėjėkime dar šiek tiek.

Tačiau Lizelė nepakluso.

Pažvelgusi, kur vyriškis nunešė akordeoną, ji nusekė jam įkandin. Raudonam dangui vis dar barstant dailiuosius pelenus, ji sustabdė aukštąjį LSE darbininką ir tarė:

— Jei norite, paimsiu jį. Jis priklauso mano tėtukui.

Švelniai perėmusi instrumentą iš vyro rankų, ji ėmė tempti jį tolyn. Apytiksliai tuomet ji ir pastebėjo pirmąjį kūną.

Akordeono dėklo rankena išslydo iš jos rankų. Sprogimo garsas.

Ant žemės tysojo ponia Holtzapfel.

*** Kitas tuzinas Lizelės Meminger gyvenimo sekundžių ***

Apsisukusi ant vieno kulno ji pažvelgia kaip įmanydama toliau į nuolaužų nuklotą kanalą, kur kartą buvo Himelio gatvė. Išvydusi du vyrus, nešančius kūną, ji nuseka paskui.

Išvydusi kitus, Lizelė sukosėjo. Ji nugirdo vieną iš vyrų pasakojant kitiems, esą vieną iš kūnų jie rado suplėšytą į gabalus viename iš klevų.

Aplink tebuvo sudraskyti naktiniai baltiniai ir sužaloti veidai. Pirmiausia ji išvydo berniuko plaukus.

Rudi?

Antrą kartą ji ištarė balsu:

— Rudi?

Knygų vagilė nubėgo prie geltonplaukio užmerktomis akimis kūno ir parklupo. Iš jos rankų iškrito juodoji knygelė.

— Rudi, pabusk, — raudojo ji. Sugriebusi už marškinių, ji lengvai berniuką papurtė, negalėdama patikėti savo akimis. — Nubusk, Rudi, — dangui vis dar kaistant ir barstant pelenus, Lizelė nepaleido bičiulio marškinių. — Rudi, prašau, — jos skruostais sruvo ašaros. — Rudi, prašau, atmerk akis, po velnių, atmerk akis, aš tave myliu. Nagi, Rudi, nagi, Džesi Ovensai, nejaugi nežinai, kad myliu tave, pabusk, pabusk...

Jokie žodžiai nepadėjo.

Nuolaužų vis daugėjo. Betoniniai kalnai raudonomis viršūnėmis. Daili ašarų nugalėta mergaitė, purtanti negyvėlį.

— Nagi, Džesi Ovensai...

Berniukas akių neatmerkė.

Netikėdama tuo, kas nutiko, Lizelė paskandino savo veidą Rudžio krūtinėje. Ji laikė suglebusį jo kūną tol, kol galiausiai susivokė turinti grąžinti jį sužalotai žemei. Ji jį paguldė labai atsargiai.

Iš lėto. Iš lėto.

— Dieve, Rudi...

Pasilenkusi ir pažvelgusi į bedvasį jo veidą, Lizelė švelniai ir nuoširdžiai pabučiavo Rudį Štainerį, savo geriausią draugą, į lūpas. Mergaitė juto saldų dulkių skonį. Tai buvo apgailestavimo medžių šešėlyje ir blyškioje žibinto šviesoje tarp anarchisto kostiumų kolekcijos skonis. Bučinys buvo ilgas ir švelnus, o atsitraukusi Lizelė pirštais palietė jo lūpas. Jos rankos drebėjo, lūpos buvo sutinusios, tačiau ji pasilenkė prie jo dar kartą, tik šįkart neapskaičiavo savo judesių. Sunaikintame Himelio gatvės pasaulyje jos dantys atsitrenkė į Rudžio.

Ji neatsisveikino. Nesugebėjo to padaryti, tačiau po dar keleto minučių greta jo mergaitė privertė save atsiplėšti nuo žemės. Mane nuolatos stebina žmonių galimybės, net kai jų skruostais rieda ašarų upeliai, o jie patys svirduliuodami kosėja, ieško ir randa.

*** Kitas radinys ***

Susipynę motinos ir tėčio kūnai ant nuolaužų pakloto Himelio gatvėje.

Lizelė nebėgo, nėjo ir apskritai nejudėjo. Jos akys bėgiojo nuo žmogaus prie žmogaus, kol galiausiai, tarsi pro miglą, ji pastebėjo aukštą vyrą ir žemą moterį. „Tai mano motina. Tai mano tėtukas.“ Žodžiai prie jos buvo it prikalti.

— Jie nejuda, — tarė ji tyliai. — Jie nejuda.

Galbūt, jei ji būtų stovėjusi ramiai pakankamai ilgą laiką, jie būtų ėmę judėti, tačiau jie tik tysojo ant žemės be gyvybės ženklų, kol Lizelė sustingusi stovėjo. Tą akimirką suvokiau, kad jos kojos basos. Argi ne keista šitokią akimirką pastebėti tokią detalę? Tikriausiai bijojau pažvelgti į jos veidą, mat knygų vagilė buvo visiškai sugniuždyta.

Žengusi žingsnį ji nebenorėjo judėti toliau, tačiau prisivertė tai padaryti. Lėtai nukiūtinusi prie savo motinos ir tėčio, atsisėdo tarp jų. Suėmusi motinos ranką, prakalbo:

— Ar pameni tą dieną, kai čia atvykau, mama? Verkiau įsikibusi į vartus. Ar atsimeni, ką tą dieną pasakei visiems gatve einantiems žmonėms? — jos balsas ėmė trūkčioti. — Tu pasakei: „Ko jūs, bjaurybės, spoksote?“ — Lizelė palietė motinos riešą. — Mama, aš žinau, kad tu... Buvo taip šaunu, kai atėjai į mokyklą man pranešti, kad Maksas nubudo. Ar žinojai, kad mačiau tave su tėtuko akordeonu? — ji dar tvirčiau suspaudė sustingusią motinos ranką. — Aš tyliai priėjau ir stebėjau tave. Tu buvai tokia graži. Po velnių, tu buvai tokia graži, mama.

*** Daugybė vengimo akimirkų ***

Tėtis. Ji niekaip nepajėgė prisiversti atsigręžti į tėtį. Dar ne. Dar ne dabar.

Tėtis buvo vyras sidabrinėmis akimis, kurios atrodė tarsi gyvos.

Jis iš tiesų buvo akordeonas!

Tačiau jo dumplės buvo tuščios.

Oras nesiskverbė į vidų ir neišėjo iš jo.

Ji ėmė linguoti pirmyn ir atgal. Kažkur Lizelės lūpose tyli, įkyri, purvina melodija buvo įstrigusi tol, kol ji pagaliau prisivertė atsigręžti.

Į tėtį.

Tą akimirką nesugebėjau susilaikyti. Apėjau aplink, kad galėčiau geriau ją matyti, ir vos pažvelgusi į jos veidą supratau, kad tai buvo jos mylimiausias žmogus. Žvilgsniu ji paglostė tėčio veidą. Akimis mergaitė nusekė viena iš skruostą vagojusių raukšlių. Sėdėdamas su ja vonios kambaryje, jis mokė Lizelę sukti cigaretę. Jis davė duonos leisgyviam vyrui Miuncheno gatvėje ir prisakė mergaitei nesiliauti skaičius slėptuvėje. Jei ne šis paliepimas, galbūt ji apskritai nebūtų rašiusi rūsyje.

Tėtis — akordeonininkas — ir Himelio gatvė.

Vienas negalėjo egzistuoti be kito, nes Lizelei abu šie dalykai simbolizavo namus. Taip, štai ką Hansas Hubermanas reiškė Lizelei Meminger.

Atsigręžusi ji kreipėsi į LSE vyrus:

— Prašau, — tarė ji, — mano tėtuko akordeonas. Ar galėtumėte man jį atnešti?

Po kelias minutes trukusios sumaišties senyvas vyriškis atnešė prakąstą dėklą, ir Lizelė jį atidarė. Ištraukusi sužeistą instrumentą, padėjo jį tėčio pašonėje.

— Štai, tėtuk.

Galiu jums prisiekti, nes po daugelio metų vėl tai pamačiau — pačios knygų vagilės viziją — kad klūpodama prie Hanso Hubermano ji stebėjo jį atsistojantį ir užgrojantį akordeonu. Jis prisiveržė instrumentą sugriautų namų Alpėse. Sidabrinės jo akys švytėjo. Jo lūpose kabojo cigaretė. Jis net suklydo begrodamas ir taip mielai sukikeno. Kai dangus buvo pamažu nuimamas nuo viryklės, akordeono dumplės kvėpavo, o aukštas vyras paskutinį kartą grojo Lizelei Meminger.

„Nesiliauk grojęs, tėtuk.“

Tėtis liovėsi.

Akordeonas nukrito į nuolaužas, o sidabrinės jo akys toliau rūdijo. Ant žemės gulėjo tik kūnas. Kilstelėjusi jį, Lizelė apkabino savo tėtuką. Ji raudojo Hansui Hubermanui ant peties.

— Lik sveikas, tėtuk, tu mane išgelbėjai. Išmokei mane skaityti. Niekas nemoka groti taip, kaip tu, o aš daugiau niekada negersiu šampano. Niekas nemoka groti taip, kaip tu.

Mergaitė buvo tvirtai apsivijusi jį rankomis. Pabučiavusi jo petį — ji nebegalėjo ilgiau žiūrėti į jo veidą — Lizelė paguldė jį ant žemės.

Knygų vagilė verkė tol, kol buvo švelniai nuvesta tolyn.

Vėliau jie prisiminė akordeoną, tačiau niekas nepastebėjo knygos.

Reikėjo atlikti dar daugybę darbo. Renkant kitas vertybes, ant „Knygų vagilės“ buvo keletą kartų užminta, o galiausiai knyga atsidūrė šiukšlių sunkvežimyje, nesulaukusi nė trumpo žvilgsnelio. Prieš pat jam išvykstant, įsilipau į priekabą ir pakėliau knygą...

Jai pasisekė, kad ten buvau.

Bet ką gi aš mėginu apmauti? Bent kartą esu apsilankiusi daugelyje vietų, o 1943-iaisiais manęs buvo visur pilna.

EPILOGAS

 Paskutinė spalva

apie

mirtį ir Lizelę — keletą medinių ašarų — Maksą ir kurjerę

Mirtis ir lizelė

Nuo to laiko prabėgo daugybė metų, tačiau darbo nė kiek nesumažėjo. Prisiekiu jums, pasaulis yra tikra gamykla. Saulė ją maišo, žmonės — valdo. O aš amžina. Galiausiai nusinešu visus.

Kas dar liko nepapasakota? Nesistengsiu nieko pagražinti, nes esu pavargusi, labai pavargusi, todėl papasakosiu viską būtent taip, kaip buvo.

*** Paskutinis faktas ***

Turiu jums pranešti, kad knygų vagilė mirė tik vakar.

Lizelė Meminger nugyveno ilgą gyvenimą toli nuo Molchingo ir sunaikintosios Himelio gatvės.

Pasaulį ji paliko Sidnėjaus priemiestyje. Ji gyveno keturiasdešimt penktajame name — kaip ir slėptuvę turėję Fidleriai — o dangaus mėlis tą popietę buvo tobulas. Kaip ir tėčio, jos siela sėdėjo.

Paskutinėmis gyvenimo akimirkomis ji regėjo tris savo vaikus, anūkus, vyrą ir daugybę žmonių, prisilietusių prie jos gyvenimo. Tarp jų, švytėdami tarsi žibintai, buvo Hansas ir Roza Hubermanai, jos brolis ir berniukas, kurio plaukai amžinai liko citrinų spalvos.

Tačiau tarp šių vizijų buvo ir kelios kitos.

Eime su manimi, ir aš papasakosiu jums istoriją. Kai ką jums parodysiu.

Medis popietę

Kai Himelio gatvė buvo išvalyta, Lizelė Meminger nebeturėjo kur eiti. Ją vadino mergaite su akordeonu. Ji buvo nuvežta į policijos skyrių, kur turėjo būti nuspręsta, ką su ja daryti toliau.

Ji sėdėjo ant neapsakomai kietos kėdės. Akordeonas žvelgė į ją pro skylę dėkle.

Pasirodyti policijos nuovadoje merui ir moteriai puriais plaukais prireikė trijų valandų.

— Visi kalba, kad čia yra mergaitė, išgyvenusi antskrydį Himelio gatvėje, — prakalbo moteris.

Pareigūnas bedė pirštu.

Ilza Herman pasisiūlė panėšėti akordeoną, tačiau Lizelė laikė jį tvirtai suspaudusi rankose, abiem leidžiantis policijos nuovados laipteliais. Už kelių kvartalų, Miuncheno gatvėje, buvo aiškiai matyti riba tarp subombarduotųjų ir laimingųjų.

Meras vairavo.

Ilza su mergaite sėdėjo už jo.

Lizelė leido jai palaikyti savo ranką ant akordeono dėklo, kuris gulėjo tarp jų.

Būtų buvę kur kas paprasčiau netarti nė žodžio, tačiau į tragediją Lizelė reagavo priešingai. Sėdėdama prašmatniame svečių kambaryje mero namuose, ji nesiliovė kalbėjusi su savimi iki išnaktų. Ji valgė nedaug. Vienintelis dalykas, ko ji apskritai nedarė, buvo prausimasis.

Keturias dienas ji nešiojo Himelio gatvės likučius ant Didžiosios gatvės 8-ojo namo kilimų ir grindų. Nors mergaitė miegojo ilgai, tačiau nesapnavo ir dažniausiai gailėdavosi nubudusi. Miegant viskas aplink išnykdavo.

Laidotuvių dieną ji vis dar nebuvo nė karto nusipraususi, todėl Ilza Herman mandagiai pasiteiravo, ar ji nenorėtų to padaryti. Anksčiau ji tik parodė Lizelei vonios kambarį ir davė rankšluostį.

Hanso ir Rozos Hubermanų šermenyse dalyvavę žmonės dar ilgai kalbėjo apie mergaitę, vilkėjusią dailią suknelę ir padengtą Himelio gatvės purvo sluoksniu. Taip pat sklandė gandai, kad vėliau tą dieną ji su visais drabužiais įbrido į Amperio upę ir pasakė kai ką be galo keista.

Kažką apie bučinį.

Kažką apie Saumensch.

Kiek kartų ji turėjo ištarti „sudie“?

Nuo tos dienos prabėgo ne viena savaitė, mėnuo ir daug karo. Didžiausio sielvarto akimirkomis ji prisimindavo savo knygas, ypač sukurtas specialiai jai ir tą, kuri išgelbėjo jos gyvybę. Vieną rytą, užplūdus naujai sukrėtimo bangai, ji netgi grįžo į Himelio gatvę jų ieškoti, tačiau ten nieko nebebuvo likę. Nuo ją ištikusios nelaimės vaistų nebuvo. Tam prireiks dešimtmečių. Ilgo gyvenimo.

Štainerių šeimai buvo surengtos dvi atsisveikinimo ceremonijos. Viena įvyko jų laidotuvių dieną. Kita — Aleksui Štaineriui grįžus namo, kai tik jam buvo duotas leidimas išvykti po bombardavimo.

Aleksą pasiekusios naujienos netruko jo išsekinti.

— Nukryžiuotasai Kristau, — sakė jis, — jei tik būčiau išleidęs Rudį į tą mokyklą.

Išgelbėji žmogų.

Pražudai jį.

Kaipgi jis galėjo žinoti?

Jis neabejojo tik dėl vieno: Aleksas Štaineris būtų atidavęs bet ką, kad tik tą naktį būtų turėjęs galimybę grįžti į Himelio gatvę ir paaukoti savo gyvybę už Rudžio gyvybę.

Būtent tai jis pasakė Lizelei ant Didžiosios gatvės 8-ojo namo laiptelių, kai nuskubėjo ten vos sužinojęs, kad ji išgyveno.

Tądien ant laiptelių Aleksas Štaineris buvo perpjautas it medis.

Lizelė papasakojo jam apie bučinį į Rudžio lūpas. Nors ji ir gėdijosi, vis dėlto mergaitė pamanė, kad jis būtų norėjęs tai žinoti. Vyriškio skruostais ritosi medinės ašaros, o veidą papuošė ąžuolinė šypsena. Žvelgdama Lizelės akimis, regėjau žvilgantį pilką dangų. Sidabrinė popietė.

Maksas

Karui pasibaigus, o Hitleriui radus prieglobstį mano rankose, Aleksas Štaineris tęsė darbą savo krautuvėje. Verslas pelno nenešė, tačiau jis triūsdavo ten keletą valandų per dieną, o Lizelė dažnai užeidavo palaikyti jam draugijos. Kartu jie praleido daug dienų, dažnai eidami iki Dachau, kai jo stovykla buvo išlaisvinta, tačiau amerikiečiai nė karto jų neįleido.

Galiausiai 1945-ųjų spalį vyras su pelkę primenančiomis akimis, išsidraikiusiais plaukais ir švariai nuskustu veidu užėjo į krautuvę. Priėjęs prie prekystalio, jis pasiteiravo:

— Ar čia yra mergina, vardu Lizelė Meminger?

— Taip, ji sandėlyje, — tarė Aleksas. Jo širdyje degė viltis, tačiau jis norėjo įsitikinti. — Ar galiu pasiteirauti, kas jos ieško?

Iš sandėlio pasirodė Lizelė.

Apsikabinę ir verkdami, jie krito ant grindų.

Kurjerė

Taip, šiame pasaulyje man teko matyti neapsakomą daugybę dalykų. Dalyvauju didžiausiose katastrofose ir tarnauju žiauriausiems nusikaltėliams.

Tačiau ateina ir kitokių akimirkų.

Galybei istorijų (jau esu minėjusi, kad jų išties daug), kaip ir spalvoms, neretai leidžiu atitraukti mane nuo darbo. Surenku jas nelaimingiausiose, netikėčiausiose vietose ir pasistengiu gerai įsiminti. Viena iš tokių istorijų buvo „Knygų vagilė“.

Nukeliavusi į Sidnėjų ir paėmusi Lizelę, pagaliau gavau galimybę padaryti tai, ko taip ilgai laukiau. Pastačiau ją ant žemės, ir drauge mes žingsniavome Anzako alėja, netoli futbolo stadiono, kur iš kišenės išsitraukiau dulkėtą juodą knygelę.

Senutė buvo priblokšta. Paėmusi ją į rankas, ji tarė:

— Ar čia tikrai ji?

Linktelėjau.

Be galo susijaudinusi ji atvertė „Knygų vagilę“ ir ėmė vartyti jos puslapius. „Negaliu patikėti...“ Nors tekstas buvo išblukęs, ji sugebėjo perskaityti savo žodžius. Sielos pirštai lytėjo taip seniai Himelio gatvės rūsyje parašytą istoriją.

Prisidėjau prie senutės, prisėdusios ant šaligatvio krašto.

— Ar skaitei ją? — paklausė ji, nė nepažvelgusi į mane. Lizelė negalėjo atplėšti akių nuo savo žodžių.

— Daug kartų, — linktelėjau galva.

— Ar supratai ją?

Jos žodžius sekė ilga pauzė.

Į vieną ir į kitą pusę važiavo keletas automobilių. Juos vairavo Hitleriai ir Hubermanai, ir Maksai, žudikai, ponios Diler ir Štaineriai...

Norėjau papasakoti knygų vagilei daugybę dalykų apie grožį ir žiaurumą. Tačiau ko apie juos ji dar nežinojo? Troškau paaiškinti jai, kad nuolatos pervertinu arba nepakankamai įvertinu žmonių padermę, kad tik retais atvejais paprasčiausiai ją įvertinu. Degiau noru paklausti jos, kaip tas pats dalykas gali būti bjaurus ir tuo pat metu šlovingas, o jo žodžiai tokie pražūtingi ir nuostabūs.

Tačiau mano lūpų nepaliko nė vienas iš šių dalykų.

Visa, ką galėjau padaryti, tai pažvelgti į Lizelę Meminger ir atskleisti vienintelę man žinomą tiesą. Atskleidžiau ją knygų vagilei, o dabar sakau ir jums.

*** Paskutinė jūsų pasakotojos pastaba ***

Žmonės neduoda man ramybės.

PABAIGA

Content

Зузак Маркус Knygų vagilė