Филип Джиан

„Ох...“

Навън беше мрачно и очертанията на предметите се размиваха. Бурята беше отминала и се дочуваше само бумтене, все едно каруца минава по мост.

Юдора Уелти Откъс от новелата Произшествие, в Поваленият човек Изглежда, съм си одраскала бузата. Челюстта ме боли. Докато падах, съм съборила ваза, спомням си, че чух как се разбива на пода, и се питам дали не съм се порязала на някое парче стъкло, нямам представа. Навън все още грее слънце. Времето е хубаво. Постепенно си поемам дъх. Чувствам как само след няколко минути ще ме стегне страхотна мигрена.

Преди два дни, докато поливах градината, вдиг нах очи и видях в небето тревожно знамение. Беше облак с красноречива форма. Огледах се да видя дали то не се отнася за друг, но наоколо нямаше жива душа. До мен не достигаше никакъв звук, само аз поливах, не долавях нито глас, нито вик, нито полъх на вятъра, нито дори бръмченето на мотор, а обикновено откъм съседите се чува я косачка, я въздушна метла за падналите листа.

Общо взето, имам усет за въздействията на външния свят. Мога да прекарам дни наред затворена, без да ми стъпи кракът навън, само защото съм открила тревожно предзнаменование в полета на птица -особено ако е съпроводен с пронизителен крясък или грак - или ако вечер слънчев лъч пробие листака и блесне в лицето ми, или пък ако се наведа да дам някоя пара на седнал на тротоара мъж, а той ненадейно ме сграбчи за ръката и започне да крещи: Демоните, лицата на демоните... Ала стига да ги заплаша, че ще ги убия, те ми се подчиняват...!! Човекът си дереше гърлото, повтаряше до побъркване тези думи, с облещени очи, като продължаваше да ме държи. През онзи ден върнах билета за влака, дори забравих къде трябваше да пътувам, пък и вече не ме интересуваше, защото нямах никакво намерение да се самоубивам или да се преструвам, че не разбирам смисъла на отправените ми послания и знаци.

Бях шестнайсетгодишна, когато след запой по време на празниците в Байон изпуснах самолета и тъкмо този самолет се разби. Това ме накара да се замисля. Реших занапред да вземам предпазни мерки, за да спася живота си. Приех, че някои неща наистина съществуват, без да обръщам внимание на онези, които им се присмиваха. Нека се смеят. Не зная защо, но винаги съм приемала знаците в небето за най-точни и достоверни, така че облак с формата на Х - достатъчно странен, за да привлече вниманието ми - непременно би ме накарал да бъда нащрек. Не знам как така съм се разсеяла. Какво е приспало моята бдителност? Може би отчасти, ако не и изцяло заради Марти. Толкова ме е срам. Сега така ме е яд. Яд ме е на самата мен. На входната врата има верига. Как можах да забравя, че на проклетата врата има верига? Ставам и отивам да я поставя. Захапвам долната си устна и за минута стоя неподвижна. С изключение на строшената ваза, всичко е на мястото си. Качвам се горе, за да се преоблека. Венсан ще идва на вечеря с приятелката си, а аз още нищо не съм приготвила.

Младата жена е бременна, но не от него. По този въпрос вече пазя мълчание. Нищо няма да постигна. Нямам повече сили да се боря с него. Нито пък желание. Когато си дадох сметка колко много прилича на баща си, направо щях да се побъркам. Името й е Жози. Търси да наеме апартамент за себе си и за Венсан, а също и за бебето, което трябва да се роди. Когато споменахме пред Ришар какви са наемите в столицата, той се престори, че му прилошава. По навик започна да се разхожда напред-назад и да мърмори под носа си. Виждам колко е остарял и пом рачнял за двайсет години. „Какво? На година или на месец?“, запита накрая, настръхнал, той. Не бил сигурен, че ще намери толкова пари. Подразбира се аз да разполагам със солидни и постоянни доходи.

Естествено.

- Нали искаше да имаш син? - казвам му. - Заб рави ли?

Напуснах го, защото беше станал непоносим, а сега е по-непоносим от всякога. Карам го да пропуши отново и дори да възобнови сутрешния си крос, за да се отърве от навъсената подозрителност, която повечето време го владее.

- Прощавай, но можеш да вървиш на майната си - отвръща ми той. -Така или иначе, в момента съм закъсал с парите.

Нали уж си беше намерил работа?

- Не зная. Поговорете двамата.

И с него вече нямам желание да се боря. Прекарах повече от двайсет години от моя живот с този човек и понякога се питам как съм намерила сили за това.

Напълвам ваната. Бузата ми е зачервена и дори жълтеникава, с цвят на глина, а в ъгълчето на устните ми има капчица кръв. Здравата съм се разрошила - цели кичури са се измъкнали от шнолата. Сипвам солите във водата. Същинска лудост, защото минава пет следобед, а аз не познавам добре това момиче Жози. Не зная какво да мисля за нея.

Инак денят е толкова светъл и прекрасен, тъй далеч от всякаква сянка на заплаха. Трудно ми е да повярвам, че подобно нещо ми се е стоварило на главата от ослепително синьото небе, в толкова хубаво време. Банята е обляна от слънцето, дочувам далечните подвиквания на децата, които играят навън, хоризонтът е безметежен, пеят птички, скачат катерички...

Чувствам се чудесно. Ваната ми действа благотворно. Притварям очи. Минава известно време и без да твърдя, че всичко е отминало, все пак окончателно идвам на себе си. Мигрената ми се разминава. Обаждам се да поръчам за вечеря суши.

Преживяла съм доста неприятни моменти с мъже, които сама съм избрала.

Събирам едрите парчета от вазата и минавам с прахосмукачката там, където бях паднала - от мисълта, че само преди няколко часа съм лежала на това място, сърцето ми се разтуптява и настроението ми отново се разваля. Тъкмо се каня да си налея една чашка, когато получавам съобщение от майка ми Ирен. Тя е на седемдесет и пет години и от месец нито съм се виждала, нито съм се чувала с нея. Твърди, че ме сънувала, че съм я викала на помощ, при положение че и през ум не ми е минавало да й се обадя.

Венсан, изглежда, не хваща вяра на моя разказ. „Велосипедът ти е в чудесно състояние - заявява ми той. - Наистина е доста странно.“ Гледам го известно време, после свивам рамене. Жози се изчервява от смущение. Венсан преди малко я хвана за китката и я накара да престане да си взема фъстъци. Наддала е най-малко двайсет килограма.

Никак не си подхождат с Венсан. Ришар, който изобщо не е в течение, ме увери, че момичета като нея често ги бивало в леглото - какво означава да я бива в леглото? В момента тя търси тристаен апартамент с площ поне сто квадратни метра в квартала, който си е харесала, но наемът на подобно жилище там е най-малко три хиляди евро.

„Кандидатствах за работа в „Макдоналдс“ - съобщава ми той. - Да видим какво ще излезе.“ Насърчавам го в това отношение, а защо не и за нещо по-престижно? За издръжката на бременна жена са нужни пари. „Имай го предвид“ - напомних му, преди още да ме е запознал с нея. „Не съм искал мнението ти - озъби ми се той. - Твоето мнение изобщо не ме интересува.“

Така се държи с мен, откакто напуснах баща му. Ришар е чудесен актьор. А Венсан е най-добрата му публика. На ставане от масата той отново ме изглежда с подозрение: „Какво ти става? Какво не е наред?“. Същата мисъл не ме е напуснала по време на вечерята. През цялото време се питам дали съм била избрана случайно, или ме преследва някой, когото познавам. Историите им за наеми, за детска стая изобщо не ме интересуват, но все пак се възхищавам на начина, по който се опитват да превърнат техния проблем в мой проблем. Взирам се в него и се опитвам да си представя изражението му, ако му опиша какво ме сполетя този следобед. Ала подобно нещо е извън възможностите ми.

Изобщо не мога да предвидя реакциите на моя син.

- Да не си се била?!

- Венсан, какви ги говориш? - прихвам. - Аз да се бия?!

- Да не си се счепкала с някого?

- Я престани, не говори глупости. Нямам навик да „се счепквам“ с когото и да било.

Ставам и отивам при Жози на верандата. Вечерта е хубава и макар да е хладно, тя си вее с ръка. Последните седмици са най-тежки. За нищо на света не бих минала отново през подобно изпитание. Съгласих се да ми срежат корема, за да сложа край на мъчението. Венсан е в течение. Никога не съм се опитвала да разкрасявам този епизод. Държах той да знае това. И никога да не го забравя. Навремето майка ми описа по същия начин моето раждане и все пак оцелях.

Двете с Жози се взираме в осеяното със звезди черно небе. Поглеждам я крадешком. Били сме заедно не повече от пет-шест пъти и почти нищо не знам за нея. Не мога да кажа, че ми е антипатична. Като познавам моя син, направо я съжалявам, но от друга страна, тя притежава някаква хладна упоритост и смятам, че стига да иска, ще успее да се справи. Усещам нейната твърдост и скритата у нея сила.

- Значи, през декември - казвам й аз. - Наближава.

- Той е прав - отвръща ми. - Наистина не сте на себе си.

- Нищо подобно - възразявам. - Наред съм. Той просто не ме познава.

Изпращам ги и затварям след тях. Обикалям дол ния етаж със сатър в ръка, за да проверя вратите и прозорците. После се заключвам в спалнята. Започва да се зазорява, а аз не съм мигнала. Утрото е синьо, разкошно. Отивам да се видя с мама. Във всекидневната заварвам атлетичен младеж, но инак съвсем обикновен на вид.

Питам се дали моят нападател от предишната вечер е изглеждал така -помня единствено качулката на главата с дупки за очите и дори не бих могла да кажа каква беше на цвят - синя или червена. Дали прилича на този самодоволен тип, който успява да ми намигне, докато майка ми го изпраща.

- Мамо, кажи ми колко плащаш на такива. Тъжна работа! -възкликвам. - Така и няма да се промениш. Защо не си избереш някой интелектуалец, писател... Знам ли? Предполагам, че на твоите години не се нуждаеш непременно от подобни жребци.

- Няма да ме накараш да се чувствам виновна. Изобщо не ме е срам от моя сексуален живот. А ти си една никаквица. Баща ти беше напълно прав.

- Мамо, престани. Не ми говори за него. Добре е там, където е сега.

- Какви ги говориш, дъще?! Баща ти изобщо не е добре там, където е.

Та той е на път да полудее.

- Той си е луд. Поговори с неговия психиатър и ще се убедиш.

Предлага ми закуска. Струва ми се, че пак си е правила пластична операция, откакто я видях пос ледния път. Най-малкото си е слагала ботокс. Все ми е едно. Напълно промени начина си на живот, откакто нейният съпруг - който, за нещастие, е и мой баща - се озова в затвора. Известно време запазваше приличие, но след това съвсем му пусна края. През последните години харчи луди пари за пластична хирургия. На моменти, в зависимост от осветлението, видът й откровено ме плаши.

- Отлично. Кажи ми сега какво искаш.

- Какво искам ли? Мамо, че нали ти ме повика.

Известно време ме гледа, без да реагира.

После се навежда към мен и казва:

- Помисли, преди да ми отговориш. Не бързай. Добре помисли. Какво ще кажеш, ако се омъжа отново? Добре помисли.

- Просто ще те убия. Няма какво много да му мисля.

Тя едва-едва поклаща глава, кръстосва крака и пали цигара.

- Винаги си мечтала за някаква стерилна версия на света - обажда се накрая. - Открай време се боиш от всичко мрачно и анормално.

- Ще те убия и толкова. Изобщо не ме интересува какви ги говориш. После да не кажеш, че не съм те предупредила.

До този момент затварях очи. Вярно, че винаги съм се чудила на сексуалната й ненаситност и никога не съм я одобрявала. Нещо повече, отвращаваше ме, но бях решила в това отношение да проявя търпимост и широта на възгледите. Бях се примирила, че за нея това е средство да се справи с положението, и нямах желание да научавам подробности. Дотук добре. Ала след като нещата започваха да придобиват по-сериозна насока и рискувахме да стъпим на хлъзгава почва с този неин брак, явно трябваше да се намеся. Кого ли смяташе да ощастливи този път? С кого ли се е запознала? Кой е този Ралф - няма ли си фамилия - чиято сянка се е надвесила над нас?

Изключих онзи адвокат, който твърдеше, че е луд по нея и че не е срещал по-страстна жена. Изключих и директора на агенция, пред когото разкрих що за хора сме и накрая го разубедих. Впрочем никой от двамата не й бе правил предложение.

Не смятам, че трябва да приема нещо толкова гротескно. Та тя е на седемдесет и пет години. Сватба, цветя, меден месец... Прилича на някоя от онези стари и ужасни актриси с изпъната кожа на лицето, напомпани със силикон гърди - пет хиляди евро на чифт - блеснали очи и изкуствен загар.

- Ще ми се да знам кой ще плаща занапред моя наем - въздъхва най-сетне тя. - Много бих искала да ми кажеш.

- Аз, разбира се. Както досега, нали?

Тя се усмихва, но ясно виждам смущението й.

- Каква егоистка си, Мишел. Ужас!

Мажа с масло филийките, изскочили от тостера. Цял месец не съм я виждала, а вече ми се ще да се махна.

- Имам чувството, че нещо става с теб - обажда се тя.

Замалко да й отвърна, че подобна вероятност винаги е налице.

Слагам върху филията конфитюр от малини. Нарочно я мажа дебело. Няма начин да не си изцапа пръстите. Подавам й я. Тя се колебае. Хлябът сякаш е покрит със съсирена кръв. Гледа го известно време и накрая казва:

- Мисля си, че не му остава много време, Мишел. Реших, че трябва да го знаеш. На баща ти не му остава много.

- Толкова по-добре. Повече няма какво да кажа.

- Все си такава груба, знаеш ли? Не прави нещо, за което после ще съжаляваш цял живот.

- За какво да съжалявам? Да не си се побъркала?

- Той отдавна си плати. В затвора е от трийсет години. Много време мина.

- Не бих казала. Не смятам, че е минало много време. Как можеш да твърдиш подобно нещо? Минало било много време? Така ли смяташ? Искаш ли да ти припомня?

Просълзявам се, все едно съм лапнала лъжица силна горчица.

- Нямам намерение да му ходя на свиждане, мамо. Нямам никакво намерение. Не си прави илюзии в това отношение. За мен той отдавна е мъртъв.

Тя ми отправя изпълнен с упрек поглед, сетне се обръща към прозореца.

- Дори не зная дали може да ме познае. Но иска да види теб.

- Нима? Мен какво ме засяга? Какво общо имам аз? И откога стана негов говорител?

- Не се бави. Само това мога да ти кажа: не се бави.

- Виж какво, кракът ми никога няма да стъпи в затвора. Изобщо да не разчита, че ще му отида на свиждане. Започва да се заличава от паметта ми и ми се ще, ако е възможно, съвсем да изчезне.

- Как можеш да говориш такива неща? Това са ужасни думи.

- Я престани, ако обичаш! Имай милост. Този демон съсипа живота ни. или не смяташ така?

- Не всичко беше толкова лошо, не всичко у него е черно. Сама знаеш, че не си права. Все пак би мог ла да го съжалиш.

- Да го съжаля ли? Мамо, я ме погледни. Изобщо не ми е жал за него. Нито за миг. Надявам се да приключи живота си там, където няма да отида да го видя. Забрави.

Тя въобще не подозира, че го виждам насън. По-точно виждам само силуета му, тъмносин, защото е потънал в сумрак. Главата и раменете му се очертават ясно, но не мога да разбера дали е с гръб, или с лице към мен, дали ме гледа, или не. Сякаш е седнал. Не ми казва нищо. Чака. А когато се събудя, картината остава запечатана в ума ми, тази негова сянка.

Неволно се сещам, че би могло да има връзка между нападението, на което станах жертва, и деянието на баща ми. Аз и мама си задаваме този въпрос всеки път когато преживеем някакво изпитание, защото то ни припомня какво претърпяхме навремето, колко пъти сме били заплювани и бити само защото бяхме негова съпруга и дъщеря. Изведнъж загубихме всички връзки, всички съседи, всички приятели. Все едно бяхме жигосани върху челата.

След като минахме през анонимните обаждания по телефона, обидите посред нощ, неприличните писма, преобърнатите кофи за смет пред вратата, надписите по стените, блъскането в пощата, униженията в магазините, строшените стъкла, вече нищо не би могло да ме учуди. Кой би могъл да каже, че всичко е забравено, че все още някой, скрит в ъгъла, не замисля поредния удар? Как бих могла да съм сигурна, че сполетялото ме е случайност?

Същата вечер получавам съобщение: „Доста си тясна като за жена на твоята възраст. Но нищо“. Известно време не мога да дойда на себе си. Дъхът ми пресеква. Прочитам съобщението два-три пъти, после изписвам: „Кой сте вие?“. Отговор няма.

Сутринта и част от следобеда прекарвам в четене на сценарии. До бюрото ми има цяла купчина. Мис ля си, че може в тях да попадна на някаква следа, някой млад автор, когото съм отхвърлила и сега ми има зъб.

По пътя се отбих в оръжеен магазин и купих няколко защитни спрея с лютив пипер, който се пръска в очите. Малкият флакон е много практичен и е за многократна употреба. Често прибягвах до такъв, когато бях по-млада. Имах бързи реакции, бях много ловка и не се боях да използвам обществен транспорт. С годините придобих опит, можех да се браня, тичах доста бързо, можех да обиколя квартала за по-малко от две минути. Днес обаче не е така. Приключих с това, но за щастие, вече не ми се налага да бягам. Дори бих могла да пропуша отново, без това да направи впечатление някому.

Късно следобед прекратявам досадното четене.

Няма нищо по-ужасно от чувството, че глупаво си губил времето си след прочитането на някой пос редствен ръкопис. Точно такова творение в този момент прелита през цялата стая и се приземява в огромния двесталитров кош, който се мъдри в кабинета ми единствено с тази цел. Понякога усещането за пропиляно време става болезнено. Понякога написаното е толкова слабо, че направо ти се плаче. Към седем вечерта се сещам за мъжа, който ме изнасили точно в този момент преди две денонощия. Използвал бе, че се занимавам с Марти, за да блъсне вратата и да се вмъкне у дома, както дявол изскача от кутия.

После изведнъж си давам сметка, че сигурно ме е наблюдавал. Изчаквал е сгоден момент. Следил ме е. За миг замръзвам, слисана.

Влизам в кабинета, проверявам пощата, изчитам съобщенията, провеждам няколко телефонни разговора, давам някои указания. Ана идва да поговорим, а накрая ми казва:

- Трябва да ти призная, че днес изглеждаш доста странно.

Преструвам се на учудена.

- Нищо подобно. Напротив. Я погледни какъв чудесен ден, как грее слънцето.

Ана се усмихва. Тя е може би идеалният човек, с когото да споделя, ако реша да го направя. Толкова отдавна се познаваме. Въпреки това нещо ме възпира. Може би връзката ми с нейния съпруг?

Минавам през кабинета на моята гинеколожка. Непременно трябва да се прегледам. Обажда се Венсан, за да ме попита дали ще приема да му стана поръчител за наема. Известно време запазвам мълчание.

- Венсан, ти беше груб с мен.

- Знам, мамка му! Прощавай, знам това.

- Не мога да отделя никакви пари, Венсан. Опитвам се да осигуря старините си. Нямам желание един ден да ме издържаш ти. Никога няма да приема да работиш заради мен. Да ти бъда в тежест.

- Добре, мамо, разбрах. Само че, мамка му, поне ми стани поръчител.

- Трябва да престанеш да се сещаш за мен само когато ще ми искаш нещо.

Чувам го как удря слушалката в някакъв предмет. От малък си е сприхав. В това отношение прилича досущ на баща си.

- Мамка му, поне кажи „да“ или „не“.

- Престани с това „мамка му“. Що за изрази използваш?

Уреждаме среща с хазаина. Икономическата несигурност и стагнацията са достигнали такова равнище, че дори обикновена сделка като наемането на жилище се превръща в панаир на взаимното недоверие, съпроводен със задължително показване на семейна книжка, лична карта, справка за годишните доходи, всевъзможни удостоверения, фотокопия, клетвени декларации, застраховки, документи, заверки, свидетелства за религиозна принадлежност като предпазна мярка, която да успокои наемодателя с оглед хаоса, който би могъл да настъпи в бъдеще. Питам дали това е шега, но се оказва, че не е.

Когато приключваме, Венсан предлага да се почерпим и двамата влизаме в един бар. Той си поръчва хавайска бира, а аз чаша бяло вино от Южна Африка. Чукваме се за здравето на новия наемател на тристаен апартамент от шейсет и пет квадратни метра, с южно изложение и малък балкон, за който аз станах поръчител.

- Венсан, надявам се, че разбираш какво означава това. Налага се да поемеш отговорност. Ако откажеш да платиш наема, ще трябва да го направя аз, а имай предвид, че не бих могла да издържа дълго. Разчитам, че ме слушаш, защото това не е игра. Тревожа се не само за вас, но и за мен, и за баба ти, чийто наем, както знаеш, също плащам аз. Времената са такива, че собствениците са изключително нервни и няма да получиш никаква отсрочка. За нула време могат да ти блокират сметката, да предприемат съдебно преследване, чиито разходи ще поемеш ти, без колебание да изпратят съдебни изпълнители, да те унижат и още какво ли не. Не забравяй, че хората, които спекулират с цените на ориза или житото, са кръвопийци и за тях ти си дребна плячка.

Той ме поглежда с усмивка, сякаш иска да ми каже: „Аз вече съм друг човек, но ти не го виждаш“.

Ще ми се да му вярвам. Ще ми се да го прегърна и да го разцелувам, но все пак решавам да изчакам.

Предстои ми заседание в офиса с петнайсетина участници. От няколко месеца тези ежеседмични заседания протичат в напрегната атмосфера, защото след края на отпуските сценаристите все още не могат да влязат в крак. Досега не са ми предложили нищо оригинално или поне донякъде вълнуващо, а посърналите им физиономии - след пороя комплименти, с който ги обливам, и престореното ми преклонение пред техния талант - честно казано, ме отвращават.

Десетина от тях са мъже. Дали той не е сред тях? Може би съм била прекалено рязка в оценката си за него, без да си дам сметка, защото всичко прочетено се слива в паметта ми в един отчайващо сив поток. Оглеждам ги, но не откривам нищо. Не долавям нито един поглед, за който бих могла да реша, че принадлежи на мъжа, безцеремонно упражнил насилие над мен. Допреди малко бях сигурна, че дори ако е с качулка, непременно ще доловя присъствието му, че тялото ми само ще започне да трепери и цялата ще настръхна. Сега вече не съм толкова уверена.

Когато всички стават и си тръгват, аз ги съпровождам и се смесвам с тях, като гледам да ги докосна, използвайки, че коридорът е доста тесен, промърморвам извинения при случайното съприкосновение, но не чувствам нищо, не различавам позната миризма на тяло, на парфюм, дискретно ги доближавам един по един, насърчавайки ги следващата седмица да дадат най-доброто от себе си, ако искат да запазят работата си, чувствам, че приемат думите ми съвсем сериозно, но от друга страна, не долавям нищо, никакъв знак.

Накрая все пак споделям с Ришар сполетялото ме ужасно премеждие.

Той пребледнява, става и отива да си налее едно питие.

- Смяташ ли, че съм доста тясна? - питам го.

Той въздъхва дълбоко, сяда до мен и клати глава. После хваща ръката ми и я задържа в своята, без да каже нищо.

Ако някога е имало мъж, към когото да съм изпитвала дълбоки чувства, то това е Ришар. Впрочем затова и се омъжих за него. Дори днес в някои дребни жестове, като например когато вземе ръката ми в своята или ми отправи разтревожен поглед, сред океана от всички несъвместимости между нас изплуват онези островчета на взаимна топлота, на чисто очакване, които ми припомнят колко близки сме били двамата в продължение на години.

От друга страна, се мразим. Е, поне той ме мрази. Смята, че изцяло по моя вина не може да продаде своите сценарии и че е принуден да работи за отвратителни телевизионни сериали, излъчвани по второразредни канали. Според него никога не съм го подкрепяла, не съм си мръднала пръста за него, не използвам връзките си, от самото начало не съм проявила дори капка добронамереност и така нататък. Да се чуди човек как още съм жива. И пропастта между нас става още по-дълбока.

Самата аз не съм способна да напиша сценарий, не притежавам такава дарба, но от друга страна, мога да различа всичко добро, което мине през ръцете ми. В това отношение съм се доказала, спечелила съм си име и ако Ана Ванжерлов не ми беше приятелка, отдавна да съм се продала на китайците с техните ловци на таланти. А Ришар досега не можа да напише нито един читав сценарий и аз най-добре от всички знам това. Може би прекалено добре.

- Не бих казал, че си тясна - обажда се най-сетне той. - Но пък не бих могъл да твърдя обратното. Доколкото мога да съдя, по-скоро си по средата...

Думите му завършват с многоточие, но нямам никакво желание да спя с него, особено сега. От време на време си позволяваме подобни забежки, но те са рядко изключение. След двайсет години съвместен живот взаимното желание не се случва всеки ден.

Поглеждам го и свивам рамене. Понякога да вземат ръката ти не е достатъчно - този мъж има още много да се учи.

Взира се в мен със свити устни.

- Не съм заразна, ако това си мислиш - кискам се.

Сега вече ми се иска да си върви. Свечерява се, залезът обагря листака.

- Можеше да свърши и много по-зле. Не съм нито осакатена, нито обезобразена.

- Във всеки случай не разбирам начина, по който приемаш случилото се.

- Нима? И според теб как би трябвало да го приема? Да не предпочиташ да ме слушаш как стена? Или искаш да започна лечение, иглотерапия, сеанси при психотерапевт?

Околността е потънала в тишина, светлината на залеза е тъй плътна. Каквото и да ни се случи, светът си остава все така прекрасен. Затова чувстваме по-силно ужаса, който ни сполетява. Преди да се разделим, Ришар не плешивееше, но от две години насам косата му бързо пада. Виждам как нежнорозовата кожа на темето му лъсва, когато се навежда да целуне пръстите на ръката ми.

- Виж какво, Ришар, ако искаш да ме питаш нещо, направи го сега и ме остави, защото съм изморена.

Излизам на верандата в прегръдката на здрача. Заобиколена съм от съседи, прозорците им греят, алеята е обляна в светлина, в градините почти няма сенки, но аз не рискувам и оставам нащрек. Това е до болка познато състояние, което в началото почти не ме напускаше, но по-късно постепенно отслабна, а след като смених жилището си, отчасти се отърсих от него. Постоянно да се озърташ, готова да отбиеш нападението, а после да побегнеш с все сила в опит да се отървеш от евентуалните преследвачи. Всичко това ми е известно.

Минали са само четири дни. Паля цигара. Сега вече виждам по-ясно какво точно се е случило. Отидох да отворя вратата, защото чух Марти да мяука зад къщата и се запитах защо този глупав котарак не идва, но се сетих, че вероятно мъжът го е държал, за да ме накара да изляза - а аз тъкмо това и направих, оставих ръкописа, който четях, и отидох да видя какво става.

От чисто сексуална гледна точка не съм запазила почти никакъв спомен от нападението. Бях толкова напрегната - напрегната, все едно се опитвах да избягна наведнъж всички посегателства над мен от страна на баща ми - че напълно изключих и така и не усетих самия акт. Затова не бях в състояние да кажа по какъв начин е реагирало тялото ми и как да се избавя от негодуванието и яростта, които ме задушаваха.

Нямах нито разкъсвания, нито натъртвания. Кожата е раздразнена, но това бързо ще мине. Рядко правя анален секс и затова имах леко кървене, но не беше сериозно. Почти нищо друго. Нямам никакъв зрителен спомен. Съдържанието на съобщението, подигравателният му тон и презрителното отношение ме навеждат на мисълта, че това е наказание, със сигурност свързано с работата ми или с миналите деяния на баща ми, от страна на някой, който ме познава.

Като се изключи бузата ми, за която е достатъчен малко фон дьо тен, имам отвратителни синини над лактите и по китките, където ме е стискал като в клещи, за да ме притисне към пода, но ги прикривам с дълги ръкави. Това е всичко. И слава богу. Поне не се налага, както при други пострадали, да диря обяснение за подуто око, счупен зъб, патерица или дори далеч по-лоши неща; поне разполагам с възможност сама да реша какво да предприема по-нататък, ако изобщо реша да предприема нещо, не се чувствам една от безбройните изнасилени жени, нямам желание да приемам съдбата им, да стана част от тяхната общност. Нямам намерение да напускам работа, да се разсейвам, а напротив, да съсредоточа върху нея цялата си енергия. Не съм получила даром длъжността, която изпълнявам сега, но от друга страна, съзнавам колко съм уязвима, предвид вълната от съкращения - никой не е в безопасност, моментно отпускане и губиш всичко - така че положението е ясно.

Мама се обажда и отново започва да ми досажда по повод баща ми. Смята, че мога да отида да го видя около Коледа, като твърди, че това ще са последните моменти, когато е все още на себе си. Затварям, без да кажа нищо.

Прибирам се у дома и веднага заключвам. Проверявам всички врати и прозорци. Качвам се в спалнята. Марти скача от леглото, протяга се и се прозява. За вкъщи избрах спрея „Гардиън Ейнджъл“ с обезвреждащ газ, който изстрелва шест милилитра активно вещество със скорост сто и осемдесет километра в час.

Разделих се с Ришар, преди той да е научил за връзката ми с Робер Ванжерлов, защото не исках да го наранявам излишно. Никога не съм имала намерение да го оскърбявам. Бездруго ме е срам, че спя с мъжа на Ана, която беше и си остава моята най-добра приятелка. Ала инак щях да умра от скука, инак ми идваше да се обеся и ето че един ден се появява Робер Ванжерлов, съвсем обикновен мъж, малодушен, прозрачен, с донякъде глупава усмивка, но вие си казвате „Защо не?“, колебаете се, разпадате се на безброй клетки нерешителност и накрая започвате връзка: бял мъж, с коремче, любезен, но невзрачен, от когото не знаете как да се отървете, да не говорим, че като любовник е пълна нула. И нищо повече.

Той ми се обажда:

- В края на седмицата Ана ще отсъства. Дали не бихме...

Прекъсвам го.

- Робер, в момента никак не съм настроена.

- Така ли? Защо? Ще бъда тук няколко дни.

- Зная, Робер. Нищо не мога да направя.

- Дори с презерватив ли?

- Да, съжалявам. Как мина пътуването? Продаде ли много обувки?

- Италианците са на път да ни изместят от пазара. Давам си най-много една-две години.

- По принцип тук ли ще си за празниците? За себе си не мога да кажа със сигурност. Още не съм решила.

- За празниците трудно ще мога да се откача.

- Зная, че при теб винаги е било така по празниците, но няма значение. Наясно съм с твоето положение. Знаеш, че не съм от жените, които създават проблеми.

Затварям.

Същинско чудо е, че все още никой не е разбрал за нас двамата. Веднъж по време на разговор Ана ми призна, че си е избрала мъж с посредствена външност, за да й е мирна главата. Оставих думите й без коментар.

Бих искала да си останем приятели с него, дори ако скъсаме, но откровено казано, не ми се вярва да стане така. Познавам го прекалено добре, в леглото не преживях с него кой знае какво, но не вярвам да ме приеме просто като приятелка. Такова е впечатлението ми. Ришар така и не можа да се сближи с него. „Мамка му, как въобще е успял да я съблазни?“ Същия въпрос задава всеки път когато сме били на вечеря заедно с тях и той напразно се е опитвал да флиртува с нея. „О, това е истинска загадка, Ришар. Сам знаеш, че никой не може да обясни защо двама души се събират? Виж самите нас. Пълна мистерия, нали?“

Това се случи преди две години. Месец по-късно се разделихме и аз успях да си отдъхна. Най-после сама. Свободна. Избавена от съпруг, чиито пристъпи на лошо настроение бяха станали непоносими, избавена от син, за когото не знаех с какво всъщност запълва времето си, а що се отнася до Робер, не се чувствах дотам обвързана, че да имам желание да скъсаме.

Какво откритие. Днес, от дистанцията на времето, мога да кажа, че самотата е най-прекрасният дар на този свят, единственото възможно убежище.

Трябвало е да се разделим много по-рано, а не да изчакваме. Всеки от нас поред правеше сцени на другия. Показахме се откъм най-лошата страна, разкрихме един на друг колко долни, дребнави, отвратителни, нищожни, объркани и капризни можем да бъдем в зависимост от ситуацията, а в замяна не спечелихме нищо - може би дори загубихме от самоуважението си, както твърди той, и смятам, че е прав.

Да скъсаш с някого, се иска много повече смелост, отколкото обикновено си представят хората - освен ако не си от онези зомбита с пръснати черепи или от малоумниците, които се срещат от време на време. Всяка сутрин се събуждах и не можех да събера смелост, а към края стенех почти непрекъснато. Доста време ни трябваше. Три дни, три дълги дни и три дълги нощи, за да се отскубнем един от друг и да поделим мебелите, снимките, филмите, документите и сервизите.

Вярно е, че имаше и викове, и строшени предмети. Ришар го прие много зле и твърдеше, че съм избрала възможно най-лошия момент да го зарежа. Точно така се изрази. Тъкмо сега защитавал някакъв свой проект - според него бил проектът на живота му, който щял да го изстреля до върховете, особено ако Леонардо приемел ролята - а аз съм го занимавала с моите глупости и съм му забивала нож в гърба. Точно така се изрази.

- Не се опитвай да прехвърляш вината върху мен, Ришар. Не започвай отново.

В отговор той ме зашлеви с все сила.

Щеше ми се да го прегърна.

- Благодаря ти, Ришар, благодаря - казах му.

Едва се разсъмваше, когато излязох от таксито и подадох багажа си на портиера. Регистрирах се в хотела. Придружиха ме до асансьора. Усмихнах се. След тридневна борба вече можех да се наспя сама в голямо легло. Избърсах сълзите на радост. Телефонът ми звъня няколко пъти, но аз не отговорих.

Тази сутрин провеждам обсъждане с десетина сценаристи. Изнасилената жена не се притеснява да кръстоса високо крака като компенсация за посърналото си лице. На всичкото отгоре спах зле, първата нощ, когато се събуждам от страх с усещането, че върху мен лежи мъж, докато всъщност съм сама, сгушена под завивката. Скачам, изпищявам уплашено и точно в този момент телефонът ми светва и на екрана се появява съобщение. Сърцето ми се разтуптя.

Съобщението е: „Изтощена батерия“. После екранът угасва. Включвам го да се зарежда. Луната озарява градината, светлината й се стича между клоните като замръзнала кръв. Три часът след полунощ е. Телефонът отново светва. Захапвам нокти и чакам. Навън се разнася крясъкът на бухал. Пос ле телефонът ми съобщава, че е включен в мрежата. Сподавям стенанието, което напира отвътре. Да върви по дяволите цялата тази модерна технология. Кипя вътрешно. Колко ли телефона биват строшени по света тъкмо в този момент? Запратени срещу каменна стена или излетели през прозореца със скоростта на реактивен самолет? Ставам и се показвам навън. Хладният въздух ме кара да настръхна. Протягам телефона напред и, о, чудо!, връзката е възстановена. Съобщението е: „Бъди готова, Мишел“.

Възкликвам от изненада. Бухалът сякаш ми отвръща. С разтреперан пръст набирам: „Престанете. Кой сте вие?“. Чакам. Отговор няма. Трябва да взема някакво хапче, за да мога отново да заспя.

Обаждам се на ключар. Имам намерение да се подсигуря. Ще го накарам да постави на вратата на спалнята ключалка като на сейф. Техникът предлага да инсталира на партера аларма и аз се съгласявам.

Като изключим Ришар, всички се питат какво ме е прихванало. Обяснявам, че от застрахователната компания са ми направили предложение във връзка с ръста на престъпността, след което сменям темата.

Мъжът цял следобед се занимава с инсталирането на системата. Обажда се на свой колега и двамата проверяват дали работи. Не бих могла да кажа дали присъствието им ме успокоява, или ме тревожи. Махвам на семейството, което живее в съседната къща: така оповестявам, че съм тук, и показвам на двамата мъже, че има свидетели.

Зная, че е глупаво, но нищо не мога да направя. Техниците си тръгват. Поставили са автоматично осветление на входа. С цветни диоди. Освен това има екран, на който се вижда какво става от другата страна на вратата.

Виждам Ришар и му отварям.

Той оглежда инсталацията и заявява, че все пак съм постъпила правилно, преди още да спомена за второто съобщение.

- Добре си направила. Така е по-сигурно. А ти как си? Съвзе ли се след преживяното?

Вдигам рамене. Как бих могла да обясня това - на всичкото отгоре на мъж? Как да му опиша какво чувствам? Отказвам се, изваждам от хладилника студеното пиле и му предлагам да си го поделим.

Казвам му:

- Използвам случая, че сме на спокойствие, за да поговорим.

След което започвам да се стягам, свивам глава между раменете. Нещо вътре в мен крещи: „О, не, за бога, недей!“, защото съзнавам накъде отиваме, зная, че пред нас е зейнала бездна. Познавам тона, с който той ми говори. Известен ми е този потаен поглед, който незабавно прикрива зад широка усмивка. Дълго време Ришар смяташе, че у него се крие актьор - нещо от рода на Де Ниро - който само чака сгоден случай, за да излезе наяве. Дори ходи на курсове цяла година: сега виждам пред мен резултата.

Той се отдръпва от масата, кръстосва ръце върху коленете, накланя се напред и навежда глава.

- Мишел, този път съм ти донесъл нещо наистина сериозно. Повярвай ми. Използвам случая, за да призная, че твоят отказ навремето беше напълно основателен. Ти беше права, аз грешах, липсваше ми дълбочина, страдах от прекалено самолюбие, но нека не говорим повече за това. Всичко е забравено. Благодарение на теб осъзнах моите слабости и отново се заех с тази отдавна зарязана работа, в която самият аз бях престанал да вярвам, предвид твоите съвети, разбира се. Няма да бъдеш разочарована. Този път без преувеличение наистина дадох всичко от себе си.

Приключва речта и изважда изпод масата пластмасов плик. В него се мъдри новият му сценарий.

Ана смята, че не струва кой знае колко. И аз мис ля като нея. Ришар е слаб сценарист, защото вътре в себе си презира киното. Презира също така телевизията, но за него тя никога не е била истинско предизвикателство: телевизията не носи признание, богатство и слава. Казвам, че презира киното, защото той мисли преди всичко за себе си, а направеното без самопожертвователност никога не струва кой знае колко. Тя е съгласна с мен. Двете хапваме набързо в търговския център, където предлагат съвсем прилични сандвичи.

Ана знае какво ще ми струва това и предлага сама да се заеме, но аз благодаря и отклонявам предложението й. Проблемът е преди всичко между Ришар и мен. Дължа му го. Дължа му истината. Поклащам глава при мисълта за огромната работа, която ни предстои. Най-напред да разрушим, а след това да съградим отново.

Как ще приеме този път отговора ми? Не мога да му простя, че ни вкара в този коловоз, макар да знае колко трудно и мъчително ще бъде за двама ни - веднъж вече го разочаровах и не съм забравила един от най-неприятните периоди в живота ми.

Как може да ни принуждава отново да минаваме през това? Как може отново да разтваря едва зараснали рани? Проклет да бъде! Що за гръм е поразил всички онези, които убеждават себе си, че творят нещо стойностно, въпреки мнението на другите, че са способни да доловят фалшивата нотка още от първото изречение? Що за перде имат пред очите? Какво довежда ума им до подобна парализа? От какво мозъчно разстройство страдат?

Предлагам му да се видим у дома. Спирам да работя един час преди да дойде и се опитвам да се отпусна. Събирам падналите листа в градината, привързвам един розов храст. Накрая правя дихателни упражнения.

Ето че пристига. Съобщавам му новината. За секунда решавам, че ще избухне, но той е толкова съсипан, че има сили само да се добере до най-близкия фотьойл.

- Уау! - възкликва накрая.

- Ришар, не става въпрос за качеството на работата ти. Искаш ли да ти налея чаша вино или нещо по-силно?

- И ако не е качеството, тогава какво е? Бих искал да науча.

- Знаеш как са нещата. Става дума за индустрия. Хората имат определен вкус. В това отношение нито ти, нито аз можем да направим нещо. На всяка цена трябва да влезеш в калъпа. Нищо няма да промениш. Впрочем това ти прави чест. Джин? Шампанско?

- Смяташ ли, че случаят е подходящ, та да го поливаме с шампанско? Да не би да празнуваме нещо? Предполагам, че си се борила за мен като лъвица.

- Предложеното от теб не съответства на онова, което търсят. Аз най-добре знам това. Все пак други може да го харесат. Опитай в „Гомон“. Струва ми се, че в този момент търсят нещо ново. Днес или се променяш, или загиваш.

- А ти подкрепи ли ме? Направи ли нещо, за да ме защитиш?

Не отговарям. Подавам му чаша джин-тоник. Той става мълчаливо и се отправя към вратата.

Венсан има същия отвратителен характер. Приликата е поразителна.

Докато живеехме заедно, двамата ме побъркваха. Наложи се да обзаведа горния етаж, където да бъда на спокойствие, при това на мои разноски. Макар по онова време Ришар да печелеше доста повече, отказа да даде дори едно евро, за да угоди на моя егоизъм - в други случаи говореше за прищявка, кап риз или налудничаво хрумване.

Напрежението в разговорите неизбежно се повишаваше. Чувствах се като уловена в клещи, атакувана от две страни. Имах усещането, че всеки път трябва да плащам двойна цена, че чувам ехо.

Сега пък разговарям с Венсан, докато навън бушува буря, небето изведнъж се смрачи и заваля. Става хладно, въздухът се изпълва с мирис на гнили листа. Обяснява ми, че започва работа в „Макдоналдс“ и се надява след подписването на трудовия договор да получи аванс. Твърди, че се обажда от колата и че шумът, който чувам, е от едрите дъждовни капки по покрива, само че аз не чувам нищо. Благодари ми още веднъж, че съм му станала поръчител, че е много мило от моя страна и че Жози също ми благодари.

Той млъква за момент и аз използвам паузата, за да го запитам:

- Доколкото разбирам, ти се надяваш да получиш аванс от заплатата? Това ли ми казваш, Венсан?

Краят на ноември наближава и аз за пръв път паля камината. След като пренесох няколко цепеници, се чувствам стара и изморена. Реакцията на Ришар сама по себе си е достатъчна, за да развали вечерта ми, с присъщата му презрителна гримаса, но дъждът и Венсан, който не може да събере пари, за да плати първия наем, окончателно изпиват силите ми и се разплаквам.

Марти е тук. Той пак така седеше на няколко метра от мен, докато ме изнасилваха. Спи в моето легло. Храни се с мен. Следва ме до банята, до тоалетната и дори в леглото, когато съм с мъж. Спира и ме гледа. След като не рева и не се търкалям по пода, решава, че трябва да се занимае със задната си лапа, и започва усилено да я ближе. Извръщам глава.

На другата сутрин се обажда Ришар:

- Специално ли си се готвила за ролята на никаквица, която играеш, или ти идва отвътре?

Очаквах да ми сервира нещо от този род. Огорчение, озлобление, гняв, обиди. Не смятам, че работата му съвсем не струва, но съм сигурна, че никой няма да вложи милиони в подобен сценарий, и в това отношение не мога да направя нищо.

- Сериозно! Как можеш да говориш подобни глупости? Тъпачка! И изобщо какво разбираш ти?

Гласът му трепери от едва сдържана ярост. Не би могло и да бъде иначе. Именно затова го упреквам, яд ме е, че отново включи онзи адски механизъм, който при всички случаи ще премаже и двама ни.

- Ришар, това, че се заяждаш с мен, няма да направи сценария ти по-добър.

Настъпва секунда мълчание, през която успявам да преглътна. После чувам пресиленото му кикотене, но ясно си представям гримасата му и болката, която го разяжда отвътре.

За пръв път от двайсет години открито му заявявам, че работата му не ме изпълва с възторг. До този момент винаги съм била уклончива и съм отбягвала прямия отговор, защото знаех, че той може да разклати цялата сграда. Тази тема беше като прахан върху буре с барут. Тя и сега е такава, но нима днес бихме могли да загубим нещо, което вече не сме загубили?

Бих могла да обичам един мъж, без да смятам, че е най-добрият сценарист на всички времена. Колко пъти съм се опитвала да го убедя в това? От колко извора му носих вода, за да го накарам да се съгласи с мен? - докато накрая осъзнах, че няма да успея, че той никога няма да приеме критики от моя страна. Според него, щом не се прехласвах от работата му, значи, поставях под съмнение неговата мъжественост. Разбирах го и държах достатъчно много на него, за да не сторя непоправимото, за да съхраня връзката ни с цената на полулъжи и полуистини, с които той все пак се примиряваше.

За пръв път в живота си държах на един мъж и исках да остана под негова закрила, просто и ясно. Двете с майка ми бяхме в тежко положение, а Ришар предлагаше да се грижи за нас, да ни осигури отново нормален живот. Нима не си струваше да размисля върху това, още повече че физически той ми харесваше?

- Най-после! Много време ти трябваше - каза ми той. - Веднъж в живота си да проявиш смелост. Браво.

- Получих ново съобщение.

- Какво?

- Получих ново съобщение от мъжа, който ме изнасили.

- Надявам се, че се шегуваш! Получила си какво?

- Ришар, да не би да си глух?

От трийсет години не съм виждала и не съм разговаряла с баща ми, но той все пак ми изпраща своя полароидна снимка, която майка ми поставя на масата. Навеждам се да я разгледам. Едва го познавам -самата снимка не е с кой знае какво качество. Изправям се и свивам рамене. Мама ме гледа с надеждата да чуе някакъв коментар, но аз нямам какво да кажа.

- Виждаш колко е отслабнал - казва тя. - Наясно си, че не си измислям.

- Могат да го хранят насила - възразявам аз. - Това им влиза в задълженията.

Двете сме на тераса с изглед към Сена. Снощният дъжд е ускорил листопада и вече се виждат празните гнезда, изоставени, увиснали по голите клони на кестените. Сега обаче времето е хубаво. Съгласих се да се видим за обяд, макар да съм претрупана с работа и трябва да отида заедно с Ана на прожекция в другия край на града.

Поръчвам си салата с пилешки дреболии. Мама си избира наденичка от Троа. Минерална вода „Бадоа“ за двете.

- Мамо, губиш си времето. Няма да му отида на свиждане.

Носът ми е замръзнал. Въпреки слънцето, въздухът е доста хладен.

- Вече е стар, а ти все пак си негова дъщеря.

- За мен това не означава нищо. Какво, като съм му дъщеря? Сега вече няма никакво значение.

- Просто ще подържи за минута ръката ти и нищо повече. Дори няма да се налага да му говориш. Имай предвид, че от ден на ден губи сили.

- Мамо, не се опитвай да ме убедиш.

Не мога да разбера желанието й на всяка цена да облекчи края на този човек. Нима е забравила всички опечалени и разгневени семейства? Нима е заличила от съзнанието си всичко, което самите ние трябваше да изтърпим през годините заради него, заради деянието му?

- Научих се да бъда снизходителна, Мишел.

- Нима? Ами да, чух за това. Изглежда, така е по-добре. Доволна ли си? Завиждам ти за скапаната памет. Това е точната дума - скапана. Абсолютно скапана.

Когато отивам при Ана, гневът ми все още не е минал.

- Живяхме в пъкъла заради него, сама знаеш, а мама решава, че трябва да заличи миналото просто така, като с вълшебна пръчица. Не мога да повярвам, че е истина? Да не би да сънувам? Не смяташ ли, че тази старица е на път да се побърка?

Ана ми подава кутийка с дъвки. Вземам си една. Дъвченето ме успокоява. Дълбоко в себе си мечтая да затворя мама. Може и заедно с него, щом толкова й се иска. Бай, бай, мамо! Тук пътищата ни се разделят. Мечтая за този момент. Срам ме е от подобни мисли, но все пак мечтая това да се случи.

Разпуснатият живот, който води и който изобщо не се връзва с ролята на самарянка пред баща ми, ме вбесява. Не би трябвало да прекалява в това отношение. Греши, ако си въобразява, че ще ме накара да отида на това последно свиждане. Надценява силите си.

Навремето, когато арестуваха баща ми, моят приятел, в когото бях лудо влюбена, ми се изплю в лицето. Не знам какво друго би могло до такава степен да разбие сърцето ми.

Привечер се прибирам у дома. Вече слизам от колата само ако държа в ръка спрея, а теглото и размерите на армейското фенерче, което нося, би трябвало да ми дадат надмощие над евентуалния нападател, поне според оръжейника, който с усмивка удари няколко пъти с него по дланта си, докато ми го предлагаше. Без да се мая, изминавам заднешком петдесетината метра от гаража до входната врата. Съседът отсреща ми махва приятелски, а после с жест ме пита дали всичко е наред. Енергично кимам с глава.

Малко по-надолу на улицата, недалеч от къщи, е паркирана кола с тъмен цвят, наполовина скрита зад оцелелите листа на дърветата. Виждам я там втора вечер. Вчера все още не бях набрала достатъчно смелост и се колебаех. Тази вечер съм готова. Преди малко, когато тя спря, тъкмо се мръкваше, а аз бях до прозореца и плакнех ориза. Надигнах се, за да я разгледам по-добре.

Прекалено тъмно е, за да видя дали има някой вът ре. Дори не мога да различа каква марка е, лунната светлина едва си пробива път през облачната пелена, но аз знам, че той е там, на волана, че мислите му са насочени към мен и неистово се опитват да ме достигнат.

Спокойна съм. Съсредоточена и напрегната. Не се боя. Няколко пъти съм имала случай да установя, че страхът изчезва, когато няма повече къде да отстъпваш, а тази вечер съм тъкмо в такова положение. Изпълнена съм с решителност. Чакам го. Нека дойде. Седнала съм в полумрака и дебна кога ще се появи. Готова съм да го посрещна. Ще го напръскам с газ и ще го накарам да си плати. Едва десет часът е, но през ноември по това време обикновено навън няма жива душа. Пътят пред него е открит.

Внезапно трепвам от изумление, виждам светлинната на запалката от таблото. „Това е някаква шега!“, възкликвам вътрешно и не вярвам на очите си.

В единайсет той пали трета цигара. Едва се сдържам да не изръмжа от яд. Вече не мога да се владея. Забравяйки всякаква предпазливост и указания за безопасност, решавам сама да отида при него, след като той не идва при мен. Открехвам вратата и приклекнала, се промъквам навън, хапейки устни. Обикалям къщата, за да му мина в гръб - затаила дъх, с разтреперани нозе, стиснати челюсти, въоръжена с фенерчето, лютивия спрей и неудържимото желание да приключа веднъж завинаги.

За спомен от него са ми останали едва доловимо парене и няколко почти незабележими синини, но важно е не физическото усещане - в случая отново притежавам опит от няколко според мен далеч по-сериозни премеждия, затова се ограничавам само до проникването -важно е онова, което чувствам в съзнанието си, фактът, че ме е обладал насила, и в този момент именно тази мисъл ми дава сили.

Трябва да взема пример от него и да се възползвам от изненадата. Все още бях в шок, когато той ме просна на пода, сърцето ми бе замряло, а той разкъса бикините ми и преди да разбера какво става, вече проникваше в мен и ме обладаваше.

Поемам дълбоко дъх. Съсредоточавам се. Колебая се дали да не се върна обратно, мълчаливо хапя устни, но в този момент ръката с фенерчето сякаш сама замахва и страничното стъкло се разлетява на парчета.

Чувам вик, но вече съм протегнала ръка и пръскам със спрея във вътрешността на купето - за секунда съм на прага едва ли не на оргазъм, изпразвам целия спрей срещу сгърчената на седалката фигура и едва тогава разпознавам клетия Ришар, който е на път да припадне, но все пак успява да отвори вратата откъм мястото на пътника и се просва, стенейки, на асфалта.

Забравила съм, че Ришар все пак е мъжът, загрижен за моята сигурност, въпреки изострените ни отношения, и съжалявам, че съм го засегнала по повод работата му, макар че бях длъжна да го направя. Очите му изглеждат ужасно: зачервени, подпухнали, кървясали. Откарвам го до неговия апартамент, защото очевидно не е в състояние да шофира.

В живота му има жена. Случката ми дава възможност да установя това. Колата, чието стъкло строших, е нейна.

Не бих казала, че ревнувам. Двамата с Ришар сме разделени от близо три години и самата аз му пробутах няколко жени, за да направя развода колкото се може по-малко болезнен за него. Не ревнувам, но в същото време не съм и съвсем безразлична. В тези среди жените са много, светът на киното ги привлича и някои си въобразяват, че си струва връзката със сценарист, постигнал известен успех и с нелоша външност. От друга страна, не ми се искаше те да бъдат особено интелигентни, способни да го изядат с кокалите или да започнат да кроят коварни планове. Отнасях се с подозрение към жените с големи гърди, а също и към онези, които бяха чели Шъруд Андерсън и Вирджиния Улф, защото биха го глътнали на една хапка.

Елен Закарян. Откривам името на жената, докато подписвам протокола за щетите.

- Тя ми е приятелка, а не моя приятелка - брани се той.

- Не ми трябват подробности.

Подписвам протокола и го оставям в жабката, докато той ме гледа с просълзени, възпалени очи. Жал ми е за него и му се усмихвам. Качвам се, колкото да изчакам да дойде таксито. Той взема книжни салфетки и си прави компрес със студена вода, а през това време аз се оглеждам наоколо и макар нито един предмет да не издава женско присъствие, усещам, че в този апартамент живее жена или поне прекарва тук известно време. Стигам дори по-далеч и предполагам, че си е отишла само преди няколко часа.

Научавам повече от Венсан, който охотно говори за новата приятелка на баща си. Прави се на учуден. Нима не съм в течение? Как е възможно? Само преди пет минути беше облечен с жълта риза, морскосин панталон и червена шапка с емблемата на „Макдоналдс“, гледах го от тротоара как бърше масите, събира табли, сякаш се разхожда сред развалини, но в един момент ми стана неудобно и извърнах глава. Свеж полъх на вятъра изпълва улицата като невидим пламък.

Идвам от среща с писател, който след кратък размисъл се съгласи да напише сценарий по свой роман. Интересен човек, когото решавам да държа под око.

Ако се вярва на Венсан, имали връзка от няколко седмици. Била много по-млада от мен. „Чудно защо досега не ти е споменал за нея.“

Чудно и в същото време напълно естествено - поне за сина ми, разбира се.

Делят ни два етажа. Елен Закарян работи на трийсет и втория, в издателство „Егзагон“. „АВ Продюксион“ е на трийсетия. Венсан смята, че бих ме могли да се възползваме от съседството, за да обядваме заедно, но предложението му ме разсмива.

Как е Жози? Била добре. Станала огромна. Наддала трийсет килограма, ако не и повече. Едва се движела и повечето време лежала пред телевизора. Докосвам ръката му и го питам уверен ли е в себе си. Той ме поглежда презрително и ме отблъсва - неблагодарник, когото съм носила в утробата си и съм го създала такъв, какъвто е, направила съм го от нищото!

Донякъде съм недоволна, че съм била държана в неведение, още повече че ми идва някак неочаквано. Смущава ме мисълта, че Ришар е способен да започ не живота си отначало.

Ох, до края на деня ще бъда в лошо настроение. Обаждам се на Ана, но отклонявам поканата й, след като научавам, че Робер се е завърнал - за да не се издадем пред нея, редовно прибягваме до този номер, който според него „придава пикантност“ на нашата връзка, но сега при мисълта за нашето вероломство направо ми прилошава.

Нощта настъпва и аз се опитвам да поработя или да гледам някой филм, но се отказвам, тъй като не мога да се съсредоточа. Излизам навън да изпуша една цигара, но оставам близо до вратата с флакона „Гардиън Ейнджъл“ в ръка. Вече е декември и за пръв път времето не е хладно, а студено, нощта е непрогледна, небето без нито едно облаче, тънкият лунен сърп прилича на стоманена нишка и не хвърля никаква светлина. Късно е. Потъналата в мрак и тишина околност сякаш излъчва заплаха. И все пак тази заплаха някак привлича, държи ме нащрек, наелектризира ме вътрешно. Всъщност мисля, че съм луда, че искам той да е някъде тук, да дебне в тъмнината, да изскочи и двамата да се счепкаме, да премеря силите си с него, да го преборя с ритници, с юмруци, със зъби, да го оскубя и да го завържа гол под прозореца. Господи, как е възможно да ми минават такива безумни мисли?

Ако бях благоразумна жена, бих престанала да плащам наема на мама и да я настаня у дома. Моят счетоводител, мъж с отблъскваща външност и лукав поглед, но добър съветник, ме приканва да планирам внимателно бъдещето и именно той ми прави предложение относно наема на Ирен. Ако бях благоразумна жена, непременно щях да го послушам, ала в случая разумът не играе никаква роля просто защото чувствам, че няма да имам достатъчно сили да живея заедно с нея - нито склонност, нито търпение, нито желание. Пок лащам глава. Съзнавам, че занапред нищо няма да бъде лесно, че охолните години са останали в миналото, че окончателно сме изяли най-вкусните мръвки, че е време да играем на сигурно, да намалим разходите, да спестяваме и прочее, но понякога си струва да умреш, вместо да живееш наполовина, в състояние на постоянна лудост и раздразнение. Отговарям му, че ще помисля.

Прекарах тежка нощ, припомняйки си събитията от изминалия ден, размишлявайки върху факта, че Ришар е срещнал друга жена, и особено за завръщането на Робер, за това, колко нелепа двойка са Венсан и Жози, за отвратителните ми отношения с мама, на всичкото отгоре ме измъчват страховити картини при мисълта за моя нападател. Ужасна, убийствена нощ, през която дори шепата хапчета не ми донесоха облекчение. В резултат много ми се ще денят ми да не започва със среща с моя счетоводител, който ми съобщава, че времената са тежки, че възстановяването на Европа е несигурно, а бъдещето мрачно. И това не е всичко. Едва успявам да глътна един аспирин и Робер се промъква в моя кабинет и затваря вратата след себе си - предпазливо, с пръст върху устните.

- Прощавай, Робер, но...

Каня се да му обясня, че съм претрупана с работа и че ми пречи, но той мигом се хвърля върху мен и долепя устни до моите. Макар като любовник да се справя добре, трябва да призная, че подобни влажни целувки никак не са по вкуса ми, нито начинът, по който пъха език в устата ми като някой смотан младеж. Тъкмо успявам да се откъсна от устните му и той дръпва ципа на панталона си, като заявява, че мога да го галя.

- В такъв случай поне застани над коша за отпадъци - казвам му аз.

Малко преди обяд успявам да отдъхна за момент след изнурителната среща с програмния директор на кабелен телевизионен канал, който само преди месец все още е бил на работа в „Л’Ореал“ и е убеден, че Лудия Макс е документален филм за психиатрична клиника, за да отида на разузнаване в „Егзагон“.

Оказва се, че аз и Елен Закарян работим в една и съща сграда, през два етажа, че тя е възхитителна брюнетка с живи очи, която работи в приемната, и че всъщност вече съм я виждала в асансьора. Смятам, че имам основание за тревога. Приближавам се до нея, протягам ръка над матовия плот на бюрото, усмихвам се широко, стараейки се да си придам безгрижен вид, и казвам:

- Аз съм бившата съпруга на Ришар.

- О, много ми е приятно, колко се радвам - отвръща тя и стиска сърдечно ръката ми.

- Непременно трябва да се видим тези дни - продължавам. - Така поне няма да се налага Ришар да ни запознава.

- Ами да. Разбира се. Когато желаете.

- Тогава, да речем, другата седмица. Ще уредя подробностите с Ришар. Не се грижете за нищо.

Слизам пеша, защото не ми се ще тя да ме гледа, докато чакам асансьора. Токчетата ми тракат нервно по бетонните стъпала на аварийното стълбище. За мен това си е чисто отстъпление.

Нека си призная: тя е поне с петнайсет години по-млада от мен и за мой ужас точно толкова прив лекателна, колкото си я представях.

Докато майка ми не се съгласяваше да се преместим в друго жилище, двете минахме през всички подигравки и унижения, които би могъл да си представи човек. Бях навършила двайсет години - баща ми се намираше в затвора от пет години и бе получил прозвището Чудовището от Аквитания, след като бе убил седемдесет деца в един ваканционен лагер на брега на океана - когато срещнах Ришар, който бе не само мой покровител през младежките ми години, единствен мой спътник, като се изключи Ирен, но и мъжът, който промени живота ми, спаси двете с майка ми от всяка гледна точка, и сега се страхувам, че с всичко това изведнъж ще бъде свършено.

За пръв път в живота си истински се боя да не загубя Ришар и поемам удара с цялото си същество. Ана ме прегръща за момент, целува ме по челото и поръчва два сандвича „Крок мосю“, две салати със зехтин от Абруцо и минерална вода.

Отиваме на кино, а след това тя ме придружава до дома и в последния момент й скимва да изпуши една цигара отпред, преди да си тръгне. Вдигаме яки и пушим, без да сваляме ръкавиците. Казвам й, че само благодарение на нея вечерта е минала приятно.

- Чудесно - отвръща ми тя. - Ще трябва да ми се реваншираш.

Вдигам очи, взирам се в обсипаното със звезди небе и казвам:

- Ана, бях изнасилена. Случи се преди две седмици.

Продължавам да гледам небето в очакване на нейния отговор, но тя не реагира, сякаш е умряла или ненадейно е оглушала, а може би изобщо не ме слуша.

- Чу ли ме?

Усещам как стиска ръката ми над лакътя. После обръща към мен бледото си, със застинали черти лице. Прегръща ме. Дълго стоим така, неподвижни. Потънали в смъртно мълчание. С изпразнени от всякаква мисъл глави. Чувствам дъха й до шията си.

Влизаме вътре. Тя захвърля мантото си на канапето. Запалвам камината. Накрая тя си поема дъх и ме пита как се чувствам. Наясно е. Разбира се, че е наясно. Упреква ме, че толкова дълго съм чакала, преди да споделя с нея, а аз се опитвам да обясня колебанието си и първоначалното намерение да премълча и да зачеркна тази история от паметта си.

- Виж какво, нещата не са толкова прости. Не пострадах особено, все пак не попаднах на някой Патрик Бейтман. Спокойно можех да стисна очи и да не казвам на никого. Струваше ми се, че това е най-лесното решение. просто не знаех какво да правя.

- Как можа да скриеш от мен подобно нещо?

- След Ришар ти си първият човек, с когото споделям.

- Значи, си казала на Ришар, а на мен не. Хайде, обясни ми защо!

Сядам до нея и двете гледаме как огънят се разгаря, как пламъците се издигат с фучене в камината. С времето все повече започвам да съжалявам, че отстъпих пред настояванията на Робер и продължих ме нашата връзка. Мисля си за цената, която ще трябва да платя, ако един ден Ана ни разкрие, и треперя редом с нея. Мисля си колко съм подла, колко виновна се чувствам пред самата себе си и наистина се разтрепервам, така че тя започва да ме гали по гърба, повтаряйки, че всичко ще бъде наред, а аз май съм на път да избухна в сълзи.

Ана ми разказа, че съм крещяла непрекъснато от момента, когато ме приеха в родилното рано сут ринта, до вечерта, когато най-сетне родих - облек чих тялото си след един последен, ужасен напън от непоносимото същество, което до този момент го бе обитавало, ден и нощ, притискало бе пикочния му мехур, изостряло бе глада му и го бе лишавало от обичайната цигара.

Тя била в съседната стая и току-що изгубила детето си, така че моите крясъци са щели да я побър кат, но накрая се надигнала от леглото и дошла да ми прави компания. Стенанията ми станаха по-редки и двете прекарахме заедно няколко часа. Призна ми, че понесла по-леко преживяната от нея драма благодарение на детето, което щях да родя като обезщетение за загубата на нейното.

Тази сутрин Жози забелязала кръв по бикините си и двамата с Венсан веднага се отправили към болницата. Отивам при тях, като им нося купени от бюфета кроасани и кафе. Тя се радва на присъствието ми, а за мен е важно, че не ме приема като враг, така ще мога да следя ситуацията, защото Венсан изобщо не се справя.

- Ако се случи сега, раждането ще е преждевременно - обяснява ми Венсан.

- Венсан, майка ти все пак може да брои - срязва го Жози.

Не е необходимо кой знае колко, за да стане ясно каква атмосфера цари в една двойка, проста забележка, понякога само поглед, премълчаване и всичко е казано. В този момент една сестра отвежда Жози и когато Венсан заявява, че е решил да приз нае детето, първата ми мисъл е -защо трябва да се раждат на този свят подобни тъпаци? Обещала съм пред себе си да не се меся в техния живот, но повече не мога да се сдържам.

- Случва ли ти се понякога да разсъждаваш? Даваш ли си сметка какъв ангажимент поемаш? Та това е затвор, Венсан, ти сам се пъхаш в затвор, погледни ме в очите, синко, погледни истината в очите. Чуваш ли ме, това е клетка. Това са окови. С една дума, затвор.

Махвам с ръка, преди той да отвори уста, за да ми отговори - вече ме е стрелнал с поглед, после пребледнява, на челото му започва да пулсира вена, аз съм най-лошото нещо, което някога го е сполетявало в живота.

Връщат Жози на носилка и тя ни съобщава, че ще роди до един час. Улавям погледа на Венсан, преди да я е последвал, и установявам, че това е погледът на изплашено дете, което аз нямам намерение да утешавам. Убедена съм, че няма да издържат дълго време заедно. Животът в този град предполага известен минимум средства, с които те очевидно не разполагат, и всичко ще приключи много бързо. Просто животът им по-нататък ще бъде малко по-сложен от преди, малко по-труден за разбиране, но връщане назад няма да има, стореното е сторено.

Не бих искала да съм на мястото на Жози. Прилошава ми само от мисълта какво й предстои. Когато чувам някои жени да се хвалят, че са преживели раждането като оргазъм, ми идва да им се изсмея в лицето. Човек рядко може да чуе по-голяма идиот щина - все едно слушам някоя дъртачка, останка от едно време, с изпържен от слънцето и от дрогата мозък. Умрях хиляда пъти. Това ми се случи, докато раждах Венсан. Минах през хиляда смърти, а не през хиляда наслади. Нека бъдем сериозни. Да не се боим да казваме истината.

Денят е ясен, студен и светъл. Въздухът мирише приятно. Използвам случая, за да се разходя из града - без да се отклонявам от оживените улици. Изпращам съобщение на Венсан, за да го попитам дали не се нуждае от нещо, но по лаконичния отговор разбирам, че все още ми е сърдит.

Следобед му звъня още няколко пъти, но той не ми отговаря. Следва продължителна работна среща с двама автори на сериал, които преживяват всяко съкращение, всяка поправка, всяка бележка с червен молив като лична обида, като удар под кръс та, като посегателство над техния гений - единият дори си позволява да тупне с юмрук по бюрото, след което излиза в коридора, като трясва вратата. Когато се връща, вече е по-спокоен и продължаваме нататък до следващия проблем, който не след дълго изниква.

Когато приключвам с тях едва на свечеряване, настроението им е отвратително. Изумена съм колко раздуто е тяхното его, колко уверени са в собствените си способности, при положение че само на моменти имат сполучливи попадения, а през останалото време са отчайващо посредствени. Разделяме се на паркинга, като се поздравяваме с половин уста, и ми се струва, че различавам в странната усмивка на единия от тях - трийсетинагодишен, с ъгловато лице и русолява кълчищена коса -жестоко презрение, и си мисля, че тъкмо такъв ще да е бил онзи тип, някой, когото съм засегнала, чиято работа съм критикувала, чиято интелигентност, превъзходство и качества са били поставени под съмнение. Още повече от страна на жена. Мръква се. Никак не би ми се искало да се озова насаме с него насред нивята.

Венсан най-после се обажда от телефонна кабина - явно минутите му са свършили - докато съм нас ред задръстване близо до Лувъра -площад „Конкорд“ е океан от червени светлини, носени от бавно, тайнствено течение.

- Мамо, момче е! - крещи той възбудено в слушалката.

- Чудесно, Венсан... Само че не е твое момче. Не забравяй това.

- Страшно съм щастлив, мамо. Страшно щастлив.

Задъхан е, сякаш скача с въже.

- Нали ме чу, Венсан?

- Какво? Не, какво каза?

- Казах, че всъщност детето не е твое. Нищо повече. Колко тежи?

От другата страна настъпва ледено мълчание.

- И чие е, ако не е мое? - сопва се той със съвсем различен тон.

Усещам приближаването на бурята, сигурна съм, но нищо не мога да направя.

- Да не би да е твое? - просъсква накрая. - Чие е, да не би да е на папата?

- На баща си, предполагам. А ти не си негов баща, Венсан.

Вече знам какво прави: удря слушалката по стената или по нещо друго. Жест на ярост. Не за пръв път ми излиза с този номер. Доверил ми е, че в такива моменти желанието му е да строши не точно телефона.

- Венсан - казах му веднъж аз, - очаквам с нетърпение момента, когато най-сетне ще ме удариш.

После пихме за здравето на двама ни, защото тази вечер бяхме в добро настроение и можехме да се надсмиваме на себе си без задни мисли.

Не скрих от това момче през какъв ад съм минала, докато го родя, но така и не му признах каква безумна любов изпитвам към него и че без съмнение продължавам да го обичам с цялото си сърце. Венсан си е мой син, но с времето чувствата поизблед няват. Например не ми беше приятно да го кърмя, но след това с какво щастие ме дари, с какво удов летворение - това ново, неподозирано чувство - с каква радост, че съм майка - до момента, когато в живота му се появиха първите момичета.

Венсан, детето, което със зачеването си ме спаси от душевното крушение, подготвено ми от моя баща, детето, благодарение на което самата аз се родих отново, онова малко чудо, тъй различно от днешния груб и непоследователен младеж, който се кани да става баща на дете, което не е негово, след като преди това се ожени за майка му. Вероятността подобна история да приключи добре е едно на хиляда и ако аз не му кажа това, кой друг би го направил?

Със сигурност не Ришар, който, изглежда, в момента си има други приоритети - признавам, не съм толкова безразлична, колкото би ми се искало, по отношение на новия му живот, за който той дори не е

благоволил да ми съобщи. Ох, зная, че не е длъжен да го прави, но все пак двайсет години сме живели заедно, двайсет години съм спала с него, хранили сме се един срещу друг на масата, делили сме банята, колата, компютрите, с една дума, не зная, наистина не зная дали ми дължи нещо, не зная дали заслужавам да бъда държана в течение на неговите планове, не зная дали за него струвам повече от кучешко лайно, но все пак от време на време си задавам този въпрос. Със сигурност не той, който все по-често заставаше на страната на сина си, докато отношенията между нас се влошаваха, а сценариите, които пишеше, постоянно бяха отхвърляни.

Все пак му се обаждам, за да поговорим, и той ми казва:

- В болницата съм.

Кръвта нахлува в главата ми и замалко да блъсна колата пред мен, но той добавя:

- Излязох да изпуша една цигара. Венсан не иска да разговаря с теб.

Съзнавам, че не би трябвало да съм тук, а там, присъствието на Ришар ме кара да се чувствам виновна.

- Искаше ми се да знам дали си готов да помогнеш. Използвай случая и поговори с него, убеди го, че не бива така лекомислено да обвързва живота си. Ало? Чуваш ли ме?

- Струва ми се, че няма подходящ начин човек да обвърже живота си.

- Но неговият е възможно най-неподходящ. Той все още нищо не знае. Не виждаш ли, че е просто един хлапак? Не казвам, че тя е лошо момиче, не го упреквам за неговия избор, но все пак е твърде рано, нали, не си ли съгласен с мен? Не виждаш ли в какво се впускат с главата напред? Питам се дали ти остава време да ги наблюдаваш, ако имаш време, разбира се. Прощавай, но с чиста съвест си задавам този въпрос.

- Успокой се.

- Напротив, тревожа се. Имай предвид, че не съм сигурна дали ти си човекът, който би могъл да овладее положението. Чуй ме все пак. Каня всички на вечеря, след като Жози излезе от болницата. Ще се съберем цялото семейство. Ще дойдат Ана и Робер, а също и мама. Поканих и твоята приятелка. Реших, че би могъл да ми помогнеш. Знай, че я намирам очарователна. Би могъл да се заемеш с покупките. Какво ще кажеш? Ще ни запознаеш с новата си годеница.

Бих се заклела, че го чувам да скърца със зъби, и все едно го виждам как се намръщва и раменете му се отпускат.

- Не правя от мухата слон - добавям, - но все пак бих искала да го чуя от твоята уста.

Затварям, без да му дам време да отговори, не твърдя, че съм лек характер, и мога да се държа като същинска мръсница, никога не съм го отричала, но в случая той си го заслужава. Нарани ме. Най-после се измъквам от „Конкорд“ и поемам по едноименния мост, със стиснати зъби и сълзи в очите. Току-що съм си дала сметка, че нямам нито съпруг, нито син, нито баща. Поемам покрай кейовете, поглеждам към шлеповете, към грамадните туристически кораби, към биваците на бездомниците. Не правя никакви заключения, просто приемам положението. Край мен няма никого и аз се оказвам неподготвена за това, напълно съм объркана.

Пристигам на нашата улица и буквално се сблъсквам със съседа отсреща, Патрик Някой си. Появява се в светлината на фаровете, прекосява, залитайки, алеята, като се държи за главата, и върви към мен. Отбивам и слизам от колата.

- Прибирайте се бързо - казва ми той. - Някакъв тип броди наоколо.

- Какво говорите?

- Прибирайте се, Мишел. Не оставайте навън. Този тъпак едва не ми счупи главата. Приберете се и се заключете, а аз ще огледам.

- Ако искате, мога да ви дам фенерче. Добре ли сте? Нали не сте ранен?

- Не, вървете. Не се тревожете. Ще ви върна фенерчето утре. Вървете. По-добре да не го срещам, защото стане ли, толкова по-зле за него.

Думите му буквално имат вкус на кръв, в студения нощен въздух от ноздрите му излиза пара.

Не съм особено известна личност, името ми е върху пощенската кутия и всеки може да го прочете, но въпреки това съм учудена, че ме нарече по име, сякаш това е нещо съвсем естествено, макар че от миналата пролет, когато се нанесоха тук, сме разменили само две-три думи и няколко пъти сме си кимали с глава, добър ден, добър вечер. Не зная какво да мисля. Изключвам алармата и го каня да влезе.

- Жена ми още е разтреперана - съобщава ми той.

Отиваме в кухнята. Подавам му фенерчето. Наливам му чаша вода. Всъщност дори не знам що за човек е. Предлага да запиша телефонния му номер и без колебание да му се обадя по каквото и да било време, ако възникне проблем. Добавя, че за това са съседите, а после излиза в нощта да дири своя нападател.

Според мен има голяма вероятност това да е същият мъж и донякъде съжалявам, че Патрик го е прогонил. Не че имам конкретна идея или желание, които да оправдаят нездравото привличане, което оказва върху мен. Ала при мисълта, че може би ме е дебнал, че тази нощ е съществувала вероятност завесата да падне и без отлагане да си уредим сметките - независимо от цената - намесата на Патрик оставя у мен горчивия вкус на пропуснатата възможност.

Оказва се, че Патрик е свястно момче, отговорен служител в банка, който все още не може да се начуди на бързо спечелените пари, на възможността да има собствен дом още преди голямата криза през 2007 година, докарала ни до положението, от което все още не можем да се измъкнем. Рано сутринта ми връща фенерчето и любезно пита дали съм могла да спя след случилото се предишната вечер.

- Нека не драматизираме нещата, Патрик. Не си струва.

- От полицията обещаха да удвоят патрулите в квартала.

- Чудесно. Имайте предвид, че никак не би ми се искало да ви карам до болницата със забит в гърба нож или със сцепена от тояга глава. Обещайте ми, че ще бъдете по-предпазлив, отколкото снощи. Моля ви, не се престаравайте. Млад сте. Внимавайте да не се случи така, че да паднете на носилка или да ви сполети нещо още по-лошо.

Гледам го и си представям как играе скуош със своя директор, защото очевидно е в отлична форма. Когато бях малка, имахме голямо куче и проблемът с него беше, че не можехме да го изморим, след работа баща ми го разхождаше в продължение на часове и въпреки всичко нощем го чувахме как снове безспир в кухнята, докато накрая баща ми се видя принуден да го убие. Патрик ми напомня него, пълен е с енергия, която обаче няма къде да вложи и тя остава без полза. Когато при настаняването двамата с жена му дойдоха да се запознаем, не бях обърнала внимание на това, пошегувах се, че имам за съсед банкер точно в този момент, все едно да имаш поз нат селянин през гладни години, а той отначало не ме разбра, ръкостискането му беше вяло и откровено казано, не успях да видя в негово лице енергичния и пробивен мъж. Днес пред мен беше съвсем друг човек. Не бих се учудила, ако разбера, че взема хранителни добавки или някакви амфетамини - от друга страна, се твърди, че във финансовия сектор са необходими железни нерви, че тези младежи са подложени на огромно напрежение в зависимост от курса на акциите.

- Във всеки случай благодаря ви, Патрик - казвам аз, като вдигам яката на пеньоара, защото яркото слънце въобще не топли, а между дърветата и храстите се промъква студено течение.

- Наскоро станах баба - добавям с усмивка, докато го изпращам.

Не зная защо казах това - нито какво точно означават думите ми - но във всеки случай не очаквам поздравление.

- А, честито! - възкликва той, като ме гледа право в очите.

Прекарвам деня у дома в четене на сценарии, като си позволявам само кратка разходка в съседната горичка. Облякла съм се добре, с шапка на главата, радвайки се на ясното време, на свежия въздух, на червеникавия килим мъртви листа, на птичата песен, на тишината и спокойствието през този есенен следобед - след цели километ ри бележки, предложения, поправки, зачеркнати несвързаности, тромави изрази, цели пасажи за промяна, за разгръщане, за повече яснота или за отпадане, подчертани с червен молив веднъж, два или три пъти в зависимост от степента на моето отвращение, без нито веднъж да попадна на нещо стойностно. От двете страни тъмнеят масивите от храсти, но аз не се отклонявам от алеите. Откривам табела с план на парка на билото на хълма, където са се събрали група пенсионери в спортни екипи - анцузи, флуоресцентни ленти на главите, пъстри кецове, прикрепени над китките телефони, слушалки, зачервени бузи и увиснала на носа капка. Между клоните различавам долу моята къща, къщата на непосредствените ми съседи, Патрик и неговата жена, портала на семейство Одре, вече осветен за наближаващите празници, вляво малка жилищна сграда с шест апартамента, а останалото се губи сред дърветата с изключение на кварталния супермаркет, който се откроява благодарение на червената настилка на паркинга и знамената, които гордо плющят от вятъра.

Пуша цигара, докато престарелите атлети си разменят десертни блокчета и витаминозни напитки.

Не съм сигурна, че желая да достигна тяхната възраст, но нищо не се знае. Не бих казала също така, че Патрик е моят тип, но сравнен с Робер, към чиито ласки вече съм станала почти безразлична, младият банкер буди у мен смътни чувства и аз се вслушвам в тях, защото след изнасилването те са първите знаци за възраждащата се у мен сексуалност, и не ми остава нищо друго, освен да благодаря на Бога. Отново ще мога да взема в обятията си мъж, а толкова се боях. Толкова се боях, че нещо в мен се е пречупило, че за мен всичко е свършено. Самочувствието ми се възвръща. Прибирам се у дома и мастурбирам, мислейки за него, хапя устни и механизмът се задейства безотказно. Готова съм да се разплача от радост, от признателност. Избърсвам пръсти и оставам няколко минути със затворени очи.

Когато се връща от работа, аз съм в спалнята и дебна в тъмнината -изключила съм дори таблета и следя с бинокъл как той слиза от колата. Изглежда много по-добре, отколкото преди, когато небрежно си махахме с ръка по съседски, много по-жив, много по-мъжествен оттогава -припомням си пресилената усмивка, с която съпроводих първото ми впечатление от него! Следвам го с поглед. Съзнавам, че той е прекалено лесно решение и че би трябвало да сляза в града, за да разполагам с по-голям избор - Патрик е най-разпространеният тип мъже по време на светските вечери, забавен и повърхностен, самовлюбен, леко разсеян, с поло „Ралф Лорън“ - без съмнение, лесно бих могла да намеря нещо по-добро, но нямам никакво желание. Смятам, че понякога изборът на най-лесното решение е проява на мъдрост.

Изпитвам наслада да следя един мъж от потъналата в мрак спалня, чувствам се по детски възбудена, прикривам се зад завесата, а междувременно той отваря входната врата и за последен път поглежда назад, към мен, и макар да не може да ме види, аз затаявам дъх. За мен това е нещо ново - или по-скоро забравено старо - забавно и приятно. Когато се прибира, аз се качвам на тавана, за да имам по-добър изглед към неговите прозорци - инак са скрити зад високите храсти, които Ришар бе оставил да растат на воля, за да пазят нашата интимност, когато тя все още значеше нещо. Виждам го да минава отвъд осветените прозорци, живи миниатюри сред нощта - Патрик окачва палтото си / Патрик прекосява всекидневната / Патрик целува жена си / Патрик в банята / Патрик надвесен над мивката - точно в този момент чувам звука на телефона.

- Какво правиш? - пита Ришар.

- Нищо. Чета. Защо се обаждаш?

- Да ти обясня защо не съм ти казал.

- Имай предвид, че изобщо не ме интересува.

- Не ти казах, мамка му, просто защото все още не съм сигурен в нищо.

- Не си ли забелязал, че ти никога за нищо не си сигурен?

- Престани. Защо да крия от теб, ако беше сериозно? Каква изгода бих имал?

- Виж какво, Ришар, заета съм.

- Четеш, а твърдиш, че си заета? Не преувеличаваш ли? Бих искал просто да знам дали не ми кроиш номер.

- Какво?

- Бих искал да знам дали не ми кроиш номер.

- И ако е така, защо си въобразяваш, че ще ти кажа?

- От друга страна, не виждам защо би го направила. Не виждам с какво съм се провинил пред теб. Спазвам правилата. Напълно съм съгласен, че двамата си дължим един на друг истината. А истината е, че на хоризонта не се очертава нищо ново. Вярно е, че от време на време излизам с това момиче, но не съм ти казал нищо, защото според мен изобщо не си заслужава.

- Какво те кара да мислиш, че кроя нещо срещу теб?

- Ами тази покана за вечеря, мамка му! Вечерята, на която си я поканила.

- Много добре. Успяваш да вмъкнеш „мамка му“ във всяко изречение. Наистина много добре.

- Прилича ми на клопка. На една от твоите прос ловути клопки.

- Драги приятелю, какво всъщност си представяш? Та аз си имам други грижи, престани с тази параноя. Между другото, има ли нещо, което тя не яде? Има ли някакви алергии? В момента Марти си сменя козината.

Много омъжени жени са чудесни любовници и според мен той е поел риск с неомъжена жена. Напомням му, че двамата сме се уговорили да не поемаме рискове именно за да не се изправяме пред подобни проблеми, и затова го питам дали според него не е риск от негова страна връзката с неомъжена жена, която може да забременее, или изобщо не му пука.

Затварям и оставам сама на тавана, сред куп прашни и ненужни вещи, а през това време Патрик е изчезнал сред мрака, в който неочаквано потъва спалнята, когато жена му по нощница се отправя към леглото.

Общо взето, жените, които спят с нощници, не са страшни: мъжете им лесно може да бъдат прелъстени.

Ана минава да вземе трите подбрани от мен сценария, но аз я предупреждавам да не очаква нещо изключително.

- Не зная как се справяш - казва ми тя. - На твое място бих си взела куче пазач.

Остава да обядваме заедно - на идване се е отбила във „Фло“ и решава да сподели купената храна с мен, а не с Робер, който след завръщането си, изглежда, постоянно е в лошо настроение.

Зная, че е в лошо настроение, от съобщенията, които ми изпраща, виждам, че точно в този момент ме търси. Опитвам се да не мисля какво би станало, ако наистина се разсърди. Ако се обиди, че не му отговарям, ако реши, че дистанцията между нас е необратима. Ако разбере, че междувременно моите фантазии са насочени към съседа отсреща, че само при мисълта за този мъж ставам сексуално уязвима, нещо би могло да се случи, нещо, за което не смея да мисля, не смея да си представя, което би хвърлило живота ми в хаос.

Най-много от всичко се опасявам, че приятелството ми с Ана би могло да хвръкне във въздуха. Не си спомням почти нищо за моите приятелски връзки, отпреди баща ми да напусне нашия дом, въоръжен до зъби, във всеки случай повече не съм виждала никого от тогавашните ми познати, и Ана нахлу в това празно пространство, така че сега имам само нея, като изключим членовете на моето семейство, имам само нея. Не бих искала да я поставям на изпитание. Душа не ми дава да играя някакви игрички, не искам да подлагам на изпитание нищо и никого.

Като знам какви са истинските й чувства към нейния съпруг, една изневяра от негова страна едва ли би била истинската причина, която да сложи край на приятелството между нас, но предателството, без съмнение, ще го направи. Никога няма да ми прости за онова, което съм сторила зад гърба й - впрочем самата аз не бих простила подобно нещо -и въпреки това много ми се ще да споделя с нея моето усещане, че съм се подхлъзнала във връзката с нейния съпруг, че съм била увлечена, че съм се търкулнала по наклонена плоскост, без да мога да се задържа. Ще ми се да й кажа колко нищожни са всички тези наши боричкания, но смятам, че тя го знае.

Робер също беше лесно решение - скуката, близостта, сигурността - но никой не би могъл да направи подобно сравнение и да стигне до прибързани заключения. И тогава работата ми оставяше не повече свободно време, отколкото сега, и съвсем не е очевидно, че бих могла да започна връзка, след като си тръгвам по тъмно и вземам работа за вкъщи, като дори забравям да се храня. Робер прие моето разпределение на времето, а освен това добрата новина бе, че може да ми доставя обувки „Лубутен“ на половин цена и че постоянно пътува. Цялата история беше направо жалка. Другата доб ра новина бе, че на двайсет и пет години двете с Ана изобщо не ни беше до любовни приключения, защото имахме други амбиции, бяхме успели да се утвърдим в нашата област, съставили бяхме каталог, с който се гордеехме, и дори бяхме продали някои идеи на американците. „АВ Продюксион“. Сподели това с мен, още докато бяхме в болницата, говори ми в продължение на часове, беше убедителна и когато се прибрах у дома, казах на Ришар, че спокойно можем да потърсим апартамент с допълнителна стая за детето, защото съм си намерила работа.

- Така ли? Каква работа?

- Двете с Ана ставаме продуценти на филм.

- На филм ли? Е, много добре. Чудесна идея, мамка му.

Днес той плаче пред моята врата и ме упреква, че не използвам връзките си, но понеже е лишен от всякакво чувство за хумор, изобщо не може да оцени иронията на съдбата, а продължава да смята, че откакто си науми да пише сценарии, поради някаква мрачна и необяснима причина съм се превърнала в препятствие пред неговия напредък в кариерата. На всичкото отгоре аз платих неговите курсове по творческо писане при най-добрите, при Винс Гилиган, Матю Вайнер, до един отличени от Гилдията на американските сценаристи, но те така и не успяха да му предадат онази особена дарба, която им позволява да бъдат винаги вътре в нещата, да се раздават щедро, онази дарба, която издига развлечението в ранг на изкуство - смятам, че трябва да минат поне още едно-две поколения, за да може някой да им отправи предизвикателство на техния собствен терен, без при това да изглежда смешен, но е възможно да се случи и по-скоро, защото сред сценаристите и писателите се открояват някои имена, всъщност няма значение - във всеки случай тези курсове бяха скъпи, много скъпи, но Ришар така и не можа да докаже, че е имал някаква полза от тях, макар самият той да е на обратното мнение.

Изпращам Ана и излизам навън да изпуша една цигара. Не се отдалечавам, а оставам облегната на стената. Просто искам да покажа, че не ме е страх, че не се крия под леглото. Ана ми предложи да отида да спя у тях, за колкото време намеря за добре, и не мисълта да бъда под един покрив с Робер ме накара да отклоня поканата й - макар че подобна идея е достатъчна, за да ми настръхне косата и да се намръщя от ужас. Не, всъщност сама не зная какво целя. Студено е, дните станаха къси. Не попадам на добри сценарии. Изнасилиха ме. Не говоря за отношенията с моя съпруг и сина ми, дори през ум не ми минава за близките. Най-неприятното е, че трябва да мисля за подаръци.

Съгласна съм, че не са имали много време да подреждат и не са успели да пребоядисат стените, както се канеха, но у тях е същински бардак и мирише на лошо - лека воня на лайна и прокиснало мляко, но преди да вляза, оставих на площадката пред апартамента им в черна торба за смет всичката си злопаметност, всички хапливи забележки, всички отрицателни мисли.

- При вас е чудесно! - възкликвам и сядам на стола в кухнята, където Жози по анцуг кърми детето.

За разлика от много майки, никак не обичам да целувам меките червендалести бузи на новородените. Въпреки това казвам: „Колко е красив. Мога ли да го целуна?“.

Венсан ми бе споменал за трийсетина килограма, но става дума по-скоро за петдесет. Станала е огромна и не личи, че е родила. Подава ми детето и съобщава, че носи моето име в мъжки вариант.

- Ах, ти, малък разбойнико! - казвам и вдигам кърмачето във въздуха. После го целувам с върха на устните и й го връщам. - Сега да поговорим за сериозни неща. Какво искате за Коледа?

Двамата се споглеждат и издуват бузи.

Помагам им:

- Прахосмукачка? Шевна машина? Кухненски робот? Фурна? Съдомиялна машина? Парна ютия? Хладилник?

- Струва ми се, че бих искала плазмен телевизор с абонамент за платените канали - заявява Жози.

Кимам в знак на съгласие.

- Да, но моят съвет е да изберете най-необходимото...

- Тъкмо това имам предвид - прекъсва ме тя. - След това идва стереоуредбата, а после видеоплейъра.

Стисвам зъби, но все пак се усмихвам, а през това време Венсан кима утвърдително.

Усмихвам се, защото, след като уби кучето, баща ми се разправи с телевизора у дома - просто го изхвърли през прозореца и оттогава започнаха истинските ни неприятности, защото съседите намразиха този откачен тип, който не споделя техните ценности, кани се да замине да дири спокойствие в Бретан след първите вълнения в столицата и прави кръстен знак над челата на децата, които среща по стълбището, без някой да го е молил за това.

Обаждам се на Ришар, за да се уверя, че не е забравил да направи покупките за следващия ден, и използвам случая да продължа последния ни прекъснат разговор.

- Виж какво, не се притеснявай - казвам му. - Ако искаш, можеш да се ожениш за нея.

- Мамка му, откъде ти идват подобни мисли?

- Е, в такъв случай не се жени за нея, все ми е едно.

- Надявам се утре да не направиш скандал. Не предприемай нищо непоправимо. Не бива да се караме заради нея, нали?

- Че аз не се карам с теб, Ришар. Не ти се обадих, за да те слушам как се вайкаш. Прави, каквото искаш. Не се смятай длъжен да ме държиш в течение за каквото и да било. Свободен си. Нямам намерение да ти го повтарям хиляда пъти. Поканих това момиче, за да ти направя удоволствие. Ясно ли ти е? Може ли сега да говорим за друго? Приключихме ли по този въпрос?

- Нямаш право да отхвърляш моите работи и едновременно да ми пречиш да имам собствен живот. Твърде много ми идва.

- Във всеки случай гледай да не закъсняваш. Няма да мога да се справя сама. Дали твоята приятелка ще ни помогне?

Изчаквам да затвори. С упорството си да отрича, че има сериозна връзка с тази Елен Закарян, наистина става смешен.

Част от следобеда прекарвам в преглеждането на безбройните сценарии, натрупани по лавиците на моя кабинет или направо върху пода на белезникави купчини - двете с Ана не оставяме никой друг да ги чете и каквото и да говоря, каквото и да твърдя, че си мисля, всеки път изпитвам вълнение и възбуда с надеждата, че може би разгръщам първата страница на изключителен или поне относително добър текст.

В края на деня Ана надниква, оглежда се и ме поздравява за работата, която съм отхвърлила и с която й предстои на свой ред да се заеме.

- Разговарях с Венсан - добавя тя. - Обещах му да не ти казвам, но в течение ли си на неговите дългове?

Понеже, така или иначе, съм седнала, остава ми само да стисна облегалките на фотьойла и да се наведа напред.

- Какво имаш предвид, Ана? За какви дългове говориш?

Не знаела точно. Той не искал да й каже нещо конкретно. Давала му пари, но това нямало значение. Нали била кръстница? С радост била готова да му услужи. Казва ми всичко това, докато се спускаме с асансьора от трийсетия етаж.

- Направо падам от Марс - отвръщам.

Той е само на двайсет и четири години. Не съм си представяла, че някой може да има дългове на двайсет и четири години. Внезапно започвам да го приемам за много по-възрастен, отколкото е всъщност, сполетян от нещастие, на което човек не може да се натъкне преди трийсетте, освен ако съвсем няма късмет. Как е успял да натрупа дългове - думата звучи в ушите ми като названието на срамна болест -наркотици, момичета, хазарт? Ана ме увещава да не се паникьосвам излишно, но да внимавам.

- Много добре - съгласявам се аз, - но можеш ли да ми обясниш все пак какво означава това? Имай предвид, че не живее с мен и при всеки удобен случай ми казва да си гледам работата. Според теб как да внимавам? Какво бих могла да направя? Знаеш ли нещо повече? Ана, с теб все пак споделя. Сама знаеш, че аз съм последният човек, на когото ще се довери, за него съм най-ужасното същество на света.

Известно време мълчаливо крачим, хванати за ръка, радваме се на свежия въздух, после влизаме в един бар и си поръчваме дайкири.

- Искам да ти върна парите - казвам й.

Тя отказва. Не само от добри чувства, но и защото желае да съхрани с него близостта, установила се помежду им от самото начало - още в болницата й позволих два-три пъти да го кърми, а след това постепенно между тях се изгради силна и тайнствена връзка, доказателство за която е случилото се сега, пряка връзка, която не минава през мен. Спомням си как бърше сълзите си, за да не капнат върху челото на Венсан, който най-безцеремонно суче от гърдата й, тогава бях млада и тази картина ме трогваше, щастлива бях, че намира утеха в моя син, и разбира се, отново бих постъпила по същия начин, но все пак донякъде се дразня, че тя научава някои неща преди мен, че знае какво става в това семейство, преди аз да науча, и урежда някои проблеми вместо мен.

- Чувствам го като мой син - казва тя. - Знаеш това. Просто му помогнах, това си остава между нас двамата. Всичко е наред.

- Ти си негова духовна майка. Не си негова банка.

Тя става да поръча още две дайкирита. Небето е обсипано със звезди.

- Има и друга възможност - казва, като се връща. - Мога да поговоря с Жози.

Вперва очи в моите. Острият й поглед прониква дълбоко в мен.

Това, че има намерение да поговори с Жози, означава, че може би Жози е в основата на проблемите на Венсан.

- Помогнах му за пръв път скоро след като се запознаха. Не съм сигурна дали това е съвпадение. Именно това искам да разбера.

Отпивам от чашата с помощта на сламката, без да свалям очи от нея. После нарочно продължавам да смуча от празната чаша, издавайки ужасен хъркащ звук.

Отдавна съм престанала да ревнувам Венсан от момичетата, с които ходи, и по-скоро ги съжалявам, че са попаднали на подобен невъздържан тип - освен ако той не запазва обидите и злобата си само за мен, което изобщо не изключвам. Ана също не го познава откъм тази му страна и твърди, че с основание упреквала клетите му приятелки -при това винаги е готова да ги охули и при възможност да им нанесе някой подъл удар.

- Изобщо не е ревност от моя страна - оправдава се тя. - Просто му помагам да си отвори очите, а това е съвсем друго нещо. Всъщност сама знаеш, че той не познава живота и все още е дете.

Не съм убедена, че Венсан все още е дете - мис ля си дори, че престана да бъде дете в деня, когато отказа да държи ръката ми, докато го водех към училище - но фактът, че е направил глупостта да се свърже със стокилограмова жена и е побързал да признае нейното дете, което не е от него, определено доказва, че умствено все още си остава донякъде бавноразвиващ се тийнейджър, напълно чужд на здравия разум.

- Струва ми се, че Жози е в основата на проблема - казва тя. - Не предрешавам нищо, не искам да останеш с впечатлението, че го защитавам на всяка цена, но със сигурност знам едно: преди да я срещне, Венсан никога не е имал подобни затруднения. Сама можеш да си направиш извода, Мишел. Прецени дали си въобразявам.

- Не знам. Слушам те и мисля.

- Първо, бих искала да изясня положението. Известно ли е кой е бащата? Ти самата не знаеш ли? Не смяташ ли, че е доста странно? Всичко би могло да се предположи. Като нищо истината може да се окаже ужасна.

Явно чете прекалено много сценарии - начинът, по който тълкува всички възможности и си въобразява какво ли не - но все пак вътре в себе си чувствам, че Ана има право, и донякъде съм облекчена, че Венсан може би не е пряко засегнат - вече си представях, че дължи пари на банда от рода на „Черните ангели“ или на някоя търговска банка.

Първото нещо, което забелязвам, когато се прибирам, е светлината в моята спалня, а пердето на прозореца се поклаща от течението. За момент оставам в колата, за да огледам обляната от уличното осветление околност, но не откривам никакво движение, у съседите е тъмно, навсякъде цари пълно спокойствие. Чудно, но самата аз съм напълно спокойна, макар че „напълно“ е малко прекалено, защото стисвам флакона с лютивия спрей толкова силно, че ръката ми изтръпва чак до рамото.

Отключвам вратата на колата, изчаквам няколко секунди, преди да я отворя, и едва тогава стъпвам с единия крак на земята. Тъй като нищо не се случва, стъпвам и с другия. Чувствам как адреналинът се разлива в мен като топъл сок. Докато стигна до входната врата, вече съм задъхана от напрежение и плувнала в пот.

Ослушвам се. Отвътре не се чува нищо. Изваждам ключа.

Влизам, изключвам алармата. На партера не откривам нищо необичайно. Качвам се горе - познавам звука на всяко стъпало, зная кое от тях скърца, кое пука, старая се да не вдигам шум.

Вратата на спалнята е отворена към тъмния коридор. Влизам с разтуптяно сърце, леглото е разхвърляно, завивките са на земята, скринът отворен, а бикините ми са пръснати по пода. На нощното шкафче свети екранът на включения лаптоп. Пристъпвам.

Тогава виждам и долавям миризмата на отвратителните лепкави петна върху чаршафите, с които се е избърсал, а съобщението върху екрана гласи: „О, пардон! Не можах да изчакам!“.

Вдигам очи и ги впервам в завесата, която играе пред отворения прозорец. Ришар пристига малко след обяд с покупките, а аз още сутринта се погрижих да купя аперитивите, десертите и вината. Тъкмо оправям камината, когато чувам клаксона на колата му.

По вида му разбирам, че е решил да бъде любезен и очарователен с мен, и си мисля, че изборът му е правилен, защото добре ме познава. Всъщност няма да ми бъде лесно да видя на една маса жената, която ми отне сина, и жената, която ми отне съпруга, ако използвам този донякъде трагичен израз, макар че се старая в това отношение да подхождам с колкото се може по-голяма широта на възгледите. Зная, че ще трябва да се държа непринудено, да се отърся от лекия стрес, в който изпаднах сутринта, още щом отворих очи, и който все още не ме е напуснал. Нося дърва за камината, като зная, че обикновено физическото усилие успокоява нервите - Ришар намери на добра цена еднометрови цепеници от Ландите, където горите бяха поразени от ураган, но от друга страна, пренасянето им не е лека работа.

Той пристига с покупките и веднага излиза, за да ми помогне. Времето е ясно и студено.

- Ще трябва някой път да се погрижа за градината - казва ми той. -Когато ми остане време, ще дойда с инструментите.

- Остави, така си е добре.

- Нищо не ми струва да минавам веднъж годишно. Просто ти правя услуга.

- Не, така не ми правиш услуга. Не зная как да ти обясня.

- Инак ще трябва да викаш градинар, който ще те одере здраво. Помисли все пак, Мишел.

Поглеждам го и предлагам:

- Щом имаш такова желание, по-добре почисти улуците.

Той се заема със зеленчуците, докато аз режа месото. Рано е, но той ми налива една чашка. Казва ми:

- Сега смятам, че изглеждаш добре.

Не зная откъде изравя този тон на съпричастност и как успява да направи така, че да звучи искрено. Той е мъжът, който ме зашлеви и който ми се притичва на помощ, когато смята, че съм заплашена или дори само тъжна, или ужасно изморена. Макар да оплешивява, все пак си остава доста привлекателен.

- Не ти се сърдя - казвам му аз. - Всъщност не знам дали изобщо мога да имам някакви претенции. Това е просто рефлекс от времето, когато бяхме заедно. Не го правя нарочно, така че не ми обръщай внимание.

- Аз нищо не казах, когато ходеше с оня цигулар.

- Хайде, моля те. Не се прави на глупак. Той беше женен, имаше три деца и напълно отговаряше на изискванията. Ти обаче не можеш да кажеш същото, нали? Избра неомъжена жена без деца. Поне доколкото знам.

- Нищо не съм избирал. Ако искаш да знаеш, срещнах я във вашия шибан асансьор.

- Значи, това ти е номерът. Срещаш момичета в някакъв шибан асансьор?

- Виж какво, обещах си никога повече да не се карам с теб. Нека запазим добри отношения.

- Ние сме в добри отношения.

- Отлично. Искам така да си остане през цялата вечер, да бъдем в добри отношения и след това.

- Нещо като брат и сестра, така ли? Така ли си представяш нещата? Да бъдем най-добрите приятели на света?

- Ами... нещо такова, да бъдем сигурни един в друг.

Кимвам бегло.

- Реши, че връзката ти с това момиче допълнително ще ни сближи, така ли? Реши, че постъпваш правилно?

- Нищо не съм решил, Мишел. Престани.

- Не избираш, не решаваш, животът е прекрасен, нали?

Той стиска зъби и продължава старателно да бели картофите. Вътрешно го поздравявам за самообладанието и се моля да не си прехапе езика.

Майка ми пристига под ръка с някакъв мъж на моята възраст и аз веднага познавам, че това е прос ловутият Ралф, за когото ми е споменавала.

- Често ми говори за вас - казва ми той, а аз правя опит да се усмихна.

Майка ми е облечена в къса черна кожена пола. Пластът грим върху лицето й е толкова дебел, че когато се надвесва над тенджерата, се притеснявам той да не се разтопи и да се смеси с бульона. Много съм зла. Всъщност не е гримирана повече от обикновено. Каня я да отиде да седне заедно със своя приятел, а ние с Ришар оставаме до печката.

- Убий ме - казвам на Ришар, докато тя се отправя към камината, люлеейки бедра в рамките на своите възможности, следвана от Ралф.

Невинаги е била такава. Постепенно се промени в резултат от ужасния живот, който водихме, след клането, което извърши баща ми в един детски лагер, докато родителите били на сърф. Явно бе осъзнала, че това е единственият начин да оцелее, защото не беше създадена за работа. И ето в какво се е превърнала на седемдесет и пет години, карикатура на стара съблазнителка. Дърта кикимора. Впрочем преувеличавам.

- Убий ме веднага щом ти дам знак - повтарям.

Жози успява да се промъкне през входната врата, но все пак се налага да мине ребром и ми се струва, че дори задържа дишането си. Бебето е хубаво и с лилаво личице. С тях вътре нахлува студеният въздух. В местата с надморска височина над петстотин метра вали сняг и студената вълна се спуска към равнините. Скоро бузите им поруменяват, колекцията от бутилки вино расте. Отварят шампанското, донесено от Ралф, всички ме питат какъв е този странен тип, а аз отвръщам, че нямам представа и не искам да знам.

В никакъв случай няма да позволя мама да се омъжи за този тъпак или за когото и да било друг.

Надявам се тези мои мисли да не са изписани върху лицето ми. Надявам се усмивката, която й отправям, когато погледите ни се срещат, да не прилича на гримаса, защото нямам намерение само заради това да разваля вечерята, на която обикновено каня преди Коледа семейството и приятелите. Бях женена за Ришар повече от двайсет години и оттогава винаги се събираме поне веднъж годишно, а през останалото време се разбираме чудесно, с изключение на дребните неизбежни спречквания, които при добро желание от двете страни успяваме да овладеем и да потушим в зародиш.

Вече се появяват пълни чаши, други пият бира направо от кутиите. Ана и Робер също носят вино. Закачалката в антрето е отрупана с дрехи. Огънят пращи в камината. Робер се опитва да улови погледа ми, но аз го отбягвам. После пристига Патрик. Сам, защото жена му не можела да дойде.

- Надявам се, че не е нещо сериозно - казвам му, като му подавам чаша.

Представям го на останалите. Описвам как сме се запознали неотдавна, докато той преследваше скитника. Майка ми обръща внимание колко важно е човек да има добри съседи.

Венсан разговаря оживено с баща си и никак не съм сигурна дали не злословят по мой адрес, като всеки от тях се оплаква от мен на другия. С изключение на лошото настроение, в което често изпадат, двамата са много различни. Струва ми се, че Венсан вече се отнася към баща си като с равен, и се чувствам смутена от мисълта, че съм родила дете, вече способно да напердаши баща си, ако се наложи - тъй като двамата са застанали до камината, виждам как отблясъците на огъня играят по лицата им.

Жози се е разположила по средата на канапето и кърми бебето, което временно отвлича вниманието на Робер от мен.

Най-сетне Елен Закарян звъни на вратата и Ришар подскача като ужилен. Всички вече сме налице. Най-нетърпеливите, които преди малко повдигаха капака на тенджерата, за да проверят дали ухае вкусно, сега са вперили в мен умолителни погледи. Аз обаче не снемам очи от току-що пристигналата Елен. Страхотна е. Най-забавното е, че Ришар сякаш се смущава от толкова красота, събрана в една жена. Споглеждаме се с Ана. Зная, че тя мисли като мен, че за жени на нашата възраст това е сериозна и нелоялна конкуренция, и че има моменти, когато ни се иска да сме мъртви.

Сядаме на масата и Патрик се настанява до мен, като ми прошепва колко мило от моя страна, че съм го поканила, и че се чувства поласкан да сподели вечерята с компания от толкова симпатични хора. Думите му ми звучат малко церемониално и приповдигнато, но приемам без колебание неговата благодарност, защото, докато говори, слага ръка на лакътя ми и я оставя там - жест, който веднага бива забелязан от всички.

Робер, седнал на другия край на масата, почти с лице към мен, се преструва, че нищо не е видял. Тъй като нямам никакво намерение да го предизвиквам, ставам, за да сервирам, отмествам стола, но бузите ми са пламнали. Венсан също става и се разхожда с бебето на ръце -неизвестно поради каква причина го наричат Едуар-бебе - ето че Едуар-бебе започва да приплаква в бамбуковите пелени за многократна употреба.

Ана се заема да сервира в другия край на масата, а майка ми плясва с ръце, за да привлече вниманието, и започва да обяснява колко щастлива се чувства сред близки и приятели, бла-бла-бла, речта й всеки път е една и съща до момента, когато се обръща към новодошлите, в случая това са Ралф, Патрик и Елен - миналата година Венсан бе успял да представи Жози като своята най-нова приятелка - за да им пожелае добре дошли. Това отнема на старата сврака няколко допълнителни минути и ни дава възможност да сервираме, което е чудесно. После тя се обръща към Ралф и макар в момента да не слушам какви ги говори, нещо в думите й привлича вниманието ми, защото я чувам да казва, че използва случая, за да съобщи своя годеж с тук присъстващия Ралф.

Изкисквам се, след което се извинявам:

- О, пардон! Как успяваш всеки път да станеш смешна?

Лицето й се сгърчва, но не казва нищо. Ришар бърза да вдигне чаша за здравето на всички присъстващи и с всяка следваща секунда неловкото мълчание, което съм предизвикала, се запълва, всеки се старае да разведри атмосферата, наелектризирана от мен и майка ми, разговорите се възобновяват, майка ми сяда по покана на Ралф, който я държи за ръката, а аз се връщам на мястото си до Патрик, който ме пита за някакъв адрес.

- Прощавай, Патрик! Чий адрес ти трябва?

- На месаря, при който пазаруваш.

Правя опит да се усмихна, но вътре в себе си продължавам да си задавам въпроси. Не съм сигурна, че наистина имам желание. По-скоро дали все още имам желание. Би трябвало да се отнасям с подозрение към мъж, решил да прави кариера в банковия сектор, мисля си аз, докато го гледам как ми пълни чашата.

Приключваме вечерята коляно до коляно, но аз не се задържам много на масата. Не съм нито „за“, нито „против“. Бих искала да го накарам да изчака, да не бърза. Пита ме какво желая и аз му отвръщам, че не зная, че моментът не е подходящ за такива разговори.

- Ненавиждам да говоря шепнешком за важни неща - казвам му и го моля да сложи дърва в камината.

Навън мирише на сняг, нощната мъгла искри в студения въздух. Някои от гостите все още са на масата. На два пъти улавям погледа на майка ми, но и един път ми е достатъчен. Зная, че ми е страшно сърдита. Зная, че тя знае, че съм й страшно сърдита.

Ана е приготвила чудесен сладкиш, а Жози един недотам чудесен сладкиш. Наистина недотам. Много по-плътен. Предполагам, че е сложила двойна пропорция масло и брашно. Виждам, че Венсан е недоволен, но Жози сияе, страшно горда със своето произведение, което има виолетови оттенъци.

Успявам да прошепна няколко мили думи на Робер, преди чувството, че е изоставен, да го превърне в сериозен проблем.

- Всичко е наред, Робер. Мисля, че няма смисъл да ти изнасям лекции за женските неразположения. Просто в този момент не мога, какво искаш да ти кажа? Нямаш ли си друга приятелка?

- Обясни ми само едно нещо. Какви са тези игрички с мъжа до теб? Флиртуваш ли, или какво?

Макар да говори тихо, имам усещането, че крещи.

- Робер, нали нямаш намерение да предизвикаш скандал в моя дом? Кажи ми, трябва ли да очаквам това от теб?

Връчвам му чиния и му сервирам по едно парче от двата сладкиша, намигам му и протягам леко устни към него за невидима целувка. Жози гледа към нас, след което съобщава, че е взела рецептата от каталога на веригата „Ла Ви Клер“, и добавя, че между другото, в момента имало промоция на страхотни панетоне. Отново сяда да кърми Едуар-бебе.

- В рецептата няма боровинки - уточнява тя, - само шоколад, но аз обожавам боровинки. И крема от кестени.

Гърдите й са с размери на хандбални топки. Чудно ми е как се справя с тях този глупак Венсан.

Елен идва да ме поздрави за вечерята и искрено желае да станем приятелки. Ришар ни гледа отстрани, сгърчил лице, сякаш му се ходи по малка нужда. Симпатична ми е, но едва ли бихме стигнали далеч, всъщност цялата тази история няма да стигне доникъде. На какво разчита той? Мъжете са способни да се хвърлят с главата напред в съвсем нелепи връзки без всякакъв изход.

- Приятелката ти е очарователна - казвам му, когато той приближава.

- А, страхотно. Знаеш ли, би било чудесно да ни дойдеш на гости.

- Ами да, разбира се. Нека все пак да изчакаме. Да не насилваме нещата.

- Виж какво, Ришар - намесва се тя, - остави ни ние да се оправим. Като начало ще ви наричам Мишел, нали мога да ви наричам Мишел? Нека двете обядваме заедно. Като начало.

- Напълно ме устройва. Бъдете все такава, Елен, и мисля, че ще се разбираме.

- Страхотно - повтаря той.

Чувствам се потисната, но гледам да не го показвам. Представям си как звъня на тяхната врата с букет и плик макарони „Ладюре“. Нима е възможно човек да преживее подобна ситуация и да запази самоуважение?

Някой ме хваща през кръста. Милата Ана е развила необикновена наблюдателност и знае как да реагира в зависимост от това, дали прехапвам устни, мръщя се или пребледнявам, така че идва тъкмо навреме с чаша джин-тоник, от която определено се нуждая.

През последните години били пропаднали много проекти, паричните потоци секвали, целият сектор бил в криза, Ришар разбирал това, но нали ние също сме били засегнати. Докато говори, той гледа мен и Ана -едва сега забелязвам, че е пийнал - на вас самите ви липсва въображение, боите се да бъдете в крак с времето с тази ваша прекомерна любов към американските продукции.

Свикнали сме с подобни хапливи забележки, съпровождащи всеки отхвърлен от нас сценарий, понякога дори се налага да слушаме груби обиди и цинични подмятания, но съумяваме да овладеем положението. Просто не им обръщаме внимание. Изглежда, майка ми също е пийнала - бузите й са придобили цвета на зрели кайсии.

- Ришар, бога ми, вие както винаги мърморите - обажда се тя.

- Това са по-скоро предсмъртни хрипове, Ирен - оплаква се той.

Тя увисва на ръката му, при това съвсем навреме. Някой е отворил кутия шоколадови бонбони, която минава от ръка на ръка. Елен сяда, кръстосва крака и само по себе си това се превръща в малък празник.

- Не бъди такъв черноглед - обажда се тя. - Досадно е.

- Не съм черноглед, Елен. Просто гледам трезво на нещата. Става невъзможно човек да се отклони от отъпканите пътища.

Ана се навежда към ухото ми и ме пита по какъв начин сценарият на Ришар се отклонява от отъпканите пътища, а през това време той продължава своята мрачна пледоария, проповядва различното, оригиналното, уникалното, на което той бил типичен пример.

- Виж какво - отвръщам й аз, - Ришар е преди всичко теоретик.

Сега вече навън времето е снежно, но все още не е заваляло - във въздуха играят редки снежинки. Ралф се обажда по телефона. Жози започва да си прибира нещата. Робер е втренчил печален поглед в пространството. Венсан и Патрик са се разположили във фотьойлите. Докато минавам край тях на път за кухнята, чувам как Венсан казва:

- Ние сме народът, обречени сме да ни го начукат.

Дните са къси, температурите ниски, често зимата предизвиква у мнозина прилив на раздразнение, а у някои ярост и подозрителност, особено у онези, които работят в заведения за бързо хранене. Включвам чайника. Всеки път когато съм на път да изпитам съжаление към него, си спомням какъв живот бе отреден на самата мен, когато бях на неговата възраст, и се отказвам. Към мен и майка ми се отнасяха като към чумави - възрастните ни проклинаха, децата ни дърпаха за косите, разплаканите родители ни замеряха с каквото завърнат, а някакъв мъж в месарницата хвърли в лицето ми бифтека, който току-що беше купил.

- За какво мислиш? - пита ме майка ми.

Обръщам се към нея.

- А, за нищо конкретно.

Тя стои неподвижно. Навела е глава и се поклаща по начин, който донякъде ме тревожи. После вдига поглед към мен.

- Даваш ли си сметка как ме нагруби преди малко?

- Да, абсолютно. Но това е само началото. Още нищо не си видяла.

Тя се изкисква пресилено, сяда на един стол и отпуска глава върху ръцете си.

- В затвора е от трийсет години! За него има ли някакво значение?

- За мен има значение. След като нямам баща, как бих приела пастрок?

- Трябва ли да треперя цял живот? Това ли си ми отредила? Да треперя до края на дните си, да завърша земния си път в старчески дом? Сред всички онези непознати клетници?

- Какви ги говориш?

- Добре, добре, успокой се. Вземам думите си назад.

Чайникът започва да свири.

- Когато Ралф си отиде, когато по един или друг начин вашата история се спука като балон, което трябва да се очаква, аз, твоята дъщеря, все още ще бъда до теб. Обективно погледнато, мамо, аз съм по-сигурна опора от него.

Чувствам как в сърцето й блясва искрица надежда. Подава ми празната си чаша и аз я предупреждавам да не прекалява, но тя ме праща по дяволите. Наливам й, след което се отдалечавам - изморява ме. Чувам как се строполява зад гърба ми, с трясък се преобръща стол.

Ето ни на път за болницата. Майка ми е припаднала, а аз се побърквам от тревога. Отново се прев ръщам в нейна дъщеричка, но особено ме плаши лицето й, пепелявосиво, почти синкаво. Патрик кара с пълна скорост, знае най-прекия път. Дори не мога да разбера дали диша. Безмълвно държа ръката й, а сълзите се стичат по бузите ми, без да мога да ги сдържа. Само долната ми устна потрепва. „Не ми причинявай това“, мърморя на себе си, докато колата лети, звукът на клаксона ехти в нощта, на няколко пъти минаваме на червено, обираме ругатните на неколцина скитници, които дремят под шатрите край канала въпреки студа. Духа пронизващ вятър и когато я издърпвам от колата, леденият вихър я шибва в лицето, а тя инстинктивно се притиска в мен, вкопчва се и шепне на ухото ми: „Върви да го видиш, Мишел“. Думите й ме хвърлят в ужас - полагам усилие да не я отблъсна. „Върви да видиш баща си“, моли ме тя.

- Мамо, какво говориш? - простенвам.

Студеният въздух ни обгръща, а през това време към нас се задава тичешком дебела медицинска сестра, следвана от Патрик и санитар с носилка, чиято конска опашка се вее на вятъра. „Мама е в кома.“ Само това мога да кажа. Чакам. Чакаме двамата. Патрик е решил да остане заедно с мен. Обаждам се на Ришар и на Венсан, моля ги да обяснят положението на другите и им възлагам да довършат вечерята. Не се чувствам много добре. Нещо в мен се е пречупило. Отгоре се е надвесила страховита сянка. Патрик ме прегръща през рамото и това е най-милият жест от негова страна, предвид обстоятелствата. Никога досега не съм си представяла, че мама може да си отиде, защото подобна възможност ми се е струвала напълно непоносима, и когато ненадейно се изправям пред тази бездна, чувствам, че нямам сили да приема реалността. В миналото често се е случвало да се измъкваме от тежки моменти или просто от временни затруднения само благодарение на единството между нас, а сега става ясно, че занапред нещата ще стават все по-сложни. Поглеждам към Патрик. Едва ли банков служител ще ми противоречи в това отношение.

Разсъмва се, когато един лекар идва да ми каже, че мога да се прибера у дома, защото това е най-доб рото, което мога да направя. Майка ми била под наб людение и щели да ме държат в течение, ако има някаква промяна. Вместо да го отрупам с въпроси, аз се опитвам да контролирам дишането си. Патрик ме подкрепя. През нощта бях успяла донякъде да се успокоя, но всяка поява на лекар или на мъж в бяла манта ме караше отново да изпадам в паника и сега не съм в състояние да проведа нормален разговор с дежурния лекар, тялото ми просто е престанало да функционира. Той ме съветва да взема приспивателно и да си легна, като ме уверява, че състоянието на Ирен е стабилно и че вечерта ще ми се обади. Клатя глава. Свивам се. Патрик е до мен. „Поне се приберете да вземете един душ и да се преоблечете“, съветва ме той, като слага ръка на рамото ми. Дълго време лежах на твърдата пейка, без да затворя очи, без да знам дали тя ще умре, или ще живее. На моменти сядах, превита надве, опряла чело в коленете си, скръстила ръце, опитвайки се да не треперя като лист. Прекарах най-мъчителната нощ през моя живот -като се изключи онази, през която моят баща оказа съпротива на полицията, преди да бъде арестуван и едва спасен от разярената тълпа. Гледам Патрик, но не го виждам. Без съпротива се оставям да ме поведе към изхода, увлечена сякаш от топлото течение на невидима река. Дори не чувствам студа, докато прекосяваме лъскавия от скрежа паркинг.

Включва отоплението, отправя ми съчувствена усмивка и подкарва по обления от светлината на утрото булевард.

На един светофар той докосва коляното ми. Опитва се да ме успокои.

- Нищо не е загубено - казва ми, за да ми вдъхне сили, докато прекосяваме Булонския лес, потънал в бляскава мъгла.

Не отговарям нищо.

Съзнавам, че прояви самоотверженост, като ни откара до болницата, че прекара нощта редом с мен, че беше безупречен - внимателен, загрижен - че го харесах още преди няколко дни, че определено будеше у мен желание, всички тези аргументи в негова полза бяха налице, но дали съм достатъчно улегнала, за да мога да си обясня спокойно нещата, готова ли съм да предприема каквото и да било?

Когато се завръщаме, Ришар все още е там - това незабавно дава отговор на неприятния въпрос, който ме измъчва от момента, когато напуснахме болницата, а именно как да обясня на Патрик, че засега не мога да стигна по-далеч в нашата връзка и че съжалявам, ако съм оставила впечатлението, че съм готова да спя с него при първия удобен случай.

Щом влизаме, Ришар се надига на лакът и ми отправя въпросителен поглед. Той знае. Ришар единствен знае - Венсан също, но не до такава степен - колко потресена съм при мисълта, че мога да изгубя Ирен, колко безсилна и готова да рухна съм при първия удар, който ще ме сполети. Навремето понякога Ирен не спеше по цели нощи, за да бди над мен, да ме брани, когато полудяла от болка майка или някой друг се опитваше да раздаде правосъдие и да ни отмъсти. Какво щях да правя сега? Сега, когато тя вече не бдеше над мен?

Той става, приближава се и ме прегръща. Не се противя. От всички мъже, които някога съм познавала, без съмнение, той е най-добрият, така е, но дали е достатъчно? Буди ли у мен възторг? Нямам ли право да мечтая за нещо по-добро?

Отпускам се на един фотьойл. Двамата мъже се споглеждат. Установявам, че още съм жива, по бързината, с която долавям моментално възникналото между тях съперничество, за което аз съм причината. Подобно усещане действа като целебен балсам - лек и едва доловим - за нараненото ми сърце.

- О, прощавайте - казвам им. - Не си спомням дали ви запознах.

Отговарят ми утвърдително. Ришар използва случая да благодари на Патрик за помощта и да му съобщи, че сега вече спокойно може да си върви. Гледам встрани. Нямам желание да вземам участие в тяхната игра. Чувствам се страшно изморена. Ришар ме притиска до рамото си.

- Безкрайно ви благодаря, Патрик - обаждам се с известно закъснение, докато той вече си тръгва. - Хиляди благодарности, ще ви се обадя, за да ви държа в течение.

Той прави трогателен и донякъде печален жест с ръка, отваря вратата и навън го подхваща студеният вятър, който вие в камината.

- Не намираш ли, че малко се натрапва?

- Ако смятах така, нямаше да го поканя - обаждам се след известна пауза.

- Я почакай, сериозно ли говориш? Май ме будалкаш или се лъжа?

- Господи! - възкликвам. - Ришар, да не си решил да ми правиш сцена! На мен. Не мога да повярвам. Да не си се побъркал? С всичкия ли си?

Не бяхме достатъчно любезни с Патрик и затова съм толкова кисела.

- Виж какво - казвам му, - най-добре е да престанем. Виждаш, че си имам други грижи. Ако искаш да знаеш, отсъствах цяла нощ не за да флиртувам с него. Освен това с какво право искаш да научиш нещо повече? В качеството на какъв? Или може би сънувам?

- Добре, само не започвай.

- Не ми казвай какво да правя. Разделихме се, за да можем да живеем в мир помежду си. Аз не те питам какви ги вършиш с твоята телефонистка, едва ли не тийнейджърка. Вземи пример от мен.

Навън мъглата се вдига и небето просветлява, зората си пробива път между голите клони на високите дървета. Въздъхвам с облекчение. Сякаш денят е убежище, сякаш ми е дадена отсрочка до следващата вечер.

Напълвам ваната. След като се наложи дълго да увещавам Ришар, че всичко е наред, той най-сетне си тръгна, после пуснах пералнята на програма с изкисване и на максимална температура, за да залича от чаршафите всяка следа от мръсотия. Качвам се в спалнята, последвана от Марти. Не забравям да заключа вратата и да поставя резето.

Марти се покатерва на мивката и очаква да пусна тънка струйка студена вода. Жаден е. Сещам се, че след случилото се с Ирен той е единствената ми компания, и бързам да го обслужа. Докато пие, без да престава да мърка - умение, което само един стар котарак владее - аз се обаждам на Ана, за да се извиня, че не съм отговорила на вчерашните й съобщения.

- Горкичката, кажи ми само дали всичко е наред?

- Не зная. Ще взема една вана и после ще видя. Изморена съм. Струва ми се, че е мозъчно сътресение, но не съм сигурна.

- Инак добре ли си? Искаш ли да дойда?

Отговарям, че искам да си почина, че вечерта ще отида в болницата, а после двете можем да пием по чашка. Докато говоря, влизам във ваната. Би било идеално, ако можех да забравя какво ми каза Ирен, да го пропъдя от мислите си, но засега не успявам.

- Още не мога да се опомня след това, което тя ти причини - казва Ана.

- Според мен е ужасно.

- И веднага след това ме остави. Ана, та това може би са последните й думи. Даваш ли си сметка?

- Какво смяташ да правиш?

- Какво ли? Нямам представа. Хм. Може би нищо. Нищо не мога да направя. Нека той си остане докрай там, в затвора.

Тя смята, че съм права, че нищо не ни обвързва с нечия последна воля, със сетните думи, произнесени сред стенания, едва чути, неразбираеми, напомнящи бълнуване. Извинява се, ако е била груба - веднага добавя, че просто проявява обикновен здрав разум. Уточнява, че желанията на умиращите трябва да бъдат изпълнявани само до известна степен. Иначе всички ще се превърнем в някаква секта на откачени.

- Знаеш колко обичам майка ти, но в случая тя отива твърде далеч. Така че не се притеснявай.

Каня се да си лягам, когато някой чука на вратата. Патрик. Идва да провери дали всичко е наред. Отивал на работа и искал да разбере дали не се нуждая от нещо, което може да ми донесе на връщане. Нямам нужда от нищо и му благодаря. Изглежда едновременно жизнерадостен и загрижен и сякаш очаква нещо. Придърпвам пеньоара над гърдите си, а през това време зад гърба му, в застиналото небе прелитат ято черни птици.

- Вижте какво, Патрик, тъкмо се канех да си лягам - казвам му. -Искам да събера малко сили, преди да отида отново в болницата.

Той се усмихва. За момент се чудя дали няма да се нахвърли върху мен, после с ужас установявам, че съм облякла късия пеньоар със сини мотиви, а не дългия, също със сини мотиви, да не говорим, че съм по бикини. Толкова съм била изтощена, че съм му отворила в подобно облекло! Твърде късно е да поправя каквото и да било, освен допълнително да влоша нещата, да стана смешна, да се престоря на плашлива девственица или бог знае на каква. Задоволявам се само да пристегна колана. Ако до този момент съм имала някакви притеснения, че няма да му направя впечатление, сега вече мога да бъда напълно спокойна.

- Не се колебайте да ми се обадите, ако мога да ви бъда полезен с нещо - казва той, като се изкашля.

После бърка в джоба на палтото си и изважда телефона, под предлог че иска да разменим нашите номера, а на мен за момент ми се струва, че държанието му е странно.

- Патрик, вие май ме снимахте? - питам го. - Това ли направихте?

Той се мръщи, изчервява се.

- О, моля ви се, Мишел! Разбира се, че не.

Отрича, клати глава във всички посоки и накрая, когато вече съм готова да му затворя вратата под носа, включва функцията „Снимки“, за да ми покаже последните, и аз установявам, че не съм аз, или по-скоро съм аз, но не полугола на прага на входната врата, а легнала на пейката в болницата, свита надве, обляна в бледа светлина, изненадана от първите лъчи на зората.

След като преминава учудването ми, неволно избухвам в смях и отбелязвам колко глупав вид имам, докато спя.

- Нищо подобно. Красива сте - възразява той.

В това леко облекло наистина ми става много студено. Цялата съм настръхнала, космите ми са щръкнали като наелектризирани. Освен това съм в плен на трепета, предизвикан от трогателния начин, по който го казва. Стоя пред него като вцепенена.

Иска ми се да му благодаря за сладкото чувство, което е пробудил в мен, но се въздържам, за да не го насърча.

- Нека поговорим друг път, Патрик. В момента умирам от студ.

Той се усмихва. Махва с ръка. Затварям вратата. Дръпвам резето.

Следя през шпионката как отива към колата. Изведнъж се сещам, че когато една жена започне да се колебае дали да започне, или не връзка, вече е с единия крак в третата възраст - а може би с двата крака.

Събуждам се в късния следобед. Отивам да я видя - не знам за какво служат всички тези маски, тръбички, кабели - всъщност няма много за гледане, дори клепките й не помръдват. Държа известно време ръката й, но не чувствам нейното присъствие. С други думи, просто я няма тук. от дълго време двете не се разбирахме - отношенията ни се влошиха след раздялата с Ришар, защото отказах да отида да живея при нея, а тя много го искаше, за да може изцяло да разчита на мен, така както през онези мрачни години аз разчитах на нея. Ала макар да можех да понеса цял месец, без да я видя, все пак знаех, че тя е там. Сега дори не зная къде е.

Страхът, че сме разкрити. Че могат да ни познаят и отново да се сблъскаме с всички онези убити, с онази неправда, онази лудост. Трийсет години по-късно този страх не ни е напуснал и все така ни държи в клещите си. Ирен си бе въобразила, че времето ни е направило недосегаеми, но така и не успя да ме убеди и у мен остана навикът -като пораснало дете, което продължава да смуче пръст - повече или по-малко да бъда нащрек - всъщност по-малко, защото се оставих да бъда изнасилена като много други.

Когато се запознах с Ришар, бях на път да полудея, не минаваше седмица, без да бъдем нападнати по един или друг начин, блъскаха ни, дърпаха ни, удряха ни плесници, унижаваха ни, по цели часове плачех в моята стая, наложи се да напусна университета, където дори по-често ме нападаха, тормозеха и преследваха - сякаш всеки имаше брат или сестра, станали жертва на смъртоносната лудост на моя баща, или пък бяха пострадали техни близки. Живеех в състояние на постоянна тревога и ден и нощ го проклинах, че е увлякъл и нас в своето падение. Някои се задоволяваха на минаване просто да ме ударят с книга по главата.

Ако можех, бих го убила със собствените си ръце - към мен той винаги се бе отнасял хладно и високомерно. Изобщо нямаше да ми липсва. Всеки път когато започнех да говоря по този начин, Ирен скачаше и понякога си наумяваше да ме накаже за думите ми - за нея те бяха същинско богохулство и макар по-късно религиозното чувство да я напусна, в началото се стараеше да ми покаже, че има граници, отвъд които не бива да минавам.

Нямала съм право да желая смъртта на моя баща - и още по-малко да твърдя, че съм готова да го екзекутирам със собствените си ръце. Явно самият демон говорел през моите уста и в такива случаи върху мен се стоварваше градушка от плесници, от които ловко се бранех, като стоически кръстосвах ръце пред лицето си. Не разбирах защо тя толкова го защитава, след като по негова вина бяхме подложени на такива мъки. Имах приятел, в когото бях влюбена, първият, с когото наистина бях спала, първият, на когото истински държах, бях на шестнайсет години, а той ми се изплю в лицето - един от малкото случаи през моя живот, когато наистина страдах - и не само разби сърцето ми на хиляди късчета, а ме унижи пред всички останали. От социална гледна точка просто ме уби. Как бих могла по онова време да изпитвам състрадание към човека, станал причина за всички мъки, на които двете с мама бяхме подложени?

Срещнах Ришар едва шест години по-късно. През това време бях успяла да се закаля, а Ирен да осъзнае, че прекалената религиозност, прекалената нравственост водят в задънена улица, че тя все пак е доста привлекателна жена и ако се стегне, би могла да промени живота си, което тя в един момент наистина направи и постигна няколко наистина чудесни завоевания, но те, за съжаление, се оказаха краткотрайни. Шест години несигурност, бягство, постоянно местене от място на място, напразни опити да скъсаме с миналото. Единственото, което паметта ми е съхранила от този период, е мрак, свят без светлина, от който сякаш никога нямаше да излезем, и ето че един ден се появи мъж: той вдигна бифтека, с който ме бяха ударили в лицето, и на свой ред го залепи върху физиономията на моя нападател, като дори се опита да му го натъпче в гърлото, и този мъж беше Ришар, за когото три месеца по-късно се омъжих.

Баща ми беше в затвора и щеше завинаги да остане там. Трябваше ми известно време, за да разбера, че това е чудесна новина. Имах възможност да започна нов, пълнокръвен живот, а през това време той гниеше в килията, едва днес осъзнавам това, но то не е достатъчно, за да ме разчувства.

Пускам ръката на Ирен, която така и не помръдна, нито се затопли от досега с моята ръка. Все пак сърцето й бие. Спомням си колко близки бяхме през онези години и не искам да я загубя. Знаех какво правеше тя тогава, знаех откъде идват парите, макар тя да мълчеше по този въпрос или даваше нелепи обяснения, които аз приемах за чиста монета, за да бъда в мир със съвестта си.

Дните са къси и си тръгвам, преди да е мръкнало. Обзело ме е странно чувство на самота. Пътьом се отбивам в нейния апартамент, макар мислите ми да са другаде.

Отварям и се оказвам лице в лице с Ралф.

Това веднага се превръща в проблем.

Срещаме се с Ана и обсъждаме идеята за организирането на вечер в чест на двайсет и пет годишнината на „АВ Продюксион“. Неудобството е, че това ще струва скъпо, а ползата ще бъде доста съмнителна, но ако не предприемем нещо, би било признание за финансови затруднения, за тесногръдие или за несъобразяване с традицията, а нито един от тези варианти не ни устройваше.

Открай време съм се възхищавала на всеотдайността, с която Ана работи за успеха на основаната от нас продуцентска къща - идеята за която се бе родила в родилното отделение, огласено от моите писъци -шейсет процента за нея, четиресет за мен. Тя е директорката. Тя е тази, която работи до късно вечер, в събота, а понякога и в неделя. Взема само няколко дни отпуск. Преговаря с банкерите. Заради всичко това винаги съм се възхищавала от нея.

Съветвам я да организира въпросната вечер. Просто защото самата тя го заслужава, защото може да се гордее с постигнатото. През последните години страшно много продуцентски къщи затвориха врати, но „АВ Продюксион“ оцеля.

- Човек никога не знае - казва тя. - Вятърът може да смени посоката си. Рано или късно, все ще се случи.

В края на август 2001 година Ана отново пометна и макар прекомерната й натовареност да не бе единствената причина, всички си обясниха случилото се именно с нея. Робер направо смяташе, че тя е пожертвала детето си в името на проклетата „авепрод“, както тогава той започна да нарича нашата продуцентска къща (...твоята шибана авепрод... за твоята шибана авепрод ли говориш?... нали нямаш нищо против да не споменаваш твоята шибана авепрод?...пак ли твоята шибана авепрод?). Семейството им оцелява не само благодарение на постоянните пътувания на Робер, който повечето време е зад волана на своя мерцедес и рядко се задържа у дома за повече от две седмици, благодарение не само на дистанцията, която спазват помежду си, но и на липсата на всякакъв интерес от страна на Ана към всичко, което не се отнася до „АВ Продюксион“. Всички мъже са в краката й, но тя не им обръща внимание, сексът не я интересува. Не че от време на време не се възползва от случая - ако в момента не е толкова заета и ако Робер е минал под душа, след като предварително здравата се е насапунисал - но иначе не вижда причина да хаби енергия само за да се озове в леглото под някакъв потен, задъхан и разчорлен тип. Просто си е такава, а не се интересува и от жени. Веднъж, по време на почивката на море, двете направихме опит, но не постигнахме нищо, защото не успяхме да останем достатъчно дълго сериозни и съсредоточени.

Наближава един след полунощ, когато най-сетне излизаме от кабинета и докато прекосяваме паркинга, нощният студ отново ме обгръща. Спирам. За момент ми се струва, че ще се разплача, но не. Захапвам долната си устна. Ана ме прегръща. Да загубя мама, без в действителност да съм я загубила, ми се струва още по-мрачна перспектива. Ана чудесно ме разбира. Все едно да спра да дишам.

- Да, разбира се - казва ми, докато ме гали по гърба.

Отиваме у тях. В хладилника откриваме хайвер от сьомга и блини. След като хапваме, се чувствам по-добре. Също и след чашата бяло вино. Беседваме разгорещено. Напълваме отново чашите, смеем се. На прага се появява Робер по долни гащи „Армани“, с увиснали рамене и сънено изражение.

- Какви ги вършите, момичета? - въздиша той. - Знаете ли колко е часът? Честна дума, сигурно сте се побъркали!

Изчакваме да се прибере обратно в спалнята и едва тогава реагираме.

- Не знам какво му става напоследък, че се държи така неприятно -казва тя.

Свивам рамене. Крайно време е да сложа край на тази глупава връзка -на моменти се питам дали всъщност не съм била привлечена от това, че е глупав. Зная, че няма да бъде лесно, но съм готова да поема риска и още тази вечер обещавам пред себе си, водена от внезапното желание да бъда почтена с Ана, от мисълта, че мама е между живота и смъртта, и прочее, да завъртя острието в раната при първия удобен случай, като заявя на Робер, че съм решила да сложа край на нашите срещи.

Въпросният случай не закъснява. Сутринта, когато се събуждам, завесите са спуснати, но навън вече е светло. Явно не съм си у дома. И не Марти е този, който се вмъква под топлите завивки и се притиска до мен, а дръзката ръка на Робер, който се пъха между краката ми като на своя територия.

Рязко се дръпвам и се увивам в чаршафа.

- Какви ги вършиш? - просъсквам сърдито.

Въпросът ми сякаш го изненадва. Намръщва се.

- А според теб какво правя?

- Къде е Ана?

- Спокойно. Излезе.

Той е гол. Аз съм по бельо, нервна, трескава.

- Защо? Какво ти става? - пита ме.

- Никога не сме го правили тук, Робер. Ние сме в нейния дом.

- Това е и мой дом.

- Да, но няма значение. Не можем да продължаваме така. Това на нищо не прилича. Трябва да престанем. Знаеш ли, Робер, аз имам определен усет за нещата, никога не съм ти говорила за това - всъщност за какво ли изобщо сме говорили с теб? - имам особена дарба и сега чувствам, че трябва да сложим край. Смятам, че, така ще се издигнем в собствените си очи.

- Вярваш ли, че наистина ще се издигнем?

- В нищо не те упреквам. Беше страхотен партньор и ще си останем приятели. Но не чувстваш ли, че започва да ни тежи? Сам разбираш, не отричай.

- Тежи ли ни? На мен изобщо не ми тежи.

През това време успявам да нахлузя полата. Дръпвам рязко завесите.

- Гърдите ти са наедрели - обажда се от леглото.

- Не ми се вярва. Няма такова нещо.

- Повярвай ми, така е.

Обличам пуловера и търся обувките си.

- Чуй ме - въздиша той, - просто ми кажи, че вече нямаш желание и че между нас е свършено.

- По-сложно е. Но така или иначе, нямам желание тази ситуация да продължава, всички тези лъжи.

- Не отговори на въпроса, който ти зададох.

- Прощавай. Вече нямам желание да продължавам сексуалната връзка с теб. Нали това ме питаше?

- Прекалено грубо от твоя страна, Мишел. Мис ля, че ще ни трябва време, за да се адаптираме.

- Не, и дума да не става. Невъзможно е.

Обувам обувките, обличам палтото, вземам чантата.

- Това е като пушенето, Робер, не спреш ли изведнъж, няма да постигнеш нищо. Бъди разумен. Стари приятели сме. Всичко ще бъде наред.

На излизане му махвам приятелски. Привързвам шала на главата си, вдигам яката на палтото и поемам в прозрачния въздух на утрото към тихия бар, където сядаме понякога с Ана - тоалетните са отлични, музика от Брайън Ено, парфюм „Птит Шери“ или „Су льо Фигие“, зелени растения, кабинки с фотоклетка, измиване с различна сила на струята вместо тоалетна хартия, допълнителна топла струя по желание. С една дума, трябва да се пооправя, да се среша. И все пак успявам да се измъкна навреме. Не зная как, по силата на какво чудо, но смятам, че съм приключила веднъж завинаги. По едно време се боях, че ще се наложи да му отстъпя за последен път, като го зная какъв е и предвид обстоятелствата, но за щастие, понякога най-лошото ни се разминава. С наближаването на петдесетте мъжете започват да остаряват, реагират по-бавно, изпадат в колебание и несигурност, на моменти напълно се объркват. Оглеждам гърдите си анфас и в профил.

Минавам през кабинета на Ана, за да я целуна и да я упрекна, че ме е оставила да спя - и че ме е оставила насаме с Робер, зная, че е глупаво, но въп реки годините, вътре в мен продължава да живее едно момиченце, и да се събудя сама в апартамента на най-добрата си приятелка, с нейния съпруг, който спи в съседната стая, зная, но предпочитам такива неща да не се случват, съзнавам, че съм стара и консервативна, но наистина се смутих, с една дума, така или иначе, спах като къпана. Тя ме изслушва развеселено, после ми съобщава, че бащата на Едуар-бебе е в затвора за трафик на наркотици, при това в Тайланд. После добавя:

- Венсан няма дългове, но доколкото разбрах онзи тип има нужда от пари, за да плати на адвокат. Та Венсан му изпраща.

- Искаш да кажеш, че ти му изпращаш.

- Да, но с това вече е приключено. Дотук беше. Не смяташ ли, че Жози прекалява? Венсан наистина притежава страхотна дарба да избира приятелките си.

Не се съмнявам, че според Ана никоя не е достойна за него, но съм съгласна, че с Жози е проявил необикновена прозорливост и далновидност.

От моя кабинет се обаждам на Ришар.

- Да, в течение съм, представи си - отговаря ми той. - Тази история с наркотиците си е чисто изнудване. Този тип просто прекалява.

- Е, благодаря ти, Ришар, благодаря ти за усилията, които полагаш, за да ме държиш в течение!

- Какво? Я почакай. Струва ми се, не съм длъжен да те осведомявам за моите разговори с Венсан. Затова не е зле да се успокоиш.

- Имаш късмет, че не си пред мен.

- Мога да дойда, мога да бъда при теб след десет минути.

- Господи, как можеш да бъдеш толкова груб? Това ли е най-любезният отговор, за който се сети? Единственото ми престъпление е, че искам да бъда в течение на онова, което се случва в моето семейс тво. Особено когато засяга Венсан. Така че благодаря ти за доброто отношение, Ришар. Благодаря. Запази си нежностите за твоята нова приятелка, не ги хаби за мен.

Такъв бе обичайният тон на нашите разговори допреди няколко години, карахме се почти всеки ден, докато и двамата решихме, че повече няма смисъл. Сега е просто лош спомен. По онова време започваха да се изпаряват първите илюзии, появяваха се първите кисели плодове, първите разочарования. Бяхме едва четиресетгодишни.

Затварям. Научих се да спирам навреме - няма нищо по-лошо от това, един разговор постепенно да се изостря, да се ожесточава до безкрайност, след като най-добре е раната да си остане такава, каквато е, ще го потърся по-късно, когато напрежението спадне, тогава ще обсъдим положението по-спокойно.

Имам пълно право да се държа с него по този начин. Още повече сега, когато между нас е това момиче, в разрез с всички уговорени помежду ни условия, за да продължим да живеем в разбирателство след раздялата - с тази Елен той сякаш иска да покаже, че изобщо не му пука за мен.

Не познавам човек, който да обича да му затварят телефона под носа. Изчаквам да мине един час, не отговарям на съобщенията му, провеждам няколко служебни разговора и едва тогава му се обаждам.

- Ришар, не искам да се караме. Хайде да започнем разговора отначало. Моля те. Нека го направим заради Венсан. Да се опитаме да не мислим за нас, съгласен ли си?

Отвръща ми с многозначително мълчание.

- Какво правиш? - питам го.

- Кой? Аз ли? А, нищо особено. Искаш да кажеш в този момент ли? Нищо особено.

- Значи, не ти преча.

- Изобщо. Във ваната съм. Какво става с Ирен? Минах да я видя. Видът й доста ме изплаши.

- Така е. Не, няма промяна. Сам знаеш, че е стара. Стара е вътрешно. Силите й са изчерпани. Но прав си, ужасно е да я гледа човек такава. Значи, ти си оставил цветята. Така си и знаех. Благодаря. Смених водата във вазата.

- А ти добре ли си?

- И да, и не. Не знам как да ти обясня какво чувствам. още съм шокирана, вземам лексомил. Прощавай, че преди малко ти затворих. Няма да повярваш, но треперя като от студ.

- Няма нужда да се извиняваш. Знам какво изпитание е това за теб.

- Знам, че знаеш, Ришар. Толкова е важно за мен някой да знае, за да не се чувствам сама. Във всеки случай се радвам, че си в течение за Венсан, поне мога да въздъхна с облекчение и да спя спокойно, като знам, че ти следиш отблизо тази история, както бих сторила аз, ако не и по-добре.

- Защо не приемем, че той е достатъчно възрастен, за да се оправя сам? Не е трябвало Ана да му дава пари.

- Прощавай, но как можеш да твърдиш, че Венсан е достатъчно възрастен, за да се оправя сам? Да не би да се шегуваш? Дал ли е досега поне едно доказателство за това? Да не би да е прекосил пустини, пребродил океани, изкачил планини, преди да попадне в прегръдките на Жози? Поради каква причина би трябвало да му приписваме качества, които до този момент, доколкото знам, изобщо не е проявил? Само защото е наш син ли? И затова може би е по-умен от другите?

- Ами да, защо не?

Не забравям, че има намерение да напише най-доб рите сценарии на света - според него изобщо не си струва да се говори за досегашната му работа за телевизията. Често съм го наблюдавала как седи унил в работния си кабинет, след като е получил поредния отказ или сценарият, на който е възлагал толкова надежди, му е върнат с обикновена пратка по пощата, но нито за момент не съм откривала у него и най-малкото съмнение в собствените му качества - особено ми харесваше тази негова сила на характера, тази увереност, която предаваше и на мен в момент, когато ми се искаше да се скрия вдън земя, да се сгуша в тъмнината, без да смея да произнеса собственото си име.

- А ти какво би казал - питам на свой ред - за една майка, която гледа как синът й пропада, без да направи нищо? Просто за да види как нейното пораснало момче ще се справи.

Отвръща ми с мълчание - но чувам дишането му и плискането на водата във ваната. Навън времето е ясно, но силният вятър свири в прозорците и дърветата се люлеят във всички посоки.

- Не тълкувай неправилно онова, което ти казвам - въздъхвам. -Сигурна съм, че се стремиш да постъпваш правилно, но зле го познаваш, впрочем, не, не че го познаваш зле, но надценяваш възможностите му, не обръщаш внимание на неговите слабости и го пращаш на заколение.

- На заколение? Що за изрази, мамка му!

- Ришар, синът ти сервира пържени картофки в „Макдоналдс“. Не е ли време да погледнеш истината в очите?

- Няма нищо лошо в това, на двайсет и четири години да продаваш пържени картофки.

- Да, само че сега той трябва да издържа жена и дете. Не виждаш ли разликата? Чуй ме, Ришар. Когато се грижиш за дете, трябва да стигнеш докрай, а не да го зарежеш по средата на пътя. Знам какво ще ми кажеш, че на неговата възраст подобни неща не се случват, че е време той да докаже себе си, но помисли малко за възможността да е попаднал в клопка. Опитай се да си представиш. Няма ли да му помогнеш? Мен той не ме слуша, но ти би могъл да му обясниш, че тя не е негова жена и че детето не е негово дете. Не би ли могъл да го вразумиш?

- Виж какво, смятам, че той е достатъчно голям сам да се справя. Ето какво мисля аз.

- Не, Ришар, почакай. Какво имаш предвид? Не те разбирам.

- Много добре ме разбра.

- Това означава ли, че няма да направиш нищо, че ще останеш със скръстени ръце? Какво ви става? Да не би и ти да си се побъркал? Нарочно ли го правите?

Този път ми затваря той, но тъй като съм предвидила реакцията му, не успява да ме уязви. Не успява да отбележи точка в своя полза.

Поглеждам навън, дърветата по булеварда, огром ната черна сграда на „Арева“, брулените от вятъра покриви, микроскопичните минувачи, дебело облечени и прегърбени, неспирния бяг на облаците. До Коледа остават само няколко дни. Най-ужасно е, когато гледаш пасивно задаващото се бедствие. Да знаеш, но да не можеш да направиш нищо. Ясно е, че не след дълго ще съжаляваме.

Вземам със себе си няколко сценария и отивам да видя мама - в хола купувам списания и две мешани салати. В асансьора се сещам, че мама не може нито да чете, нито да се храни - нито да говори, да ходи, да мърда клепки, което така изразително правеше - и потискам надигащата се в мен печал.

За всеки случай й прочитам на глас няколко страници - Старият континент издъхва в лапите на алчни банкери. Признавам, че донякъде се боя да не би тя изведнъж да се събуди и да се вкопчи в мен, за да разбере дали съм изпълнила своя така наречен морален дълг към нейния скъп съпруг.

А тя изпълнила ли е своя, водейки разпуснат живот, потъпквайки всякакъв морал? Прибягна до какви ли не маневри, само и само да ме накара да отида на свиждане на баща ми, какви ли не долни средства използва, за да ми наложи своята воля - но сред тях мозъчното сътресение е особено противно със своето коварство и незачитане на другия.

Макар че следобедът все още не е превалил, започва да се смрачава. Самолет прекосява небосвода и бялата диря след него бавно се извива към обагрения в нежно оранжево хоризонт, после постепенно се пръсва, разпада се и накрая се стапя в лазура. „Не ми се сърди - казвам й аз. -Сама знаеш. Не можеш да постъпваш така, все едно не знаеш.“ Салатата има отвратителен вкус и е пълна с прекалено солени маслини. Днес някой е идвал, за да среши косата й, което ме кара да се чувствам виновна.

Не мога да я гледам продължително. Инак накрая ще се разплача. Но ако поглеждам към нея само от време на време, ако не се взирам в лицето й, чиято кожа напомня пергамент, ако само плъзвам очи, без да

се съсредоточавам, успявам да понеса изпитанието да седя редом с изпадналата в кома мама, да държа студената й ръка, да очаквам неизвестно какво, надзъртайки през прозореца. Привечер започват да окачват в коридорите лъскави топки и книжни гирлянди. „В никакъв случай няма да отида, мамо. Не зная дали ме чуваш, но нито за секунда не си въобразявай, че ще го направя. За мен той отдавна не съществува. Срамувам се от онази част в мен, която ме свързва с него, не ме карай да ти го повтарям сто пъти. Не те упреквам за безбройните свиждания, на които си ходила, нищо не съм ти казвала, уважавах твоето решение, сега ти трябва да уважиш моето, мамо, не ме карай да правя нещо, което за мен би било непоносимо. Ти си негова жена, а аз негова дъщеря. Не виждаме нещата по един и същ начин. Ти си го избрала. Не ти се сърдя, не си можела да знаеш. Но все пак ти си тази, която го е избрала. Не аз. Ти винаги можеш да скъсаш връзките с него. Аз не. Неговата кръв тече във вените ми. Разбираш ли в какво се състои проблемът? Не съм съвсем сигурна. Не вярвам да можеш да се поставиш на мое място дори за момент, а това, че искаш от мен подобно нещо, доказва, че изобщо не се поставяш на мое място.“

Млъквам, защото пристига санитарят, за да провери дали всичко е наред.

Тъкмо се каня да си вървя, когато се появява Ралф. Използва случая, за да обясни отново присъствието си в апартамента на Ирен. „Само по-спокойно, нищо повече не искам от вас - казвам му. - Нека изчакаме и нещата постепенно ще се изяснят.“

За мен Ралф си остава мистерия. Какво иска всъщност? Освен ако не си пада по стари жени, не виждам какво очаква от връзката с майка ми - а и нямам чувството, че въпреки натрупания опит в тази област, Ирен като сексуална партньорка би могла да бъде нещо изключително. Ришар ме съветва да не се занимавам с това. „Прав си - съгласявам се. -Наистина не трябва. Значи, няма да го каним.“ Толкова по-добре. Не споменавам за присъствието или отсъствието на Елен на тази семейна вечеря, но все пак мисля по въпроса. Оставям Ришар да постъпи, както реши. Той има душа, има съвест, свободен е да направи избор, нека избере. Седнали сме да се почерпим на обляна от слънцето тераса, като по чудо на завет от студеното течение, падналият през нощта сняг искри по тротоарите. Студът не е прекалено силен.

- Нищо не пречи да поканим Патрик и жена му - предлагам. - Какво ще кажеш? Тъкмо ще внесат малко свежа кръв. Освен това са мили.

- Той не е мил. Работи в банка.

- Да, зная. Но да речем, че използвам жокер. Нека се опитаме да направим вечерта по-весела, доколкото е възможно. Трябва ни малко разнообразие.

Той взема ръцете ми и ги разтрива, но отлично знае, че никога няма да му простя плесницата, така че всички негови жестове на внимание към мен - когато ме гали по гърба, прегръща ме или масажира глезените ми - вече са съпроводени с въздишка. Преди известно време ми каза: „Три години, Мишел, три години, дали не бихме могли...“. А аз го прекъснах: „В никакъв случай, Ришар. Не си въобразявай. За нещастие, не всичко може да бъде забравено. Дори да исках, не бих могла. Нищо не може да се направи, Ришар, трябва да свикнем с тази мисъл“.

Истински се ужасявам от моментите, когато по повод някой спомен или чаша питие ненадейно се разчувстваме до оглупяване и едва ли не до сълзи. До оглупяване, защото положението с нищо не може да се подобри. От негова страна той няма никаква възможност да заличи петното - в това отношение напомня баща ми с неговата обреченост, защото стореното завинаги го беляза и го лиши от всякаква възможност за изкупление.

От друга страна, напоследък той се чувства много по-добре, много по-леко понася отговорността за окончателното ни скъсване, когато ме удари - когато ме зашлеви с все сила - примирява се, че ме е загубил завинаги след връзката с Елен, уверена съм, че няма да умре от мъка, че това момиче му действа като същински антидепресант.

Дръпвам ръцете си, слънцето е все така ярко. Откакто спи с нея, оплакванията му не са толкова сърцераздирателни. Освен това изглежда освежен, във форма, виждам го по усмихнатото му лице - отдавна бях забравила усмивката му - по търпението, което проявява. Чувствам се потисната. Това момиче взема от него най-доброто. Поръчвам си водка. Запалвам цигара.

Ришар чете менюто и прави предложения, а аз кимам, защото едва го слушам. Откакто Ирен е в болницата, съм изгубила апетит. Дори на моменти ми се повдига. Надявам се да не съм бременна. Шегувам се. Как бих могла да бъда? Като изключим изнасилването, от известно време сексуалният ми живот е печален като пустинен пейзаж, така че очевидно не това е причината.

Мама починала по време на нощната меса. Бях ме станали от масата, отворили бяхме подаръците и отпивахме от чашите шампанско „Боленже“. Обстановката е приятна, задушевна. Навън, въпреки падналия сняг, времето е меко и някои излизат да изпушат по една цигара. Отначало се боях да не би Ана и Жози да се сдърпат, но Ана бързо изпи няколко чаши и така се развесели, че дори отиде да погали по бузата Едуар-бебе, който спеше в прегръдките на майка си. Небето е обсипано със звезди. Ребека, жената на Патрик, дребничка, червенокоса, с ъгловато лице, възкликва, че звездите са разкошни. Тогава той ни съобщава, че тя е била кръстена само преди няколко месеца по нейно настояване, след като преживяла мистично видение по време на посещение на катедралата в Бове, и сега моли, ако това не ни пречи, да гледа по телевизията част от нощната меса. „Няма проблеми, вървете, само намалете звука“, съгласявам се аз. Именно в този момент телефонът започва да вибрира в джоба ми.

Отначало не чувам нищо, само далечно пращене. Ставам и се отправям към входната врата, като моля човека отсреща да повтори, защото връзката е лоша. Излизам. Казвам: „Да? Ало?“, и тогава ми съобщават, че тя е починала. Не зная какво да отговоря. Само възкликвам: „А?“. затварям и веднага блокирам обажданията. Треперя.

За момент се колебая дали да се обадя в болницата, за да се уверя, че добре съм разбрала. Сядам на един плетен фотьойл, който тя ни подари, когато двамата с Ришар се нанесохме в тази къща. Той стене под тежестта ми и на мен ми се иска да стена, но оставам безмълвна. Стисвам облегалките и изчаквам земята да престане да трепери.

Най-сетне земетресението спира, аз цялата съм потна, слепоочията ми са покрити със ситни капчици. Луната грее над клоните на дърветата, в далечината се вижда сиянието на Париж. Пред мен един таралеж прекосява градината. Дочувам зад гърба си гласове. Обръщам се и виждам Ана и Венсан да пушат от едната страна на входа, а от другата са Патрик и Робер, който си е намерил събеседник, комуто да изложи познанията си в областта на пурите.

Всичко е на мястото си, всичко е спокойно. Никой не е забелязал каквото и да било. Опитвам се да овладея дишането си, да успокоя сърцето си.

Най-сетне ставам. Правя опит да се усмихна. Питам ги дали не желаят нещо, после влизам, смеейки се на една забележка на Робер, от която не съм разбрала нищо, но доста успешно се преструвам. Останалите не са усетили нищо. Вътре виждам Ребека, седнала по турски на канапето, вперила очи в безмълвната картина на нощната меса. Останалите трима са се събрали пред камината с чаши в ръка. Сядам до Ребека.

- Току-що ми съобщиха, че мама е починала - казвам й, като на свой ред се заглеждам в директното предаване от „Нотр Дам“.

В отговор тя само вдига очи и кимва. Не зная къде е в момента, но във всеки случай не е тук, не и редом с мен. Усмихвам й се. Като й доверих страшната новина, аз се освободих от обръча, стегнал гърдите ми. В същото време успявам да се владея, засега не съм длъжна да споделям с останалите, а Ребека в никакъв случай няма да ме издаде. Предлагам й чаша чай или парче от коледния сладкиш. Тя с възторг поръчва и двете. Приемам поръчката. Спомням си, че съм срещала странни, откъснати от реалността жени, но не до такава степен. Отивам в кухнята да приготвя чая. Докато прекосявам салона, Ришар ми намигва приятелски и това, че дори той не вижда нищо, че не забелязва нищо необичайно, означава, че успявам чудесно да се преструвам.

На връщане с таблата, предназначена за Ребека, виждам как останалите се прибират, съпроводени от мириса на замръзнала земя. Разговорите се възобновяват, погледите се кръстосват и аз започвам внимателно да се рея сред тях, скътала страшната тайна като талисман, който изгаря гърдите ми.

Призори затварям вратата след Робер и Ана, които са си тръгнали последни, и имам усещането, че съм дала няколко часа отсрочка на Ирен и на самата себе си, че сме се възползвали от тях - прекарали сме тези последни моменти заедно, встрани от всички останали, само двете, както някога, без човек, на когото да разчитаме, и изпитвам удовлетворение и покой. Стоя известно време на прага, изчаквайки да си заминат, Робер да намери ключовете на колата, а недалеч от мен е кацнал един кос, който с държанието си, наклонил глава и дръзко вперил в мен очи, създава впечатлението, че сме стари познати, че отлично знаем за какво става въпрос. Преди да си легна, нарязвам една ябълка и му поднасям в чинийка парчетата.

Събуждам се в средата на следобеда и започвам да разпространявам печалната вест, получавайки всеки път в отговор неловко мълчание, последвано от насърчителни думи, предложения за помощ от всякакъв характер, но аз не желая да виждам никого и успявам да се избавя от тях с всичката им добронамереност.

Изключение прави Патрик. Но посещението му няма връзка със смъртта на Ирен - за която той, естествено, не знае - целта е да намери някаква верижка без особена стойност, която обаче Ребека носела след поклонение в Лурд. „Съжалявам, но тя не е на себе си при мисълта, че може да я е загубила“, обяснява, докато се опитва да бръкне зад облегалката на канапето, на което младата му жена прекара почти цялото време. „Още веднъж благодаря за чудесната вечер“, добавя, продължавайки търсенето, приклекнал, смръщил вежди, пъхнал ръка до лакътя зад възглавниците.

Махвам в знак, че няма нужда да ми благодари, наблюдавайки го как стои на колене пред мен. Докато му отварях вратата, забелязах спусналата се над околността мъгла и дочух далечен, приглушен кучешки лай.

Едва четири часът е, но дневната светлина започва да помръква. Колко пъти сме правили любов през годините на същото това канапе с Ришар, а също с Робер, с онзи цигулар и с кого ли още не? „Хоп, готово!“, възкликва той, показвайки прословутата верижка, засмян до уши.

Скутът ми се намира на почти една височина с носа му - само на метър от него. Този път обаче не съм объркала пеньоарите и съм с дългия, като все пак съм му позволила леко да се разтвори. Изчаквам. Той продължава да се усмихва, без да помръдне. вдигам очи и се наслаждавам на заснежената гора сред синкавия вечерен здрач, после решавам, че отреденото време е изтекло, обръщам се и се отправям към вратата. „Ирен почина тази сутрин - съобщавам му аз. - Прощавайте, че не ви предлагам нищо, но имам нужда да остана сама. Нали ще целунете Ребека от мен?“

Той се изправя, за момент сякаш залита под действието на обзелите го разнопосочни чувства, но смъртта на Ирен, изглежда, взема превес и той предприема отстъпление, извинява се неловко, целува ръцете ми. Твърде късно, ако сега се сеща за онова, за което аз си мислех преди по-малко от минута, то вече е напуснало съзнанието ми - подобни пориви не идват по желание.

От Коледа до Нова година офисите ни са затворени и аз посвещавам тези няколко дни на печалната задача да организирам погребението на мама и да подредя вещите й.

Да загубиш майка си по време на празниците, е особено неприятно, защото погребалните агенции работят на половин обороти и към болката се прибавя странното усещане за нереалност, за спряло време, за застиналост, което прави загубата на онази, която ви е носила в утробата си, още по-тревожеща и непонятна.

Ралф обещава да се изнесе преди края на януари. Това е доста далеч, но не казвам нищо, разбирам, че не може да намери ново жилище от днес за утре, и се съгласявам - уговаряме се за дните през седмицата, когато ще идвам, за да го притеснявам възможно най-малко, докато подреждам нещата на Ирен и ги опаковам в кашони.

Оглеждам набързо апартамента, като му обяснявам, че бих искала да съм наясно колко работа ми предстои при изнасянето на мебелите. Осведомявам го също така за подробностите около погребението, ако той реши да присъства.

Последните ми думи очевидно са го подразнили. Как съм могла да си представя дори за момент, че няма да дойде на погребението на Ирен? Чувствал се дълбоко засегнат. „Просто исках да ви кажа, Ралф, че формално не сте длъжен, но от само себе си се разбира, че сте добре дошли.“

Откривам у него сприхавост, която не съм очаквала. Ришар споделя, че това ни най-малко не го учудва, защото усетил тази склонност у него още при първата им среща.

- Тази негова крива усмивка веднага го издаде. Досадник и половина.

- Прав си. Но помисли, че до неотдавна той е спал с нея. Това все пак има значение. Той не е някой далечен братовчед. Държал я е в прегръдките си, целувал я е, притискал се е до тялото й. В известен смисъл това е доста плашещо.

- Кое е плашещо?

- Кое е плашещо ли? Ами не знам, интимните им отношения, познавал я е съвсем отблизо, освен това разликата във възрастта... И знаеш ли кое е най-ужасното? Тя искаше две неща. Да се омъжи отново, а аз бях против. Изобщо не исках да я чуя. Това първо. Второто се отнасяше до баща ми, тя искаше да му отида на свиждане поне още веднъж, преди да е станало твърде късно и той окончателно да се побърка. А аз отказах. Как смяташ? Равносметката е доста неприятна, нали? Мисля си, че Ралф е последният човек, който й е доставил удоволствие, а и дори да не е той, при всички случаи не съм аз и сега ме е срам, толкова ми е тъжно.

Минаваме покрай изложените надгробни паметници, разглеждаме ковчезите. От другата страна на пътя има фирма за продажба на каравани, чиито избелели знаменца плющят на фона на сивото небе. Ришар ме е хванал под ръка. Надявам се Елен скоро да установи, че нещата между мен и него не са толкова ясни, и че рано или късно, това ще я накара да се разбунтува. И не се съмнявайте, че отново всички погледи ще бъдат обърнати към мен, моето поведение ще стане обект на критики. Сякаш го принуждавам да направи каквото и да било, сякаш го карам да ми прави компания. Смятам, че самият той знае какво прави. А ако не знае, аз първа бих съжалявала.

При всички случаи съм доволна, че той е с мен, защото всичко в главата ми се върти и не съм в състояние да избера, да реша на кой модел да се спра, каква да бъде тапицерията на ковчега, и моля Ришар да се заеме с това, да се спре на най-доброто, а аз излизам да се разведря и дори да изпуша една цигара.

Погребението е определено за четвъртък. Небето е млечнобяло, във въздуха се реят снежинки, плъзгат се по лакираната лъскава повърхност на ковчега. Ришар и Венсан са от двете ми страни, чувствам, че са готови при нужда веднага да ме подкрепят, няма да се наложи да използвам поставения недалеч стол, в случай че краката не ме държат, зная, че съм в сигурни ръце.

Не мога да издържа до края, нямам достатъчно смелост. Не искам да присъствам на спускането на ковчега, но нямам желание да нарушавам церемонията, правя им знак, че всичко е наред, че не се нуждая от никого, и се отправям към изхода. Правя няколко крачки и припадам.

Когато идвам отново на себе си, се оказвам на една пейка, малко по-нататък, която са освободили, за да ме положат на нея. Изобщо не съм учудена. За мен това е страшен шок. Човекът от охраната на гробищния парк има опит и ми предлага да взема бучка захар - от началото на седмицата аз съм третата, която припада. Изправям се. Успокоявам близките, които са се надвесили над мен. Изглежда, съм бледа като платно. Да, сигурно, но сега съм добре. Изпитанието, през което минавам, е твърде мъчително. Ето какво се случва, когато човек надценява силите си, мисля си аз. Реалността винаги ви поставя на място.

Патрик се заема да ме придружи - заявяват ми, че не съм в състояние да шофирам, и заплашват да ме завържат на задната седалка, ако настоявам да седна зад волана в опит да докажа себе си, при положение че преди малко се бях проснала между надгробните камъни като дребен ненужен предмет.

Настроението ми е такова, че бих предпочела да се прибера сама и да не произнеса нито една дума до следващата сутрин, но те почти насила ме отвеждат до колата, настаняват ме, слагат ми предпазния колан, навеждат се към страничното стъкло, за да ме накарат да седя спокойно до второ нареждане - междувременно отбягвам похотливия поглед на Робер, който в момента е като жива рана и източник на тревога.

- Не ме карайте да говоря - казвам, когато Пат рик потегля. -Благодаря.

Минаваме покрай кейовете, прекосяваме Сена, сетне горите, без да го погледна, нито да му кажа каквото и да било, а и той не се обажда, кара мълчаливо и спокойно, докато през това време ситният сняг започва да помрачава небето.

- Имахме късмет - казвам накрая.

- Предвиждат силни виелици през нощта. Ще трябва да затворим капаците.

Кимвам с глава. Компанията му не ми е неприятна, но ми е трудно да говоря. А и честно казано, той ме дразни. Сякаш с него всичко идва не навреме, сякаш непрекъснато се разминаваме.

Щом пристигаме, не изчаквам да ми отвори вратата и излизам сама.

Вече съм пред вратата, но той все още не е потег лил. Сега, когато вече знам що за човек е жена му Ребека, съм по-снизходителна към него. Спекулата с цените на суровините или въвеждането на нови финансови системи, без съмнение, не изисква кой знае какви качества, нито особена чувствителност, но от друга страна, кой би пожелал да свърже живота си с човек като Ребека?

Свивам рамене и се прибирам. Изключвам алармата. Поглеждам навън, но не го забелязвам, защото снегът изведнъж се е усилил. Тази сутрин, преди да тръгна, бях включила отоплението и сега вътре е приятно. Откакто живея сама, къщата сякаш е станала по-голяма, но изглеждаше напълно подходяща, докато тук бяха Ришар и Венсан и особено докато Ирен беше при нас. Бях обзавела голяма таванска стая, където да работя, с бюро, няколко възглавници и голям телевизор, а Ирен обитаваше партера, в крайна сметка нямаше много място, до момента, когато тя окончателно ни побърка и решихме да поемем нейния наем, само и само да живее отделно - преди да се стигне до кръвопролитие.

Купих къщата преди двайсетина години, след неочаквания успех на един от първите ни проекти, и я поддържам в добро състояние, за да остане все пак нещо солидно от това семейство, нещо читаво, за да не е било всичко напразно. Редовно е обработвана против термити. Няколко цигли отлетяха по време на бурята през деветдесет и девета и ние използвах ме случая, за да ремонтираме покрива. Ришар никога не я е обичал, защото не понасяше мисълта, че дължи стените и покрива над главата си на моите способности.

Така и не можах да го накарам да се отърси от подобни предразсъдъци. Накрая се отказах. Забравих, че всеки нерешен проблем, рано или късно, изниква отново с още по-голяма острота и ни прес ледва докрай.

Качвам се на тавана, за да освободя място за вещите на Ирен, и използвам случая да шпионирам къщата на моя съсед. Навън цари тишина и се сипе гъст сняг. Прозорците на партера са обкръжени от светещи гирлянди, коминът пуши, от небето се спус ка белезникав здрач.

Не чувствам глад, но решавам да хапна, за да събера сили. Слагам си слушалките, пускам албума Felt на Нилс Фрам и с цигара в уста счупвам няколко яйца над тигана. Сега вече мама наистина е мъртва, в това не може да има никакво съмнение, и въпреки всичко се чувствам напълно очарована от музиката на Нилс Фрам.

Навън вече се надига истинска буря и не мога да разбера дали тя, или късният час са причината толкова бързо да притъмнее. Дори през слушалките чувам воя на вятъра.

Обличам пижамата. Свалям грима.

По-късно вечерта той звъни на вратата, разтревожен, че на това време капаците на прозорците не са затворени.

- Не исках да ви притеснявам, после си казах, че би било прекалено глупаво, защото, ако не направя нищо, поне половината от вашите стъкла ще бъдат строшени.

Колебая се за момент, после му отварям. С общи усилия успяваме да затворим вратата. Той ме оглежда от главата до краката. Този мъж притежава дарбата да ме заварва в най-невероятни одежди.

- Да бяхте видели какво се случи през деветдесет и девета - казвам му. - Сякаш настъпваше краят на света.

Още не съм довършила изречението, когато той се втурва към най-близкия прозорец, отваря го широко и се опитва да хване опрените в стената капаци. Между него и природните стихии започва безмилостна борба. Надвесен навън, с разчорлена коса, той ръмжи сърдито. Колебая се дали на свой ред да се хвърля в страховитата вихрушка, която помита някои по-леки предмети в салона, но благодарение на Бога той успява да затвори капаците и веднага всичко се успокоява.

- Патрик, трябва да си призная, че не съм ги броила, но тази къща има поне двайсетина прозореца.

- Вятърът духа от запад. Нека най-напред се пог рижим за онази страна.

Сега е изпълнен с увереност, която при други обстоятелства напълно му липсва. Подчинявам се и отивам с него до следващия прозорец. Той хваща дръжката. Давам сигнал. Вятърът нахлува в стаята. Докато Патрик държи прозореца, аз се навеждам навън, улавям капака и с все сила го дърпам към себе си. Той се захлопва.

- Чудесно! - възкликва моят любезен съсед и бърза да затвори след мен.

Застивам за секунда, зашеметена от положеното усилие. Той се пресяга и ме погалва по ръцете над лактите през тънката материя на пижамата - двамата отстоим един от друг на една ръка разстояние, на не повече от петдесет сантиметра.

- Нека видим на горния етаж - предлага той, докато аз се съвземам и бърша просълзените си от вятъра очи.

Спалнята ми гледа на запад. Той спира пред вратата. Отправя ми въпросителен поглед. Кимам и навеждам глава. Влизаме. Леглото е разбъркано, бельото ми е нахвърляно върху фотьойла. Не съм очаквала никого.

- Не съм очаквала никого - казвам, като проследявам погледа му.

Преструва се, че вниманието му е изцяло погълнато от прозореца, който скърца и пращи под напора на вятъра, понесъл снега към столицата. В този момент той е изминал част от разстоянието до мен. В този момент може да спечели играта, стига да желае.

Изглежда, предпочита най-напред да се заеме с прозореца и двамата повтаряме маневрата. Когато приключваме, се чувствам почти гроги от студения въздух, изпълнил дробовете ми. Присядам за секунда на леглото, за да си поема дъх. Той също сяда. Поставя ръка върху коляното ми, гали го през мекия нежен плат на пижамата.

- Хайде да погледнем горе - предлага неочаквано. - Почти приключихме. Чувате ли? Чувате ли вятъра? Това ли е вашата спалня? Харесва ми. По ваш проект ли е обзаведена?

Изправя се. Качваме се на горния етаж. В моя ка бинет. Не светвам всички лампи. Има няколко огромни възглавници. Западният прозорец се е раздул от влагата и дружно започваме да дърпаме дръжката. Когато най-сетне механизмът се освобождава, двамата се търкулваме на пода и той се оказва върху мен, с цялата си дължина, а аз усещам как по тялото ми преминава електрически импулс, преди той да скочи и да затвори проклетия капак на този проклет прозорец - през който нахлува проклетият вятър.

Остава таванът. Нямам нищо против. Там цари особена атмосфера, пълно е с предмети, до които никой не се е докосвал, откакто сме ги оставили, отломки от предишната ни история, в случая на мен и на моята майка. Куфари, кашони, книжа, снимки, които никой никога не е разопаковал, не е разтварял, не е разглеждал. Катерим се по тясната стълба. Горе вятърът свири като самолетен двигател, цялата дървена конструкция скърца. Толкова по-добре. Включвам лампата. Тя изгаря. „Мамка му!“ Въпреки всичко влизаме.

Вътре започвам да дебна всяко негово движение, но той се отправя към прозореца и започва да го дърпа като побъркан. Когато най-сетне успява да го отвори, аз вече съм там и се навеждам да придърпам капака. Крещя сред воя на бурята, мърдайки задник в панталона на бархетната пижама: „Не мога да го стигна, Патрик! Помогнете!“.

Струва ми се малко прекалено аз да направя първата крачка и се заричам по-късно да му го припомня. Намирам това доста унизително. Трябва ли да го примамвам, за да му посоча пътя, трябва ли да го хвана за ръка и да го поставя между краката си? Така или иначе, успявам да затворя капака, а Патрик неочаквано се прилепя до гърба ми, притиска се до мен, ръката му се пъхва в моя панталон, придържан само с ластик, и се спуска надолу.

Вече не ми се вярваше, че ще стигнем дотам. Въздишам доволно, разтварям крака и извивам шия, за да му предложа устните си, но в този миг той отскача назад с пъшкане, втурва се в полумрака към стълбата и се устремява надолу. Не мога да повярвам, че това се случва. Просто не мога да си поема дъх.

Прекарвам кошмарна нощ. На сутринта откривам цветя пред входната врата. Хвърлям ги направо в кофата за смет.

Към десет часа той звъни на вратата. Прекъсвам обясненията му, като му заявявам, че това не ме интересува, и му затварям под носа. Наблюдавам през шпионката как се отдръпва на няколко метра, стои известно време съкрушен, с наведена глава, а после сяда на люлката, чиито възглавници съм прибрала, и подпира чело на ръцете си.

На обяд все още е тук, изобщо не е помръднал. Времето е ясно, вятърът е отслабнал и вече не духа на пориви, но продължава да е много студено. Дали ще бъда отговорна по някакъв начин, ако вземе, че умре пред вратата ми, без да съм му се притекла на помощ? Заемам се с къщната работа, минавам от етаж на етаж, като от време на време надзъртам да се уверя в присъствието му и всеки път установявам, че клетникът все още е на своя пост.

Обажда ми се Ана и когато й описвам положението, тя ме съветва незабавно да отпратя Патрик, докато не е настинал или не е предизвикал скандал.

- Не мога да разбера как непрестанно изпадаш в подобни ситуации. Смайваш ме. Искаш ли да дойда?

- Не - отвръщам, след като за пореден път съм погледнала към Патрик. - Няма смисъл.

Пускам си един филм с Леонардо ди Каприо и когато се откъсвам от екрана, навън се свечерява, а той все още е тук. Известно време се мотая безцелно, накрая се обличам и излизам.

Заставам пред него с ръце на кръста.

- Смятате ли, че постъпвате разумно? Да не сте решили да прекарате нощта на тази люлка?

В очите му проблясва искра и толкова. Придържа около врата си яката на палтото от камилска вълна, ръката му е като залепена за реверите, вече покрита със скреж. Виждам, че прави опит да се усмихне, но мускулите на лицето му са парализирани.

Хващам го под мишницата и го принуждавам да се изправи. Никак не е добре, вкочанен е до мозъка на костите, прегърбен, с блуждаещ поглед. Настанявам го на една табуретка пред камината - нямам намерение да го държа дълго - приготвям му грог, който да изпие, след като пръстите на ръцете започнат отново да го слушат - засега обаче само зъзне.

- Какво всъщност искате? - питам го. - Какво ви прихваща?

Не очаквам отговор. Запалвам цигара. Той клати глава, виждам, че се опитва да каже нещо, но от устата му не излиза нито звук. Предлагам му бонбон за смучене за гърлото и обезболяваща таблетка.

- Патрик, изпийте този грог и се прибирайте у дома. Нека спрем дотук, съгласен ли сте?

Той все още потраква със зъби и най-после обявява, че просто искал да се извини, да сподели какво отвращение изпитва от самия себе си за това, че ми е пуснал ръка.

Гледам го известно време как трепери пред камината.

- Всичко е наред. Не правете от мухата слон - успокоявам го.

Запалвам цигара и я пъхвам между устните му.

- Кажете ми откровено, Патрик, харесвам ли ви, или не?

Той едва не се задавя от възмущение, мърмори нещо. Навън вече е нощ.

Наблюдавам го. Не казвам нищо. Струва ми се, че започвам да губя търпение. Изморена съм. Изчаквам лицето му да започне да възвръща цвета си, да си изпие грога и го отпращам навън, като му соча колата, която го очаква от другата страна на улицата.

Той се обръща на два пъти, като се удря в гърдите и поклаща глава. Пълнолуние е. Проследявам маневрите му по заледения асфалт и изчаквам да се прибере. Все съм срещала през живота си странни мъже, но Патрик определено бие всички рекорди. И въпреки всичко ми харесва. Ще ми се незабавно да приключа тази история, още сега да изгоря всички мостове, защото с толкова сложен и непредвидим мъж като нищо може да си навлека неприятности, после се сещам, че все пак не съм толкова стара, че все още мога да преживея някое и друго необичайно приключение, че все още имам способността да се справя -предполагам, че започналата между нас игра няма да приключи току-така.

Седя известно време унесено пред огъня, после се качвам в кабинета да опаковам подаръците - закъснявам, смъртта на мама наруши организацията. После надписвам няколко картички, пъхам ги вътре, прозявам се. Все още съм с ръка пред устата, когато някой се хвърля върху мен и грубо ме събаря върху мокета на пода. Докато падам, дръпвам шнура на настолната лампа и стаята потъва в мрак. Изпищявам. Получавам силен удар по челюстта. Нападателят ми е с качулка. Малко съм зашеметена, но го блъсвам с все сила и продължавам да крещя. Този път или той не е подходил достатъчно решително, или аз съвсем съм се разбесняла, но така или иначе, не успява да ме обездвижи

- не чувствам никакъв страх, изпаднала съм в сляпа ярост, изобщо не ме интересува дали е въоръжен.

Въпреки всичко успява да ме притисне с цялата си тежест и да ме хване за гърлото. Викам: „Помощ! Помогнете!“, но той ме удря с все сила по лицето. Прекалено бясна съм, за да припадна, и докато той се опитва да смъкне панталона ми, хващам крака на пълната с книги етажерка и сполучвам да се измъкна от хватката му, плъзвам се по гръб и започвам да го ритам по главата.

Той обаче отново взема надмощие и аз отстъпвам, очаквайки отново да се нахвърли върху мен. Седя върху пода, облегната на стената, когато пръс тите ми ненадейно напипват ножицата, която използвах при опаковането на подаръците.

Ръката му се протяга да ме сграбчи, но така и не успява да ме достигне, защото я пробождам, с все сила я нанизвам на шивашката ножица.

Негов ред е да изреве, чувам гласа му, но бездруго вече зная кой е той, може би дори от самото начало съм знаела, още преди да свали качулката.

С един скок се изправям с насочена към него ножица. „Махайте се от тук - заповядвам глухо, разтреперана от гняв. Блъскам го към стълбата.

- Махайте се от тук! Вън!“ Размахвам пред лицето му червеното от кръвта острие. От очите ми излизат пламъци. Чакам само да посегне, за да го промуша отново, ще бъда бърза като мълния. Разярена съм до крайна степен. Той го вижда. Доволна съм, че го вижда. Сгърчил лице, отстъпва заднешком, обзет от паника, притискайки към тялото си ранената ръка. Ала така и не мога да разбера какво се крие зад тази гримаса, какво чувства в действителност. Втурва се към изхода. „Марш от тук! - заповядвам му. - Повече не се доближавайте до мен!“

Обръща се и хваща дръжката на вратата. Най-смущаващото за мен е, че пред мен стои Пат рик. Патрик, когото познавам, който е мой съсед, който флиртува с мен и прочее. Очевидно, че това не може да бъде мъжът, който ме нападна, мъжът с качулката не е той. Ако не беше раната на ръката му, нямаше да зная какво да мисля. „Какви ги вършиш? - на път съм да си кажа. - Та това е твоят приятел Патрик, не го ли позна?“

Вратата се отваря. Той излиза. Продължавам да го следвам с насочена към лицето му ножица. Пълната луна свети едва ли не ослепително. Примигвам. Тогава единият и другият Патрик се наслагват в съзнанието ми и аз спирам. Той продължава да отстъпва и вече виждам чудесно неговия двойник, онзи, който ме изнасили първия път и сега се опита да го направи отново. Плъзва се по леда и се просва по лице на земята -по инерция едва не пристъпвам напред, за да му помогна.

Минава ми през ума да се обадя на полицията, но не го правя. Предпочитам да взема една вана. Не смея да призная истината дори пред себе си.

На другия ден вземам колата и използвам случая да отида до гробището. Не съм длъжна, можех да я посетя и по-късно, но там няма жива душа и ако реша да избягам, спокойно мога да го направя.

Надгробният паметник още не е поставен, но така могилката пръст изглежда още по-внушително. Отгоре са положени цветя, които все още не са увехнали, дните между Коледа и Нова година винаги са някак странни, доказателство е необичайната тишина, която ме посреща и ме изпълва с чувството на спокойствие и нереалност, а това напълно съответства на душевното ми състояние. Навеждам се да оправя неизвестно какво и я моля да ми прости за жалкото ми представяне на погребението. Денят е напълно подходящ да дойда на поклонение пред гроба на майка ми. Небето е светло и млечнобяло, а студеният въздух е приятно хаплив.

Изправям се и виждам, че наоколо има доста дървета, но те не закриват небосвода. „Надявам се да си добре тук - прошепвам. - В града сме, но си като на село. През лятото ще има птици и пчели.“

Докосвам с длан черната замръзнала земя, сетне си тръгвам.

Слънцето вече залязва, когато спирам на паркинга на кварталния супермаркет, за да купя цигари и котешка храна.

Доволна съм, че минах с успех изпитанието на гробището, че успях да издържа. Една грижа по-малко. Поемам удара с достойнство и се справям много по-добре, отколкото съм очаквала. Вече знам, че спокойно ще мога да ходя там от време на време, без да преживявам всяко посещение като драма. Все още имам нужда от нея, но сега се чувствам по-уверена в себе си.

Пред входа на магазина срещам Патрик. Носи пакети с покупки, но като ме вижда, замръзва на място и внезапно хуква - без съмнение, се бои, че нося в себе си някакво оръжие - докато тича, единият пакет се разкъсва и съдържанието му с трясък се изсипва на земята.

Продължавам, без да се обръщам, и се отправям към щанда за алкохол. Все още съм му бясна. Бясна съм и на себе си, че се оставих да бъда заблудена, че упорито отказвах да видя очевидното. Запазвам си правото следващия път да го пребия с тояга или може би да го обезвредя, да го оставя безжизнен на място. Този сценарий може да се повтори. Не бива да си въобразява, че ще се приближи безнаказано до мен.

Въпреки всичко все още го желая. Това е ужасно. Готова съм да крещя от огорчение и отчаяние, но се боя да не привлека вниманието на хората от охраната с бръснати глави и да се окажа закопчана с белезници за някой радиатор. Ненавиждам се за всичко, което сама си причинявам. Какво не ми е наред? Може би е от възрастта? Наслуки вземам сода, джин, маслини, обезмаслено сирене. За момент се питам дали не трябва да възобновя връзката с Робер, да се съсредоточа изцяло върху нея, да не обръщам внимание на останалото, това би опростило нещата, би загасило огъня, който го изгаря отвътре, но така и не успявам да убедя себе си и се отказвам.

- Не съм изпращал покана на твоя приятел - казва ми той, когато ме посреща в новогодишната вечер, безупречно сресан, с шалче около врата и със сладникава, белозъба усмивка.

Първият мъж, с когото получих оргазъм, приличаше на него, с тази разлика, че тогава бях шестнайсетгодишна - беше психологът, който се занимаваше с мен след масовото убийство, извършено от баща ми, при това известен специалист, пълен мръсник.

- Виж какво, Робер. Доволна съм, че не си го поканил. Много съм доволна.

- Виж ти.

- След като ти казвам.

Подавам му палтото си. Изобщо не съм очарована от перспективата да празнувам Нова година в неговата компания, но не можех да откажа, всички останали са тук. Все още не съм готова да прекарам сама новогодишната нощ.

Само преди три дни погребах мама. От мен не се очаква да преливам от веселост, нито да танцувам по масите, но чувствам, че имам нужда от компания. И от питие. Ирен обожаваше подобни събирания. Готвеше се един месец предварително. Ришар ми напомня това и при всички случаи след мен той е човекът, който е най-засегнат от смъртта на Ирен. Тя не беше лесна като характер, но двамата с Ришар се разбираха и след няколко години станаха добри приятели - развратният живот, който тя водеше, изобщо не го засягаше.

Тя често ми напомняше да взема пример от него. От толерантността му към начина на живот, който са си избрали другите. Призоваваше го за арбитър в нашите спорове. Вслушваше се в съветите му. Той предлага да ми помогне при подреждането на нейните вещи и аз приемам.

- Патрик не е ли тук? - пита ме.

- Не. Не знам. Защо ме питаш?

- Защо ли?

- Той е женен. Има си съпруга. Защо питаш точно мен къде е?

- Е... Прощавай, мислех си, че...

Свивам рамене и се отдалечавам. Тук са няколко писатели, няколко сценаристи, с които работим, неколцина режисьори, които са правили клипове по наша поръчка, и апартаментът се оказва изпълнен с такова его, че ако случайно спре токът, гостите просто ще започнат да светят от само себе си. Всички изглеждат във форма, изпълнени са с проекти, но преди всичко искат да използват вечерта, за да се поотпуснат, поне за няколко часа да забравят за бизнеса от изминалата година, така че е достатъчно човек да протегне ръка и пред него мигом ще се появи чаша шампанско.

- О, скъпи Венсан, благодаря. Как си? Жози още ли не е дошла?

Виждам как се намръщва. Взема пълна чаша.

- Няма да дойде. Не желае кракът й да стъпва у Ана.

- А, нима? И поради каква причина?

- Просто така.

- Аха, случва се. Нищо. Доволни ли сте от телевизора?

- Да. Всъщност и да, и не. Включен е от сутрин до вечер. Чудя се кога успява да прескочи до тоалетната.

- Бъди сигурен, че ще си повреди очите.

Ана ми прави знак и споделя, че така е по-добре и за Жози, и за нея, а освен това разчита на моята подкрепа пред Венсан.

- Да знаеш, това момиче е същинска напаст, а твоят глупчо изобщо не си дава сметка за това.

- Сто пъти съм го предупреждавала - отвръщам. - Сто пъти му казвах да внимава. Сто пъти.

- Тя иска да измъкне от затвора бащата на своето дете. Нищо друго не я интересува. Готова е на всичко, за да го постигне. Ако Венсан не намери пари, силно се съмнявам, че още дълго ще остане влюбена в него. Имай предвид, че е крайно време да помислим за отглеждането на детето.

- Съгласна съм, но нека не е тази вечер - усмих вам се аз.

Като гледам Елен, без да съм мъж, почти си представям какво изпитват мъжете в присъствието на толкова красива жена. „И аз мисля същото“, казва Ана, като ме докосва по рамото.

Запалвам цигара. Мебелите са преместени и по средата има богат бюфет. Непрекъснато съм в движение, за да избягна Робер.

По-късно, някъде към три след полунощ, той все пак успява да ме засече, в този момент всички вече са поизморени. Това става до високия прозорец, пред който, за нещастие, съм спряла да погледам как вали снегът.

- Смятам да направя съобщение - прошепва на ухото ми той. - Време е да скъсаме с лъжата.

Веднага го сграбчвам за ревера на сакото. Сигурна съм, че не блъфира. Познавам този поглед.

- Добре - просъсквам. - Добре. Съгласна съм, клети мой Робер.

- Не. Почакай. Вземи си думите назад. Махни клети мой Робер. Веднага! Иначе започвам да говоря.

- Вземам си назад клети мой Робер.

- Напомням ти само, че да се чукаш с мен невинаги ти е било дотам неприятно.

- Няма смисъл да припомняме миналото. Не искай от мен да ти обясня необяснимото.

- Не ми говори по този начин. Не съм малоумен.

Уговаряме се да се видим някой следобед през седмицата. Снегът почти е спрял, светлините иск рят.

- Не ти ли е гадно? - питам го. - Че всичко прик лючва по този начин?

- Бих искал да не променяме нищо в отношенията между нас. Да не докосваме нищо. Ти да си останеш същата.

- И затова реши да прибегнеш до този шантаж? Кретен такъв!

- Вземи си думите назад.

- Вземам си назад кретен такъв. Само че не ти прилича, Робер, нищо не можеш да промениш. Затова те моля предварително да ме извиниш, ако проявя студенина по време на предстоящата ни среща. Нали няма да ми се сърдиш? Човек не може насила да изпитва уважение.

Така или иначе, вземам чашата, която ми подава, но отказвам да се чукна с него.

- Чукането е друго нещо - казвам му.

Той се засмива, докосва периферията на въображаемата си шапка и ми обръща гръб. Съзнавам, че отговорът ми наистина е доста нелеп, но вече съм на път да се напия. Чудесно. Точно това ми се искаше. Точно от това имах нужда.

Към четири сутринта си тръгвам, без да се обадя на никого. Карам по пустите улици, избягвам главните артерии и не след дълго излизам от града. Стигам на няколко километра от дома и навлизам в гъста мъгла, която може да ми създаде проблеми - на два пъти се налага да натисна рязко спирачката, защото не виждам абсолютно нищо. Колата има фарове за мъгла, но когато ги включвам, резултатът никак не е убедителен. Тогава се случва онова, което не можеше да не се случи, пропускам един завой и хлътвам в канавката.

Сътресението е доста сериозно. Дори въздушната възглавница се включва и почти ме зашеметява. Когато се съвземам, двигателят е угаснал и първото нещо, на което обръщам внимание, е тишината. Протягам ръка, изваждам контактния ключ и всичко потъва в непрогледен мрак.

Зная къде съм. Намирам се в горичката, недалеч от дома, но по този път рядко минават коли дори в нормално време. С една дума, новата година започва добре. Облягам глава назад и за известно време оставам неподвижна. После решавам да сляза, но неволно надавам писък, който отеква зловещо сред потъналата в млечнобяла тъмнина околност. Остра болка прорязва левия ми глезен - тя така ме изненадва, че оставам с отворена уста.

Постепенно си поемам дъх, навеждам се и внимателно докосвам крака си, не виждам нищо и изпадам в паника при мисълта, че той може да е строшен или дори откъснат, но всичко си е на мястото, дори няма кръв. Просто не мога да помръдна.

Успявам да се съсредоточа и включвам аварийните светлини. Мъглата е толкова гъста, че едва виждам предницата на колата. Изкисквам се. Мъча се да събера мислите си. Леко ми се вие свят. Приемам, че съм лоша дъщеря. Че съм злонамерена. Обаждам му се. Питам дали съм го събудила, обяснявам му в какво положение съм изпаднала.

- След десет минути съм при вас - отвръща той.

Паля цигара. У мен разумът рядко взема връх и когато се случи, ми носи единствено чувство на потиснатост, досада и отчаяние.

Забелязвам, че е успял само да облече палтото върху пижамата, и тази негова припряност ме трогва, но се старая да не го показвам. Навежда се. Свалям страничното стъкло.

- Ще ви бъда благодарна, ако ме откарате до дома - казвам му.

Той кимва с ръце в джобовете, вперил поглед във върховете на обувките си. Цяла минута стоим, без да помръднем. Накрая все пак добавям:

- Чуйте ме, Патрик. Ранена съм. Трябва да ми помогнете да изляза от колата.

Той, изглежда, е изгубил способността да говори, но все пак ръцете му са читави, вкопчвам се в него, той ме измъква от колата и двамата излизаме от канавката. Това е нашият първи физически контакт, откакто го разкрих, усещането е странно и много силно. Почти ме носи. Изумена съм. От този тип, естествено, но и от самата себе си, от необикновената ми дарба грижливо да подбирам мъжете.

Сяда до мен и ми напомня да си сложа колана, но така и не успявам да срещна погледа му, стиснал е волана - виждам само профила му, осветен от таблото, но нито веднъж не се обръща към мен.

Продължавам да мълча. Разпознавам миризмата в купето, подобна на църковен тамян. За пръв път се качих в тази кола, когато я караше един симпатичен съсед, а не неуравновесеният тип, който ме бе изнасилил няколко дни преди това, и си спомням, че тогава се усмихнах, защото това ухание ми напомняше детството и ми носеше успокоение. Този път въздействието му е съвсем различно. Свързвам го със смъртта. Свалям страничното стъкло. Леденият въздух нахлува в купето, но той не казва нищо. Съсредоточен е върху карането. Сигурна съм, че докато ме е измъквал от колата, раната на ръката му отново се е отворила и сега кърви - превръзката сякаш ми напомня бруталността на случилото се съвсем неотдавна между нас. Не бива да допускам грешката, като се опитам да го забравя. Вече знам, че Патрик е способен да прибегне до насилие. Не се поколеба да ме удари по лицето, да ме хване за гърлото, да извие до болка ръката ми, да ме притисне под тежестта си, от което все още цялата съм в синини.

Странно, но въпреки това не се боя от него. Нащ рек съм, но не ме е страх.

Чудя се как успява да следва пътя, защото отпред абсолютно нищо не се вижда. Двата километра, които трябва да изминем, са като океан от пяна, в който при моето състояние неизбежно щях да потъна.

Направих глупост, като изпих последната чаша джин тъкмо преди да си тръгна.

Чувствам как глезенът ми започва да се подува. Навеждам се с мъка, за да го опипам - със задоволство установявам, че цялото тяло ме боли -кракът ми е топъл и безформен. Стиснал здраво волана, той седи прегърбен, свил глава между раменете - може би заради студа, изпълнил купето, но аз имам нужда от чист въздух. Забравила съм да придърпам роклята върху коленете си.

После ненадейно пристигаме. Не виждам къщата, но Патрик изглежда напълно уверен в себе си. Дори излиза да провери дали всичко е наред, после се връща и кимва утвърдително.

Налага се да му напомня, че не мога да изляза сама, че съм на път да замръзна, докато той се сети да дойде и да ме измъкне. Прегръщам го през врата, което още повече усилва смущението му - от докосването усещам как това смущение се надига и измъчва моя спасител. Доволна съм, че предизвиквам у него подобно чувство, доволна съм от това мое временно надмощие над него.

Взема ме на ръце. Не съм го молила за това, но останах вкопчена във врата му, очевидно очаквайки да ме вдигне, да ме пренесе през градината до входната врата, където с нищо не показвам, че искам да стъпя обратно на земята.

Бръквам в джоба на палтото да извадя ключовете. Питам го дали не му тежа, но не чувам отговора му.

Отварям, изключвам алармата, давам му знак да ме занесе на горния етаж, като добавям: „Знаете пътя“.

Струва ми се, че е в шок, че не разбира какво се случва и че сега като нищо бих могла да го накарам преди да си тръгне, да почисти мазето или да подреди тавана.

Оставя ме върху леглото. Преставам да му обръщам внимание, припряно свалям чорапогащника, захвърлям го - случайно той пада в краката му - придърпвам глезена си, за да го разгледам по-добре. Никак не е приятен на вид, зачервен, лъскав, подпухнал и ми причинява ужасна болка. Вдигам глава и с радост установявам, че гледката на голите ми крака, на белите ми бедра, на тъмната дантела - движенията ми са разкрили тези интимни части на тялото и облеклото ми, които нямам никакво намерение да прикривам от погледа на един познавач - го е накарала да замръзне на мястото си.

Протягам към него крака си, като по този начин разкривам още повече вътрешната част на бедрата, с молба да види глезена ми и да ми каже какво мисли или поне да проговори. Изчаквам. Готова съм да го напръскам с лютивия спрей, ако се окаже, че съм се заблудила, и положението стане опасно - моят ангел хранител се намира под възглавницата. Кракът ми започва да се схваща тъкмо когато Патрик решава да отстъпи, вперил поглед в тази тъй желана част от моята анатомия, от която той за пореден път се отказва. Свежда глава. Известно време недвусмислено оставам в тази донякъде неприлична поза, но вместо да бъде привлечен, той се втурва към вратата и го чувам да трополи надолу по стълбата.

Марти скача на леглото, отърква се в мен. Погалвам го.

Пристягам глезена си с лейкопласт в телесен цвят и слизам, като се придържам в парапета и подскачам на един крак, за да заключа вратата. Тъй като нямам торбичка с лед, използвам за тази цел плик със замразен грах. Мъглата се е вдигнала и небето е просветляло. Обаждам се на „Пътна помощ“ да приберат колата и разтварям две таблетки алка-зелцер. Днес е първи януари. Обаждат ми се от затвора. През нощ та баща ми се е обесил. Присядам. В този момент изглеждам потънала в мисли, но в действителност не мисля за нищо, не чувствам нищо, просто съм изпразнена - облегнала лакти на кухненската маса, опряла чело с ръка. В другата ми ръка телефонът отново започва да вибрира. Някакъв журналист пита дали наистина съм дъщеря на човека, избил всички деца от един летен лагер в началото на осемдесетте години. Не отговарям нищо. Затварям.

Когато бях на шестнайсет години, мечтаех да стана журналистка и тъкмо тогава моят баща беляза с кръв семейството си. Питам се що за журналистка би излязло от мен, ако имах възможността да продължа следването. Оставям вибриращия телефон на масата.

Срамувам се от чувството на облекчение, което изпитвам. Срам ме е. Много би ми се искало да го изкупя с поне лека болка в сърцето, някаква бегла гримаса, известно съжаление, но това не се случва.

Тревожа се по-скоро тази минала история да не излезе отново на бял свят - да не би тинята от дъното да изплува на повърхността. Питам се дали по този начин не е искал да си отмъсти, да ме накаже, дали не е посветил сетния си дъх, последните си мигове ясно съзнание на желанието да ми изпрати своите мълнии, задето за трийсет години не отидох да го видя нито един път, както се бе оплаквал пред Ирен. Задето съм го лишила от утехата на моето присъствие, от подкрепата на неговото дете.

Всъщност изобщо не си го спомням. В паметта ми се е съхранил само от снимките - особено онези, които вестниците непрекъснато публикуваха в продължение на месеци - но не мога да си го представя в движение, не чувам гласа му, не долавям миризмата му, а лишен от тези усещания, образът не представлява интерес и изключва всякакво що-годе присъствие. Забравила съм го. Столът му е празен. Въпреки презрението му към страданията, които трябваше да понесем заради него, благодарение на Ирен през годините все пак мъждукаше слабо пламъче чрез случките, в които той се бе проявявал в положителна светлина -баща ти направи това, баща ти ходеше там - но всичко бе напразно, от тези нейни усилия нямаше полза - баща ти казваше това, баща ти казваше онова - а аз се съгласявах, кимах с глава, но не чувах нито една нейна дума.

Струва ми се, че Ирен е запазила пълна кутия със снимки. Те не са на тавана, нямах желание да ги виждам, но си мисля, че все пак ги е прибрала и ги е скътала някъде в своя апартамент. Изглежда, това са негови снимки, от детството до затвора, които Ирен бе успяла да укрие от пресата, десетки и десетки снимки на чудовището от Аквитания, от всички периоди на живота му - за тях й предлагаха огромни пари, бяха готови да влязат с взлом, за да ги докопат, но тогава те бяха на сигурно място в сейф под наем, докато двете с майка ми в продължение на месеци постоянно сменяхме местоживеенето си, семейни пансиони, хотели и прочее.

Рано е, слънцето все още не се е издигнало до зенита. Благодарение на замразения грах глезенът ми отново придобива приемлив вид. Пристягам леко мястото и с помощта на бастун правя няколко крачки в салона, докато чакам таксито. Навън е ясно, градината е покрита със замръзнал сняг.

Давам адреса на майка ми. По пътя се разминаваме с „Пътна помощ“ и виждам как лебедката измъква колата от канавката.

Влизам. Отправям се към кабинета, който Ирен бе превърнала в дрешник, и започвам да отварям едно по едно чекмеджетата, когато довтасва Ралф, разчорлен, по долни гащи и тениска. Клати сърдито глава.

- А, не. Вижте, Мишел, не бива така.

Обръщам се към него.

- Добър ден, Ралф. Какво се е случило? Какво не бива?

- Ами това. Да се появявате по този начин. Да влизате, без да позвъните.

- Нали знаете, че имам ключ. Няма нужда да звъня. Не се притеснявайте, минавам само за малко.

- Няма значение, че е за малко, Мишел.

- Напротив. Има голямо значение. Не гледайте така сърдито.

- Все пак не съм съгласен. Съжалявам.

Почесвам се по слепоочието.

- Чуйте ме, дойдох да взема важни документи. Нямах възможност да чакам, докато си стегнете куфарите. Нали нямате нищо против да не се караме?

Той размахва ръце, продължава да клати глава, за да ми покаже, че не е съвсем съгласен с мен, когато зад гърба му неочаквано се появява съвсем гола брюнетка, на половината на годините на Ирен, пог лежда го въпросително и вирва брадичка. Не казвам нищо, просто не им обръщам внимание.

Накрая попадам на кутия от обувки, пълна със снимки, които веднага познавам, и бързам да я зат воря, сякаш за да не излязат от нея пъклените миазми, после се качвам в таксито, което ме чака отпред на яркото, но студено слънце.

Смрачава се. Без да се събличам, вземам от гаража лопата и отивам зад къщата.

Времето не е толкова студено и земята не е замръзнала. Донасям спирт за горене, изсипвам кутията в изкопаната дупка, поливам обилно снимките и ги запалвам.

Не протягам ръце, за да ги сгрея, но усещам как топлината облъхва лицето ми и за момент притварям очи, заслушана във фученето на пламъците, изчаквам, докато се уверя, че от тях е останала само пепел, потрепервам от вечерния мраз, после засипвам дупката и я отъпквам с лопатата, за да я изравня, а през това време в небето със зловещо грачене прелита гарван.

Ако беше жива, Ирен би припаднала. Оставам още малко навън, облегната на стената на къщата, сред бледия здрач и миризмата на изгоряла хартия. Тя през цялото време редовно му ходеше на свиждане, нито за момент не прекъсна физическата си връзка с него, което беше повод за постоянни спречквания между нас, особено в началото, но нищо не можеше да я накара да се откаже от тези проклети посещения в затвора. От друга страна, изобщо не криеше озлоблението си срещу него, предвид живота, който бяхме принудени да водим, сметките за плащане, обидите, постоянното местене от място на място и прочее, но все пак продължаваше да му ходи на свиждане, отново и отново, докато аз се побърквах от яд, защото изобщо не я разбирах, а и обясненията й бяха мъгляви. Никога не би ми простила, че изгорих тези снимки. Сякаш чувам упреците й, че съм убила този човек за втори път - което всъщност не може да стане.

Сещам се за последната й воля, за този последен опит да ме накара да я послушам, молбата й, която за сетен път показваше до каква степен продължава да бъде привързана към него, въпреки развратния живот, който водеше между посещенията, на които обикновено отиваше забрадена с шалче и пола под коленете. Не можех да й простя, че се е надявала с този неин мозъчен кръвоизлив да ме накара да се размекна и да проявя снизхождение. Нима такова е било мнението й за мен?

Получавам съобщение от Робер. Обаждам му се.

- Ало, Робер? Тъкмо се канех да ти звъня. Точно за утре, не може ли да отложим? Представи си, че не мога да вървя...

- Няма значение, че не можеш да ходиш - прекъсва ме той, - няма да се разхождаме.

Аргументът му ме кара да онемея.

Отивам на срещата, без да съм особено предразположена. Вече е легнал - струва ми се, че космите на гърдите му още повече са побелели след последната ни среща, когато, докато ме прегръщаше, тази подробност ми направи силно впечатление.

- Не искай от мен кой знае какво, Робер, сам виждаш в какво състояние съм. Вече ти казах, че няма да мога да танцувам и да подскачам във въздуха. На всичко отгоре с Ана имахме тежък ден. Не забравяй, че празниците свършиха. - Подпирам бастуна и започвам да се събличам. - Изумена съм от метода, който използваш, за да спиш с мен, Робер. После не бива да се оплакваш. Не се оплаквай, когато от моето уважение към теб не остане нищо.

Не отдръпвам устни, когато той решава да ме целуне, но оставам като мъртва кукла. Навън е нощ и стаята е осветена единствено от сиянието на града. Винаги съм знаела, че един ден ще съжалявам за връзката с него, и ето че този ден настъпи, мисля си за това, колко работа ме чака у дома и че в този момент трябва да съм заета с нея, а не с нещо друго, тя сигурно ще ми отнеме голяма част от нощта и дори няма да имам време да вечерям.

- Отпусни се - казва ми той.

- Не съм машина, Робер. Нямам копче, което да натисна.

Негов ред е. След минута вече се питам защо трябва да си усложнявам живота, след като имам на разположение Робер, който добре познава тялото ми и е наред с ума. Нямам отговор.

Опитвам се да не издам удоволствието, което ми доставя, защото не забравям при какви обстоятелства става това. Не ми е лесно. Показала съм му много неща, а той е добър ученик. Стискам зъби, за да не прехапя устни.

Когато приключваме, двамата си приготвяме джин-тоник. Ставам и накуцвайки, се отправям към банята. Използвам душгел с лайка и старателно се измивам - никога не съм харесвала чужда миризма върху себе си.

Той влиза на свой ред, за да се нареши. Все още е гол. Изучава се в огледалото.

- Беше страхотна - казва ми.

За момент решавам, че се шегува, защото през цялото време останах неподвижна, докато той изпълняваше своето родео върху мен, но виждам, че е напълно сериозен.

- Достави ми съвсем необичайни усещания - продължава той. - Как се сети да се престориш на умряла?

Гледам го известно време, без да отговоря.

- Така или иначе, сам виждаш, че държа на думата си. Получи каквото искаше. Отлично. Нека сега си останем приятели.

- Разбира се. Напълно съм съгласен с теб.

Поглеждам го отново и ми се струва уместно да уточня, че да си останем приятели не означава неп ременно да продължа да спя с него.

Не отговарям на повикванията от непознати номера, за да избегна журналистите, управата на затвора и всичко, което по един или друг начин е свързано със смъртта на баща ми. Що се отнася до погребението, решавам да не предприемам нищо и в друг смисъл на думата да се престоря на умряла, само ще платя разноските, когато всичко приключи.

Ришар е съгласен с мен. Няма нужда да му обяснявам защо постъпвам по този начин, той знае защо, не е забравил в какво състояние се намирах, когато се запознахме - в какво положение бе пос тавил баща ми мен и Ирен, убивайки всички онези деца. Струва ми се, че щях да полудея, ако не бях срещнала Ришар, ако той не се бе погрижил за мен, ако не бе толкова внимателен през първите години, докато постепенно се съвземах - мрачна, бледа, изплашена. Бдял бе над мен, докато аз се учех отново да живея, направил ми бе дете, за да стъпя на краката си и да се успокоя - впрочем не съм сигурна, че раждането на Венсан е могло да ме успокои по един или друг начин, не съм забелязала подобно нещо.

- Удивително е, че майка ти почина вечерта на Коледа - отбелязва той, - а баща ти в новогодишната нощ.

- Забелязах това - отвръщам му.

В прилив на съчувствие той ме прегръща през рамото. Отдръпвам се от страх да не би да пророни някоя сълза върху шията ми.

- Не се предвиждаше да завързваме трайни връзки с други! - казвам аз. - Това праща всичко по дяволите, сам разбираш...

Той навежда глава. Болезнено преживявам това, че не удържа на думата си. От друга страна, съм доволна, че заради мен има угризения.

Вероятно причината са празниците, но напоследък се виждам с него много по-често, а също и с Елен, с която редовно се засичаме, представям си какъв е поривът, който го е увлякъл, на какво опиянение не е могъл да устои. Зная какво дири от общуването с мен. Знам колко възбуден и разтревожен е в последно време, защото съм живяла двайсет години с него, и виждам как се държи с нея, как погледът издава болезненото желание, което изпитва към нея. Ала не мога да направя нищо. Не мога да направя нищо срещу абсурдната сила, която направлява нашия живот.

Синът ни Венсан е доказателство за непредвидената посока, която може да поеме житейският ни път. Той вече е успял да се сбие с управителя на „Макдоналдс“ по време на оперативка и е загубил работата си. Това до голяма степен ще го лиши от възможността да плаща наема, на който аз съм поръчител.

Времето е студено и ясно, движението не е толкова оживено, покривите на колите са покрити със сняг. Жози не е отслабнала с нито грам, може би дори е наддала, но така или иначе, самият апартамент е твърде малък, с нисък таван и вероятно поради това ми се струва огромна - деветдесет и един килограма според Ришар, който е по-добре осведомен от мен и ме придружава в качеството на наблюдател, тъй като не може да се намеси във финансово отношение, предвид ограничените си доходи.

Жози е приготвила дребни чаени сладки. Около дузина. Веднага щом сядаме, тя взема една и я лапва на един залък. Венсан ни поднася Едуар-бебе за обичайните целувки и възторжени възклицания, а през това време тя се пресяга и втора сладка изчезва като по чудо.

- Не мога да преглъщам всичко - обяснява Венсан. - Вярно, че не помислих за наема, но човек не бива да се оставя да го тъпче първият срещнат тъпак. Нали не искаш да кажеш, че е трябвало да се примиря?

- Майка ти няма това предвид, Венсан - намесва се Ришар.

- Той отлично разбира, че не съм искала да кажа това.

- Не го казваш, но го мислиш. Че е трябвало да си затварям устата.

- Ами твоята гордост, съкровище? - обажда се Жози, вперила замислено очи в сладките. - Къде остава твоята гордост?

Ришар се изкашля в шепа в опит да смени темата, но аз нямам такова намерение.

- Жози - обръщам се към нея, - когато човек трябва да се грижи за насъщните нужди на жена и дете, гордостта се превръща в лукс. Смятах, че след като прие тази работа, Венсан го е разбрал. Смятах, че достатъчно добре съм му го обяснила.

- Прощавай - обажда се самият Венсан, - но нали не си забравила, че ти сама си ме учила да пос тъпвам по този начин? Никога да не отстъпвам, да браня идеите си. Помниш ли? Онова пламъче, което никога не трябва да угасва.

- Никога не съм ти забранявала да разсъждаваш. И не само това, а винаги съм ти напомняла, че трябва да мислиш преди, а не след.

- Няма да позволя да ме наричат мръсен евреин.

- Виж какво, първо, ти не си евреин. Никой не те принуждава да се опитваш да оправяш света. Навън чакат милиони безработни. Трийсет милиона само в Европа. Никак не са малко.

- Майка ти е загрижена за теб, Венсан.

- Загрижена съм и за себе си - допълвам аз.

Не би трябвало да се страхувам и все пак ме е страх, защото тази несигурна, нестабилна, неопределена позиция неизбежно ме тревожи и ми напомня мрачните години, през които преминахме двете с майка ми - когато баща ми бе осъден за извършените престъпления, а ние не знаехме какво ще ни сполети на следващия ден, дали ще имаме покрив над главата, легло, за да прекараме нощта, и нещо за ядене. Струва ми се, че не ще мога да преживея отново подобно изпитание. Нямам никакво желание да се връщам към онова ужасно време.

- Добре, Венсан - казвам му. - Отлично. Прави каквото намериш за добре, пък ще видим какво ще излезе. Ще стискаме палци.

В знак на удовлетворение, Ришар се чувства задължен нежно да стисне рамото ми. Напоследък е станал прекалено сантиментален. Явно смъртта на родителите ми отново е задействала у него инстинкта на мой покровител.

- Имай ми доверие, мамка му - възкликва Венсан. - Никак няма да е трудно да си намеря по-добра работа.

Поглеждам го, но не казвам нищо, за да не угася неговия ентусиазъм, чиято непосредственост и наивност ме очароват - много бих искала от време на време да се връщам към тази невинност, към увереността, че имам достатъчно сили, че за мен няма нищо непреодолимо, нищо невъзможно.

Междувременно в чинията са останали само две сладки, които Жози бърза да ни предложи - нито Ришар, нито Венсан, нито пък аз успяхме да ги вкусим. Тя пита дали може да ме целуне. Съгласявам се въпреки парчето сладкиш, залепнало на устната й.

Плащането на още един наем не е добра новина за моя бюджет, но аз не унивам и се поздравявам за моята щедрост, снизходителност, добронамереност и прочее. Използвам случая, за да попитам какво става с бащата на Едуар-бебе, който се намира в зат вора, възползвам се от всеобщата еуфория, за да засегна тази тема, която при други обстоятелства не бих могла да подложа за обсъждане.

За момент те са стъписани. Ришар отново кашля в шепа.

- Какво предстои нататък? - питам със съвсем невинен тон. - Струва ми се, че едно дете не може да има двама бащи.

Естествено, не се интересувам от съдбата на биологичния баща, нито от причините, които са го докарали до там, където е в момента. Просто искам да знам какви са техните планове за по-нататък. Опасенията ми се оправдават, защото те нямат никакви планове.

Предпочитам да си тръгна. Да си тръгна, вместо отново да се карам с тях - да им кажа думи, за които по-късно ще съжалявам, които ще останат като издълбани в черен мрамор. Ана изобщо не е изненадана, стигнала е до същото заключение, преди още Жози да реши повече да не й ходи на гости, и макар тя да не бе успяла да накара Венсан да постъпи по същия начин, все пак го бе убедила да се вижда колкото се може по-рядко с Ана, която сега беше бясна от подобна подлост.

Сутрешният сняг се е задържал и температурата пада. Вятърът е мразовит. Прибрах се по-рано, защото има предупреждение за оранжев код - вечерта се очаква силен снеговалеж. Виждам в далечината Патрик да се завръща от гората. От комина на тяхната къща излизат кълба белезникав пушек. Седя пред димяща чаша чай и го следя как пренася дърва. Казвам си, че има късмет, тайната му е в сигурни ръце. Не съм го издала пред никого. Бих могла да го изпратя в затвора или в лудница, но не го правя. Има късмет, че е попаднал на мен. Би трябвало да ми целува краката.

Околните гори са побелели. Вдигам очи към небето, където пълзят гонени от вятъра върволица златисти облаци. Свечерява се. Излизам и го викам да затворим капаците на прозорците. Той не отговаря и аз го питам:

- Да не сте оглушали?

Полагам усилие да съзра и другия, онзи, който се таи някъде вътре в него. Оказва се, че почти не успявам. Дори се чудя дали не съм сънувала.

- Как е глезенът? - пита той, докато се занимава както първия път с най-близкия прозорец, ала сега вятърът все още не е много силен.

- Глезенът ми е добре - отвръщам. - Благодаря. А как е ръката?

Той свива рамене и се усмихва примирено.

- Нищо сериозно - уверява ме и я размахва наляво-надясно като марионетка.

Съпровождам го, докато минава от прозорец на прозорец из къщата, но той нито за момент не прави опит да се приближи до мен, а веселото настроение не го напуска и аз така и не мога да съзра онзи, другия Патрик, не откривам следа, дори сянка от него, макар че зорко го следя.

Дали демонът обитава това тяло двайсет и четири часа в денонощието, или го навестява само от време на време? Задавала съм си този въпрос и по отношение на баща ми. Понякога съм била убедена в едното, понякога в другото и всеки път вярвах, че съм намерила верния отговор.

Той изтичва до къщи да донесе кьопоолу, което бил купил от някакъв магазин в квартала „Маре“ - оказва се, че е сам, Ребека била на път за Компостела - за да си кажа мнението за него. Гледам го как излиза на бегом и се бори с надигащата се буря. Все още не вали сняг, но небето притъмнява. Луната е обкръжена от седефен кръг. През това време приготвям два коктейла „Блек Рашън“. С пълна скорост той изминава разстоянието до моята врата, движейки се на зигзаг, блъскан от поривите на вятъра. Отварям му и той нахлува, задъхан.

Сама се чудя на моето поведение. Патрик също, изглежда, не е в състояние да прецени ситуацията. Стои прав в антрето, стъписан, усмихнат - усмивката му е донякъде болезнена, сякаш пита какво не е наред - в очакване да му съобщя продължението. Смаяна съм. На свой ред откривам, че съществува една друга Мишел.

- Я да видим това кьопоолу - казвам и се отправям към кухнята.

Очевидно не може да става въпрос за истинска вечеря, за покана да седнем на една и съща маса като стари приятели, няма да споделяме трапезата, все едно нищо не се е случило, но все пак остава у дома, след като самата аз го повиках. Всъщност аз го накарах да дойде и честно казано, трудно мога да повярвам, че съм го направила, ще ми се да се ощипя, за да се уверя, че не сънувам.

Подавам му чашата. Той на свой ред ми предлага сандвич. „Много е вкусно“, казвам аз. Вятърът започна да свири в камината. Припомням си времето, когато вземахме амфетамини, за да издържим на напрежението през изпитната сесия или през други трудни моменти, сега изпитвам същото, чувствам как електрически ток преминава през тялото ми, лицето ми е като обвито в паяжина, дланите ми са влажни, устата суха, мислите ми текат ускорено.

- Е, питам аз, как е?

Не мога да позная гласа си. Той се е навел над ниската маса, приготвя сандвичи, сякаш пропуска въпроса ми и вдига поглед към мен. После кимва и се изкисква, сякаш съм казала някаква шега.

Най-сетне престава да се прави на разсеян и се осмелява отново да ме погледне, за миг ми се струва, че пред мен се явява другият, ужасен и със сгърчено лице, каня се да грабна машата, за да го държа на разстояние, но той вече е изчезнал и истинският Патрик прикляква, взема чашата от масата и я изпива на един дъх.

- Харесва ли ви? Как е? - настоявам с пресилена усмивка, която напомня по-скоро горчива гримаса. - Кажете ми.

Ако можеше още повече да наведе глава, непременно би го направил. Държанието му ме принуждава още веднъж да повторя сподавено:

- Е? Харесва ли ви?

Сега вече навън се е разразила истинска буря, чиито пориви блъскат стените на къщата.

- Налагаше се - обажда се накрая той.

Не реагирам на думите му, но те се запечатват в съзнанието ми.

Паля цигара. Напълно съм объркана от отговора му. Също и ядосана. Оглеждам стаята, в която всички врати и прозорци са здраво затворени, и мис лено се упреквам за моето безразсъдство, за моята безочливост и глупост. Въпреки всичко не се боя от него. Обръщам му гръб, за да сложа една цепеница в огъня, не ме е страх. Когато приключвам, му казвам да си върви.

- Веднага! - добавям.

И тъй като той продължава да стои неподвижно, със смутена усмивка - изглежда, това е характерно за него състояние смутен/усмихнат -насочвам лютивия спрей към лицето му и го предупреждавам, че повече няма да му напомням.

Разбира ме. Несъмнено съм улучила подходящия тон и съм проявила нужната решителност - едва ли не с пяна на уста. Придружавам го до изхода, без да снемам спрея от равнището на очите му. Почти треперя от напрежение и виждам, че моята нервност го тревожи, бои се да не направя нещо прибързано или необмислено - макар да имам известен опит с подобни средства за защита, случвало се е да натисна копчето по невнимание, поради което веднъж един тип едва не загуби окото си.

Когато отваря вратата, двамата за миг застиваме пред съскането и тътена, които се носят от тъмната бездна, погълнала градината. Той свива вежди, сякаш моли за снизхождение. Бог знае дали човек може да остане прав сред този вихър.

- Вън! - повтарям през зъби.

Много съм недоволна от начина, по който реагирам в тази ситуация, от вътрешното си объркване, поради което имам впечатлението, че събитията ми убягват и стават все по-неконтролируеми. Мразя да се боря със самата себе си, да се питам коя съм. Съзнавам, че нямам достъп до скритата дълбоко в мен същност, от която до мен достигат само неясни отгласи, подобни на далечен напев, сърцераздирателен и непонятен, и това ни най-малко не ме улеснява.

Няколко дни по-късно Ана предлага да вземем на работа Венсан и по този начин незабавно да решим проблема с неговите доходи, но аз не съм дотам убедена. Вече бях мислила по въпроса. Отказала се бях, първо, защото не бях сигурна дали Венсан е годен да върши каквото и да било зад бюро, а освен това, защото той сам ми бе заявил да се грижа за своите работи и ми бе затворил телефона. Откакто баща му ходи с друга жена, отношенията между нас са доста по-добри, но не зная дали това е достатъчно.

С една махване на ръка Ана отхвърля опасенията ми.

- При всички случаи - казвам й - мен ще убедиш много по-лесно, отколкото него.

Може да се предположи, че Жози яростно ще се съпротивлява. Ана възразява, че напротив, дори ще бъде очарована.

Венсан от своя страна заявява, че това е временно решение, и се наема сам да убеди Жози - предвид атмосферата на несигурност, обхванала Стария континент.

Не зная. Нямам намерение да се карам с никого. Просто храня известни резерви. Радвам се, че нещата се уреждат за Венсан, но от друга страна, се опасявам от установяването на професионални връзки с него - в това отношение ми е достатъчен отрицателният опит между мен и баща му, който допълнително влоши нещата между нас.

- Няма непрекъснато да ти се мотае в краката - успокоява ме Ана. - Аз ще се занимавам с него. Ще му сложа някъде бюро.

Мисля си, че целта й е окончателно да отстрани Жози от играта, чувствам го по обзелата я радостна възбуда, по тъмното желание непременно да се сбори, да премери силите си с някого - с годините тя става все по-твърда и неумолима, а склонността й към битки все по-явна. Наблюдавам я с любопитство. Виждам как омайва Венсан, как го оплита в мрежите си. Виждам я как подготвя декора на предстоящото сражение. Доволна съм, че не вземам участие в това. Толкова по-зле, ако се оплакват от моето безразличие. Разразилата се през последните дни буря е изкоренила няколко дървета, откъртила е много клони, така че една сутрин пред дома спира камион, пълен с дърва и докато двамата работници пренасят цепениците зад къщата, Патрик идва да ми каже, че няма нужда да му благодаря, че не искал да остави дървата да изгният, и така нататък. Примижавам на утринната светлина и се усмихвам от прага. Той добавя, че това било дар от небето.

Изглежда, намира всякакви предлози да поддържа връзката между нас след поредната ни неприятна среща - казвам си, без при това да вярвам твърде, че и най-зле започналите запознанства могат да имат добър край.

- Имам желание да ви поканя на вечеря - заявява ми неочаквано, вперил поглед в звънеца на входа.

- Не - отвръщам. - Невъзможно.

Той преглъща отказа ми и добавя, като ме пог лежда плахо:

- Имам предвид в града, а не у дома.

- Вие наистина имате чувство за хумор - казвам му аз. - При това в огромно количество.

През следващите три дни изобщо не го мяркам. Коминът пуши от сутрин до вечер, прозорците светят, но вътре в къщата не се долавя никакво движение. Имам си други грижи и не ме интересува как и за какво Патрик използва времето си, но оставам да работя у дома - давам възможност на Венсан да се установи в офиса на „АВ Продюксион“, без да вземам участие, да му намерят място, да го запознаят с останалите служители, да му обяснят как работи копирната машина, кафематината и прочее, все неща, които много бързо биха ме извадили от кожата ми.

В моя кабинет у дома бюрото е поставено до прозореца, през който, точно отсреща, се вижда къщата на Патрик. Най-добър изглед има от тавана, но и този прозорец е напълно задоволителен и стоя до него, за да работя, естествено, но в същото време не пропускам нито едно раздвижване и всяко излизане, завръщане, затваряне на вратата на паркираната отпред кола привличат вниманието ми и ме карат да поглеждам навън, но от три дни картината е напълно застинала с изключение на светлината вечер, дима от комина, изобщо зимен пейзаж - неподвижен, смълчан, същинско мъртвило.

Сутринта на четвъртия ден, на връщане от сут решния крос -практически на един крак - правя отклонение и приближавам до неговата къща, като възстановявам дишането си, с ръце на кръста, едновременно загряла и измръзнала.

Падналият през нощта слаб сняг е покрил всякакви следи, времето е слънчево, а гласовете на птиците подчертават тишината, в която тъне цялата околност.

Завесите са спуснати и във вътрешността не се вижда нищо. Звъня на входа. Обръщам се и поглеждам към моята къща от другата страна на улицата, примижавам. Звъня още веднъж и тъй като няма отговор, предприемам обиколка, колата му е в гаража.

Той е мъртвопиян. Откривам го по средата на салона, в безсъзнание, след като предпазливо се вмъкнах, минавайки през кухнята. Пристъпвам и се провиквам: „Ало? Има ли някой“, а през това време снегът, полепнал по подметките ми, се топи на малки, лъскави, правилно подредени върху паркета локвички.

Дръпвам завесите. Върху пода се валят празни бутилки.

Свечерява се, когато той звъни на вратата да се извини за жалкия вид, в който съм го заварила, и да ми благодари, че съм го завлякла под душа и съвсем заслужено съм го обляла със студена вода, а после съм му приготвила силно кафе. Не зная как се е оправял след това, но беше с чисти дрехи. Вече е избръснат и сресан, така че, ако ги няма синкавите кръгове около очите и тебеширения цвят на лицето, спокойно би могъл да застане зад гишето на банката, без клиентите да се поколебаят да поверят своите спестявания на един толкова спретнат и любезен млад мъж.

- Струва ми се, че не разбирате - казвам му. - Но грешката е моя. Трябва да се сърдя на себе си. Може би си давате сметка, че никак не ми е лесно. В този момент не съм добре, чувствам се объркана. Трябва да го имате предвид, Патрик. Безкрайно съжалявам, ако не съм била достатъчно ясна, но все пак имайте го предвид. Понякога човек прави какво ли не само за да намери облекчение.

Преди да мога да реагирам, той пристъпва вътре, долепя устни до моите, принуждава ме да отстъпя и захлопва с крак вратата. Мигом двамата се оказваме на пода, точно на същото място, където ме бе изнасилил първия път, стенем, ръмжим, вчепкани като бесни кучета.

Той вдига полата ми, разкъсва чорапогащника и пъхва ръка между краката ми, а през това време аз го налагам с юмруци и се опитвам да го ухапя. Внезапно завесата пред очите ми пада, пътят пред мен е открит, изведнъж преставам да се боря и се отпускам покорна в момента, когато той се готви да пристъпи към действие.

Легнал е върху мен. Колебае се, застива за секунда, изпъшква, след което рухва като поразен от гръм.

После рязко скача на крака и се втурва навън, като оставя вратата отворена. Изправям се и отивам да я затворя. Марти, който за пореден път е присъствал на сцената, ме гледа учудено.

- Малко е трудно за обяснение - казвам му, докато той ме следва по петите.

През следващите дни нямам време да осмислям случилото се, защото съм претрупана с работа, излизам от къщи призори и се връщам по тъмно, без да имам каквото и да било желание за приключения.

На тръгване поглеждам бегло към къщата отсреща, капаците са отворени, коминът пуши, всичко е спокойно, същото правя и на връщане, прозорците светят, снегът в неговата градина искри в нощта, но нищо повече, вкарвам колата в гаража, изключвам двигателя, изваждам ключовете и преставам да мис ля за него.

В живота няма нищо по-просто от това, да работиш и аз успешно се справям с умората от безкрайните обсъждания, безкрайните телефонни разговори, безкрайното четене и всичко останало, като в края на деня все пак ми остават достатъчно сили да се прибера у дома, да си приготвя сандвич, да се кача в спалнята, да се съблека, а във ваната да запаля един джойнт за отпускане на фона на музиката, докато си играя с глицериновия сапун. Сама с моя котарак.

Поначало Марти беше предназначен за Венсан, който месеци наред искаше куче, а Ришар, който не искаше и да чуе за подобно нещо, реши, че котка може да реши проблема, но Венсан дори не го взе на ръце -накрая котето намери убежище в моите прегръдки.

Щастлива съм, че е при мен. Вярно е, че не може да ми се притече на помощ, ако бъда нападната, но това няма значение. С него нямам усещането, че обитавам сама тази къща. Мога да му говоря. А освен това нямаме мишки.

Присъствието на Венсан, естествено, ни бави, защото той непрестанно се мотае в краката ни, докато търси молив или телбод, а понякога ни прекъсва, размахвайки ръце отвъд остъклената врата, за да ни пита неизвестно какво относно архива, който му поверихме с надеждата да въведе в него известен ред. Бях се опитала да изтъкна този аргумент, да напомня, че моментът не е подходящ за обучението на нов служител, че на всяка цена трябва да наваксаме изоставането по някои проекти, че няма да ни стигне времето, но Ана изобщо не ме слуша, защото бърза да включи в действие своята стратегия, така че дните са дълги, напрегнати и аз нямам никакво намерение да ги натоварвам допълнително.

Още повече че положението силно се влошава заради Жози, която настоява Венсан веднага да напусне длъжността, така великодушно

осигурена от Ана.

- Тя има ли представа какво означава безсрочен трудов договор? -престорено се възмущавам аз, за да задуша в зародиш всяко подозрение за сговор между мен и Жози, което би могло да се роди от жалкия ми неутралитет.

Ана се усмихва крадешком, а Венсан гризе нокътя на палеца си -колебая се дали да не му напомня колко прибързано се е хвърлил в прегръдките на тази жена, въпреки всичките ни предупреждения.

Ришар е отишъл да пофлиртува с Елен и когато се завръща, пита какво решение е взел синът му.

- Хайде, мой човек, какво смяташ да правиш?

Следва тягостно мълчание. После Венсан вдига очи, поглежда към Ана и обявява, че ще остане. Ана е много доволна. Виждам върху лицето й дълбоката радост, която Венсан понякога предизвиква у нея, проявила се за пръв път, когато го понесе на ръце към кръщелния купел - бутвам дискретно с лакът Ришар, за да привлека вниманието му върху картината на чисто щастие, което в този момент тя въп лъщава.

Ана ни кани на обяд. Отвръщам й, че не говори сериозно, че нямаме време, но те са трима срещу мен, а не след дълго и четирима, защото тя изпраща Ришар да повика своята нова годеница.

- О, така ли я наричаш? Наистина ли са сгодени?

- Нали живеят на семейни начала? - отвръща ми тя, като свива рамене.

- Мамо, престани - въздиша Венсан. - Сама знаеш положението.

Запалвам цигара. Когато двамата се появяват, аз извръщам глава.

Все пак остават известни съмнения дали Венсан ще намери достатъчно сили, за да устои на натякванията на Жози, но той изглежда решен и дори зап лашва да спи в хотел, ако не успее да я вразуми. Наблюдавам крадешком Ришар и Елен. Навремето двамата с този мъж бяхме семейство. Днес той живее на семейни начала с друга жена. По средата на обяда не чувствам никакъв глад и си поръчвам джин-тоник.

Когато ми поднасят чашата, той се обръща към мен и ме изглежда учудено.

Уреждам сметката по погребението на баща ми. Появили са се няколко статии по повод смъртта му, които припомнят извършеното от него масово убийство, но с изключение на градушката от обидни коментари на читателите в интернет, никой не се сеща за мен, няма нито едно писмо, обаждане по телефона или контакт от каквото и да било естество, но ето че Ралф се грижи да наруши забравата.

- Един откачен по-малко - казва ми той, - ако мога така да се изразя.

В този момент аз опаковам дрехите на Ирен, за да ги предам на Червения кръст. Спирам и любезно му обяснявам, че един що-годе възпитан човек не би си позволил да оскърбява покойник пред родната му дъщеря, после продължавам, без повече да му обръщам внимание.

- Престанете да се правите на важна - обажда се той. - Не мога да ви понасям.

- Да не сте пили?

- Изобщо не понасям фукли като вас.

При тези думи той се тръшва на стола. Декември е месец, през който мъжете се напиват - убиват, изнасилват, свързват се с неподходящи жени, признават чужди деца, бягат, стенат, умират - но поне този не губи дар слово и така научавам, че с него сме посещавали едно и също училище и той помнел ужаса, в който навремето баща ми хвърлил цялата страна, и че още тогава държанието ми ужасно го дразнело. Изобщо не помня да съм го виждала през онези години, но може би казва истината.

- Вървете да вземете един душ - съветвам го аз. - Никак не миришете приятно.

Той се надига, залита и ме гледа злобно.

- Все пак един мръсник по-малко и съм доволен, че чуках жена му.

Не отвръщам нищо. Обличам палтото и си слагам ръкавиците.

- Така или иначе, гледайте колкото се може по-скоро да си стегнете куфарите - казвам му на тръгване.

По течението на Сена се спускат ледени късове. Срещам се с Ана, за да отидем на вечеря с двама сериозни инвеститори, които на всяка цена трябва да привлечем - трудни партньори, но накрая успяваме да сключим доста изгоден договор. Когато излизаме от ресторанта, вече е късно и аз се чувствам изморена, но точно тогава получавам съобщение от Венсан, който се оплаква, че не може да отключи вратата на техния апартамент. Изчаквам да видя дали Ана ще получи същото съобщение. Отговарям, че веднага отивам при него.

Приятно изненадана съм, че в трудно положение се обръща към мен. Когато пристигам на място, научавам, че Жози е сменила ключалките на входната врата.

- Това на нищо не прилича! - възкликвам с прес торено възмущение.

Той е едновременно нервен и объркан, мисля си, че не е бил подготвен за толкова решителна реакция от страна на Жози и не може да оцени евентуалните последици. Докато карам покрай кейовете, дори не ме пита къде отиваме.

- Научих, че дядо е починал - обажда се той.

В това отношение Ирен бе извоювала победа. Възползвала се бе от пубертета на Венсан, този ужасен период, по време на който всяко нещо, способно да подразни или да ядоса майка му, беше добре дошло.

- Не го наричай дядо - повтарях му аз. - Той не е твой дядо. Този човек не ти е никакъв.

После се обръщах към Ирен:

- А ти кога ще престанеш да му набиваш в главата всички тези неща? Кажи ми какво всъщност целиш?

Карахме се жестоко по този въпрос, буквално побеснявах, но позицията ми беше трудно защитима, не можех да залича кръвните връзки.

Поглеждам го с подозрение, но не долавям никаква саркастична нотка, докато казва дядо, а миролюбивият му вид ме успокоява.

- Да - потвърждавам. - Обесил се е.

Той поклаща глава и гледа разсеяно навън. Минаваме моста „Севр“.

- Мамка му - обажда се неочаквано той. - Все пак е твой баща.

Когато пристигаме у дома, няма нужда да му показвам неговата стая, знае коя е. Намирам му четка за зъби. Навън студената нощ е обляна в лунна светлина.

- Утре сутринта излизаме в седем часа - напомням му и той кимва в знак на съгласие.

Прозява се. После махва с ръка.

- Благодаря за помощта.

- Няма нужда да ми благодариш. Нали затова съм ти майка.

- Нищо, все пак ти благодаря.

Търси нещо за четене. Предлагам му сборник новели на Юдора Уелти.

- Какво ти е мнението? - пита ме той.

- Страхотна е.

- Не, имам предвид, как би постъпила на мое място?

Как бих могла да си представя, че ще поиска моето мнение? Оставам с отворена уста. Преструвам се, че размишлявам, докато гледам шарките на килима в коридора пред моята спалня.

- Нямам представа - отвръщам. - Не зная до каква степен държиш на нея. Но все пак ако бях на твое място, не бих прибързвала, бих изчакала един-два дни, без да се обаждам. Дай си време, за да оцениш ситуацията. Овладей времето. Не забравяй, че побеждава онзи, който има най-здрави нерви. Не я познавам добре, но бих казала, че нейните са доста здрави и че тя е в състояние да се опълчи на кого ли не.

- Никога не съм срещал толкова отвратителен характер.

- Сам виждаш. Можеш да очакваш сериозна съп ротива. И все пак не всичко в тази история е лошо. И двамата ще можете да решите какво всъщност искате, ще подложите на изпитание вашата връзка, ще пробвате колко е здрава. При всички случаи, Венсан, и двамата трябва сериозно да обмислите нещата. Впрочем нали бащата на Едуар скоро ще излезе от затвора?

- Аз съм негов баща.

- Така смяташ ти, но какво мисли той?

- Изобщо не знам. Двамата с Жози са разделени.

- Тогава защо тя така бърза да го изкара от зат вора? За какво харчи толкова пари?

- Въпрос на справедливост. Ченгетата са го използвали за назидание. Не е честно, мамка му!

- Може, няма значение. Това е само един от проблемите, с които ще се сблъскаш и върху които трябва да размислиш. Имай го предвид. Няма нищо осъдително в това, да си наясно с положението. Но каквото и да се случи, винаги можеш да разчиташ на мен. Струва си, след като преживях такива мъки, докато те родя.

Усмихва се. Още няколко дни подобна терапия и ще започне да ме целува за добро утро и за лека нощ.

Правилно постъпих, като му казах, че може да разчита на помощта ми. Това си е чистата истина, до последния си дъх ще бъда с него, той прекарва почти целия ден в моя кабинет, като се разхожда нап ред-назад, мърмори зад гърба ми, гледа през прозореца околните сгради на фона на белезникавото небе, откъдето скоро пак се кани да завали сняг, после отново започва да снове, рови в телефона си и не пропуска да пуши от цигарите ми, а през това време аз съм претрупана с работа. Ана ми прави знак да проявя търпение.

На обяд той не хапва нищо, нито пък вечерта.

- Първият ден е най-трудният - казвам му аз.

- Нима? Откъде знаеш?

Грабва една лопата и макар че съвсем се е стъмнило - лунната светлина едва прониква през облачната пелена - започва с ожесточение да рине снега пред къщи.

Прибира се, плувнал в пот, но виждам, че е успял да се отърси от вътрешното напрежение - зиме баща му постъпваше по същия начин, когато се скарахме, а през останалите годишни времена събираше падналите листа, гореше ги, скубеше плевели, режеше дърва и прочее. Изобщо не съм си представяла, че Жози - макар винаги да съм знаела колко слаби са ангелите на мъжете пред момичета с пищни форми - та изобщо не съм си представяла, че Жози може да докара сина ми до подобно състояние, че той до такава степен държи на нея. Стъписана съм. В цялата тази история от самото начало не бях достатъчно активна, проницателна и далновидна. Никак не е успокоително, при положение че наближавам петдесетте.

Не минава много време и откривам, че отново съм се излъгала. Явно съм лоша майка, след като прибягвам до няколко чаши вино, за да го накарам да си развърже езика, но така или иначе, постепенно пред мен се очертава съвсем нова картина, чиито отделни елементи като пъзел се събират пред очите ми, докато накрая истината излиза на бял свят: не Жози желае той, а нейния син. Интересува го не жената, а детето.

Едва сега ми стават ясни много от неговите пос тъпки и думи, но така и не съм разбрала значението им, когато са били пред очите ми или са ги чували ушите ми, била съм неспособна да видя нещо друго, освен обичайните спречквания между двама влюбени, буквално съм била сляпа. Така или иначе, сядам до него, мълчаливо вземам ръката му, но той е толкова пиян, че не ми обръща внимание. Не мога да заспя -нощта се оказва дълга, напрегната, хаотична, безконечна - а на другата сутрин попадаме на Патрик в супермаркета. По-скоро Венсан и Патрик се засичат пред някакъв щанд и се отправят към мен, разговаряйки като добри приятели.

И противният Патрик се навежда към мен, за да ме целуне! Замръзвам на мястото си, сякаш очаквам прегръдка от чумав, но той изобщо не се притеснява и устните му се допират последователно до двете ми бузи -при това доста силно, защото той хваща ръката ми над лакътя и ме придърпва към себе си. След като ме пуска, правя опит да прикрия смущението, вълнението и притеснението си, като грабвам от щанда първия предмет, който ми попада подръка, в случая пакет с пет опаковки спагетини (№3), и го пускам в количката, после отминавам, без повече да му обръщам внимание.

За нещастие, тази сутрин той е очарователен и въпреки ледената ми сдържаност успява да ме развесели - все пак отбягвам погледа му, за да запазя самообладание. Защо трябва да е толкова сложен? Защо е трябвало да попадна на сексуален маниак, докато след всички сполетели ме премеждия през последните месеци мечтая само за нежност, спокойс твие и отдих?

Кани ни у тях да се почерпим, шегуваме се, приготвяме импровизиран обяд, имам усещането, че халюцинирам. Изобщо не знам как се озовахме тук, как изобщо съм приела кракът ми да стъпи в тази къща - пълна мистерия. Без съмнение, Венсан ме накара да дойдем - според него Патрик е симпатичен и той много иска да разгледа колекцията му от пет хиляди грамофонни плочи, за която нашият домакин му спомена, докато минавахме през касата и излизахме навън, под синьото небе. Ала не Венсан е основната причина да отстъпя. У мен, въпреки волята ми, се проявява другото мое аз. Него го влекат мътните води, движението, неизследваните територии. Не мога да кажа какво става с мен. Не мога да отворя черепа си и да погледна какво има вътре. Така или иначе, сега съм тук, смаяна от собствената ми дързост, и подреждам масата, докато мъжете шетат около фурната и се канят да отворят втора бутилка вино.

Венсан вече бе пил снощи, но изтъква като аргумент несигурността, в която е изпаднал, нуждата да се поразсее, да се посмее, нехае за тревогата ми и сам пълни чашата си. Гледам го и го възприемам като първия дезертьор от моите редици.

Последните новини са, че Ребека е пренощувала в околностите на Хихон, в Астурия, и с интерес слушам как Патрик разказва за поклоненията, на които ходи жена му, а през това време до мен Венсан спи с отворени очи, след като е пренебрегнал предуп реждението ми да внимава с алкохола, така че сега оставам насаме в компанията на нашия домакин, чието единствено желание, изглежда, е да се прояви във възможно най-добра светлина, и със съжаление трябва да призная, че жъне успех с отчайваща лекота - зная, че това се дължи на мен, на моето желание той да се справи, съзнавам, че в случая на негово място дори затворнически надзирател би ми се сторил мил и симпатичен.

Вътре е толкова приятно топло, че разкопчавам пуловера и се осведомявам как работи отоплителната инсталация.

- Котле на дърва - обяснява той. - С обратно горене.

- А, нима? С обратно горене, казвате. Хи-хи-хи.

Нищо не разбирам от тези неща, но все пак кимам с одобрение. Обзавеждането в салона е в младежки стил, напълно подходящ за положението на собственика - лавици с преиздания на известни заглавия, имитация на вина от известни реколти - общо взето, доста скучно, но лъчите на следобедното слънце изпълват помещението и разведряват атмосферата. Задрямалият Венсан се отпуска на дивана. Въпреки всичко присъствието му решително променя ситуацията и аз се чувствам относително спокойна, особено след като Патрик ми налива чаша отлежало бренди, което е на път да разруши последната ми защитна линия.

- Чувала съм, че таванното лъчисто отопление било доста ефективно -казвам аз.

Неговата инсталация се намира в мокрото помещение. Решавам, че си струва да разгледам всички тези апарати, броячи, електрически кабели, червени, сини, черни, жълти маркучи, колена, маншони, връзки, тръбопроводи, спирателни кранове, болтове, гайки, цялата тази машинария. По време на обясненията ми показва котела за гореща вода. Отлично, казвам аз, огромен е. Отстрани мърка прословутата горелка. Каня се да го питам дали нафтата все още е добър вариант, но той ме сграбчва за китката. Опитвам да се отскубна. Гледам го право в очите.

- Не тук и не сега - казвам сподавено.

Той продължава да ме държи, притиска ме до стената, пъхва коляно между краката ми. Отблъсвам го с тяло.

- Венсан е оттатък - напомням му.

Той отново се нахвърля върху мен. Събаряме лавица, чиито металически чекмеджета се пръсват по пода. Със свободната си ръка го удрям през лицето. Той ръмжи и се отърква в мен. Строполяваме се на земята. Имам срещу себе си тялото на мъж, силата на мъж, срещу които нямам никакъв шанс, но любопитното в цялата история, онова, което би ме накарало да се усмихна, ако не бях заета да се боря като бясна, докато той се опитва да ме обладае, е, че мога да сложа край на неговото нападение, когато си пожелая, че аз, слабата жена, във всеки момент мога да поставя този глупак на мястото му, стига да искам.

Свечерява се, но все още е светло. Хващам за рамото и леко разтърсвам Венсан, който е продължил да дреме, докато само на няколко крачки от него аз съм била подложена на най-грубо посегателство. Пита ме къде се намира, търка очи и ни се усмихва, като обяснява, че е заспал, все едно ние не сме го забелязали.

- Време е да се прибираме - напомням му.

Той става. Патрик донася палтата ни. Отбягвам погледа му. Изпраща ни до вратата. Двамата с Венсан излизаме и ако някой обръща внимание на подробностите, непременно ще забележи, че аз вървя след моя син и използвайки това, бързо се обръщам към Патрик и долепям устни до неговите, след което поемам към колата, все едно нищо не се е случило, с пламнало лице, проклинайки самата себе си.

Вечерта Венсан започва да се разхожда нап ред-назад. От време на време спира пред прозореца и поглежда навън, взира се в сгъстяващия се мрак, а после отново снове. Изнервен е до крайна степен. За разлика от мен, която в този момент съм заета да гарнирам тестото за пица -следвам рецепта на самия Джино Сорбило - и съм напълно спокойна, ведра, отпусната, с неопределено настроение.

Накрая идва при мен и ме пита дали не ми е останала малко трева, защото вече не издържал, мълчанието на Жози ставало нетърпимо.

- Успокой се, няма къде да избягат - отвръщам му, но не успявам да го убедя.

Когато сядаме на масата, вече се чувства по-добре, но заявява, че ще се почувства още по-добре, ако тази мръсница - сега често нарича Жози по този начин - се сети да му се обади.

Жал ми е, че не е щастлив. Доволна съм от дните, които прекарахме заедно - нищо, напомнящо кошмара, който преживяхме с него непосредствено след развода, когато той непрестанно ме упрекваше, че съм изгонила баща му от дома, че съм разрушила семейството, че нямам милост - ще ми се да го видя доволен, каквато съм аз в момента, за да можем да се порадваме в пълна мяра на нашето неочаквано, напълно импровизирано съжителство.

Гледам го как яде приготвената от мен пица и тази картина е напълно достатъчна, за да ме изпълни с блаженство. Леко съм замаяна. Вероятно все още съм под влияние - очарована - от моето следобедно приключение - и в същото време изплашена. Донякъде ме е срам, съзнавам колко извратено е случилото се между мен и Патрик в мокрото помещение, това лудешко, диво сливане на телата ни, но ако съм честна пред себе си, ако погледна истината в очите - харесваше ми да го притискам до себе си, харесваха ми неговото проникване в мен, сподавеното му дишане, влажният му език, пръстите му, стегнали като в клещи моите китки или впити в косите ми, устните му, които ме принуждаваха да разтворя моите, харесваше ми всичко това, всеки миг ми доставяше наслада, не бих могла да твърдя обратното. Толкова често го бях виждала във фантазиите си, че почти не съм учудена, но преживяването е толкова неподправено и силно, че все още съм донякъде гроги и затова почти не се докосвам до моето парче от маргаритата.

Междувременно Венсан, чиито сетива все още бяха полузаспали, когато сядахме на масата, сега започва да ме гледа настоятелно и устните му се разтягат в усмивка.

- Какво ти става? - пита ме той.

Отварям широко очи.

- Не зная, какво имаш предвид?

- Виждаш ми се нещо отнесена.

- Венсан, не аз, а ти пуши трева.

Усмихвам се и под предлог че трябва да изцедя салатата, ставам от масата, за да сложа край на разговора. Имам усещането, че съм била заловена на местопрестъплението.

За щастие, Венсан отново потъва в мрачните мис ли на лишен от права баща и престава да ми обръща внимание, така че мога да се оттегля за момент, да освежа пламналото си лице и да оправя косата си, за да придобия отново вид на почтена жена.

Не след дълго той вече не издържа и тъй като съм в добро настроение, единственото, което се сещам, е да му предложа да отидем и да видим на място какво се случва - още не съм довършила, а той тича да облече анорака си.

Пристигаме пред входа и виждаме, че прозорците светят. Паркирам. Обръщам се към Венсан:

- А сега какво ще правим? Чуй ме, съветвам те да не предприемаш нищо. Погледни. Те са си там. Всичко е наред. Сега си спокоен, нали? Все пак това е и неин син и тя няма да го изяде. Слушаш ли ме, Венсан?

Не, явно не ме слуша. Навел се е напред и опънал врат, не снема очи от прозорците. После казва:

- Изчакай ме, моля те, връщам се след пет минути.

- Не, почакай, скъпи, това не е добра идея.

- Всичко е наред - успокоява ме той, като слага ръка върху моята. -Само ще долепя ухо до вратата, за да чуя какво става вътре.

- Какво??! Я стига. Не прави глупости.

- Спокойно. Не съм малко дете.

Следя го с поглед, докато влиза в сградата, оставям двигателя да работи заради отоплението, кварталът е необичайно тих като за събота вечер, само леденият вятър свири в нощта. В края на краищата той е господар на постъпките си. Грешките и провалите ще му помогнат да възмъжее. Скоро ще навърши двайсет и пет години, така че аз не би трябвало да се меся в живота му. Знае какво мисля по въпроса и от него зависи дали ще ме послуша, или не. Чувствам, че тази нощ ще спя като къпана. Господи! Това е ужасно. Проверявам телефона за съобщения. Помня отлично мъжа, с когото имах връзка няколко години преди да срещна Ришар, той ми направи такова страхотно впечатление в леглото, че до днес не мога да го залича от паметта си, и сега ми се струва, че Патрик е пробудил у мен тези минали усещания - боях се, че вече никога няма да ги изпитам, защото казват, че великата тръпка идвала само веднъж в живота.

Обещавам пред себе си да не прибързвам - нито в едната посока, нито в другата - да запазя хладнокръвие. Очевидно проблемът няма решение. Съзнавам, че като целунах Патрик, допълнително усложних нещата, сега съжалявам за тази глупава момичешка целувка, с която го удостоих на тръгване - сякаш нещата бездруго не бяха достатъчно объркани - но в този момент зървам Венсан, който изскача от входа и хуква с все сила към колата с бебето в ръце. Вмъква се на задната седалка и крещи:

- Карай, тръгвай по-бързо, мамка му!

Карам мълчаливо в продължение на една минута, след което отбивам, спирам до тротоара, обръщам се към Венсан и го питам дали не е полудял. Започвам да изброявам една по една всички неприятности, които го очакват, но в този момент Едуар започва да реве като озверяло животинче, което ни лишава от всякаква възможност за комуникация и едва не пуква тъпанчетата ни.

Накрая Венсан успява да го успокои - наблюдавам го в огледалото за обратно виждане и смятам, че действа уверено и доста добре се справя.

- Има ли мляко у дома? - пита той.

- Да не си въобразяваш, че специално държа в кухненския шкаф мляко за кърмачета? Че разполагам с неограничен брой памперси? Венсан, трябва веднага да върнеш това дете на майка му, чуваш ли?

Той не е чак такъв идиот, та да не разбира, че пос тъпката му е напълно безнадеждна, че е действал прибързано, но си мисля, че вътре в себе си е доволен, защото е постигнал целта си - качва се горе да изкъпе Едуар, а аз съм очарована от вниманието му към това дете, от нежността, с която се отнася към него, никога не съм си представяла Венсан в тази светлина, показал е на Жози, че е готов да се бори, че няма да отстъпи пред нищо. Постигнал е двойна победа, което не е лошо. Стоплям се пред камината и се обаждам на Жози да й обясня положението.

Веднага ми става ясно, че е в отвратително нас троение. По думите й разбирам, че с Венсан са се сборичкали в апартамента и сега стереоуредбата й била на парчета.

- Жози, не се тревожете за стереоуредбата. Ще ви купя нова. Що се отнася до детето, бъдете спокойна, на сигурно място е. Можете да дойдете и да си го вземете, когато пожелаете. Елате утре в удобен за вас час. Венсан знае, че е постъпил глупаво. Инак всичко ли е наред? Да не би да е счупил още нещо? Сега го къпе горе и ги чувам да се смеят. Каква история само, нали?

- Така е, но вие карахте колата.

- Моля? Колата ли? Какво? Разбира се, че аз бях на волана, но какво можех да направя според вас? Аз съм негова майка, Жози. Скоро ще разберете какво означава това. Е, всичко е добре, щом свършва добре, нали? Вярно е, че карах, но бях много изплашена. Сърдите ли ми се? Хайде, моля ви, нека забравим всичко. А, значи, харесвате киното? Искате да ви абонирам за филмови канали?

- Харесвам също така документални филми за историята, за животни, а също за човешкото тяло.

Не мога да разбера дали това момиче има ужасно чувство за хумор, или пък е напълно лишено от подобно чувство. Затварям, въздъхвам с облекчение и веднага отивам да си налея една чаша. За днес емоциите са ми предостатъчни и тъкмо в този момент като по чудо завалява сняг, който обвива къщата в тихата си пазва.

Изпушвам една цигара на прозореца, слушайки We Move Lighty на Дъстин О’Халоран. Едуар рита с крачета на леглото, увит в хавлиена кърпа.

- Намерих талк - казва Венсан.

Гледам го, облегната на рамката на вратата, и клатя глава. Обикновено никога не идвам в неговата стая - не толкова поради някаква сантименталност, а защото няма какво да правя тук, освен да проветря - и сега двамата са изумителна картина.

- Жози ще дойде утре - съобщавам му.

Той не отвръща нищо. Домъквам от тавана детската количка на Венсан - сега съм признателна на Ришар, който реши да я запази, докато моето единствено желание бе да се отърва от нея час по-скоро или да я изгоря, за да съм сигурна, че никога повече няма да преживея подобно изпитание.

- Може да няма какво да яде или да облече - казвам, докато я изваждам от калъфа, - но поне си има легло.

Когато малкият заспива, Венсан идва при мен.

- Ако знаеш колко километра съм изминала, за да те возя в нея -казвам му. - Има страхотно окачване.

Тъй като се интересува не толкова от спомените ми на млада майка, а от реакцията на Жози, правя опит да му предам нашия разговор колкото се може по-точно. Той мисли известно време, след което се обажда на Ана, за да изясни някои юридически въпроси, а през това време аз приготвям грог и цедя лимони. От кухненския прозорец виждам, че у Патрик свети, нищо освен мътни отблясъци зад гъстата завеса на снега, но се опитвам да мисля за друго.

Оказва се напълно невъзможно. Не мога да не мисля за случилото се. Житейският опит, разумът, интелектът, годините въобще не ми помагат. Срамувам се, чувствам се дълбоко засегната. Както вървят нещата, от моята гордост няма да остане нищо. Докато ме измъчват тези мисли, Венсан излиза за малко и се връща на бегом с няколко цепеници за камината, а студеният въздух за миг изпълва салона.

Съжалявам, че не съм вярваща, за да отида при свещеник, защото вярата си остава най-доброто лекарство на света. Мисля си, че добрата стара изповед би ми дарила покой. Искам да се убедя, че Бог ме вижда.

Разговаряме за необикновената нетрайност на семейните двойки, които най-често се разпадат - с времето Венсан е започнал да осъзнава, че вината е поделена между мен и баща му - когато Ана се присъединява към нас и докато съблича палтото, ни съобщава, че всичко е свършено между нея и Робер, който всъщност винаги е бил свиня.

- Какви ги говориш? - питам я, обзета от лека тревога.

- Има любовница - заявява тя. - Можете ли да си представите?

Приближава се и ни целува. На светлината на огъня не личи колко съм пребледняла.

Тя взема ръцете на Венсан в своите.

- Клети приятелю - казва му, - на нас с теб напос ледък никак не ни върви в любовта.

- Пийни грог - предлага й той.

- Робер ли? Любовница? - едва чуто се обаждам аз.

- И моля ви се, тази история продължава от години.

- Мамка му, бива си го - кимва Венсан.

- А ти какво ще кажеш? - пита ме Ана.

- Просто не мога да дойда на себе си.

- И аз едва се опомних. Направо щях да падна.

- Не мога да повярвам! - възкликва съчувствено Венсан.

Ставам да оправя главните в камината. Едва ли някой си е въобразявал, че двамата с Робер са били образцова двойка и че ги е свързвала нежна любов, но изглежда прекалено засегната от неговото предателство.

- Не казвам, че ми е все едно, просто ми е доста неприятно - уточнява все пак тя. - От вчера насам имам чувството, че у дома снове чужд човек, оставям ви сами да прецените колко е непоносимо, мъж, когото изобщо не съм познавала.

Кимам с глава. Отивам да приготвя още грог. Когато се връщам, Венсан записва адреса на някакъв адвокат, снегът вали, огънят пращи, после се качва да провери дали бебето спи, докато аз сервирам.

- Слава богу, че не ми лепна някоя болест или нещо друго - въздиша Ана.

- Гладна ли си, вечеряла ли си? - питам я.

Поотпускам се, след като разбирам, че не знае коя е жената и няма желание да научи.

- И аз нямам представа - осмелявам се да кажа. - Но може би всъщност си права. Знаеш колко съжалявам.

- Няма нужда да ме съжаляваш. Добре съм. Животът е пълен с подобни неприятности.

Вдигам ръка и тя се сгушва до рамото ми. След малко Венсан слиза, вижда ни и се усмихва, а Ана на свой ред вдига ръка, той сяда до нея и тя го прег ръща. Тримата мълчим, загледани в огъня. После ги оставям и отивам да си легна.

Още когато той беше голобрад хлапак, а и по-късно, понякога при различни обстоятелства съм се питала дали между тях няма нещо, но така не разбрах, а и тази сутрин не ми стана ясно дали са спали заедно, или тя е прекарала нощта на канапето, явно никога няма да разбера, защото за пореден път се убеждавам, че колкото и внимателно да ги наблюдавам, не откривам нищо необичайно, с изключение на простите знаци на близост, които си разменят, откакто той е на този свят, а те сами по себе си не ми говорят много.

Венсан отива да купи разни неща, нужни за бебето, а след малко Ана слиза с малкия на ръце, притиска го до гърдите си като крехко съкровище, навежда лице над него и го люлее с такава обич и нежност, че спокойно би могла да мине за негова майка - като знам драмата, която преживя на два пъти, и отворената рана в душата, която й остана след това, не смея да я приближа, а само гледам отстрани и когато Венсан се връща и в първия момент решава, че са сами, използвам случая да уловя някой техен поглед или подробност, която да ги издаде, но не, твърде добри актьори са. А аз може би съм смешна.

Най-нелепо в цялата тази история е, че двамата са се надвесили над малкия Едуар, все едно е тяхно дете, същинска двойка откачени. Казвам им, че ще изляза да се поразтъпча, но няма да се отдалечавам.

Ясно е, снегът скърца под каучуковите ми подметки. Разходката е най-прекрасното нещо на света. Когато стигам до къщата на Патрик, виждам, че той е в градината, по риза, и чисти алеята. Забелязва ме, спира и махва приятелски.

- Хей, привет! Как сте? - пита ме с широка усмивка.

- Добре съм. А вие?

Обляга се на лопатата, вдига усмихнато лице към небето, мълчи известно време и накрая казва:

- Потресен съм.

- Така ли? - отвръщам недоверчиво. - Не може да бъде! Потресен?

Той мисли и клати глава.

- Патрик, трябва да поговорим.

- Зная. Разбира се - съгласява се и навежда глава.

- Трябва да поговорим час по-скоро. Знаете ли, Патрик, поставяте ми ужасен, ужасен проблем.

Споглеждаме се, а сетне той се обръща и тръгва към къщи. Аз правя няколко крачки, после спирам и отново поглеждам към него.

- Представете си, аз също като вас съм потресена - заявявам и продължавам нататък, като постепенно си поемам дъх.

Жози отказва да пие кафе с нас - при това съм отпратила Ана в моя кабинет, за да не се срещнат, и съм отворила на масата кутия разкошни шоколадови бонбони. Обяснява колко била ядосана и че само бързото ми обаждане по телефона я спряло да съобщи на полицията за отвличане, насилствено нах луване в жилище, упражняване на насилие и още какво ли не, но сега все пак нямала никакво намерение да седи и да разговаря с нас, все едно че нищо не се е случило. Напълно я разбирам. Според мен е напълно права, но не мога да й го кажа.

- Мислете преди всичко за детето, помислете и двамата - съветвам я аз. - Проявете разум. Опитайте се да постигнете известно разбирателство.

- Оттам трябваше да се започне - злорадства тя.

- Окей, окей - въздиша Венсан.

- Това ли ти е извинението?

Борят се с ципа на яркозеления флуоресциращ гащеризон, в който са напъхали бебето - в него то прилича на светещ пашкул, но майката е вкарала своите деветдесет и пет килограма в лъскава тюркоазено синя грейка, така че са си лика-прилика.

- Оставете го да приеме тази работа, Жози - опитвам се да я вразумя аз. - Не е моментът да се шегувате с подобни неща. В друго време може, но сега не бива.

- Вие не се бъркайте - отрязва ме тя.

- Ти не се бъркай - приглася й Венсан.

Изпращаме я и гледаме как се отдалечава.

- Не е чак толкова непреклонна - казвам му аз. - Времето работи за теб. След три дни сама ще седне на коленете ти.

- Не ми се вярва - възразява той, докато Жози завива и се изгубва сред синкавите дървета. - Непрекъснато ме изненадва. Нищо чудно пак да го направи.

След заминаването на Жози Ана остава още известно време с нас, сигурна съм, че е чула разговора ни, макар че отрича, и изслушва версията на Венсан в опит да разбере каква е ситуацията. Ана е същински експерт. Жози е труден обект, особено ако не сме наясно с истинските чувства на Венсан към нея. Само че дали самият той е наясно? Там е проблемът, трудността се дължи на постоянната му несигурност, която може би самият той не съзнава, така че Ана с пълно право иска да научи последните събития; оказва се, че за Жози все още има място в сърцето на Венсан и че той не е толкова безразличен към нея, колкото се стреми да покаже, а това означава, че ако не внимаваме, вятърът всеки момент може да смени посоката си и ние отново да го изпуснем.

Когато си тръгва, аз я изпращам до вратата и докато слага ръкавиците си, ми казва тихо:

- Трябва да сме готови да страдаме.

- Какво имаш предвид? - питам я.

- Имам предвид, че трябва да сме готови да страдаме.

Целува ме и на свой ред излиза, като ме оставя насаме с тази загадка.

На другия ден в офиса използвам момента, когато оставаме насаме, и искам да ми обясни:

- Мислих за това, което ми каза вчера на тръгване.

- Предчувствам, че тя ще ни причини болка. Само че няма начин да го избегнем. Ще ни причини болка, имай предвид.

Запалваме цигари.

- Не бива да започваме седмицата с такива мрачни мисли - казвам й.

- Да, знам, но какво да се прави? - въздиша тя. - Това предчувствие ме споходи. Чувствам, че моментът наближава.

Наблюдавам Венсан пред кафемашината. Наб людавам го на масата по време на обяда. Наблюдавам го в края на работния ден. Без да зная какво всъщност се опитвам да открия.

Във всеки случай се колебая да го питам дали смята да се установи за постоянно при мен, за да не изтълкува погрешно въпроса ми, но от друга страна, присъствието му порядъчно усложнява нещата -усложнява една тайна връзка например.

Радвам се, че Жози го изгони, и в продължение на няколко дни бях доволна от компанията му, доволна бях от всяка минута, която той прекарваше у дома - радвах се, като го гледах как се храни, как се мие, как спи, как ме вика от коридора, как се разхожда по домашен халат, слиза стремглаво по стълбището, чисти в градината, радвах се, че не се чувства тук като на гости - щастлива бях и поради куп други причини, но не забравям за случката в мокрото помещение и затова ми се ще да бъда сама и да живея така, както ми харесва, далеч от чужди погледи. С една дума, бих предпочела той да не е тук, но той е тук, мотае се в краката ми и аз от три дни не мога да се срещна с Патрик - Жози все пак се съгласява Венсан да играе ролята на бавачка два дни в седмицата.

Свечерява се. Изпивам голяма чаша джин и му се обаждам да дойде. Пускам го да влезе и му предлагам да си налее една чаша. Донякъде съм възбудена. Положението никак не е просто.

- Положението никак не е просто - казвам му. - Всъщност вие сте един гаден изнасилвач, изнасилихте ме! Давате ли си сметка какво ми причиних те? Смятате ли, че мога да ви простя?

Той сяда и се хваща за главата.

- А не, моля ви! - сопвам му се аз и паля цигара.

Разхождам се напред-назад, докато накрая той вдига глава. Вземам палтото си.

- Елате навън. Нека се поразходим.

Всичко е замръзнало, но лунната светлина прави студа поносим. Не се отдалечаваме много, заставаме отпред, стоим редом в светлата нощ.

- Въздухът наистина мирише приятно, как мис лите? Кажете нещо. Не ви ли е студено?

- Не, не.

- Сигурен ли сте? По риза сте.

- Не, не.

- Можете ли да се поставите на мое място?

Не гледам към него, но парата от дъха му е в зрителното ми поле.

- Как да постъпя с вас? - питам го. - Помогнете ми, кажете ми как да постъпя.

Поглеждам го крадешком и виждам, че той е не по-малко объркан от мен, че се опитва да разбере, виждам, че се мъчи да си изясни нещата, но напразно.

- Нищо не мога да направя - обажда се той накрая.

- Зная, не съм сляпа.

- Инак не ми става, разбирате ли? - казва вече по-високо.

Този път го поглеждам право в очите, после свивам рамене и извръщам глава.

- Каква безумна история! - въздъхвам.

Взирам се още минута-две в небето и му предлагам да се приберем на топло.

Минават два дни, преди да го видя отново - изчаквам свободната вечер, когато Венсан отива да се грижи за Едуар, и повтаряме упражнението, изпиваме по чаша за настроение, после, без да се мае, той се хвърля върху мен, двамата се търкулваме на пода и бясната ни борба започва отново, той разкъсва дрехите ми, а аз пищя. Удрям го с юмруци съвсем не на шега, той ме сграбчва за гърлото, на свой ред ме удря, обладава ме...

През уикенда купувам няколко комплекта евтино бельо.

След дълги колебания накрая решихме да организираме юбилейната вечер по случай двайсет и пет годишнината на „АВ Продюксион“, а Венсан вече не се занимава с архива, където, така или иначе, не вложи кой знае какво старание, защото му бе възложена по-сериозна работа, а аз като по чудо получавам в дар няколко спокойни вечери, защото той е зает през целия ден, стои до копирната машина, среща се с доставчици, урежда куп незначителни проблеми, на които не се вижда краят - без при това да губи хладнокръвие - така че на връщане заспива в колата и се качва направо в стаята си, за да изкара там нощта, докато за мен нощта едва тогава започва.

Полягам за известно време - не харесвам всичко у Дейвид Фостър Уолъс, но на моменти е фантастичен - изчаквам Венсан да заспи -отивам до неговата врата да проверя дали е загасил, изчаквам минута, докато се убедя, че отвътре не се дочува никакъв шум, оттеглям се на пръсти и излизам.

Прекосявам градината, слизам на пътя, минавам отвъд, спокойно заобикалям отрупаните със сняг храсти, които искрят на лунната светлина, крача с ръце в джобовете, сама, дочувам крясък на птица, усмихвам се, мисълта, че Венсан може да се събуди и да види, че ме няма, има сладък вкус, после се отправям към отсрещната къща със светлина в прозорците и дим, който се вие над комина.

Патрик смята, чу когато сме в мазето, спокойно мога да пищя и да викам за помощ, без да събудя съседите, което ме успокоява, защото трудно бих могла да обясня тези среднощни крясъци, все едно ме колят, нито как е възможно на моите години да се отдавам на подобни идиотщини, на толкова извратени игри.

Досега не ми е останало време за размисъл. Не разполагам нито с минута, която да посветя на себе си, а когато успея да се видя с Патрик, двамата сме прекалено заети с девиантните ни наслади, за да имаме време да се погледнем отстрани, и аз отлагам момента, когато ще мога сериозно да обмисля нещата. Засега изключвам този вариант, защото се опасявам, че поведението ми по никакъв начин не може да бъде оправдано.

Никой дори за миг не би повярвал, че този страховит маскарад не ми доставя удоволствие, колкото и извратено да е то - но аз никога не съм го отричала, никога не съм претендирала, че преживяването е платонично. Имам усещането, че се събуждам от продължителен сън - и си давам сметка до каква степен връзката ми с Робер е излиняла към края и е станала жертва на безразличието.

Съзнавам, че сегашното положение не може да трае дълго, че в най-скоро време трябва да го обсъдим - но от друга страна, е налице страхът, че всичко може изведнъж да се разпадне, ако решим да говорим, и този страх е вцепеняващ. Когато си тръгвам към дома, щастлива, измъчена, почти безгласна, той всеки път предлага да ме изпрати, но аз предпочитам да се завърна така, както съм дошла, да повървя в студената нощ, за да приведа тялото и ума си до нормална температура.

Една вечер, след поредния изтощителен ден, Венсан споделя, че отношенията с Жози далеч не са се подобрили и че има намерение да се обърне към съда, ако тя не разреши той да прекарва повече време с Едуар.

- Така например - обяснява ми - бих могъл да го вземам вечер след работа и да го връщам сутрин. Бих могъл вечер да го храня, да го къпя, да го прис пивам, а сутрин да го преобличам, да го сресвам и да му давам да закуси.

Задоволявам се да кимна в знак на съгласие. Има ли смисъл да му обяснявам колко нелепо е да поема върху раменете си подобен товар? Има ли поне малка вероятност да успея да го вразумя? Отбиваме се за по едно питие, преди да се приберем. Ана се присъединява към нас. Предстоящата юбилейна вечер я тревожи, а Робер, който, изглежда, е отишъл на хотел в очакване на нейното решение, постоянно се връщал и бродел из апартамента в дирене на вратовръзка или чифт обувки, които забравил да вземе със себе си.

- Ужасно досадно - въздиша тя. - Сигурно го прави нарочно.

Използвам момента, когато Венсан е отишъл до тоалетната, и я моля да не насърчава безумната му идея, в резултат на която бихме се оказали с бебе на ръце, ако не от сутрин до вечер, то от вечер до сутрин, когато то изисква много повече грижи.

- Можеш ли да си представиш как след ден като този например се превръщам в бавачка на кърмаче? Помисли, моля те, защото аз нямам никакво желание.

- А за какво имаш желание?

- Не зная точно. Но това със сигурност не го желая. Искам просто да мога се прибера у дома, да взема една вана и нищо повече.

- Но това е много важно за него.

- Мислех си, че сме намерили добър вариант. През ден вече ми идва малко в повече. Не искайте повече от мен. Излишно е. Разбери, че все пак имам нужда от няколко спокойни вечери седмично. Сама знаеш колко важно е човек да разполага с известно пространство.

- В такъв случай бих могла да ги приемам у дома една или две вечери седмично. Не знам, какво ще кажеш?

- Смятам, че той няма да може да се справи и никак не му помагаме, ако го убеждаваме, че ще успее.

- Ще може да се справи, ако ние му помагаме.

Не казвам нищо. Лапвам сламката и отпивам от чашата джин-тоник.

Същата вечер крещя с все сила, викам за помощ и се боря като диво животно, а накрая Патрик се тръшва до мен, плувнал в пот, запъхтян, после скръства ръце и се усмихва срещу тавана, подсвирва и ми съобщава, че съм изиграла чудесно, страхотно ролята си - забелязвам, че носът му кърви - после се надига на лакът и ме поглежда с възхищение.

Венсан се справя с възложената задача, наема шлеп на кея срещу Голямата библиотека, намира английски диджей и преговаря с „Фло“, за да получи най-изгодни цени, всички в агенцията го ценят, той е услужлив, всеотдаен в работата и ние постепенно се убеждаваме, че присъствието му при нас придобива нов смисъл, макар да го бяхме наели само за да му помогнем - това се отнася преди всичко за мен, защото Ана поначало беше убедена във възможностите му. Разбира се, при него не всичко е наред. Проблемите му с Жози се задълбочават и вгорчават живота му. На връщане към къщи търпеливо слушам оплакванията му и се убеждавам, че двамата са далеч от някакво споразумение и нещата между тях още повече ще се влошат. От една страна, съм доволна, че Жози не отстъпва и че опасенията ми са преждевременни, но от друга, се тревожа, като гледам мрачното и упорито изражение на Венсан, озарено от зеленикавата светлина на таблото. Открай време се боя да не би да съм наследила нещо от баща ми, което да съм предала на моето дете.

- Кажи й, че искам да поговоря с нея - предлагам и в този момент завивам рязко, за да избегна един колоездач, който се движи на зигзаг по велосипедната алея.

- Внимавай къде караш - стреснато казва той. - Не забравяй, че си на волана.

Напоследък определено прекалява с кафето.

- Явно нервите ти са опънати - отвръщам му.

В деня преди честването той продължава да търчи насам-натам, проверява за не знам кой път дали всичко е наред, дали тортата е готова, дали неочакван снеговалеж или транспортна стачка няма да попречат на гостите, после се обажда на Жози и ми се струва, че започват да се дърлят по повод разпределението на времето, дръпва се встрани, защото тонът на разговора се разгорещява, дочувам само отделни думи, но ми е ясно, че двамата са хлътнали в обичайното русло на взаимните упреци, до които се свеждат разговорите между тях, накрая изчезва надолу по аварийното стълбище, влачейки сякаш след себе си шлейф от пламъци.

Разказва ми, че през нощта не могъл да мигне. Взел две таблетки валиум, но изобщо не му подейс твали, часове наред си играл с телефона и спрял чак на разсъмване.

- После внесох дърва - казва накрая.

Погалвам го по бузата. Той се прозява. Самата аз към полунощ бях ходила при Патрик и на мен също ми липсваха няколко часа сън, но изобщо не съжалявам.

- Какво ще правим, когато Ребека се завърне? - попитах го, след като приключихме.

В отговор той оправи кичура коса, залепнал върху потното ми чело, и усмихнато ми съобщи, че сигурно ще вземе стая в хотел. „Също като нашия приятел Робер“, добавя усмихнато - но само аз зная колко комична е ситуацията. На връщане Ребека щяла да се отбие в Лурд и той, къде на шега, къде сериозно, се пита дали след това тя няма да продължи за Йерусалим или за Бюгараш. Сякаш се нося върху облак, по-скоро във вътрешността на облак, който ме прави недосегаема или почти недосегаема. Този път го правихме в гаража, върху капака на колата, след което никак не ми е лесно да стъпя отново на земята, но това няма да продължи - не може да продължи дълго, в най-скоро време трябва да изясним нещата. В близките дни.

Венсан е приготвил закуска.

- Чудесно, Венсан. Благодаря. Но сега седни и не прави нищо повече. Почини си. Отпусни се.

- Разбираш ли, че не ме свърта. Скъсах се от работа.

- Успокой се, всички поканени ще дойдат. Яденето и пиенето са налице. Всичко ще мине добре.

- Цяла нощ опитвах да се свържа с нея, но тя не отговаряше.

- Разбира се, че няма да отговори, Венсан. Просто е спяла. Имай предвид, че нощем нормалните хора спят.

Продължава да мърмори. Жал ми е за него. Ще бъда щастлива, ако успее да забрави Жози с нейното дете, ако ги остави да продължат живота си без него, както са го започнали - качването в движение винаги е по-трудно и изисква ловкостта на акробат. Достатъчно е да се отпусне, веднъж да се напие както трябва и всичко ще приключи. Ала нямам никакво намерение да му налагам мнението си. Не желая да поемам рис кове само няколко часа преди вечерята, заради която той бездруго е изнервен до крайна степен.

Никой не е в течение за връзката ми с Патрик, но той все пак е сред нашите познати и като такъв присъства в списъка на поканените. Минава да ме вземе, защото Жози продължава да не отговаря и аз отстъпвам колата на Венсан, който не издържа повече и иска да види на място какво става.

Веднага щом Патрик влиза, Венсан се втурва навън, двамата чуваме бръмченето на двигателя, сетне той ме поглежда с усмивка. Обяснявам му с две думи положението, после усещам, че атмосферата се променя, и на свой ред се усмихвам.

- Не си го и помисляйте - предупреждавам го. - Не ме карайте да ви пръскам с газ.

- Изкушавате ме, Мишел.

- Няма да закъсняваме - докосвам многозначително ръката му. -Обещавам ви.

Поглеждам го право в очите и свивам устни.

- Измъчвате ме - прошепва на ухото ми той.

- Толкова по-добре, Патрик.

Бях забравила колко хубаво е да имаш нов любовник, как всеки момент до него е изненадващ, свеж, взривоопасен, поне през първите три седмици, и колко приятно е да играеш на криеница, да пазиш тайната, да се шегуваш. Докато излизаме в студената нощ, той успява да ми каже, че съм чудесна. „Такива думи обичам да чувам - мисля си, - те са най-силният наркотик на света.“

По Сена се спускат ледени блокове, които блестят и стържат черния корпус на шлепа.

Ришар не е в течение на скарването между сина му и Жози, така че му напомням да разпределя правилно времето си, а не да посвещава девет десети от него на Елен, ако иска да е наясно какво става около него. В отговор той се изкисква. Научавам, че Елен е успяла да пробута неговия сценарий за четене в „Егзагон“ - нещо, което до този момент аз не можах да направя - представям си, че последната десета от времето му отива в палене на свещи и молитви за успех.

- Във всеки случай от вчера насам не може да се свърже с Жози -добавям аз. - Това не е добър знак. Бъди нащрек. Поговори с него.

Той кимва и ми подава чаша шампанско. В съседство минава един от ужасните туристически кораби и шлепът леко се разклаща. В друг момент непременно би ми напомнил, че не съм аз тази, която ще му казва какво да прави, или нещо от този род, но обичайното му настървено отношение към мен започва да се топи като пролетен сняг. Парадоксално е, че тази липса на агресивност у него ме дразни. Докато разменим три думи с Ришар, и ето че около Елен вече са се скупчили трима мъже - Ришар следи крадешком сцената с лека гримаса.

Ана идва при мен на бара. Търси Венсан, за да го поздрави за безупречно подготвената вечер, но веднага се намръщва, когато й обяснявам отсъствието му. Не казва нищо, само свива юмруци. Премълчавам, но съм сигурна, че откритата й антипатия към Жози -макар и взаимна - е в основата на сегашния конфликт между Венсан и Жози и на всичко, което се случва в момента. Все пак я прегръщам, защото тази вечеря е в нейна чест, преди двайсет и пет години двете се срещнахме за пръв път в една болнична стая и положихме основите на всичко постигнато до днес, притискам я в прегръдките си до момента, когато околните започват да свиркат и да подвикват насърчително.

Ана използва всеобщото добро настроение, за да сподели колко развълнувана и горда се чувства и да благодари от сърце на всички приятели и клиенти на „АВ Продюксион“, които са били наши спътници през тези двайсет и пет години, и така нататък, после присъстващите аплодират. Неколцина сценаристи вече са пияни. Шампанското е превъзходно. Венсан наистина се е справил отлично. Питам се какво ли прави в момента. Грижа се да запазят петифури за него. От време на време се засичаме с Патрик и разменяме по някоя незначителна дума, както биха постъпили обикновени познати, и това положение ми се струва забавно - защото си мислим за съвсем друго, за предстоящата нощ, а престореното безразличие в тази обстановка е особено пикантно. На всичко отгоре по едно време Ана ме упреква шепнешком, че досега не съм паднала в прегръдките на толкова очарователен съсед. Поглеждам към него и я питам:

- Не ти ли се струва малко безличен, малко банален?

Венсан най-сетне се задава, но сам - блед е като платно. Излизам на кея да го посрещна.

- Няма я. Няма никого - шепне през зъби той. - Изчезнала е, мамка му!

Прегръщам го и го повеждам по мостчето.

- Така ли? Сигурен ли си?

- Чаках цял час. После съседът отдолу ми каза, че я видял да излиза с голяма чанта.

- Това ли е всичко?

- Какво? Не ти ли е ясно?

Вкарвам го вътре да се порадва на свършеното от него и да се убеди, че се е справил безупречно със задачата. Ана идва да ме подкрепи и го отвлича. Описвам на Ришар случилото се.

- Че къде може да отиде с една чанта и дете на ръце? - пита се той и свива рамене. - Не може да стигне далеч.

И аз мисля като него и не бих се тревожила за Жози, ако Венсан междувременно успее да се поотпусне и изостави мрачното изражение, което не слиза от лицето му, откакто е дошъл.

Карам Ришар да отиде да поговори с него и да го успокои, както само един баща може да го направи, но по погледа, който отправя към Елен, все така в мъжко обкръжение - тя е с червени обувки на високи остри токчета - разбирам, че в момента се чувства като шофьор, оставил своята кола „Астън Мартин“ посред нощ в квартал, където обитателите в никакъв случай няма да позволят дори велосипед или мотопед да спят на открито.

Накрая все пак кимва в знак на съгласие.

- Ти си добър баща - насърчавам го.

Той продължава да клати замислено глава.

- Ришар, ако тя позволи да я свалят веднага щом престанеш да я следиш, съветвам те да скъсаш с нея час по-скоро.

Той принадлежи към новата порода мъже, с които си живяла, но с които вече не живееш - и към които оставаш привързана, въпреки всички очаквания, в известен смисъл и до известна степен, разбира се.

Тортата с размери на маса за пинг-понг и с дебелината на тухла, е изцяло покрита със синьо-бял крем и украса от крокети в чест на двайсет и пет годишнината на „АВ Продюксион“. След като духваме свещите под шумни аплодисменти и възторжени възгласи в прослава на нашия висок професионализъм, оставям Ана да се занимава с нея, защото виждам, че това й прави удоволствие, и тя започва да поднася първите парчета на гостите, като използва случая да размени с тях няколко думи. Намигам й, а тя ми отвръща по същия начин с широка усмивка. Виждам как Ришар се промъква между фотьойлите към Венсан и слага ръка на рамото му. Заварвам Патрик на бара - в момента той представлява смесица между двете лица, които познавам, едновременно привлекателен и отблъскващ, което донякъде напомня моя баща. Внимавам да не се докосвам до него.

- Как сте? - питам го. - Нали не скучаете?

Оказва се, че той е открил тук неколцина познати, и ме кани да се присъединя към тяхната компания. Отдалеч виждам за какви хора става дума - една непоносима французойка, която държи галерия в „Сохо“ -и веднага отклонявам предложението му под предлог, че спешно трябва да кажа нещо на Венсан по повод колата. За момент изглежда огорчен, но веднага след това се усмихва. В знак на благодарност тайно погалвам ръката му.

С удоволствие виждам стари познати - семейс тво, работило за нас върху портрети на артисти, довели са осемнайсетгодишната си дъщеря Алиет, за чието съществуване не съм подозирала, бременна в осмия месец, сияеща, лъчезарна, макар че, доколкото разбирам, бащата на детето я е зарязал - изпивам също така няколко чаши с автори на страхотен сценарий - слушам ги, без да разбирам нищо от думите им поради околния шум, смеховете, възгласите и музиката - минаваме заедно с Ана между ниските маси и спираме, за да разменим по някоя дума с гостите, времето минава неусетно, прекарвам на този шлеп чудесна вечер. Също както всички останали. Чувстваме се отлично на този неподвижен шлеп, край брега на реката, с изключение на моя син. Тъкмо в този момент той получава ужасно съобщение. Късно е и не разбирам защо тази жена не спи в един след полунощ, при положение че понякога съм я давала за пример, но явно тя намира за уместно да разстрелва Венсан с проклетите си есемеси.

„Не ме търси повече.“ Посланието е ясно. Връщам му телефона. Поглеждам го в очите, но той навежда глава.

- Ако разбере, че си се вкопчил в нея, с теб е свършено -предупреждавам го аз.

Сядам за малко до него, галя го по гърба, но нак рая се оттеглям, защото разбирам, че нищо повече не може да се направи.

По-късно, докато си мисля, че е в тоалетната - от изчезването на Жози може да му е призляло - той ми се обажда, за да ми съобщи, че е на пост пред нейния вход и че би искал да задържи колата.

- Няма начин да не се появи - казва ми. - И в този момент аз ще бъда тук.

- Чуй ме, Венсан, не зная, може и да си прав. Във всеки случай нощите са студени, гледай да не настинеш. И все пак един ден ще трябва да ми обясниш защо сам си търсиш подобни усложнения.

- Ха-ха.

- Говоря сериозно.

Един час по-късно празникът все още е в разгара си, но на мен вече ми се иска да си ходя, а по нетърпеливия поглед на Патрик разбирам, че и той мисли същото - бързам, но не мога да си тръгна без предупреждение, не мога да си позволя подобна проява на неучтивост към пет-шест влиятелни гости, които двете с Ана трябва да глезим, за да не изгубим ценната им подкрепа - но всяко нещо си има цена, нали?

Това бавене изнервя Патрик, който вече е седнал зад волана, когато излизам - Ришар ме задържа цели десет минути, докато му опиша последните перипетии от историята, а той да ми обясни, че цял час е убеждавал Венсан да запази спокойствие и да изчака Жози да се обади, защото вече е наясно, че тя не е лесен характер и никак няма да хареса прибягването до силови методи.

- Не се бавих дълго, нали? - питам Патрик, а той потегля, без да ми отговори.

Поредното хлапе, мисля си, макар че физическата разлика е очевидна.

Взирам се в неговия профил, в устните му. „Пат рик, да не би и вие да имате труден характер?“

Доста съм си пийнала, но не до такава степен, че да започна да се заяждам, защото не съм забравила обещанието, което му дадох на тръгване, и този спомен е достатъчен да пробуди у мен познатото тъмно желание. С някой друг би било лесно да разменя някоя ласка или целувка, за да уредя нещата, но Патрик е особен случай. Не мога да направя нищо за него, ако не разполагаме със съответния мизансцен.

В момента не искам да мисля за това. Толкова се срамувам, че понякога се събуждам запъхтяна и мозъкът ми буквално блокира, когато се запитам за възможния приемлив изход от тази история, в която здравата съм хлътнала. В гърдите ми се надига въздишка, но успявам да я сподавя. Ще ми се това да е нещо като болест, от която съм се заразила, микроб, проникнал в мен, защото не съм си измила ръцете, вирус, срещу който не съм имала имунитет, но съм прекалено неубедителна и не успявам да преодолея тревогата си.

- Все пак ме зарязахте - обажда се най-сетне той, докато минаваме покрай зловещите празни сгради на „Самаритен“.

- Нищо подобно - възразявам. - Все пак имам... задължения, работа, нали разбирате? А освен това не ставаше въпрос за вас, а за онази жена, галеристката от „Сохо“, аз, представете си, я познавам и не я понасям, отбягвам я, не видяхте ли, че всеки момент щеше да пръсне по шевовете пембения си костюм.

След малко предлага да спрем и да го направим в гората, защото повече не издържал - бърше устни с опакото на ръката. Веднага охлаждам ентусиазма му, като му показвам на таблото каква е температурата навън.

- И аз нямам търпение, Патрик, но тук няма да стане.

Той ми отправя кръвожадна усмивка и увеличава скоростта.

Много е възбуден. Малко преди да пристигнем, се навежда, отваря жабката да вземе качулката и любезно я тиква под носа ми. Вдигам очи към небето, а той се изкисква. Започва да се разсъмва. Възбудата му е толкова неудържима, че протяга ръка да ме погали по косите, после ги сграбчва, за да ме постави в своя власт, и едва не пропуска един завой. Крайно време е да пристигнем у дома - в прозорците виждам отблясъка от недогорелите главни в камината.

Нахълтваме вътре, Марти веднага побягва и се скрива на горния етаж -виковете ми го плашат.

Съзнавам колко убедителни са крясъците ми, те изразяват истинския бяс, който се надига дълбоко в мен и ме завладява, завладява ме като настъпваща армия, а също и неистовата наслада, която ми доставя този мъж.

Срамувам се от тази игра, но срамът не е достатъчно силен, за да ми попречи.

Предлагам му да пийнем, преди всеки от нас да влезе в ролята си, а що се отнася до мен, нямам нищо против малко любовна игра като начало, но в отговор той ме блъсва с все сила и аз се строполявам на пода.

Идва ми неочаквано и аз оставам да лежа, замаяна от изненада и от силата на удара. Пресягам се и запращам един стол в краката му, докато той нахлузва качулката. Хвърля се напред и виждам, че мъжът, надвесен над мен, е самият дявол. Той разкъсва роклята ми. Изпищявам. Опитва се да улови ръцете ми и дори краката. Отблъсвам го. Отново ме сграбчва. Продължавам да пищя. Стоварва се върху ми с цялата си тежест. Забивам зъби в ръката му. Той се освобождава и се опитва да проникне в мен. Яростно разтваря краката ми и когато най-сетне успява, аз го посрещам готова и влажна и изкрещявам с все сила, в този момент виждам Венсан, надвесен над него, и чувам как черепът на Патрик изпращява от цепеницата, с която моят син го изпраща в царството на мъртвите, преди да успея да гъкна.

Аз единствена зная истината. На мен единствена е известно, че това бе мизансцен, и ще отнеса тази тайна в гроба. Толкова по-добре за Венсан. Ако случайно научи, че е убил мъжа, с когото родната му майка се е отдавала на извратени игри, в никакъв случай не би се отнасял с такова внимание към мен, както го прави днес. Сигурна съм в това. Чувствам се спокойна в това отношение, докато поливам цветята. А те се нуждаят от вода. Едва средата на юни сме, но вече е много горещо, все едно е разгарът на лятото, и сега, въпреки свежестта от влагата край мен, залязващото слънце пърли лицето ми.

Пчелите постепенно изчезват - въпреки обещанието ми пред гроба на Ирен - все пак няколко от тях продължават да бръмчат над хортензиите и аз поглеждам към мрежата, която предпазва Едуар - той все още спи, а Венсан и Жози използваха това, за да се разходят в гората.

Намазвам с крем ръцете и краката си. Забелязах, че Жози преди малко направи същото, и за пореден път се изумих от промяната, настъпила у нея само за няколко месеца. Буквално е неузнаваема.

Държи се добре с мен, но аз продължавам да се пазя от нея като от огън

- поне едно нещо, което все още споделям с Ана. Струва ми се, че мрази всички нас, защото не я приехме с отворени обятия, а свежата й красота е преди всичко демонстрация на сила.

Следобед имаше два огледа на къщата, в която живееха Патрик и Ребека, наблюдавам как директорката на агенцията за недвижими имоти затваря капаците - със сигурност ще я продаде доста трудно, слушам я как повтаря: „Хората знаят... горката млада жена, това е ужасно!“, и за миг имам впечатлението, че говори за мен.

Запалвам цигара, като внимавам да не би поради някаква злощастна случайност димът да стигне до детската количка. Когато малкият се събуди и започне да мрънка, протягам крак, без да ставам от шезлонга, и го люлея с върха на пръстите - не вдигам очи от новелата на Джон Чийвър, от която само земетресение би могло да ме откъсне.

Преди да си тръгнат, Венсан се навежда да ме целуне и ми съобщава, че е намерил работа в „Куик“, за което го поздравявам.

Вземам Марти и ги наблюдавам как се отдалечават.

До края на уикенда оставам сама.

Чувствам се изморена. Все още не съм успяла да се откъсна от тази история, която, изглежда, ме е засегнала много по-дълбоко, отколкото смея да си призная - при всички случаи тя остави в мен дълбока рана и усещане за празнота. След драмата посветих цялата си енергия на Венсан

- спомням си, че първото нещо, което направих тогава, макар да бях само по разкъсан на парчета корсаж и свалени до глезените чорапи, бе да го изблъскам безцеремонно в кухнята, ако беше дете, щях да прикрия с ръка очите му и да го грабна на ръце, за да го отнеса колкото се може по-далеч от ужасната гледка на гърчещото се в конвулсии тяло, на разбития череп, от който кръвта избиваше изпод качулката, подобно на сметана през цедка - така и не се сетих да се погрижа за себе си, а и толкова трудно бе да се съвзема. Вероятно имам недостиг на магнезий - и откровено казано, на още куп неща.

Не искам да говоря за това. Сега особено остро чувствам липсата на Ирен. А и това скарване с Ана, дошло в съвсем неподходящ момент, но Робер бе станал особено настоятелен и не ми оставаше нищо друго, освен да призная пред Ана какво сме вършили зад гърба й, така или иначе, вече нямам приятелка, няма на кого да се обадя, когато нещата тръгнат зле, нито дори когато вървят добре, остава ми само да сложа до мен телефона и да взема чашата с лимонада, докато Марти с мъка скача на коленете ми - струва ми се, че има болно краче - после се свива на кравай върху корема ми и ме поглежда, което ме кара да се усмихна, защото подобни фамилиарности не са му в характера, но с готовност приемам тази промяна.

Научих, че няколко дни след моето признание Ришар се сбил с Робер в някакъв бар - не исках да знам подробности - и без да правя директна връзка, днес отношенията между него и мен са доста по-близки -особено откакто и той скъса с Елен - това обаче не е достатъчен повод да му се обаждам и се отказвам от първоначалното си намерение, оставам сама, зас лушана в шума на вятъра в дърветата, в песента на птиците, гледам през полупритворените си клепки заника на деня. Зная, че и той не може да понесе мисълта, че години наред съм спала с Робер, и се надява аз от своя страна да проявя снизхождение към него, да престана да му се сърдя, особено за онази плесница, но се боя, че няма да се получи.

Дори вчера се спречкахме по този повод, защото според него съм проявявала ужасно упорство и непреклонност - ако не и жестокост -която била плашеща. Атмосферата особено се нажежи след неговата забележка по повод отказа ми да отида на едно последно свиждане с баща ми - красноречив пример за моята изумителна неотстъпчивост -но аз не бях съгласна той да се меси в отношението ми към един старец, който гние в затвора, затова си сложих слушалките и пуснах Everything I know на Питър Бродерик, загледана в безмълвното движение на устните му, и понеже имам непоносим характер, отхвърлих поканата му да вечеряме в града - той така и не разбра, че човек не може да се примирява с всичко, че има черта, отвъд която не бива да минава, че проклятието наистина съществува.

Изпитанията, които трябваше да преживея през зимата, го карат доколкото може да се отнася по-меко с мен, да не ми противоречи непрестанно, но ако знаеше истината за случилото се, ако знаеше в каква чудовищна комедия съм взела участие, ако знаеше, че нещата изобщо не бяха такива, каквито изглеждат, със сигурност нямаше да реагира по този начин - нито пък другите, а най-малко Венсан.

Само при спомена за това гърлото ми така се свива, че едва мога да си поема дъх.

Моята отговорност за случилото се е огромна. Благодаря на Небето, че Патрик поне веднъж наистина ме бе изнасилил, иначе мисля, че чувството за вина би ме накарало да полудея, сега ме крепи само една тънка нишка, единствено мисълта, че така или иначе, е платил за извършеното деяние - не съм сигурна дали е достатъчно, но нямам какво друго да противопоставя на този кошмар, на това чувство на обреченост. Марти мърка тихичко върху корема ми. Мръква се, вечерта е прекрасна. Чувам далечен лай, скоро ще се прибера.

Сега се питам как съм се съгласила да взема участие в тази отвратителна игра - може би сексът обяснява всичко, но никак не съм убедена в това. Всъщност никога не съм подозирала, че мога да се окажа толкова странна, толкова сложна личност, едновременно силна и слаба. Не мога да се начудя на себе си. Самотата, усещането за минаващото време оказват удивително въздействие върху мен. Разкриват истинската ми същност. И най-стабилните понякога залитат - а моето беше нещо повече от залитане. Неизвестно защо, случва се отново да видя нашите срещи, все едно се намирам на няколко мет ра над двете ни тела, вчепкани на пода, задъхвам се от гледката на моето участие, на яростта ми, от неистовите ми крясъци - тъкмо те ни бяха попречили да чуем пристигането на Венсан и го бяха накарали да помисли, че едва ли не ме убиват - трогвам се до сълзи, когато видя отново как се гърча от страст в прегръдките му и треперя като лист от спазмите на оргазма. Тъй силна и тъй слаба.

Изправям се и Марти тупва на земята. Не се сетих, че е стар котарак със забавени рефлекси. Извинявам му се и го викам в кухнята, отрязвам си парче пъпеш, докато го гледам как се задава, залитайки леко, явно все още сънен. След драмата той изчезна и не се появи близо две седмици. Всяка вечер отивах на прозореца и дълго го виках. Той единствен знае всичко, единствен бе свидетел на всичко, затова ми е толкова близък, толкова скъп. Не обясних кой знае какво на разследващите, а на Ришар казах, че не съм можела да знам, че Патрик и мъжът, който ме изнасили първия път, са един и същи човек, защото не съм видяла лицето му, а при това Патрик ми се е струвал по-висок и по-едър, така че следствието приключи бързо, инспекторите си заминаха и помолих повече да не се обсъжда тази тема пред моя син, защото тя е изчерпана веднъж завинаги. Марти ме гледа. Не зная какво иска. Навеждам се да го погаля. Той отвръща на ласките ми. Марти е моят горд и мълчалив съучастник.

По неизвестна причина се събуждам посред нощ, не светвам, изчаквам няколко минути, заслушана в тишината, после отново заспивам.

На сутринта сърцето му е спряло. Мъртъв е, лежи на постелката до моето легло. Завесите не могат да спрат блясъка на слънцето, ставам и затварям капаците, за да възстановя мекия полумрак, после се връщам в леглото, не го поглеждам, не го докосвам, оставям го там, където е, и плача за него и за всичко останало, тихо и непрекъснато, чак до следобеда, когато тениската ми и чаршафите са мокри, сякаш проливен дъжд ни е изненадал посред някой лош сън.

Когато най-сетне решавам да се погрижа за него, не ми е останала нито една сълза, полагам го в кутията за шапки, която намерих на тавана, останала от времето, когато Ирен е била двайсетгодишна. Слагам вътре и някои негови неща, звънче, четка, мишка и заешка кожа. Погребвам го под едно дърво в градината.

Телефонът звъни, но аз не отговарям.

Погрижих се за Венсан, подкрепих го, браних го, оневиних го, не се отделях от него след случилото се - дълго време спах с отворена врата на спалнята, за да чуя, ако нещо не е наред. Погрижих се и за Ришар, когато през пролетта Елен го напусна заради някакъв млад сценарист, черпехме се заедно в баровете, когато се почувстваше самотен и имаше нужда да говори. Ала лечението, което прилагам на другите, при мен се оказва безсилно. Думите не ми носят никакво облекчение. Тъй силна и тъй слаба.

На другия ден минавам през „Куик“ да видя сина си в новата униформа и му съобщавам за смъртта на Марти, като се питам дали си е отишъл в съня си. Венсан изглежда доволен от новата си работа и снове между масите, раздавайки усмивки наляво и надясно, ала малко по-късно ми се обажда Ана и ми казва, че след моето посещение й е позвънил, за да сподели, че съм изглеждала зле, че съм имала, по думите му, „погребална физиономия“.

Използвам случая, за да посетя Ирен. Баща ми почива редом с нея, но той не ме интересува, полагам цветя върху едната половина на гроба и не се обръщам към него, все едно не съществува.

„Марти умря“, казвам й. Небето е толкова синьо, че изобщо не бих се учудила, ако изведнъж зърна наоколо палми. Гробището е безлюдно. Успявам да издържа няколко минути. После устните ми се разтреперват, започвам да заеквам и бързешком си тръгвам - сякаш я чувам как ми казва: „Колко са ти слаби ангелите, дъще!“.

На мръкване Ана спира пред дома. Гледам я как излиза от колата и наближава по алеята, залюлявам се леко на люлката, която изскърцва.

Все още е много горещо и тя е по къси ръкави. Когато стига пред мен, първите ми думи са:

- Марти умря.

- Зная - отвръща ми тя и сяда редом с мен.

Поставя ръка върху моята. Най-малко от три месеца не сме се докосвали, придържахме се само към чисто служебните отношения.

- Чудя се дали да не дам една стая под наем на студентка - казвам аз.

Луната свети чудно. От другата страна на улицата, на няколкостотин метра, къщата на Патрик напомня лъскава играчка, оставена върху сребристата морава - окосили са тревата, подкастрили са живия плет, измили са прозорците, монтирали са ново котле за отоплението, но си мисля, че жената от агенцията би могла да я превърне в приказна къщичка от захар и сладкиши, без да успее да я продаде.

- Аз мога да взема под наем тази стая - предлага Ана, без да откъсва очи от гледката пред нас.

- Ох... - отвръщам и клатя глава.

Content

Филип Джиан
„Ох...“