Сартр Жан-Поль

Žodžiai

Iš prancūzų kalbos vertė

Aldona Merkytė

Turinys

I Skaityti

II Rašyti

Skiriu poniai Z.

I SKAITYTI

Apie 1850 metus Elzase vienas vaikais apsikrovęs mokytojas, nebeturėdamas kitos išeities, pasidarė krautuvininku. Tačiau šis perkrikštas nusprendė atsirevanšuoti: jeigu jis negali ugdyti protų, vienas jo sūnų ugdys sielas; šeimoje bus pastorius — būtent Šarlis. Bet Šarlis išsisuko — pabėgo iš namų paskui kažkokią cirko jojikę. Tėvas įsakė jo portretą nugręžti į sieną ir uždraudė minėti jo vardą. Kieno dabar eilė? Ogiustas nedelsdamas pasekė tėvo pavyzdžiu: atsidėjo prekybai, ir jam sekėsi. Liko ryškesnių polinkių neturintis Luji: tėvas ėmėsi pats tvarkyti šio romaus berniuko likimą ir, daug nesvarstydamas, padarė jį pastoriumi. Luji paklusnumas vėliau pažengė taip toli, jog jis pats savo ruožtu davė pasauliui pastorių — Alberą Šveicerį, kurio gyvenimas žinomas visiems. O Šarlis taip ir nepavijo savo jojikės; kilnusis tėvo gestas jam uždėjo neišdildomą žymę: visą gyvenimą jis siekė kažko didaus ir nėrėsi iš kailio, smulkias aplinkybes pūsdamas ligi didelių įvykių. Kaip matome, jis nevengė šeimyninio pašaukimo, tik norėjo atsidėti ne tokio griežto pobūdžio dvasinei veiklai, kur įžadai būtų suderinami su jojikėmis. Dėstytojo darbas pasirodė tinkamas: Šarlis nusprendė pasidaryti vokiečių kalbos mokytoju. Jis apgynė disertaciją apie Hansą Saksą, pasirinko tiesioginį metodą, kurį vėliau pasiskelbė pats sukūręs, išleido kartu su ponu Simono rimtą vadovėlį „Deutsches Lesebuch“ ir kopė aukštyn: Makonas, Lionas, Paryžius. Paryžiuje vienų išleistuvių proga jis pasakė kalbą, kuri buvo išleista specialiu leidimu: „Pone ministre, ponios, ponai, brangūs vaikai! Jūs niekad neatspėsit, apie ką aš jums kalbėsiu šiandieną! Apie muziką!“ Jis lengvai kurdavo proginius eilėraščius. Šeimos ratelyje mėgo sakyti: „Luji iš mūsų pamaldžiausias, Ogiustas turtingiausias, o aš protingiausias“. Broliai juokdavosi, brolienės kramtydavo lūpas. Makone Šarlis Šveiceris vedė vieno advokato kataliko dukterį Luizą Gijemen. Savo povestuvinę kelionę ji prisimindavo su pasibjaurėjimu: jaunikis, dar nesibaigus vakarienei, ištempė ją iš užstalės ir įgrūdo į traukinį. Luiza, ir septyniasdešimt sulaukusi, vis dar negalėjo pamiršti, kaip kažkokios stoties bufete jie valgė porų salotas: „Šarlis susikrovė sau visus svogūnėlius, o man paliko laiškus“. Porą savaičių jie praleido Elzase, neatsistodami nuo stalo; broliai savo tarme pasakojo vulgarius anekdotus; pastorius kartkartėmis atsigręždavo į brolienę ir iš krikščioniško gailestingumo išversdavo jai. Luiza nedelsdama pasirūpino per pažintį gydytojo pažymėjimu, kuris išvadavo ją nuo vedybinio gyvenimo pareigų ir davė teisę į atskirą miegamąjį; ji skųsdavosi migrena, įprato dažnai gulinėti, nepakęsdavo triukšmo, karščiavimosi, entuziazmo — viso šiurkštaus, primityvaus ir teatrališko Šveicerių gyvenimo. Šios gyvos ir gudrios, tačiau šaltos moters galvosena buvo blaivi ir smerktina, o jos vyro — pagirtina ir miglota, bet kadangi jis buvo melagis ir lengvatikis, ji viskuo abejojo: „Jie sako, kad Žemė sukasi, bet iš kurgi žino?“ Gyvendama tarp dorybingų apsimetėlių, ji ėmė nekęsti apsimetimo ir dorybių. Toji subtili realistė, patekusi į šiurkščių spiritualistų šeimą, iš priešiškumo tapo volterininke, net neskaičiusi Voltero. Ši dailutė, apkūni, ciniška ir žaisminga moteris virto grynu neigimu; vienu antakio kilstelėjimu ar vos pastebima šypsena ji paversdavo niekais bet kokį pasipūtimą, ir ne tam, kad kiti matytų, o vien tik savo malonumui. Ją graužė visa neigiantis išdidumas ir niekinimo egoizmas. Su niekuo ji nesutikdavo — buvo pernelyg išdidi, kad kovotų dėl pirmos vietos, ir per daug ambicinga, kad pasitenkintų antrąja. „Mokėkite taip elgtis, — sakydavo ji, — kad jūsų ieškotų“. Ir jos ieškojo: iš pradžių labai, paskui vis mažiau ir mažiau, kol pagaliau nebematydami pamiršo. Ji beveik nebesitraukdavo nuo savo fotelio ir lovos. Būdami natūralistai ir puritonai, — šių dorybių derinys ne toks jau retas, kaip daugelis mano, — Šveiceriai mėgo statesni žodį, kuris, labai krikščioniškai paniekindamas kūną, tuo pat metu liudija apie karštą pritarimą natūralioms jo funkcijoms. Luiza mėgo užuominas. Ji skaitė vieną po kito lengvus romaniukus ir vertino ne tiek fabulą, kiek tą permatomą rūbą, į kurį ji būdavo įvilkta: „Tai įžūlu, bet gerai parašyta, — sakydavo ji reikšmingai. — Nesigilinkite, mirtingieji!“ Ši šaltuolė moteris vos nemirė iš juoko skaitydama Adolfo Belo „Liepsningąją merginą“. Su malonumu pasakodavo vestuvių nakties anekdotus, kurie visuomet blogai baigdavosi: vienur vyras per savo šiurkštų nekantrumą nusukdavo žmonai sprandą į lovos galą, kitur jaunąją rasdavo ryte pasislėpusią ant spintos, nuogą ir apstulbusią. Luiza gyveno prieblandoje; Šarlis įeidavo pas ją, praverdavo langines, uždegdavo visas lempas, ji dangstydavosi ranka akis ir dejuodavo: „Šarli, tu mane apakinsi!“ Tačiau jos protestas neperžengdavo konstitucinės opozicijos ribų: Šarlis jai kėlė baimę, nepaprastai erzino, kartais, priešingai, žadino draugiškus jausmus, ji tenorėjo vieno — kad jis jos neliestų. Bet vos jis pakeldavo balsą, ji tuojau pat jam nusileisdavo. Jis visai netikėtai padarė jai keturis vaikus: mergaitę, kuri mirė visai mažytė, du berniukus ir dar vieną mergaitę. Nežinia, iš abejingumo ar iš lojalumo jis leido auklėti juos katalikais. Netikinti Luiza iš neapykantos protestantizmui įkvėpė vaikams pamaldumą. Abudu berniukai stojo į motinos pusę; nejučia ji pasistengė, kad jie nutoltų nuo nenuramdomo tėvo. Šarlis to net nepastebėjo. Vyresnysis Žoržas pasirinko Politechnikos institutą; antrasis, Emilis, tapo vokiečių kalbos mokytoju. Jisai man mįslė: žinau, kad liko nevedęs ir visais atžvilgiais sekė tėvu, nors jo ir nemylėjo. Galiausiai tėvas ir sūnus susipyko; po to keletą kartų įspūdingai taikėsi. Emilis gyveno paslaptingai; jis dievino savo motiną ir ligi pat mirties laikėsi įpročio nieko nepranešęs ją slapta lankyti: apiberdavo ją bučiniais ir glamonėmis, po to imdavo kalbėti apie tėvą, iš pradžių su ironija, paskui su įtūžiu, ir galų gale, trenkęs durimis, išeidavo. Man rodos, ji mylėjo jį, bet ir pribijojo: šie du šiurkštūs ir sunkaus būdo vyrai ją vargino, ir ji labiau mėgo Žoržą, kurio niekad nebūdavo namie. Emilis numirė 1927 metais, pamišęs iš vienišumo: po jo pagalviu rado revolverį, o lagaminuose šimtą porų kiaurų kojinių ir dvidešimt porų numintų batų.

Ana Mari, jauniausioji duktė, savo vaikystę prasėdėjo ant kėdės. Ją išmokė nuobodžiauti, tiesiai sėdėti ir siūti. Mergaitė turėjo gabumų — vardan gero tono buvo nuspręsta neleisti jiems išsikeroti; ji buvo graži — pasirūpinta nuo jos tai nuslėpti. Šie kuklūs ir išdidūs buržua manė, kad grožis per brangus jų kišenei ir per žemas jų luomui. Jų nuomone, grožis tiko vien markizėms ir kekšėms. Luizos išdidumas buvo visiškai bergždžias: bijodama apsirikti, ji nepripažino netgi aiškiausiai matomų gerųjų savo vyro, vaikų, savo pačios ypatybių. Šarlis nemokėjo suprasti, kas gražu, kas ne, — jis painiojo grožį su sveikata ir nuo to laiko, kai žmona ėmė sirguliuoti, nusiraminimo ieškojo su tvirtomis, ūsuotomis ir raudonskruostėmis idealistėmis, kurios visuomet gerai jausdavosi. Po penkiasdešimties metų Ana Mari, vartydama šeimos albumą, pastebėjo, kad jos būta gražuolės.

Maždaug tuo pačiu laiku, kai Šarlis Šveiceris susitiko su Luiza Gijemen, vienas kaimo gydytojas vedė turtingo Perigoro dvarininko dukterį ir apsigyveno su ja niūrioje Tivjė miestelio gatvėje, priešais vaistinę. Rytojaus dieną po vestuvių paaiškėjo, kad uošvis neturi nė skatiko. Įširdęs gydytojas Sartras keturiasdešimt metų savo žmonai nepratarė nė žodžio. Prie stalo jis išsiversdavo su gestais, ir žmona galų gale ėmė vadinti jį „mano gyventojas“. Vis dėlto jis gulėdavo su ja ir kartkartėmis, taip pat nepratardamas nė žodžio, padarydavo ją nėščią: ji pagimdė jam du sūnus ir vieną dukterį. Šie tylos vaikai gavo Žano Batisto, Žozefo ir Elenos vardus. Elena jau nebejauna ištekėjo už kavalerijos karininko, kuris vėliau pamišo. Žozefas, atitarnavęs zuavų pulke, anksti išėjo į atsargą ir sugrįžo pas tėvus. Specialybės jis neturėjo. Atsidūręs tarp nebyliojo tėvo ir rėksnės motinos, jis tapo miknium ir visą gyvenimą praleido bekovodamas su žodžiais. Žanas Batistas norėjo pakeliauti jūromis, todėl įstojo į jūreivystės mokyklą. 1904 metais Šerbūre, būdamas jūros karininku, jau pakirstas tropinio drugio, jisai susipažino su Ana Mari Šveicer, apsuko šiai visų pamirštai ištįsusiai mergaitei galvą, vedė ją, paskubomis padarė vaiką — mane — ir pamėgino pabėgti į aną pasaulį.

Tačiau numirti ne taip jau lengva: maliarija progresavo neskubėdama, ligonis kartkartėmis net pagerėdavo. Ana Mari su atsidavimu slaugė jį, tačiau niekad neleido sau peržengti padorumo ribų ir jį pamilti. Luiza buvo nuteikusi dukterį prieš vedybinį gyvenimą: nuo pat pirmosios vestuvių nakties tai vien begalinis kasdienis pasiaukojimas pakaitomis su nakties vulgarybėmis. Mano motina, sekdama savo motinos pavyzdžiu, pirmenybę atidavė pareigai, o ne džiaugsmams. Didelio intymumo tarp jos ir mano tėvo niekad nebuvo — nei prieš vestuves, nei po jų ir, kartais tikriausiai suglumusi, ji galvodavo, kodėl šis svetimas žmogus panoro numirti ant jos rankų. Ligonį išgabeno į vienkiemį už keleto mylių nuo Tivjė; jo tėvas dviračiu vežimaičiu kasdien atvažiuodavo sūnaus aplankyti. Nemiga ir rūpesčiai išsekino Aną Mari, jai pradingo pienas, ir mane atidavė netoliese gyvenančiai žindyvei; aš tuomet savo ruožtu taip pat dėjau pastangas numirti: nuo enterito, o gal ir iš kerštingumo. Dvidešimtmetė mano motina, neprityrusi ir vieniša, blaškėsi tarp dviejų nepažįstamų mirštančiųjų. Proto padiktuotos vedybos virto liga ir gedulu. O man visa tai ėjo į naudą: tais laikais motinos pačios maitindavo kūdikius, ir maitindavo ilgai; jei, mano laimei, nebūtų užgriuvusi ši dviguba agonija, nebūčiau išvengęs vėlyvo nujunkymo sunkumų. Tačiau aš buvau ligonis, ir todėl, kai mane devynių mėnesių teko nujunkyti nuo krūties, deginamas karščio ir bejėgis, aš beveik nepajutau, kaip buvo nutrauktas paskutinis saitas, jungiantis vaiką su motina. Pasinėriau į miglotą nesudėtingą haliucinacijų ir primityvių fetišų pasaulį. Tėvui mirus, mudu su Ana Mari pabudome iš bendro košmaro; aš pasveikau. Tačiau mes tapome nesusipratimo aukomis: ji atgavo mylimą sūnų, kurio niekuomet iš tikrųjų nebuvo apleidusi; aš atsipeikėjau ant nepažįstamos moters kelių.

Neturėdama nei lėšų, nei profesijos, Ana Mari nusprendė vėl apsigyventi pas tėvus. Bet Šveiceriai jautėsi įžeisti mano tėvo įžūlios mirties: ji pernelyg buvo panaši į skyrybas. O kadangi mano motina nesugebėjo to nei pramatyti, nei išvengti, visa kaltė buvo suversta jai: ji lengvapėdiškai ištekėjusi už žmogaus, kuris nesugebėjo ilgiau pagyventi. Ištįsėlę Ariadną, grįžtančią į Medoną su kūdikiu ant rankų, visi sutiko kuo geriausiai: mano senelis, kuris jau buvo beišeinąs į pensiją, dirbo toliau, nepriekaištaudamas dukrai nė puse žodžio; net senelė — nė toji neparodė, kad džiūgauja širdyje. Dėkingumo supančiota Ana Mari juto po gerumu slypinčią panieką: suprantama, šeimos geriau sutinka turėti dukterį našlę negu vienišą motiną, bet ir tai tik kaip mažesniąją iš dviejų blogybių. Stengdamasi nusipelnyti atleidimo, Ana Mari netausojo savęs: visą tėvų namų ūkį iš pradžių Medone, paskui Paryžiuje laikė ant savo pečių, buvo kartu guvernantė, slaugė, ūkvedė, kompanionė ir tarnaitė, tačiau nebylaus savo motinos irzlumo taip ir neįveikė. Luizai buvo įgrisę kas rytą sudarinėti meniu ir kas vakarą tikrinti sąskaitas, tačiau ji negalėjo pakęsti, kad kas nors darytų tai už ją; kai kurių pareigųjį mielai būtų atsisakiusi, tačiau bijojo prarasti privilegijas. Ši senstanti ir ciniška moteris beturėjo vieną iliuziją — laikė save nepamainoma. Bet iliuzija išgaravo, ir Luiza ėmė pavyduliauti dukteriai. Vargšelė Ana Mari: jeigu ji būtų sėdėjusi be darbo, ją būtų kaltinę, kad ji — našta; dabar, kai ji triūsė, ją įtarė norint tapti šeimininke namuose. Vengdama pirmojo rifo, ji turėjo sukaupti visą savo narsą, antrojo — visą nuolankumą. Netrukus jaunoji našlė namuose vėl tapo nepilnamete: mergaite su dėme praeityje.

Niekas jai nedraudė turėti pinigų smulkioms išlaidoms — jai tiesiog pamiršdavo jų duoti; savo drabužius ji sudėvėdavo ligi paskutinio siūlo, o seneliui nė į galvą neatėjo, kad reikėtų jai nupirkti naujų. Net ir į svečius ją leisdavo nenoromis. Kai buvusios jos draugės, daugiausia ištekėjusios moterys, kviesdavo ją pietų, tai turėdavo iš anksto prašyti senelio sutikimo ir pažadėti, kad namo ją pristatys dar prieš dešimtą. Vidury vaišių šeimininkas stojosi nuo stalo, iškviesdavo ekipažą ir lydėdavo ją namo. O tuo tarpu senelis su naktiniais marškiniais ir laikrodžiu saujoje matuodavo žingsniais savo miegamąjį. Ir kai nuaidėdavo paskutinis dešimtos valandos dūžis, jis imdavo griaudėti. Pamažu kvietimai darėsi vis retesni, o ir pačiai motinai pramogos, už kurias reikėjo taip brangiai mokėti, liko nebemalonios.

Žano Batisto mirtis buvo didelis įvykis mano gyvenime: jis mano motiną vėl pavertė verge, o man suteikė laisvę.

* * *

Gero tėvo nebūna — tokia jau taisyklė; ir dėl to reikia kaltinti ne vyrus, o supuvusį tėvystės ryšį. Padaryti vaiką — labai prašau; turėti vaikų — kokia neteisybė! Jei mano tėvas nebūtų numiręs, jis būtų visu savo svoriu užgulęs mane ir sutraiškęs. Laimė, jis mirė anksti; minioje tarp Enėjų, nešančių ant savo pečių Anchisus, aš keliauju vienas ir neapkenčiu tų gimdytojų, kurie visą gyvenimą nematomi joja, užsėdę savo vaikams ant sprando. Aš kažkur praeityje palikau jauną numirėlį, kuris nesuskubo tapti mano tėvu, o šiandien galėtų būti mano sūnumi. Gera tai ar bloga? Nežinau. Tačiau mielu noru pasirašyčiau po vieno žinomo psichoanalitiko nuomone: aš neturiu jokio „superego“.

Numirti — tai dar ne viskas: svarbu numirti laiku. Kiek vėliau aš būčiau pasijutęs kaltas; sąmoningas našlaitis kaltina save: jam atrodo, jog nepatenkinti jo buvimu tėvai pasitraukė į savo dangiškuosius apartamentus. Tuo tarpu aš buvau tiesiog laimingas: liūdna mano padėtis kitiems žadino pagarbą, teikė man solidumo; aš pats tėvo netekimą skyriau prie savo dorybių. Jis buvo toks malonus, kad numirė iš savo kaltės: senelė nuolat kartojo, jog jis išsisuko nuo savo pareigų; o senelis, teisėtai didžiavęsis Šveicerių ilgaamžiškumu, negalėjo įsivaizduoti, kad galima numirti trisdešimties metų; ši įtartina mirtis privertė jį suabejoti, ar iš viso jo žentas kada nors gyveno, ir galiausiai jį pamiršo. O man nereikėjo nė pamiršti: tylomis pasprukęs, Žanas Batistas nesiteikė su manim nė susipažinti. Net ir šiandien aš negaliu atsistebėti, jog tiek maža apie jį težinau. O juk jis mylėjo, norėjo gyventi, matė, jog turi mirti, — vadinasi, buvo žmogus. Tiktai niekas iš mūsų šeimos nesužadino manyje susidomėjimo tuo žmogumi. Daugelį metų ties mano lova kabojo portretas: nedidukas tyrų akių karininkas apvaliu pliku kiaušu ir dideliais ūsais; kai motina ištekėjo už antro vyro, portretas dingo. Vėliau man perėjo jam priklausiusios knygos: Le Danteko traktatas apie mokslo ateitį ir Vėberio veikalas, pavadintas „Per absoliutų idealizmą į pozityvizmą“. Žanas Batistas, kaip ir jo amžininkai, skaitė visokį šlamštą. Paraštėse radau prikeverzota neįskaitomų pastabų — negyvą pėdsaką tos trumpai plevenusios liepsnelės, kuri apie tą laiką, kai aš gimiau, buvo gyva ir plazdanti. Knygas aš pardaviau: taip mažai man terūpėjo tas miręs žmogus. Žinau apie jį tiek, kiek teko atsitiktinai nugirsti, ne daugiau kaip apie Geležinę Kaukę ar ševaljė d’Eoną, o ir tos pačios žinios niekad neturėjo ko nors bendra su manim: net jeigu jis ir mylėjo mane, jei mane nešiojo ar žiūrėjo į sūnų savo šviesiomis akimis, kurios šiandien jau išdūlėjusios, — niekam tat neišliko atminty: tai buvo tuščios meilės pastangos. Iš tėvo neliko net šešėlio, net žvilgsnio: kurį laiką mudu abu — jį ir mane — nešiojo ta pati žemė, štai ir viskas. Man buvo įkalta į galvą, kad esu ne numirėlio sūnus, o stebuklo kūdikis. Čia, be jokios abejonės, glūdi mano neapsakomo lengvapėdiškumo šaknys. Aš nesu vadas ir netrokštu juo tapti. Įsakinėti ir klausyti — lygiai tas pat. Pats valdingiausias viršininkas įsakinėja kito vardu, kanonizuoto parazito — savo tėvo — vardu, ir perduoda abstrakčią smurtinę valią, kuri jam pačiam yra primesta. Per visą savo gyvenimą nesu niekam nieko įsakęs, nebent tik juokdamasis ar norėdamas kitiems padaryti juoko; manęs nekamuoja valdžios troškimo piktžaizdė, nes manęs neišmokė klausyti.

O ko gi aš turėjau klausyti? Man rodo jauną milžinę ir sako, jog tai mano motina. O aš pats ją linkęs laikyti vyresniąja seserim. Aiškiai matau, jog ši mergelė, gyvenanti kitų priežiūroje ir visų nuolankiai klausanti, turi man tarnauti. Aš ją myliu, bet kaip man ją gerbti, jei niekas kitas jos negerbia? Mūsų bute trys kambariai: vienas — senelio, antras — senelės, o trečias — „vaikų“. „Vaikai“ — tai mudu su motina: abu nepilnamečiai ir abu išlaikytiniai. Tačiau visas dėmesys tik man vienam. Mano kambaryje stovi mergaitės lova. Joje mergaitė miega viena ir pabunda skaisti: aš dar nepramerkęs akių, o ji jau bėga į vonią nusimaudyti; grįžta visiškai apsirengusi: nejaugi ji būtų galėjusi mane pagimdyti? Ji pasipasakoja man savo bėdas, aš jos klausausi su užuojauta: vėliau aš ją vesiu, kad galėčiau globoti. Prižadu jai, kad niekam neleisiu jos skriausti ir visa savo jauna įtaka tarnausiu jai. Bet nejaugi aš galiu jos klausyti? Maldaujamas iš gerumo jai nusileidžiu. O be to, ji niekuomet man ir neįsakinėja: lyg tarp kitko nupasakoja, ką aš netrukus padarysiu, ir pagiria mane už tai: „Mano mažytis bus toks geras, protingas ir leis įlašinti į nosytę vaistų“. Ir aš leidžiuos įviliojamas į šių jaukių pranašavimų spąstus.

Dar liko patriarchas: jis buvo toks panašus į Dievą Tėvą, jog žmonės dažnai net apsirikdavo. Kartą jis įėjo į bažnyčią per zakristiją, o kunigas tuo tarpu grasino atšalėliams dangaus rūstybe: „Dievas yra čia! Jis mato jus!“ Staiga parapijonys išvydo pro sakyklą į juos žiūrintį didelį barzdotą senį, ir visi išbėgiojo. O kartais, kaip pasakoja senelis, jie puldavo prieš jį ant kelių. Seneliui tokie apsireiškimai ėmė patikti. 1914 metų rugsėjį jis pasirodė žmonėms viename Arkašono kine. Mudu su motina sėdėjom balkone ir staiga išgirdome senelio balsą, reikalaujantį šviesos, aplinkui jį kažkokie kiti ponai vaizdavo angelus ir šaukė: „Pergalė! Pergalė!“ Dievas užlipo ant scenos ir perskaitė pranešimą apie pergalę prie Mamos. Kai jo barzda dar tebebuvo juoda, jis vaizduodavo Jehovą, ir aš įtariu, kad Emilis mirė per jį, žinoma, netiesiogiai. Šis Rūstybės Dievas troško savo sūnų kraujo. Tačiau aš atsiradau į jo gyvenimo pabaigą, kai barzda buvo žila, nuo tabako pageltusi, ir tėvo vaidmuo jau atsibodęs. Jei būčiau buvęs jo sūnus, esu tikras, kad jis nebūtų atsispyręs pagundai mane pavergti — tiesiog iš įpratimo. Mano laimė, kad priklausiau numirėliui. Buvau niekieno žemė — senelis galėjo manim naudotis, tačiau aš jam nepriklausiau: buvau jo „džiaugsmas“, nes jis troško, kad jo gyvenimo pabaiga būtų džiaugsminga; jis nusprendė laikyti mane ypatinga likimo malone, veltui gauta dovana, kurios visuomet galima atsisakyti. Ko gi jis būtų galėjęs iš manęs reikalauti? Vien tik faktas, kad aš esu, jam buvo didžiausia laimė. Jis buvo Meilės dievas su Dievo Tėvo barzda ir Dievo Sūnaus širdimi. Uždėdavo rankas man ant galvos, ir aš jausdavau viršugalviu jo delno šilumą, o jis iš susigraudinimo drebančiu balsu vadindavo mane mažuliu, ir šaltos jo akys drėkdavo nuo ašarų. Visi sakydavo: „Dėl to vaikigalio jis visai pamišo!“ Mane jis dievino – tai buvo aišku. Bet ar mylėjo? Man sunku spręsti, ar toks viešai demonstruojamas jausmas nuoširdus, ar dirbtinis: neatrodė, kad būtų buvęs labai prisirišęs prie kitų savo vaikaičių; tiesa, jis matydavo juos retai, ir jiems jo nereikėjo. Tuo tarpu aš visiškai priklausiau nuo jo: jis garbino manyje savo kilniaširdiškumą.

Atvirai kalbant, jo pažiūra į kilnumą buvo nelabai nuosaiki: mat jis, XIX amžiaus vaikas, kaip ir daugelis kitų, kaip pats Viktoras Hugo, tarėsi esąs Viktoras Hugo. Mano nuomone, šis gražus ilgabarzdis žmogus, visuomet galvojantis apie naują savo vaidmenį, kaip ir girtuoklis, be paliovos galvojantis apie naują išgėrimą, buvo auka dviejų naujų technikos išradimų: fotografavimo meno ir meno būti seneliu. Jo laimė ir kartu nelaimė, jis buvo fotogeniškas, mūsų namuose visos sienos buvo nukabinėtos jo fotografijomis, o kadangi tuo metu momentalių nuotraukų dar nedarydavo, jis pamėgo pozavimą ir gyvuosius paveikslus; dėl menkiausios priežasties sustodavo, sustingdavo, suakmenėdavo: jis iš galvos kraustėsi dėl šių trumpučių amžinybės akimirkų, kai pavirsdavo savo paties statula. Dėl tokio gyvųjų paveikslų pamėgimo jis mano atminty išliko vien kaip sustingęs projekcinės lempos paveikslas: aš sėdžiu miške ant išvirtusio kamieno, man penkeri metai; Šarlis Šveiceris su panama, šviesiu flaneliniu kostiumu juodais dryžiais, baltos pikė liemene, su laikrodžio grandinėlės ruožu; ant raištelio kabo pensnė; senelis pasilenkia prie manęs, iškelia pirštą su auksiniu žiedu ir kalba. Aplinkui tamsu ir drėgna, tiktai šviečia senelio barzda: mat aureolę jis nešioja ant smakro. Aš nežinau, ką jis sakė: pernelyg stengiausi klausyti, todėl nieko negirdėjau. Manau, kad šis senas Imperijos respublikonas man aiškino piliečio pareigas ir pasakojo buržuazijos istoriją: viešpatavo kadaise karaliai, imperatoriai, jie buvo labai blogi; žmonės juos išvijo, ir viskas ėmė klotis kuo puikiausiai. Vakarais, kai išeidavome į kelią jo pasitikti ir pasipildavo iš funikulieriaus keleivių minia, mes jį tuojau pat pastebėdavome dėl aukšto ūgio ir baletmeisterio eisenos. Dar iš tolo, vos tik mus pastebėjęs, senelis paklusdavo nematomo fotografo nurodymams ir „nutaisydavo pozą“: barzdą atkišdavo, visas išsitempdavo, kulnis suglausdavo, krūtinę išpūsdavo, rankas plačiai išskėsdavo. Tai pamatęs, aš kiek palinkdavau į priekį ir apmirdavau, tartum bėgikas prieš pat startą ar paukštelis, turintis tuojau pat išlėkti iš aparato. Valandėlę mes taip stovėdavome vienas priešais kitą — graži Saksonijos porceliano grupė; paskui aš pasileisdavau bėgti — berniukas su vaisiais ir gėlėmis, su savo senelio laime — ir, dėdamasis uždusęs, įsikniaubdavau jam į kelius, o jis pakeldavo mane nuo žemės, išmesdavo ant ištiestų rankų aukštyn ir vėl prispausdavo prie krūtinės, šnibždėdamas: „Tu mano turtas!“ Tai būdavo antroji figūra, turinti didelį pasisekimą tarp praeivių. Mes vaidindavome nesibaigiančią komediją iš daugybės įvairiausių skečų: būdavo ten ir flirto, ir lengvų nesutarimų, geraširdiško erzinimosi ir atlaidaus pabarimo, meilės nesusipratimų, švelnaus slapukavimo ir aistros; mes prasimanydavome savo meilei kliūčių, kad paskui galėtume džiaugtis jas nugalėję. Kartais aš ko nors užsispirdavau, tačiau net ir užgaidos nenustelbdavo mano nepaprasto jautrumo; kaip ir tinka seneliui, jis rodė kilnią, nuoširdžią tuštybę ir aklą neapdairumą — visas Viktoro Hugo rekomenduojamas neleistinas silpnybes. Jei motina ir senelė mane būtų nubaudusios ir palikusios vien tik su duona ir vandeniu, senelis būtų nešęs man uogienę; tačiau užguitoms moterims tai nė į galvą neateidavo. Be to, aš buvau geras vaikutis: mano vaidmuo taip man patiko, kad visai neketinau jo atsižadėti. Iš tikrųjų skubotas tėvo pasišalinimas apdovanojo mane labai nežymiu „Edipo kompleksu“: jokio „superego“, sutinku, tačiau ir jokio agresyvumo. Motina pilnutinai priklausė man, niekas neginčijo mano teisės ramiai ją turėti: aš nežinojau, kas yra prievarta ir neapykanta, buvau apsaugotas nuo karčios pavydo patirties. Niekad neatsitrenkęs į aštrius tikrovės kampus, iš pradžių maniau ją esant linksmą ir atlaidžią. Prieš ką gi tad galėjau maištauti? Niekuomet kieno nors kito užgaidos nesikėsino į mano laisvę.

Aš klusniai leidžiuosi apaunamas batais, man lašina vaistus į nosį, šukuoja plaukus, mane prausia, aprengia ir nurengia, šluosto ir pusto; nieko nėra malonesnio, kaip vaidinti gerą vaiką. Aš niekad neverkiu, beveik nesijuokiu, netriukšmauju; kai buvau ketverių, mane kartą nutvėrė sūdant uogienę — greičiausiai dariau tai iš meilės mokslui, o ne iš blogos valios; šiaip ar taip, tai vienintelis nusikaltimas, kurį atsimenu. Sekmadieniais mūsų damos eina į bažnyčią pasiklausyti geros muzikos, garsaus vargonininko. Nei viena, nei antra religijos nepraktikuoja, tačiau kitų pamaldumas jas nuteikia muzikinei ekstazei: kol gaudžia tokata, jos tiki Dievą. Šios dvasinio pakilimo valandėlės man yra pačios saldžiausios: aplinkui visi tarytum miega — pats laikas rodyti, ką moku, ir aš, atsiklaupęs ant suolelio, pasiverčiu statula; nesujudinu nė piršto; žiūriu tiesiai priešais save nemirksėdamas, kol per skruostus ima riedėti ašaros. Turiu, žinoma, titaniškai kovoti, nes nutirpusias kojas daigo smulkutės adatėlės, tačiau esu tikras, kad nugalėsiu, ir taip pasitikiu savo tvirtumu, jog drąsiai žadinu sau pačius nuodėmingiausius norus, kad paskui pajusčiau malonumą juos atmesti: o kas, jei dabar pašokčiau ir surikčiau: „Bum bum!“ Arba, užlipęs ant kolonos, nusišlapinčiau į švęstą vandenį? Kai po šių bauginančių vizijų sulaukiu motinos pagyrimo, jis dar labiau pradžiugina mane. Be to, aš apgaudinėju save: deduosi esąs pavojuje, kad tik dar didesnė būtų garbė, o iš tikrųjų tie visi gundymai nė vieną akimirką neapsuka man galvos — aš pernelyg bijau skandalo; jeigu ir noriu ką nustebinti, tai tik savo dorybėmis. Šios lengvos pergalės įtikina mane, jog iš prigimties esu geras; man tereikia nesipriešinti savo polinkiams, ir esu apiberiamas pagyrimais. Blogi norai bei mintys, jei kartais ir pasireiškia, kyla iš išorės; vos tik įsibrovę į mano vidų, jie ima silpti, blankti: aš — blogiui nepalanki dirva. Esu doras iš pamėgimo pozuoti, ir man niekad nereikia nei stengtis, nei prievartauti savęs: aš kuriu. Turiu karališką laisvę, tartum aktorius, pavergęs publiką ir tobulinąs savo vaidmenį. Manim žavisi, vadinasi, esu žavingas. Paprasčiausias dalykas – juk pasaulis taip puikiai sutvarkytas. Man sako, kad esu gražus, ir aš tikiu. Jau kuris laikas į dešinę akį įsimetė giedravalkis, ir nuo jo ateity aš liksiu vienaakis ir žvairas, bet kol kas dar nežymu. Mane visą laiką fotografuoja, o paskui motina nuotraukas retušuoja spalvotais pieštukais. Viena tų nuotraukų išliko: aš joje šviesiaplaukis, garbanotas, skruostai rausvi, apvalūs, žvilgsnyje meili pagarba įsigalėjusiai tvarkai; papūstose lūputėse — veidmainingas išdidumas: žinau, ko esu vertas.

Aš geros prigimties, tačiau to dar maža: reikia, kad būčiau pranašas, nes vaikų lūpomis byloja tiesa. Jie tebėra artimi gamtai, vėjas ir jūra jų broliai: klausytis mokanti ausis jų čiauškėjime gali išgirsti daug miglotų pamokymų. Seneliui kitados teko plaukti su Anri Bergsonu per Ženevos ežerą. „Mano susižavėjimui nebuvo ribų, — pasakojo jis. — Aš negalėjau atsigrožėti spindinčiomis bangų keteromis ir vandens raibuliavimu. Tuo tarpu Bergsonas sėdėjo ant lagamino ir žiūrėjo į valties dugną sau po kojomis“. Iš to kelionės epizodo senelis padarė išvadą, kad poetinis mąstymas geriau negu filosofija. Ir jis mąstė, stebindamas mane: išsitiesęs šezlonge, su alaus stiklu po ranka, žiūrėdavo, kaip aš lakstau ir straksiu po sodą, ieškodavo mano padrikame tauškėjime išminties ir jos rasdavo. Vėliau aš pasijuokiau iš tos jo manijos, o dabar gailiuosi: tai buvo mirties artėjimo ženklas. Ekstaze Šarlis norėjo nugalėti baimę. Jis žavėjosi manimi kaip puikiu žemės kūriniu, stengdamasis įtikinti save, jog viskas yra gerai, netgi mūsų varganas galas. Visur — kalnų viršūnėse, jūros bangose, tarp žvaigždžių, mano jaunos gyvybės šaltinyje — jis ieškojo gamtos, besiruošiančios pasiimti jį atgal į save, trokšdamas ją apglėbti visą ir su viskuo sutikti, net ir su kapo duobe, kuri jau vėrėsi. Mano lūpomis jam bylojo ne Tiesa, o jo paties mirtis. Nieko stebėtina, jei pirmųjų mano vaikystės metų laimė turėjo gedulo skonį: juk laisvę man suteikė viena mirtis, atėjusi pačiu laiku, o visų palankumą – kita, seniai laukiama. Bet juk kiekvienas žino, kad pitijų pranašystės eina iš ano pasaulio ir visi vaikai yra mirties veidrodžiai.

Be to, mano seneliui labai patikdavo erzinti savo sūnus. Visą gyvenimą šis baisus tėvas juos engė; jie ant pirštų galų įeina į kabinetą ir atranda jį klūpantį priešais varvanosį: sprogti galima iš piktumo! Kartais kovoje vaikai ir seniai dažnai veikia sutartinai: vieni pranašauja, kiti juos aiškina. Gamta kalba, o patirtis komentuoja: vidurinei kartai lieka tik vykdyti. Jei nėra vaiko, gali laikyti pudelį: praeitais metais šunų kapinėse, skaitydamas antkapiuose graudulingą panegiriką, atpažinau savo senelio posakius: šunys moka mylėti, jie jautresni už žmones, ištikimesni; jie taktiški, turi neklaidingą instinktą, kuris leidžia pažinti gėrį, atskirti geruosius nuo blogųjų. „Polonijau, — šaukė viena sielvartaujanti šeimininkė, — tu geresnis negu aš: tu nebūtum likęs gyventi po mano mirties, o aš gyvenu“. Su manim kartu ėjo vienas mano draugas amerikietis: netekęs kantrybės, jisai spyrė cementiniam šuniui ir nuskėlė ausį. Aš jį suprantu: kas per daug myli vaikus arba gyvulius, myli juos žmonių sąskaita.

Taigi aš — ateities pudelis. Aš pranašauju. Plepu kaip vaikas, mano žodžiai įsimenami, vėliau kartojami man, aš vėl šneku panašius dalykus. Kartais kalbu kaip suaugęs: įsigudrinau, lyg niekur nieko, „senauti“. Tokie postringavimai — poemos; jų receptas paprastas: reikia tiktai, nieko nepaisant, aklai, kaip pakliuvo, skolintis ištisus sakinius iš suaugusiųjų, paskui dėlioti juos, kaip užėjo ant seilės, ir kartoti, nesistengiant suprasti. Trumpai tariant, aš pranašauju tikra to žodžio prasme, o kiekvienas išsiaiškina kaip patinka. Mano širdies gilumoje gimsta Gėris, o mano jaunos Sąmonės miglose — Tiesa. Gėriuosi aš savimi nedvejodamas: mano gestuose ir žodžiuose, pasirodo, slypi kažkas, ko aš nesuvokiu, tačiau suaugusiesiems tas stačiai krinta į akis. Bet jau tiek to! Aš jiems mielai teiksiu tą subtilų malonumą, nors man pačiam jis ir neprieinamas. Mano paikiojimas darosi panašus į kilnumą: kažkokie vargšai žmonės kentėjo, kad neturi vaikų; susigraudinęs, pagautas altruizmo, aš išnirau iš nebūties ir įsikūnijau vaikystėje, kad jiems atrodytų, jog turi sūnų. Motina ir senelė dažnai skatina mane kartoti didžiojo gailestingumo aktą, kurio dėka aš atsiradau šiame pasauly: jos pataikauja Šarlio Šveicerio įnoriams, jo teatrinių efektų pamėgimui, ruošia jam siurprizus. Paslepia mane už kokio baldo, aš tūnau nekvėpuodamas, moterys išeina iš kambario arba apsimeta mane pamiršusios, aš išnykstu. Įeina senelis, išvargęs ir paniuręs, toks, koks būtų, jei aš negyvenčiau pasauly; ūmai aš iššoku iš savo slėptuvės — teikiuosi užgimti; senelis mane pastebi, įsitraukia į žaidimą, pragiedrėja, kelia rankas į dangų: aš esu — ir jam nebereikia didesnės laimės. Žodžiu, padovanoju save; aš visuomet ir visur dovanoju save; dovanoju viską: vos tiktai kur praveriu duris, tuojau pat kaip senelis pagalvoju, jog visus nustebinau savo pasirodymu. Pastatau ką nors iš kubelių ar smėlio bandelę iškepu ir tuojau pat šaukiu visa gerkle: kas nors būtinai atbėga ir stebisi; dar vieną padariau laimingą. Valgymas, miegas ir atsargumo priemonės prieš blogus orus — tai svarbiausios pramogos ir svarbiausi įsipareigojimai mano gyvenimo rituale. Kai valgau, visi mane stebi kaip karalių; ir jei valgau su apetitu, girdžiu pagyrimus; net senelė, ir ta, šaukia: „Koks jis protingas, kad taip išalko!“

Aš be paliovos kuriu save: esu ir tas, kuris dovanoja, ir tas, kurį dovanoja. Jei gyventų tėvas, aš žinočiau savo teises ir pareigas; o dabar — jis miręs, ir man apie jas nieko neteko girdėti: aš neturiu teisių, kadangi mane gaubia meilė; neturiu nė pareigų, nes viską darau iš meilės. Vienintelis įsipareigojimas — patikti; viskas parodai. Kas per kilniaširdiškumo puota mūsų šeimoje: senelis man duoda pragyvenimą, o aš jam — laimę; mano motina aukojasi visiems. Kai šiandien pagalvoju, vien jos pasiaukojimas man atrodo tikras; tačiau tuomet buvom linkę apie tai nekalbėti. Šiaip ar taip, mūsų gyvenimas tėra ceremonijų virtinė, ir mes visą laiką praleidžiame vieni kitiems rodydami pagarbą. Aš stebiu vyresniuosius su sąlyga, kad jie mane garbintų; esu nuoširdus, atviras, švelnus kaip mergaitė. Nieko blogo negalvoju, pasitikiu žmonėmis: visi yra geri, nes visi patenkinti. Visuomenė man atrodo kaip griežta nuopelnų ir įtakos hierarchija. Tie, kurie yra kopėčių viršuje, visa, ką turi, atiduoda tiems, kurie yra žemiau jų. Tačiau aš neturiu jokio noro užimti aukščiausiosios pakopos: žinau, kad ji rezervuota griežtiems, geros valios žmonėms, kurių dėka viešpatauja tvarka. Aš tupiu ant mažytės šoninės kartelės, netoli jų, o spindesys nuo manęs sklinda ligi pat kopėčių viršaus ir ligi apačios. Žodžiu, laikausi kuo atokiau nuo pasaulietinės valdžios: nei apačioj, nei viršuj, nei kur kitur. Būdamas dvasininko vaikaitis, aš jau nuo pat vaikystės pasižymėjau paveldėtomis ypatybėmis; esu pateptasis, kaip ir bažnyčios kunigaikščiai, ir turiu kunigiško linksmumo. Su žemesniais elgiuosi kaip su lygiais: švento melo dėka padariau juos laimingus, tačiau reikia, kad jie nors kiek tuo tikėtų. Su savo aukle, laiškininku ir kalaite aš kalbuosi kantriai, nekeldamas balso. Šiame tvarkingame pasaulyje yra vargšų. Yra taip pat avinėlių penkiomis kojomis, Siamo dvynių, traukinių katastrofų: ir niekas dėl šių anomalijų nekaltas. Dori vargšai nežino, kad jų paskirtis — duoti progos mūsų kilniaširdiškumui pasireikšti. Tie vargšai nedrąsūs, jie slankioja patvoriais; aš išbėgu, įspaudžiu jiems į delną pinigėlį, o svarbiausia — nusišypsau jiems kaip lygiems. Pažiūrėti jie atrodo kvaili, ir man nemalonu jų liesti, tačiau prisiverčiu: juk tai savęs išbandymas; o be to, reikia, kad jie mane mylėtų: toji meilė puoš jų gyvenimą. Žinau, kad jie neturi pačių reikalingiausių daiktų, ir man malonu būti jiems prabangos dalyku. Pagaliau, kad ir kiek jie skurstų, niekada nekentės tiek, kiek mano senelis: kai jis buvo mažas, keldavosi dar neišaušus ir patamsy rengdavosi; o žiemą, norėdamas nusiprausti, turėdavo pirma pramušti ąsotyje ledą. Laimė, nuo to laiko viskas pasikeitė. Mano senelis tiki pažanga, aš taip pat — tai tas ilgas ir status kelias, kuris veda prie manęs.

* * *

Tai buvo rojus. Kas rytą pabudęs negalėdavau atsidžiaugti, kad man nusišypsojo pašėlusi laimė: gimiau pačioje darniausioje šeimoje ir pačioje gražiausioje pasaulio šaly. Sutikęs ką nors nepatenkintą, piktindavausi: kuo jie gali skųstis? Maištininkai. Itin didelį susirūpinimą man kėlė senelė: skaudama širdimi įsitikinau, kad ji nepakankamai manim gėrisi. Ir iš tikrųjų Luiza mane permatė kiaurai. Ji atvirai peikė mane, kad esu pamaiva, tuo tarpu nedrįso to prikišti savo vyrui; sakė, kad aš klounas, pliuškis, vaipūnas, ir reikalavo, kad liaučiausi maivęsis. Aš piktinausi, juoba kad jaučiau ją tyčiojantis ir iš senelio. Jos lūpomis kalbėjo „visa neigianti dvasia“. Aš jai atsikirsdavau, ji reikalaudavo atsiprašyti; būdamas tikras, kad rasiu pritarimą, nesutikdavau. Senelis, nieko nelaukdamas, naudodavosi proga parodyti savo silpnumą: stodavo mano pusėn prieš žmoną, kuri įsižeidusi atsikeldavo ir nuėjusi užsidarydavo savo kambary. Sunerimusi ir bijodama senelės kerštingumo, motina kalbėdavo pašnibždomis ir versdavo kaltę tėvui, kuris, gūžčiodamas pečiais, kiūtindavo į savo kabinetą; tuomet motina imdavo mane įtikinėti, jog reikia eiti atsiprašyti. Aš pajusdavau savo galią: aš — šventasis Mykolas, parbloškęs Piktąją dvasią. Galų gale, kad viskas baigtųsi, nueidavau pas senelę ir nenoromis atsiprašydavau. Šiaip ar taip, aš, žinoma, ją dievinau — juk ji mano senelė. Mane įpratino ją vadinti Mami, o šeimos galvą – jo elzasietišku Karlo vardu. Karlas ir Mami skambėjo geriau negu Romeo ir Džuljeta, negu Filimonas ir Baukidė. Motina šimtą kartų per dieną man kartodavo ir, žinoma, ne be tikslo: „Karlemami mūsų laukia; Karlemami bus patenkinti. Karlemami...“ — glaudžia šių keturių skiemenų sąjunga pabrėždama puikų tų žmonių tarpusavio sutarimą. Aš, žinoma, būdavau tik pusiau apmulkintas, bet dėjausi apmulkintas visiškai — pirmiausia savo paties akyse. Nuo žodžio šešėlis krito ant daikto: Karlemami dėka aš galėjau įsivaizduoti šeimos vienybę esant neišardomą ir ne taip jau menką dalį Šarlio nuopelnų priskirti Luizai. Mano senelę, netvirtą būtybę, linkusią į nuodėmę, kas akimirką galinčią suklupti, prilaikė angelų rankos ir žodžio galybė.

* * *

Yra pasaulyje tikrai blogų žmonių — tai prūsai, kurie atėmė iš mūsų Elzasą-Lotaringiją ir visus laikrodžius, išskyrus vieną – juodojo marmuro laikrodį, kuris stovi senelio kambary ant židinio ir kurį jam padovanojo kaip tik viena jo mokinių vokiečių grupė: nežinia tik, iš kur jis pavogtas. Man perka Hansi knygas, rodo paveikslėlius: nejaučiu jokios antipatijos tiems rausviems marcipaniniams storuliams, neregėtai panašiems į mano dėdes elzasiečius. Mano senelis 1871 metais pasirinko Prancūziją ir dabar kartkartėmis važiuoja į Gunsbachą ar Pfafenhofeną aplankyti tų, kurie pasiliko. Traukiniuose, kai vokietis kontrolierius paklausia bilieto, ar kavinėje, kai oficiantas nesiskubina priimti užsakymo, Šarlis Šveiceris užsiplieskia patriotiniu pykčiu; abi moterys kimba jam už rankų: „Šarli! Pagalvok tik! Jie mus išsiųs, ir viskas!“ Senelis kelia toną: „Tegul tik pabando mane išsiųsti: čia aš namie!“ Mane pastumia prie jo kelių, aš žiūriu į jį maldaujančiu žvilgsniu, jis aprimsta: „Na, tegu sau, tik dėl mažylio“, — atsidūsta jis, braukdamas savo sausais pirštais man per galvą. Tokios scenos mane nuteikia prieš jį, o ne prieš okupantus. Pagaliau ir Gunsbache Šarlis neištveria nesupykęs ant savo brolienės; ne vieną kartą per savaitę jis sviedžia servetėlę ant stalo ir, trenkęs durimis, išeina iš valgomojo; o juk brolienė visai ne vokietė. Po pietų mes maldaujame ir kūkčiojame priėjo kojų, o senelis tyli tartum žalvarinė kaukė. Tad kaipgi nesutikti su senelės nuomone: „Šarliui Elzasas kenksmingas. Nėra ko jam ten taip dažnai važinėti“. Be to, ir aš pats nejaučiu ypatingos meilės elzasiečiams, kurie su manim elgiasi be pagarbos, ir ne taip jau gailiu, kad juos iš mūsų atėmė. Pasirodo, aš per dažnai vaikštau pas Pfafenhofeno bakalėjininką poną Blumenfeldą ir trukdau jį dėl kiekvieno nieko. Teta Karolina „užsiminė“ apie tai mano motinai; o motina pasakė man. Nors kartą mudu su Luiza einam išvien: ji nekenčia vyro giminės. Strasbūre iš viešbučio kambario, kur mes susirinkę, išgirstu šaižius garsus ir dunksėjimą; pribėgu prie lango — kariuomenė! Sužavėtas žiūriu, kaip pagal vaikiškos muzikos taktą žygiuoja Prūsija, imu ploti. Senelis nepajuda iš vietos, jis kažką bamba. Motina prieina ir sušnibžda man į ausį, kad pasitraukčiau nuo lango. Aš paklausau, tačiau patempiu lūpą. Po šimts, juk vokiečių aš nekenčiu, bet ne iš įsitikinimo. Pagaliau ir pats Šarlis gali sau leisti nežymią dozę šovinizmo: 1911 metais, išsikėlę iš Medono, mes apsigyvenome Paryžiuj, Le Gofo gatvėje Nr.l. Senelis išėjo į pensiją ir, kadangi reikėjo išlaikyti mus, įsteigė Gyvųjų kalbų institutą, kur atvykę užsieniečiai mokėsi prancūzų kalbos. Tiesioginiu metodu. Mokiniai daugiausia buvo iš Vokietijos. Mokėsi jie gerai: senelis, niekuomet neskaičiuodamas, dėdavo luidorus į švarko kišenę; naktimis nemigos kankinama senelė įslinkdavo į prieškambarį pasiimti savo duoklės, „kad nė lapė nesulotų“, kaip ji pati sakydavo dukteriai. Žodžiu, priešas mus maitino. Karas su Vokietija grąžintų mums Elzasą, bet sužlugdytų Institutą: Šarlis — už taikos išlaikymą. O be to, juk yra ir gerų vokiečių — kad ir tie, kurie ateina pas mus į svečius: raudonveidė ūsuota rašytoja — „Šarlio Dulcinėja“, kaip ją vadina Luiza, kikendama pavydžiu juoku, arba nuplikęs daktaras, kuris priremia mano motiną prie durų ir bando pabučiuoti; kai ji nedrąsiai pasiskundžia, senelis užrinka: „Per jus aš turiu susipykti su visais!“ Paskui, gūžtelėjęs pečiais, nusprendžia: „Tau, dukrele, pasivaideno“, ir kalta lieka motina. Visi tie svečiai supranta, kad reikia žavėtis manimi ir viskuo, ką aš darau, todėl klusniai tampo mane: vadinasi, kad ir kokios jie kilmės, vis vien turi kažkokį, nors ir miglotą, supratimą apie Gėrį. Per Instituto įkūrimo sukaktuves pas mus daugiau kaip šimtas svečių, lengvas šampanas, mano motina ir madmuazelė Mute skambina Bachą keturiomis rankomis; aš, apvilktas dangiško muslino drabužėliais, su žvaigždėmis plaukuose ir sparnais, vaikštau nuo vieno svečio prie kito ir siūlau mandarinus iš pintinėlės. Visi aikčioja: „Tikras angelas!“ Išeina, kad ne tokie jau blogi jie žmonės. Savaime suprantama, mes neatsisakėme keršto už kenčiantį Elzasą: šeimos ratelyje patylomis, kaip ir giminės iš Gunsbacho ir Pfafenhofeno, mušame bošus patyčių ginklu: šimtus kartų nenuilsdami kvatojamės iš tos studentės, kurios prancūzų kalbos rašinyje buvo toks sakinys: „Šarlota, skausmo partrenkta, stovėjo prie Verterio kapo“, arba iš to jauno dėstytojo, kuris per pietus ilgai su nepasitikėjimu žiūrėjo į meliono riekelę, o paskui suvalgė ją su visais grūdais ir žieve. Šitokie jų išsišokimai man žadina atlaidumą: vokiečiai — žemesnės būtybės, tik jų laimė, kad turi tokius kaimynus — mes juos apšviesim.

Beūsio pabučiavimas — kaip kiaušinis be druskos, sakydavo tais laikais; aš pridursiu, kad tai kaip Gėris be Blogio, kaip mano gyvenimas nuo 1905 iki 1914 metų. Jei žmogus išryškėja tik prieštaravimuose, tai aš buvau įsikūnijęs neryškumas; jei meilė ir neapykanta — dvi medalio pusės, tai aš nemylėjau nieko. Kitaip ir negalėjo būti: negalima reikalauti, kad žmogus neapkęstų kitų ir jiems patiktų. Arba patiktų ir mylėtų.

O gal aš Narcizas? Net ir ne Narcizas: pernelyg rūpindamasis patikti, pamirštu save. Atvirai kalbant, man nelabai įdomu kepti smėlio bandeles, kreivezoti ką nors popieriuje ar atlikti gamtinius reikalus: bet kuris mano darbas šiokią tokią vertę mano akyse įgyja tik tuomet, kai bent vienas suaugęs juo susižavi. Laimė, plojimų netrūksta: nesvarbu, ar jie klausosi mano tauškėjimo, ar „Fugos meno“, jų lūpose ta pati vylingo mėgavimosi ir pataikavimo šypsena; tai rodo, kad savo esme esu kultūrinė vertybė. Aš visas prisigėręs kultūros ir dabar spinduliuoju ją atgal savo šeimai, kaip tvenkinys kad vakare grąžina per dieną sukauptą šilumą.

* * *

Gyvenimą aš pradėjau taip, kaip tikriausiai ir baigsiu, — tarp knygų. Senelio kabinete jų buvo pilna; ir tik vieną kartą per metus buvo leidžiama nušluostyti nuo jų dulkes — prieš mokslo metų pradžią. Dar nemokėjau skaityti, o jau su pagarba žiūrėjau į šiuos sustatytus akmenis: tiesius ir pasvirusius, suglaustus kaip plytas knygų lentynose ar atokiai prakilniu atstumu išsirikiavusius eilėmis tartum menhyrai; jutau, kad nuo jų priklauso mūsų šeimos gerovė. Visi jie buvo vieni į kitus panašūs, ir aš siaučiau šioje mažytėje šventykloje, tarp žemų antikinių paminklų, kurie matė mane gimstantį, matys mirštantį ir kurių patvarumas laidavo man tokį patį ramų gyvenimą ateityje kaip ir praeityje. Slapta liečiau juos, kad mano rankos pajustų garbingas jų dulkes, tačiau neturėjau supratimo, ką su jais veikti, ir kas dieną sekiau akimis ceremoniją, kurios prasmė man taip ir likdavo neaiški: senelis, paprastai toks nerangus, jog motina turėdavo jam net užsegioti pirštines, šitais kultūriniais rakandais manipuliuodavo taip mitriai, tarytum kunigas prie altoriaus. Šimtus kartų mačiau, kaip jis atsistoja, nieko nematančiomis akimis išeina iš už stalo, keliais žingsniais atsiduria kitame kambario gale, tiesiai, nė akimirkos nedvejodamas, paima nuo lentynos tomelį, dviem pirštais — smiliumi ir nykščiu — sklaidydamas jo lapus eina atgal, sėdasi į fotelį ir, subraškinęs nugarėlę tartum naują batuką, iš karto atsiverčia „reikiamą puslapį“. Kartais prieidavau iš arčiau pasižiūrėti šių dėžučių, atsidarančių tartum austrių kiautai, ir tuomet išvysdavau pačius jų vidurius: pilkšvus, apipelijusius, šiek tiek pasigarbanavusius lapus, išmargintus juodomis gyslelėmis, prisigėrusius rašalo ir kvepiančius grybais.

Senelės kambary knygos ne stovėdavo, o gulėdavo; ji imdavo jas iš vienos bibliotekos, ir man niekad neteko matyti iš karto daugiau kaip dviejų. Žiūrėdamas į jas, aš visuomet prisimindavau naujametinius skanėstus, nes švelnūs ir žvilgantys jų lapai atrodydavo iškirpti iš blizgančio popieriaus. Šitie ryškiaspalviai, balti, beveik nauji niekučiai virto nereikšmingų paslapčių šaltiniu. Kiekvieną penktadienį senelė apsivilkdavo paltu ir sakydavo: „Nešu jas grąžinti“. Parėjusi nusiimdavo juodą skrybėlaitę su vualiu ir ištraukdavo jas iš movos, o aš suglumęs galvodavau: „Ar čia tos pačios?“ Senelė jas rūpestingai aplenkdavo, paskui, išsirinkusi vieną, sėsdavosi prie lango į gilų minkštą fotelį su patogia atrama galvai, užsidėdavo akinius, atsidusdavo iš laimės ir nuovargio, nuleisdavo blakstienas ir šypsodavosi ta vos pastebima geidulinga šypsena, kurią aš vėliau pažinau ant Džokondos lūpų; motina tylėdavo ir parodydavo ženklais man tylėti; aš galvodavau apie mišias, mirtį, miegą; mane gaubdavo kažkokia šventa tyla. Kartkartėmis Luiza sau viena sukikendavo; pasišaukusi dukterį, bakstelėdavo pirštu į knygą, ir abi moterys susižvalgydavo reikšmingais žvilgsniais. Tačiau aš nemėgau šių pernelyg prašmatnių knygelių; tai buvo apsišaukėlės, ir mano senelis neslėpė, kad tai žemesnio, grynai moteriško kulto objektas. Sekmadieniais, neturėdamas ką veikti, jis įeidavo į savo žmonos kambarį ir, nesugalvodamas ką pasakyti, sustodavo prie jos krėslo; visi sužiurdavo į jį, o jis barbendavo pirštais į lango stiklą; paskui, nieko nesugalvojęs, atsigręždavo į Luizą ir paimdavo iš rankų romaną. „Šarli! — sušukdavo ji piktai, — paskui aš nerasiu puslapio!“ Bet senelis jau skaitydavo, pakėlęs antakius; ūmai barkštelėdavo smilium į knygą: „Nesuprantu!“ — „Ką gi tu nori suprasti, pasiskaitęs iš vidurio!“ — prieštaraudavo senelė. Galų gale jis numesdavo knygą ant stalo ir, gūžtelėjęs pečiais, išeidavo.

Senelis, žinoma, buvo teisus, nes knygos — jo amatas. Aš tai žinojau: jis man rodė vienoj lentynoj sustatytus storus tomus rudais kolenkoro viršeliais. „Va, šitos, mažyli, parašytos tavo senelio“. Kaip galima nesididžiuoti! Mano senelis — amatininkas, gaminąs šventus daiktus, toks pat vertas pagarbos, kaip vargonų meistras ar bažnytinių rūbų siuvėjas. Aš matydavau, kaip jis dirba: kasmet išeidavo nauja „Deutsches Lesebuch“ laida. Per atostogas visa šeima nekantriai laukdavo korektūros: Šarlis negalėjo pakęsti dykinėjimo ir visą laiką vaikščiodavo suirzęs. Pagaliau laiškininkas atnešdavo išsipūtusius minkštus paketus, žirklėmis perkirpdavome virvutes, ir senelis, išvyniojęs laužinio skiltis, paklodavo valgomajame ant stalo ir braukydavo jas raudonu pieštuku; ties kiekviena spaustuvės klaida jis nusikeikdavo pro dantis, tačiau nieko nebeaprėkdavo, nebent tarnaitę, kai ši ketindavo dengti stalą. Visi būdavo patenkinti. Aš, atsistojęs ant kėdės, žiūrėdavau sužavėtas į juodas eilutes, išmargintas kruvinais brūkšniais. Šarlis Šveiceris pasisakė man turįs mirtiną priešą — savo leidėją. Senelis niekada nebuvo labai geras skaičiuotojas: išlaidus iš nerūpestingumo, dosnus iš pagyrūniškumo, jis galų gale, jau gerokai vėliau, susirgo senatvės liga — šykštumu, kurį sukelia impotencija ir mirties baimė. Tuo metu liga reiškėsi dar tik keistu nepasitikėjimu: kai gaudavo paštu jam siunčiamą honorarą, jis keldavo rankas į dangų ir šaukdavo, kad jį baigią papjauti, arba įeidavo į senelės kambarį ir niūrus jai pranešdavo: „Mano leidėjas plėšia vidury šviesios dienos“. Tokiu būdu prieš mano nustebusias akis atsivėrė žmogaus išnaudojimas. Jei ne šita šlykštynė, — dar laimė, kad ji ribota, — pasaulis būtų puikiai sutvarkytas: šeimininkai — kiekvienas pagal savo galimybes — sumoka darbininkams, kiekvienam pagal nuopelnus. Ir kam dabar tie vampyrai leidėjai griauna tvarką, gerdami vargšo senelio kraują? Mano pagarba šiam šventam žmogui augo tuo labiau, kad jo pasiaukojimas nesulaukė atpildo: aš iš pat mažų dienų buvau nuteiktas pedagoginį darbą laikyti sakramentu, o literatūrą — aistra.

Dar nemokėjau skaityti, o jau buvau toks snobas, kad įsigeidžiau turėti savų knygų. Senelis nuėjo pas savo sukčių leidėją ir gavo poeto Moriso Bušoro „Pasakas“, kurias, anot jo, vienas žmogus, žiūrintis į pasaulį vaiko akimis, paėmė iš folkloro ir pritaikė vaikams. Man parūpo tuojau pat pradėti ceremoniją, kuri įšvęstų mane į jų savininkus. Paėmiau abu tomelius, pauosčiau, apčiupinėjau ir, subraškinęs nugarėlę, nerūpestingai atsiverčiau „reikiamą puslapį“. Deja, vis tiek nejutau, kad knygos mano. Dar bandžiau su jomis elgtis kaip su lėlėmis — supti, bučiuoti, mušti, bet vis viena nieko neišėjo. Galiausiai, vos sulaikydamas ašaras, nunešiau jas ir padėjau motinai ant kelių. Ji pakėlė nuo siuvinio akis: „Ką tau paskaityti, mano mažuli? Apie fėjas?“ Aš netikėdamas paklausiau: „Apie fėjas? Argi jos ten?“ Ši pasaka man buvo gerai žinoma: motina dažnai ją sekdavo, prausdama mane, ir stabtelėdavo tiktai kai trindavo odekolonu ar pasilenkdavo po vonia iš rankų išslydusio muilo paimti, o aš nerūpestingai klausydavausi taip gerai žinomo pasakojimo; ir matydavau tiktai Aną Mari, mergaitę, kurią kasryt mano pramerktos akys išvysta pirmiausia; girdėdavau tiktai jos nedrąsų ir nuolankų balsą; patikdavo klausytis, kaip ji kalba, nepabaigdama sakinio, delsia, ieškodama žodžio, paskui staiga atgauna pasitikėjimą savimi ir čia pat jį vėl praranda, leidžia jam išsklisti, jis dingsta, pabiręs melodingais garsais, o po pauzės vėl atsiranda. Pati pasaka tebūdavo tik priedas — ryšys tarp jos monologų. Visą laiką, kol ji sekdavo, mes būdavome vieni, kažkur pasislėpę, toli nuo žmonių, dievų ir žynių, dvi miško stirnos su kitomis stirnomis — fėjomis. Aš niekaip negalėjau patikėti, jog kažkas parašė ištisą knygą vien tam, kad joje atsidurtų šis menkutis mūsų kasdieninio gyvenimo epizodas, kvepiantis muilu ir odekolonu.

Ana Mari pasisodino mane priešais, ant mažos vaikiškos kėdutės; pasilenkė, nuleido blakstienas, užmigo. Ir staiga šis statulos veidas prabilo gipsiniu balsu. Aš apstulbau: kas pasakoja, apie ką ir kam? Mano motinos nebebuvo: nei šypsnio, nei jokio mus siejančio ženklo, aš pasijutau nuo jos atskirtas. Be to, nebepažinau jos kalbėsenos. Iš kur joje atsirado tas tvirtumas? Galų gale supratau: kalbėjo knyga. Ir iš jos lipo sakiniai, kurie man kėlė baimę: tai buvo tikri šimtakojai; jie knibždėjo skiemenimis ir raidėmis, tęsė dvibalsius, virpino dvigubus priebalsius; šitie dainuojantys, nosiniai, sukapoti pauzėmis ir atsikvėpimais, kupini man nežinomų žodžių sakiniai žavėjosi patys savimi ir savo vingiais, visai nesidomėdami manimi: kartais jie dingdavo, dar net nesuspėjus man jų suprasti, o kartais man jau būdavo viskas aišku, bet jie vis dar teberiedėdavo didingai ligi pat galo, nepaaukodami dėl manęs nė kablelio. Matyt, ne man tie žodžiai buvo skirti. O ir pati pasaka užsivilko puošnesnį rūbą: miško kirtėjas, jo žmona su dukterimis ir fėja, — visi tie paprasti, į mus panašūs žmoneliai tapo didingi; apie jų skarmalus buvo kalbama iškilniai, žodžiai nublankindavo daiktus, veiksmai pavirsdavo apeigomis, įvykiai — ceremonijomis. Iš kažkur pasipylė klausimai: senelio leidėjas, daugiausia leidžiąs mokymo priemones, tiesiog ieškojo progų pamankštinti jaunus savo skaitytojų protus. Man pasirodė, jog kažkas klausinėja vaiką: ką jis būtų daręs miško kirtėjo vietoje? Kuri iš dviejų seserų jam labiau patinkanti? Kodėl? Ar teisingai nubausta Babetė? Tačiau nebuvau visiškai tikras, ar tas vaikas — tai aš, ir atsakyti nedrįsau. Pagaliau įsidrąsinęs atsakiau, bet baugštus mano balsas kažkur nugrimzdo, ir man pasivaideno, jog aš — jau nebe aš. Ana Mari taip pat kažkokia kita — akla aiškiaregė: man pasirodė, jog esu visų motinų vaikas, o ji — visų vaikų motina. Kai pasaka pasibaigė, skubiai atėmiau iš jos knygas ir, pasibrukęs po pažastim, išsinešiau net nepadėkojęs.

Ilgainiui man net ėmė patikti šitoks išsijungimas ir pavirtimas nebe savim pačiu: Morisas Bušoras palinkdavo prie vaikų su tuo standartiniu rūpestingumu, kokiu didelėse parduotuvėse skyrių vedėjai sutinka savo klientes: tai glostė mano savimeilę. Iš anksto pagamintos pasakos man ėmė labiau patikti už improvizacijas; pamėgau griežtą žodžių eilės tvarką: kad ir kiek kartų skaitytum, jie visuomet sugrįždavo atgal, visuomet tie patys, ta pačia tvarka — aš jų laukdavau. Anos Mari pasakose herojai gyveno kaip Dievas davė, lygiai kaip ir ji pati: čia jie kiekvienas turėjo savo likimą. Man atrodė, tarsi bažnyčioje klausyčiau mišių: visi vardai ir veiksmai amžinai kartodavosi iš naujo.

Ėmiau pavydėti savo motinai ir nusprendžiau šį vaidmenį iš jos paveržti. Nusičiupau knygą „Kino išgyvenimai Kinijoje“, nusinešiau į sandėliuką; ten susirangiau ant sudedamosios lovelės ir vaizdavausi skaitąs: vedžiojau akis juodomis eilutėmis, nepraleisdamas nė vienos, ir balsu sekiau sau kažkokią pasaką, rūpestingai ištardamas kiekvieną skiemenėlį. Mane aptiko, — o gal aš ir pats pasistengiau, kad aptiktų, — pasigirdo nuostabos šūksniai, ir buvo nutarta, jog atėjo laikas mane mokyti raidžių. Buvau stropus kaip katechumenas; ir net atskirai pats mokydavausi: užsiropštęs ant sudedamosios lovelės su Hektoro Malo „Be šeimos“, kurią mokėjau atmintinai, aš, pusiau pasakodamas, pusiau slebizuodamas, „perskaičiau“ ją nuo pradžios ligi galo: kai užverčiau paskutinį puslapį, jau mokėjau skaityti.

Iš džiaugsmo pakvaišau: dabar jau jie mano, tie džiovinti balsai mažyčiuose herbaruose, balsai, kuriuos mano senelis atgaivindavo savo žvilgsniu, kuriuos jis girdėdavo, o aš — ne! Dabar jų klausysiuosi, man skambės ausyse šitos iškilmingos kalbos, aš žinosiu viską. Man leido knaisiotis po knygų lentynas, ir aš pradėjau šturmuoti žmogiškąją išmintį. Tatai ir nulėmė mano likimą. Vėliau man daugybę kartų teko girdėti, kaip antisemitai prikaišiojo žydams, kad jiems esą svetimos gamtos pamokos ir nebyli jos kalba; aš atsakydavau: „Jei taip, tai aš didesnis žydas už pačius žydus“. Veltui ieškočiau savyje sodrių kaimietiškos vaikystės prisiminimų, malonaus jos nerūpestingumo. Niekad aš nekapstinėjau žemės, nelaipiojau po medžius prie lizdų, nerinkau žolelių ir nesvaidžiau į paukščius akmenimis. Knygos buvo man paukščiai ir lizdai, naminiai gyvuliai, arklidės ir laukai; biblioteka — pasaulis, atsimušęs veidrodyje; tokia pat kaip ir jis begalinė, įvairi, neįžvelgiama.

Aš leisdavaus į nutrūktgalviškus žygius: reikėdavo užsikeberioti ant kėdžių, stalų, nors galėdavo ištikti griūtis ir mane palaidoti. Viršutinių lentynų knygos man ilgą laiką išliko nepasiekiamos; kai kurios kitos — vos tik jas atsiverčiau — buvo atimtos; o dar kitos — pačios nuo manęs slėpdavosi: aš jas pradėdavau skaityti, rodos, padėdavau atgal į vietą, o paskui ištisą savaitę niekur neberasdavau. Knygose užtikdavau siaubingų dalykų: atsiverčiu kokį albumą, kaip tik pasitaiko spalvota įklija, o ten — šlykštūs vabzdžiai kuža prieš mano akis. Išsitiesęs ant kilimo, aš leisdavausi į bergždžias keliones po Fontenelį, Aristofaną, Rablė: sakiniai, kaip ir daiktai, nenorėdavo man paklusti; tekdavo į juos geriau įsižiūrėti, sukti aplinkui, apsimesti, jog traukiesi, ir staiga vėl sugrįžti, užklupti juos netikėtai: bet dažniausiai jie savo paslapties man neišduodavo. Aš buvau Laperuzas, Magelanas, Vaško da Gama; atrasdavau keistų laukinių genčių: „heautontimorumenų“ aleksandrinu išverstoje Terencijaus komedijoje, „idiosinkraziją“ kažkokiame lyginamosios literatūros veikale. Apokopa, chiazmas, parangonas ir šimtai kitokių nesuprantamų ir neprieinamų juodaodžių netikėtai išnirdavo kur nors lapo pabaigoje ir vienu tik savo pasirodymu sumaišydavo ištisą pastraipą. Šie neįkandami ir tamsūs žodžiai, kurių prasmę sužinojau tik po dešimties ar penkiolikos metų, net ir šiandieną man tebėra migloti: tai mano atminties puvėsiai.

Biblioteką sudarė daugiausia prancūzų ir vokiečių klasikai. Buvo taip pat gramatikų, keli žymesni romanai, Mopasano novelių rinktinė, veikalų apie meną: Rubensas, van Deikas, Diureris, Rembrantas — naujametinės mokinių dovanos seneliui. Skurdus pasaulėlis. Tačiau didysis Laruso enciklopedinis žodynas man atstodavo viską: pasiimdavau kurį nors tomą nuo priešpaskutinės lentynos už rašomojo stalo, A-Bello, Belloc-Ch ar Ci-D, Mele-Po arba Pr-Z (šie raidžių junginiai man tapo vardais, žyminčiais žmogiškojo pažinimo sektorius; buvo, pavyzdžiui, sektorius Ci-D arba sektorius Pr-Z su savo fauna ir flora, su savo miestais, įžymiais žmonėmis ir mūšiais); vargais negalais užsikeldavau ant senelio stalo, pasidėdavau ant biuvaro, atsiversdavau ir leisdavausi ieškoti tikrų paukščių, gaudyti tikrų drugelių, kurie tupėdavo ant tikrų gėlių. Žmonės ir žvėrys gyveno kaip tik tenai: graviūros buvo jų kūnas, tekstas — jų siela, ypatingoji jų esmė; išėjus iš namų, galima buvo sutikti vien tik blankias jų kopijas, daugiau ar mažiau artimas savo prototipams, tačiau niekad neprilygstančias jiems tobulumu: zoologijos sode gyvenančios beždžionės ir Liuksemburgo sode vaikščiojantys žmonės buvo toli gražu ne tokie tikri kaip ten. Faktiškai būdamas platonininkas, aš ėjau nuo žinojimo prie daikto; idėja man atrodė kur kas realesnė negu daiktas, nes su ja susidurdavau pirma ir susidurdavau kaip su daiktu. Pasaulį pirmiausia išvydau knygose: pritaikytą, suklasifikuotą, suskirstytą, įprasmintą, tačiau vis vien bauginantį; ir knyginio savo patyrimo „chaotiškumą“ aš painiojau su realių įvykių atsitiktinumu. Iš čia ir kilo tas idealizmas, kurio atsikratyti neįstengiau ištisus trisdešimt metų.

Kasdieniniame gyvenime viskas buvo aišku: mes lankydavomės pas solidžius žmones, kurie kalbėdavo garsiai ir aiškiai, o savo tvirtinimus grįsdavo sveikais principais, liaudies išmintimi ir nuo eilinių piliečių tesiskirdavo tam tikru dvasiniu rafinuotumu, prie kurio aš jau seniai buvau pripratęs. Jų nuomonė, vos pareikšta, mane įtikindavo savo tyru ir naiviu aiškumu; motyvuodami savo poelgius, jie visuomet pasitelkdavo tokius nuobodžius argumentus, jog netekdavo abejoti jų tikrumu; o vidiniai išgyvenimai, jų pačių maloniai išdėstyti, mane ne tiek jaudino, kiek mokė: tai buvo iš anksto išspręsti, išgalvoti ir visuomet tie patys konfliktai; o kai jie pripažindavo savo klaidas, tai visuomet jos būdavo menkos: jie kiek pasikarščiavę, sveiką protą aptemdęs perdėtas pyktis, nors, be abejonės, teisėtas; laimė, jie laiku atsipeikėję. Nesančiųjų nuodėmės, žymiai sunkesnės, visuomet jiems būdavo atleistinos: mūsų namuose niekas neapkalbėdavo, o tik su apgailestavimu konstatuodavo kieno nors charakterio ydas. Aš klausydavausi, suprasdavau, pritardavau; tokios kalbos man atrodydavo raminančios, ir neapsirikdavau — jomis to ir būdavo siekiama: nieko nėra nepataisomo, iš esmės niekas nesikeičia, tuščias išviršinis bruzdesys neturi trikdyti mūsų daliai skirtos mirtinos ramybės.

Svečiai išsiskirstydavo, aš likdavau vienas ir, sprukęs iš šių nuobodžių kapinių, atrasdavau gyvenimą ir paikystes knygose. Vos tik atvertęs pirmąją knygą, vėl susidurdavau su ta nežmoniška, neramia mintimi, kuri mano protui būdavo pernelyg didinga ir miglota — ji taip greitai šokinėdavo nuo vieno dalyko prie kito, jog aš, suglumęs, nieko nebesuvokdamas, šimtą kartų per puslapį pamesdavau ją. Mano akyse dėjosi tokie dalykai, kuriuos senelis tikriausiai būtų laikęs neįtikėtinais, tačiau jie buvo neginčijamai tikri, kaip ir visa, kas parašyta. Personažai išdygdavo kaip iš po žemių, mylėjosi, pykosi, žudė vienas kitą; tas, kuris likdavo gyvas, sielvartaudavo, kol pats nueidavo į kapą pas savo draugą ar švelnią mylimąją, ne taip seniai jo paties nužudytą. Ką gi reikėjo daryti? Gal turėjau, kaip suaugusieji, smerkti, sveikinti ar teisinti? Tačiau atrodė, kad šie keistuoliai nė iš tolo nesivadovauja mūsų principais, o jų motyvų, jeigu kartais ir užsimindavo apie juos, aš vis viena nesuprasdavau. Brutas užmuša savo sūnų, Mateo Falkonė — irgi. Matyt, šitaip jie įpratę. Tuo tarpu iš mūsų pažįstamų šitokių priemonių niekas nesigriebė. Medone kartą senelis buvo susipykęs su dėde Emiliu, ir aš girdėjau, kaip sode jie abudu garsiai barėsi: tačiau neatrodė, kad senelis būtų norėjęs jį užmušti. Kažin kaip jis žiūri į savo vaikų žudytojus? Aš pats šiuo klausimu vengiau ką nors spręsti: mano gyvybei pavojus negrėsė, nes buvau našlaitis, ir tokios pompastiškos žmogžudystės man atrodė net šiokia tokia pramoga, tačiau apsakymai, kur buvo apie jas rašoma, man rodės, pritaria joms, ir tai mane glumino. Pavyzdžiui, Horacijus — aš vos galėdavau susilaikyti nespjovęs į graviūrą, kur jisai su šalmu, iškėlęs nuogą kalaviją, vejasi vargšę Kamilę. Karlas kartais niūniuodavo:

Nėra genčių artimesnių

Kaip brolis ir sesuo...

Aš nebesusigaudydavau: jei man būtų nusišypsojusi laimė turėti seserį, nejaugi ji man būtų artimesnė už Aną Mari? Už Karlemami? Išeina, kad ji būtų mano mylimoji. Mylimoji man dar miglotas žodis, jį aš dažnai sutikdavau Komelio tragedijose. Mylimieji bučiuojasi, pasižada gulėti vienoje lovoje (keistas paprotys — kodėl gi ne dviejose, greta stovinčiose, kaip mudu su motina?). Daugiau aš nieko nežinojau, tačiau nujaučiau po spindinčiu šios sąvokos apvalkalu glūdint kažkokią gaivališką jėgą. Šiaip ar taip, turėdamas seserį, nebūčiau išvengęs kraujomaišos. Aš netgi apie tai svajojau. Kas tai? Iškrypimas? Užgintų jausmų maskavimas? Labai gali būti. Aš turėjau vyresnę už save seserį — motiną ir troškau turėti jaunesnę. Net ir šiandieną 1963 metais — iš visų giminystės ryšių šis vienintelis mane jaudina1. Dažnai tarp moterų ieškojau tos negimusios sesers, ir tai buvo didelė klaida: mano prašymas būdavo atmetamas, turėdavau mokėti teismo išlaidas. Ir vis viena, rašant šias eilutes, manyje užverda anas pyktis ant Kamilės žudiko; jis toks karštas ir toks gyvas, kad aš imu galvoti, ar tiktai Horacijaus nusikaltimas nėra vienas iš mano antimilitarizmo šaltinių: kariškiai žudo savo seseris. Aš jam būčiau parodęs, šitam kareivai. Prie sienos tokį! Ir tuziną kulkų į pilvą!

Bet atvertus kitą puslapį raidės man įrodinėjo, kad klystu: sesers žudiką reikėjo išteisinti. Kelias akimirkas aš negalėjau atgauti kvapo, trypiau kojomis žemę tarsi bulius, žiūrėdamas į raudoną skraistę. Nieko nepadarysi – reikdavo sutikti: buvau dar per jaunas. Matyt, viską supratau klaidingai; kodėl Horacijų reikia išteisinti, buvo tikriausiai dėstoma toje begalybėje aleksandrino eilučių, kurių aš neperpratau arba iš nekantrumo praleidau. Man patiko toks neaiškumas, patiko ir tai, kad įvykiai nuo manęs visą laiką sprunka: aš jausdavausi išmuštas iš kasdienybės vėžių. Gal šimtą kartų skaičiau paskutinius „Ponios Bovari“ puslapius; pagaliau išmokau ištisas pastraipas mintinai, tačiau vargšelio našlio elgesys man nepasidarė aiškesnis: jis rado Rodolfo laiškus, bet negi dėl to verta užsiželdinti barzdą? Jis niūriai žvilgčiojo į Rodolfą, matyt, pyko ant jo — bet už ką gi iš tikrųjų? Ir kodėl jisai Rodolfiu sakė: „Aš ant jūsų nepykstu?“ Kodėl Rodolfas laikė jį Juokingu ir netgi šlykščių?“ Paskui Šarlis Bovari numirė: iš sielvarto ar nuo ligos? Ir kam dar gydytojas jam darė skrodimą, jei viskas buvo baigta? Patiko man tas atkaklus priešinimasis, kurio aš niekada galutinai neįveikdavau; apmulkintas, išvargintas mėgaudavausi dvilypiu malonumu — suprasti ir drauge nesuprasti: čia ir buvo gyvenimo tirštuma. Žmogiškoji širdis, apie kurią taip mielai kalbėdavo senelis šeimoje, man visur atrodė banali ir tuščia, išskyrus knygas. Painūs vardai veikdavo mano nuotaiką: jie, pats nežinau kodėl, įvarydavo man baimę arba nuliūdindavo. Ištaręs „Šarbovari“, išvysdavau kažkur niekur didžiulį apskarusį barzdočių, slankinėjantį už tvoros: tai būdavo nepakeliama. Šį kankinantį malonumą teikė dviejų prieštaringų baimių mišinys. Bijojau stačia galva įpulti į šį neįtikimą pasaulį ir amžinai klajoti po jį kartu su Horacijumi ir Šarbovari be vilties kada nors atrasti kelią atgal į Le Gofo gatvę, pas Karlemami ir motiną. Antra vertus, aš nuvokiau, kad šitos sakinių virtinės suaugusiems skaitytojams atskleidžia kažkokią prasmę, kuri man niekaip nesiduoda sugaunama. Rinkau akimis ir dėjau į galvą nuodingus žodžius, kurie buvo nepalyginti turtingesni, negu aš maniau; nesuprantama jėga per tuos žodžius, kurie pasakojo nieko bendra su manimi neturinčių pamišėlių istorijas, žadindavo manyje žiaurią širdgėlą, sugriuvusio gyvenimo pajautimą: nejaugi aš užsikrėsiu, mirsiu apsinuodijęs? Rydamas Žodį, pats ryjamas vaizdų, aš apskritai išlikau vien todėl, kad šiedu tuo pat metu grėsę pavojai buvo nesutaikinami. Vakaro prieblandoje, klaidžiodamas po žodžių džiungles, krūpčiodamas nuo mažiausio šlamesio, kiekvieną parketo trakštelėjimą laikydamas kieno nors riksmu, aš tarsi atrasdavau kalbą, kokia ji buvo pirmykštėje būklėje, be žmogaus. Su kokiu baimingu palengvėjimu, su kokiu nusivylimu aš vėl grįždavau į šeimos kasdienybę, kai įėjusi motina uždegdavo šviesą ir šūktelėdavo: „Vargšas mano mažulis, visai susigadins akis!“ Suglumęs pašokdavau, imdavau šūkauti, lakstyti, maivytis. Tačiau, net ir sugrįžęs į savo vaikystę, tebesukau sau galvą: apie ką kalba knygos? Kas jas rašo? Kodėl? Apie šias mane kamuojančias mįsles pasisakiau seneliui, kuris pagalvojęs nusprendė, jog atėjo metas mane iš jų išvaduoti, ir taip ėmėsi reikalo, jog paliko man neišdildomą žymę.

Ilgą laiką jisai šokdindavo mane ant ištiestos kojos, dainuodamas: „Mano žirgas, kai išjoju, barsto kelią obuoliais“, o aš kvatodavau iš tokio nešvankumo. Dabar jis nebedainavo, o pasisodino mane ant kelių ir įdėmiai pažvelgė į akis: „Aš esu žmogus, aš esu žmogus, — kartojo jis oratoriškų balsu, — ir niekas, kas žmogiška, man nesvetima“. Jis smarkiai perdėjo: Platonas išvijo iš savo respublikos poetus, o Karlas vijo inžinierius, pirklius ir turbūt karininkus. Fabrikai, jo nuomone, gadino peizažą, o iš tiksliųjų mokslų jam patiko vien tikslumas. Gerinji miestelyje, kur mes paprastai praleisdavome antrąją liepos pusę, dėdė Žoržas nusivesdavo mus į metalo liejyklą: ten būdavo karšta, mus stumdydavo šiurkštūs, prastais drabužiais apsirengę žmonės; milžiniško triukšmo apkurtintas, aš mirdavau iš baimės ir nuobodulio; senelis žiūrėdavo į tekantį lydinį ir iš mandagumo švilptelėdavo, tačiau jo akys nepagyvėdavo. Užtat Overnėje rugpjūčio mėnesį jis naršydavo po kaimus ir, aptikęs kokią seną mūro sieną, sustodavo lyg įbestas, stuksendavo plytas lazdos galu ir su užsidegimu kalbėdavo: „Va, štai čia, mano mažuli, prieš tavo akis galų-romėnų siena“. Jis vertino taip pat bažnyčių architektūrą ir, nors papistų nekentė, negalėdavo praeiti pro bažnyčią, nežvilgtelėjęs į vidų, jeigu ji būdavo gotiška; jeigu romėniška — tai pareidavo nuo jo nuotaikos. Jis beveik nebevaikščiojo į koncertus, nors kadaise buvo uolus jų lankytojas: mėgo Bethoveną, jo patetiką, didžiulius orkestrus; mėgo Bachą, nors ne taip karštai. Kartais jis prieidavo prie pianino ir neatsisėsdamas paimdavo nelanksčiais pirštais keletą akordų; senelė su santūria šypsena sakydavo: „Šarlis improvizuoja“. Jo sūnūs — ypač Žoržas — gerai skambino; jie nepakentė Bethoveno ir užvis labiau mėgo kamerinę muziką; senelis dėl tokio skonio skirtumo nesisielojo ir geraširdiškai sakydavo: „Šveiceriai — iš prigimties muzikantai“. Kartą, kai man buvo dar tik dvi savaitės, suaugusiesiems pasirodė, kad aš pralinksmėjau, išgirdęs šaukšto dzingtelėjimą, ir senelis paskelbė, jog aš turįs klausą.

Vitražai, kontrforsai, raižyti portalai, choralai, mediniai ar akmeniniai krucifiksai, eiliuotos meditacijos ar poetiniai sąskambiai — visos šios žmogaus dvasios apraiškos neišvengiamai mus vedė prie dievybės. Tuo labiau kad prie jų reikėjo prijungti gamtos grožybes. Tas pats įkvėpimas kūrė Dievo kūrinius ir didžiuosius žmonių veikalus; ta pati vaivorykštė spindėjo krioklių putoje, mirguliavo tarp Flobero eilučių, švytėjo Rembranto drobių šviesoje ir šešėliuose: vadinosi ji Dvasia. Dvasia Dievui bylojo apie žmones, o žmonėms — apie Dievą. Grožyje mano senelis matė realią Tiesą ir kilniausių polėkių šaltinį. Kai kuriais ypatingais atvejais, kai kalnuose užeidavo audra, kai Viktorą Hugo apimdavo įkvėpimas — galima būdavo pasiekti Aukščiausią Tašką, kur susilieja Tiesa, Grožis ir Gėris.

Aš atradau savo religiją: knyga man tapo svarbiau už viską. Biblioteka atrodė šventovė. Aš, kulto tarno vaikaitis, gyvenau ant pasaulio stogo, septintame aukšte, ant aukščiausios centrinio medžio šakelės: jo kamienas buvo lifto kiaurymė. Basčiausi po kambarius, išeidavau į balkoną, žiūrėdavau iš viršaus į praeivius, sveikindavau pro pinučius savo kaimynę Liusetę Moro, kuri savo amžiumi, šviesiomis garbanomis ir jaunu moteriškumu buvo panaši į mane, paskui vėl sugrįždavau į celę arba į priebažnytį, o mano aš niekada iš ten neišeidavo: kai motina vesdavosi mane į Liuksemburgo sodą, — o tai būdavo kasdien, — tos žemumos tematė mano kiautą, o prisikėlęs palaimintojo kūnas niekad neapleisdavo savo laktos, manau, jog ir lig šiol jis tebėra tenai. Kiekvienas žmogus turi savo vietą: jos aukštis nepriklauso nei nuo pretenzijų, nei nuo orumo — viską nulemia vaikystė. Mano aukštis — septintasis Paryžiaus aukštas su stogų vaizdais. Ilgai aš slėniuose dusau, lygumos mane slėgė: aš vos vilkau kojas, tarsi Marso planetoje, mane gniuždė trauka; pakakdavo atsistoti ant kurmiarausio, ir aš vėl džiūgaudavau: sugrįždavau į savo simbolišką septintąjį aukštą, vėl kvėpuodavau išretėjusiu grožinės literatūros oru, Pasaulis terasomis driekėsi po mano kojomis, ir kiekvienas daiktas nuolankiai meldė sau vardo — duoti vardą reiškė iš karto daiktą sukurti ir užvaldyti. Be šitos svarbios iliuzijos aš niekad nebūčiau rašęs.

Šiandien, 1963 metų balandžio 22 dieną, aš taisau šį rankraštį vienuoliktame naujo namo aukšte: pro langą matau kapines, Paryžių, melsvas Sen Klu kalvas. Tai, galima sakyti, mano užsispyrimas. Ir vis dėlto viskas pasikeitė. Jei vaikystėje būčiau siekęs šios aukštos padėties, tai tokį karvelidžių pamėgimą būtų reikėję laikyti garbės troškimo, tuštybės vaisiumi, noru atsigriebti už mažą ūgį. Bet ne, man nereikėjo ropštis į šventąjį savo medį: aš jau sėdėjau jame ir nenorėjau iš jo išlipti; ne virš žmonių iškilti stengiausi — norėjau sklandyti eterio platybėse kartu su neapčiuopiamais daiktų pavidalais. Vėliau aš ne tik nebegalvojau kokiais nors balionais kilti į aukštybes, bet kaip įmanydamas stengiausi leistis į gelmes: prireikė švininių padų. Kai nusišypsodavo laimė, man kartais pavykdavo ant smėlio dugno palytėti povandeninio pasaulio gyventojus, kuriems aš turėdavau sugalvoti vardus. O kitąkart nieko negalėdavau padaryti: kažkoks neįveikiamas lengvumas laikydavo mane paviršiuje. Galiausiai mano aukštimatis sugedo, ir dabar kartais esu parašiutininkas, kartais naras, o dažnai ir abu kartu, kaip ir tinka tokiems kaip aš: iš įpratimo gyvenu ore ir be ypatingų vilčių knaisiojuosi po gelmes.

Ir vis dėlto senelis man turėjo papasakoti apie rašytojus. Padarė jis tai taktiškai, be entuziazmo. Suminėjo man visų šių garsių žmonių pavardes; likęs vienas, aš kartojau, nepraleisdamas nė vieno vardo, nuo Heziodo ligi Hugo; tai buvo Šventieji ir Pranašai. Šarlis Šveiceris, kaip sakėsi pats, juos garbino. Tačiau jie sudarė jam keblumų: jie trukdė Žmogaus kūrinius tiesiogiai priskirti Šventajai Dvasiai. Todėl širdies gilumoje jis labiau mėgo bevardžius autorius, statytojus, kukliai pasitraukusius į savo katedrų šešėlį, ar daugasmenį liaudies dainų kūrėją. Jis neturėjo nieko prieš Šekspyrą, nes jo asmenybė nežinoma. Nei prieš Homerą — dėl tos pačios priežasties. Nei dar prieš keletą kitų autorių, kurie, galimas daiktas, visai negyveno. Tuos, kurie nepanoro ar nesugebėjo nutrinti savo gyvenimo pėdsakų, senelis pateisindavo tik tuo atveju, jei jie būdavo mirę. Tačiau savo amžininkus smerkė visus urmu, darydamas išimtį tik Anatoliui Fransui ir Kurtelinui, kuris jį linksmino. Šarlis Šveiceris su pasitenkinimu priimdavo pagarbą, kuri buvo rodoma senyvam jo amžiui, išsilavinimui, grožiui bei dorybėms; šis liuteronas neišsižadėjo labai bibliškos minties, kad Visagalis palaiminęs jo Namus. Prie stalo jis ne kartą susikaupdavo, kad galėtų iš aukščiau apžvelgti savo gyvenimą, ir sakydavo: „Mano vaikai, kaip gera, kai neturi nieko sau prikišti“. Jo ūmumas, didystė, puikybė ir kilnumo pamėgimas slėpė proto bailumą, kurį jam įskiepijo religija, epocha ir universiteto aplinka. Dėl šios priežasties jis jautė slaptą pasibjaurėjimą kanonizuotomis savo bibliotekos pabaisomis, perėjūnais ir apgavikais, kurių knygas širdies gilumoje laikė nešvankybėmis. Aš klydau; santūrumą, kuris prasiverždavo pro dirbtinį entuziazmą, laikiau teisėjo griežtumu; senelio luomas buvo aukštesnis už rašytojų. Šis kulto tarnas tikino mane, jog, šiaip ar taip, genialumas — tai skola: pelnyti jį reikia didelėmis kančiomis, kukliai ir tvirtai pakeltais išmėginimais; galų gale išgirsi balsus ir tuomet rašysi, ką jie diktuos. Tarp pirmosios Rusijos revoliucijos ir Pirmojo pasaulinio karo, penkiolikai metų praėjus po Malarmė mirties, tada, kai Danielis de Fontanenas atrado Andrė Zido „Žemiškąjį peną“, vienas XIX amžiaus sūnus skiepijo savo vaikaičiui Liudviko-Pilypo laikų idėjas. Sakoma, jog taip galima paaiškinti kaimiečių inertiškumą: tėvai išeina į laukus, o sūnūs lieka senelių globoje. Aš išėjau į startą, atsilikęs aštuoniasdešimt metų. Ar graužtis man dėl to? Nežinau: mūsų visuomenė nestovi vietoje, ir atsilikimas kartais suteikia tam tikro pranašumo. Šiaip ar taip, man numetė kaulą, o aš jį uoliai nugraužiau, jog jis paliko perregimas. Senelis norėjo man nejučiomis įdiegti pasibjaurėjimą rašytojais — tais tarpininkais. Rezultatas buvo visai priešingas: aš supainiojau talentą su nuopelnais. Šie šaunūs žmoneliai buvo panašūs į mane: kai aš gražiai elgdavausi, kantriai kęsdavau savo „popas“, turėdavau teisę į laurų vainiką, į atpildą — tam ir vaikystė. Karlas Šveiceris man parodė kitus vaikus, kurie, kaip ir aš, buvo prižiūrimi, kentėjo, gavo atpildą ir sugebėjo visą gyvenimą išlikti kūdikiais. Kadangi aš neturėjau brolių, seserų nei draugų, tai rašytojai tapo man pirmaisiais draugais. Kaip ir jų romanų herojai, jie mylėjo, žiauriai kentėjo, bet svarbiausia — viskas baigdavosi gerai; aš prisimindavau jų kančias su kiek linksmu grauduliu: kaip turėjo būti patenkinti tie vaikinai, kaip jie sau vieni galvodavo: „Tai pasisekė! Gims puikus posmas!“

Mano akyse jie nebuvo mirę, bent jau ne visai: jie įsikūnijo knygose. Komelis buvo raudonveidis, raukšlėtas storulis odine nugara ir dvokė klijais. Ši nemaloni ir rūsti žmogysta, kalbanti sunkiai suprantamais žodžiais, braižydavo man savo kampais šlaunis, kai aš ją nešdavau. Bet vos tik atsiversdavau, ji išskleisdavo man savo graviūras, niūrias ir švelnias kaip prisipažinimai. Floberas buvo nedidelis vyriokas, drobiniais rūbais, be jokio kvapo, strazdanotas. Viktoras Hugo daugybe pavidalų iš karto tupėjo visose lentynose. Tiek apie kūnus; o dėl jų sielų, tai jos pleveno čia pat, nesiskirdamos su veikalais: puslapiai buvo langai, iš lauko pusės glausdavosi prie stiklo kažkieno veidas ir sekdavo mane; aš apsimesdavau nieko nepastebįs ir, neatplėšdamas akių nuo žodžių, skaitydavau toliau, o velionis Šatobrianas nenuleisdavo nuo manęs įdėmaus žvilgsnio. Tokios neramios valandėlės greit praeidavo; likusį laiką aš dievindavau savo žaidimų draugus. Vertinau juos labiau už viską, todėl nė kiek nenustebau, kai išgirdau pasakojant, kad Karolis V pakėlęs nuo žemės Ticiano teptuką: būta čia ko — juk karaliai tam ir yra! Tačiau rašytojų aš negerbiau; negi juos girsi už tai, kad jie didūs? Jie tik atliko savo pareigą. Aš smerkiau kitus už tai, kad jie maži. Trumpiau tariant, viską supratau atvirkščiai ir išimtį paverčiau taisykle: žmonių giminė tapo mažu išrinktųjų būreliu, apsuptu nuolankių gyvulių kaimenės. Bet svarbiausia — kadangi senelis per daug nevertino rašytojų, tai ir aš negalėjau į juos visai rimtai žiūrėti. Po Viktoro Hugo mirties jis liovėsi skaitęs: neturėdamas kitokio darbo, laisvalaikiu jis iš naujo skaitydavo tas pačias knygas. Bet svarbiausia jo pareiga buvo versti. Širdies gilumoje „Deutsches Lesebuch“ autorius pasaulinę literatūrą laikė tik pagalbine medžiaga. Nenoromis jis skirstė autorius pagal reikšmingumą, tačiau ši fasadinė hierarchija menkai teslėpė jo utilitarines simpatijas: Mopasanas tiekėjo mokiniams vokiečiams geriausius tekstus vertimui iš prancūzų kalbos; Gėtė, visa galva pranokstantis Gotfridą Kelerį, buvo neprilygstamas vertimui į prancūzų kalbą. Kaip humanistas, senelis niekino romanus, tačiau, kaip kalbos mokytojas, labai juos vertino dėl leksinės medžiagos. Ilgainiui atėjo laikas, kai jis pakęsdavo vien tik rinktines ištraukas, ir po keleto metų man teko matyti, kaip jis gėrėjosi „Ponios Bovari“ fragmentu, kurį Mirono buvo įtraukęs į savo „Chrestomatiją“, o tuo tarpu pilni Flobero raštai jau dvidešimt metų laukė, kada jis teiksis susidomėti jais. Jaučiau, kad senelis pelnosi iš mirusiųjų, ir ši aplinkybė komplikavo mano santykius su jais: dėdamasis juos garbinąs, Šarlis elgėsi su jais kaip tinkamas ir netgi nesivaržė kapoti jų dalimis, kad būtų patogiau versti iš vienos kalbos į kitą. Taip man iš karto atsiskleidė rašytojų didybė ir menkystė. Merimė, savo nelaimei, atitiko mokymo programą ir todėl turėjo gyventi dvilypį gyvenimą: ant ketvirtos lentynos bibliotekoje tupėjo „Kolombą“, nekalta blizganti šimtasparnė balandėlė, tik niekas jos nematė, niekieno žvilgsnis neteršė jos skaistumo. Užtat apatinėje lentynoje ta pati skaistuolė blaškėsi po nešvariais rudais viršeliais, nedidelėje dvokiančioje knygiūkštėje; siužetas nei kalba nebuvo pasikeitę, tiktai pridėtos vokiškos pastabos ir žodynėlis; be to, aš sužinojau skandalingiausią faktą, kuriam galėjo prilygti tik Elzaso Lotaringijos užgrobimas, — knygelė buvo išleista Berlyne. Dukart per savaitę senelis ją dėdavosi į portfelį, ji buvo visa dėmėta, raudonai subraižyta, apsvilinta, ir aš jos nekenčiau: tai buvo pažemintas Merimė. Vos tik atvertęs ją, aš mirdavau iš nuobodulio: skiemenys mano akyse skirdavosi vienas nuo kito kaip Institute, kur juos diktavo senelis. Be to, kas buvo šie įprasti ir neatpažįstami ženklai, išspausdinti Vokietijoje skaityti, jei ne prancūziškų žodžių klastotė? Dar vienas šnipinėjimo būdas: reikėtų tik pakrapštyti, ir iš po gališko apvalkalo būtų išlindę grėsmingi germaniški žodžiai. Ilgainiui aš ėmiau abejoti, ar tik nėra dviejų „Kolombų“: viena jų — neprijaukinta ir tikra, kita — apgaulinga ir didaktiška, kaip yra dvi Izoldos.

Mano mažųjų draugų negandos įtikino mane, jog esu jiems lygus. Aš neturėjau nei talento, nei jų nuopelnų ir kol kas dar nemaniau rašyti, tačiau, kaip kulto tarno vaikaitis, iš prigimties buvau už juos pranašesnis; nebuvo jokios abejonės, kad mano likimas nulemtas: manęs laukė ne jų kankinio vainikas, kuris visuomet siejasi su skandalu, o šventi įžadai; aš, kaip ir Šarlis Šveiceris, stovėsiu kultūros sargyboje. Be to, aš juk buvau gyvas ir kupinas energijos; tiesa, dar nemokėjau pjaustyti mirusiųjų, tačiau jau primesdavau jiems savo užgaidas: imdavau juos į rankas, nešiodavau, pasidėdavau ant parketo, atsiversdavau, užversdavau, ištraukdavau juos iš nebūties ir vėl atgal nugramzdindavau; tie apkarpyti žmonės buvo mano lėlės, o šis skurdus paralyžiuotas gyvenimas po mirties, vadinamas jų nemirtingumu, kėlė man pasigailėjimą. Senelis pritarė tokiam mano familiarumui: visi vaikai turi savyje įkvėpimo liepsnelę, jiems nėra ko pavydėti poetams, nes poetai tėra vaikai. Aš visai netekau galvos dėl Kurtelino, sekiodavau paskui virėją ir net virtuvėje balsu jai skaitydavau „Teodora ieško degtukų“. Iš tokio mano susižavėjimo visi gardžiai juokėsi, nenuilstamos pastangos išpūtė ir pagarsino šią aistrą. Vieną gražią dieną senelis lyg tarp kita ko pasakė: „Kurtelinas turėtų būti šaunus vyrukas. Jei tu jį taip myli, kodėl gi jam neparašai?“ Aš ir parašiau. Šarlis Šveiceris vedžiojo mano plunksną ir nusprendė, kad reikia laiške palikti rašybos klaidų. Prieš keletą metų tą laišką paskelbė laikraščiai, ir jis gerokai mane suerzino. Baigiau laišką žodžiais „būsimasis jūsų draugas“ — man tai atrodė visiškai natūralu: aš bičiuliavausi su Volteru ir Komelių, tai kodėl gyvas rašytojas turėtų nepriimti mano draugystės? Kurtelinas jos nepriėmė ir gerai padarė: atsakydamas vaikaičiui, jis būtų susidūręs su seneliu. Tuomet mes griežtai pasmerkėm jo tylėjimą: „Aš sutinku, — kalbėjo Šarlis, — kad jis turi daug darbo, bet nors ir pats velnias tau ten trukdytų, vaikui atsakyti reikia“.

Dar ir šiandien aš tebesergu šia ne per sunkia liga — familiarumu. Garsingiems numirėliams be ceremonijų tapšnoju per petį; apie Bodlerą, Floberą rėžiu viską iš peties, o kai mane už tai kas nors papeikia, man knieti atkirsti: „Nesikiškit į mūsų reikalus. Šitie jūsų genijai priklauso man, aš juos laikiau savo rankose, karštai mylėjau ir visiškai negerbiau. Kodėl turėčiau su jais ceremonytis?“ Tačiau nuo Karlo humanizmo, to kunigiško humanizmo išsivadavau tik tuomet, kai supratau, kad kiekvienas žmogus yra žmogus. Pagijimas — liūdnas dalykas: žodžiai netenka savo kerimosios galios, plunksnos herojai, buvę man lygūs, praranda privilegijas, virsta eiliniais žmonėmis, ir mano gedulas darosi dvigubai didesnis.

Tai, ką čia parašiau, melas. Tiesa. Nei tiesa, nei melas, kaip visa, kas rašoma apie bepročius, apie žmones. Aš kuo tiksliausiai atkūriau faktus, kiek man leido atmintis. Bet kiek savo kliedesiu aš tikėjau pats? Tai svarbiausias klausimas, ir atsakyti į jį nesiryžtu. Vėliau patyriau, kad galime apie savo jausmus žinoti visa, nežinome tik, ar jie stiprūs, tai yra nuoširdūs. Netgi poelgiai negali būti kriterijumi, bent kol neįrodyta, kad jie ne poza, o įrodyti ne visuomet lengva. Spręskite patys: vienas tarp suaugusiųjų, aš buvau suaugusiojo miniatiūra ir skaičiau suaugusiųjų knygas; tai skamba nenatūraliai, nes, šiaip ar taip, aš tuomet juk buvau vaikas. Savęs dėl to nekaltinu — konstatuoju faktą, ir viskas; o vis dėlto mano ekspedicijos ir medžioklės buvo šeimyninės komedijos dalis, visų susižavėjimo objektas, ir aš tai žinojau — taip, žinojau; kas dieną įstabusis vaikas trikdė senelio nebeskaitomų knygų ramybę. Aš gyvenau ne pagal savo amžių, kaip kartais kai kas gyvena ne pagal savo išgales: stengiasi, vargsta, išlaidauja — vis dėl žmonių akių. Vos tik pravėręs senelio kabineto duris, aš atsidurdavau inertiškuose senio viduriuose: didžiulis rašomasis stalas, biuvaras, raudono ir juodo rašalo dėmės ant rausvo sugeriamojo popieriaus, liniuotė, klijų buteliukas, įsisenėjęs tabako kvapas, o žiemą žioruojanti kilnojamoji krosnelė ir traškantis žėrutis — tai buvo patsai Karlas, įsikūnijęs daiktuose: mano palaimai nieko daugiau nebetrūkdavo — aš lėkdavau prie knygų. Ar nuoširdžiai? O ką tai reiškia? Kaip aš galiu dabar, ypač po tiek metų, nustatyti tą neapčiuopiamą ir nepastovią ribą, kuri skiria nuoširdumą nuo apsimetinėjimo? Aš atsiguldavau kniūbsčias ant grindų, veidu į šviesą, priešais mane — atversta knyga, iš dešinės — parausvinto vandens stiklinė, iš kairės — uogiene apteptos duonos riekė lėkštelėje.

Vaidindavau net ir vienas likęs: Ana Mari, Karlemami vartė šiuos lapus dar prieš man užgimstant, ir dabar prieš akis man atsiveria jų žinių lobynas; vakare manęs paklaus: „Ką gi tu perskaitei? Ką supratai?“ — aš tai žinodavau, būdavau pasiruošęs pagimdyti eilinį vaikišką sąmojį. Pasislėpti nuo suaugusiųjų knygose — tai buvo geriausias būdas bendrauti su jais; jų nebūdavo šalia, tačiau visą regintis jų žvilgsnis skverbdavos į mane pro pakaušį, išlįsdavo pro vyzdžius ir kirsdavo palei pat grindis sakinius, kuriuos jie skaitė šimtą kartų, o aš skaičiau pirmąsyk. Stebimas iš šalies, aš pats save stebėdavau: matydavau, kaip skaitau, panašiai kaip žmonės girdi save kalbant. Ar smarkiai aš pasikeičiau nuo to laiko, kai, nepažindamas raidžių dėjausi slebizuojąs „Kiną Kinijoje“? Ne, žaidimas ėjo toliau. Užpakaly manęs prasiverdavo durys — kažkas iš suaugusiųjų įeidavo pasižiūrėti, „ką aš ten beveikiu“: aš imdavau vaidinti — pašokdavau vienu šuoliu nuo grindų, padėdavau Miusė atgal į lentyną ir tuojau pat, pasistiebęs ant pirštų galų iškėlęs rankas, siekdavau storojo Komelio; apie mano domėjimąsi buvo sprendžiama iš pastangų, ir aš išgirsdavau nuostabos kupiną balsą šnabždant: „Kaip jis mėgsta Komelį!“ Aš jo nemėgau: aleksandrinai man buvo nuobodūs. Laimė, šiame leidinyje tiktai žymiausiosios tragedijos buvo atspausdintos ištisai; kitų buvo vien pavadinimas ir atpasakotas turinys, o mane tik tas ir domino. „Grimoaldo nugalėto Lombardijos karaliaus Pertarito žmoną Rodelindą Juniulfas vertė atiduoti savo ranką svetimos šalies princui...“ „Rodogundą“, „Teodorą“, „Agesilajų“ aš perskaičiau anksčiau negu „Sidą“ ir „Ciną“; mano galva buvo kupina skambių vardų o krūtinė — taurių jausmų, ir tik stengiausi nesupainioti giminystės ryšių. Namiškiai sakydavo: „Mažylis trokšta žinių jis ryte ryja Larusą“. Aš neprieštaravau.

Bet po Larusą knisausi ne žinių ieškodamas: aptikau, kad jame yra trumputės pjesių ir romanų santraukos, — nuo jų ir neatsitraukdavau.

Aš mėgau patikti ir troškau maudytis kultūroje; kas dieną maitinausi šventomis paslaptimis, kartais per daug nesigilindamas į jas: išsitiesdavau kniūbsčias ant grindų ir versdavau lapus; mano draugų veikalai dažnai man būdavo tas pat kas budistams yra maldų malūnėlis. Tačiau kartais mane apimdavo tikras džiaugsmas ir baimė; tuomet aš pamiršdavau savo vaidybą ir galvotrūkčiais lėkdavau, nešamas pašėlusio banginio, kuris buvo ne kas kita kaip gyvenimas. Dabar spręskite! Šiaip ar taip, mano žvilgsnis naršė žodžius: reikėjo stengtis suderinti juos, pagauti jų prasmę; pamažu kultūros komedija mane lavino.

Tačiau aš ir iš tikrųjų skaitydavau: tiktai ne šventovėje, o mūsų kambaryje arba po stalu valgomajame; apie šį skaitymą niekam neprasitardavau, ir niekas, išskyrus motiną, neužsimindavo man apie jį. Ana Mari mano išsigalvotą entuziazmą priėmė rimtai. Apie savo nerimavimą papasakojo senelei. Senelė čia buvo patikima sąjungininkė: „Neprotingai Šarlis elgiasi, — pasakė ji. — Pats vaiką skatina, aš jau pastebėjau. Tiek tik bus naudos, kad atbukins vaikui smegenis“. Moterys prisiminė taip pat pervargimą ir meningitą. Tiesiai užsipulti senelį buvo neatsargus ir bergždžias žingsnis: jos ieškojo aplinkinių kelių. Kartą pasivaikščiojimo metu Ana Mari lyg niekur nieko stabtelėjo prie kiosko, kuris dar ir dabar tebestovi Sen Mišelio bulvaro ir Suflo gatvės kampe: aš pamačiau nuostabius paveikslėlius; skaisčios jų spalvos mane užbūrė; pareikalavau, ir jie tapo mano. Ana Mari savo pasiekė: dabar aš kiekvieną savaitę prašydavau nupirkti „Svirplį“, „Tai bent!“, „Atostogas“, Žano de la Iro „Tris boiskautus“, Amu Galopeno „Aeroplanu aplink pasaulį“, kurie kiekvieną ketvirtadienį išeidavo atskiromis knygelėmis. Nuo vieno ketvirtadienio aš kur kas daugiau galvodavau apie Andų Erelį, apie Marselį Diuno, boksininką plieniniais kumščiais, apie lakūną Kristianą negu apie savo draugus Rablė ir Vinji. Motina ėmė ieškoti knygų, kurios grąžintų mane į vaikystę: pirmiausia gavau paveiksluotų knygelių seriją, paskui kas mėnuo išeinančių fėjų pasakų rinkinius ir pamažu perėjau prie „Kapitono Granto vaikų“, „Paskutinio Mohikano“, „Nikola Niklbio“, „Penkių Lavaredo sū“. Man kur kas labiau patiko Polio d’Ivua svaičiojimai negu Žiulio Verno nuosaikumas. Tačiau kad ir koks būtų autorius, aš dievinau Hecelio leidinius — mažyčius teatrus, kurių raudoni viršeliai su aukso kutais man buvo uždanga, o saulėtos dulkės ant briaunų — rampa. Ir ne ritmingi Šatobriano sakiniai, o šitos magiškos dėžutės mane vedė į pirmuosius susitikimus su Grožiu. Jas pravėręs, viską užmiršdavau. Ar galima sakyti, kad aš skaitydavau? Ne, aš mirdavau nuo žavesio ir, man išnykus, tuojau pat pakildavo gyventi ietimis apsiginklavę laukiniai, džiunglės, keliautojas su baltu šalmu ant galvos. Aš pats buvau vizija, skaisčiai nutvieskianti tamsius gražuolės Audos skruostus ir Filijo Fogo bakenbardus. Pagaliau, išsilaisvinęs iš savęs paties, mažasis stebuklas tapdavo pačiu susižavėjimu. Per pusę metro nuo grindų pražysdavo tobula laimė — laimė be šeimininkų ir be pančių. Iš pradžių atrodė, kad naujame pasauly dar didesnė netvarka negu senajame: čia žmonės plėšė, žudė vieni kitus, kraujas tekėjo upėm. Indėnai, indai, mohikanai, hotentotai pagrobdavo mergaitę, surišdavo seną jos tėvą virvėmis ir rengdavosi žiauriausiai nukankinti. Tai buvo įsikūnijęs Blogis. Bet jis tik tam ir pasirodydavo, kad sužlugtų Gėrio akivaizdoje: kitame skyriuje vėl viskas bus gerai. Baltieji narsuoliai išžudys laukinius, nupjaus tėvą veržiančias virves, ir jis puls dukteriai į glėbį. Žūdavo vien blogieji, o iš gerųjų — tiktai keletas visai nesvarbių asmenų, kurių mirtis būdavo priskaitoma prie smulkių istorijos išlaidų. Pagaliau ir pati mirtis būdavo sterili: žmonės griūdavo, sukryžiavę rankas, su nedidele apvalia skylute kairėje pusėje, arba, jei šautuvas dar nebuvo išrastas, nusikaltėliai būdavo „perveriami kalaviju“. Man labai patiko šis gražus posakis: vaizduodavausi tiesų ir baltą žaibą ašmenis; jie susmigdavo į piktadarį kaip į sviestą ir išlįsdavo pro nugarą, ir tas krisdavo negyvas, nepraliejęs nė lašo kraujo. Kartais mirtis būdavo netgi juokinga, pavyzdžiui, kaip to saracėno, kuris, rodos, „Rolando krikštadukterėje“ pavarė arklį į raitą kryžiuotį, o riteris užsimojo sunkiu kalaviju ir perkirto jį visą nuo viršaus iki apačios; vienoje Giustavo Dorė iliustracijoje kaip tik tas ir pavaizduota. Aš netverdavau juoku! Dvi perkirstos kūno dalys pradeda virsti į priešingas puses, brėždamos pusapskritimius apie balnakilpes; nustebęs arklys stojasi piestu. Dar daugelį metų, pažiūrėjęs į šią graviūrą, negalėdavau susilaikyti nesijuokęs ir kvatodavau ligi ašarų. Pagaliau aš turėjau tai, ko man reikia: Priešą — nekenčiamą, tačiau iš esmės nepavojingą, nes jo planai ne tik sužlugdavo, bet netgi priešingai, nepaisant jo pastangų ir velniško gudrumo, prisidėdavo prie Gėrio pergalės. Aš pastebėjau, kad iš tikrųjų grįžimas prie tvarkos visuomet susijęs su tam tikrais laimėjimais: herojai gauna atpildą, jie visur sutinkami su pagarba, pasigėrėjimu, apipilami pinigais; jų narsumo dėka užkariaujamos kokios nors žemės ar koks meno kūrinys apsaugomas nuo laukinių ir pargabenamas į mūsų muziejus; mergaitė pamilsta keliautoją, išgelbėjusį jai gyvybę, ir viskas baigiasi vestuvėmis. Iš šitų žurnalų ir knygų aš išsinešiau brangiausią iliuziją — optimizmą.

Ilgą laiką šių knygų skaitymas buvo slaptas; Anai Mari netgi nereikėjo manęs įspėti: suvokdamas jų niekingumą, seneliui neprasitariau nė puse žodžio. Aš nusmukau į padugnes, puotavau, atostogas praleisdavau viešuose namuose, tačiau nepamiršau, kad mano tiesa — šventovėje. Kuriam galui pykinti Dievo tarną, pasakojant apie savo klystkelius? Karlas galiausiai aptiko mane nusikaltimo vietoje; jis užsirūstino ant moteriškių, o šios, pagavusios akimirką, kai jis nutilo atsikvėpti, suvertė visą kaltę man: aš pamatęs žurnalus, nuotykių romanus, ėmęs prašyti, reikalauti, argi jos galėjusios man atsakyti? Šis gudrus melas užčiaupė seneliui burną: juk aš pats, ir tiktai aš apgaudinėjau Kolombą su šitomis begėdiškai išsidažiusiomis mergšėmis. Aš, pranašiškas kūdikis, jaunas orakulas, literatūros Joas, turėjau pašėlusį patraukimą prie niekšybių. Nuspręsti turėjo jis: arba aš visai ne pranašas, arba reikia skaitytis su kiekviena mano užgaida, nesistengiant jų suprasti. Šarlis Šveiceris tėvas būtų viską sudeginęs; Šarlis Šveiceris senelis pasirinko sielvartingą atlaidumą. O man to ir tereikėjo — aš toliau gyvenau dvilypį gyvenimą. Ir niekad nesilioviau: net ir šiandien aš mieliau skaitau „Juodąją seriją“ negu Vitgenšteiną.

* * *

Savo skraidančioje saloje aš buvau pirmasis, neprilygstamasis; o vos tik patekau į paprastą aplinką, atsidūriau paskutinėje vietoje.

Senelis nusprendė atiduoti mane į Montenio licėjų. Vieną rytą jis nuvedė mane pas direktorių ir ėmė visaip jam girti: trūkumą aš teturįs vieną — esąs pernelyg išsivystęs pagal savo amžių. Direktorius su viskuo sutiko ir mane priėmė į aštuntą klasę. Aš tikėjausi, kad mokysiuos kartu su savo vienmečiais. Bet kur tau: po pirmojo diktanto senelis gavo kvietimą skubiai atvykti į mokyklą. Parėjo įdūkęs, išsitraukė iš portfelio kažkokį popiergalį, visą primargintą krevezonėmis, rašalo dėmėmis, ir metė jį ant stalo: tai buvo mano diktantas. Seneliui parodė mano rašybą „Per lauka bėga kyškis“ — ir bandė įtikinti, kad mano vieta dešimtoje parengiamojoje klasėje. Motina, išvydusi žodį „kyškis“, nesusilaikė ir prapliupo juoktis; ją nutildė senelis rūsčiu žvilgsniu. Iš pradžių jis kaltino mane, kad nesistengiau, ir pirmąsyk gyvenime išbarė, o paskui pareiškė, kad mokykloje manęs reikiamai neįvertinę; rytojaus dieną, nieko nelaukęs, mane iš licėjaus atsiėmė ir susipyko su direktoriumi.

Aš taip ir nesupratau, kas atsitiko, ir dėl savo nesėkmės nesisielojau: aš juk vunderkindas, tik nemoku taisyklingai rašyti, ir tiek. O be to, grįžti atgal į vienumą man buvo netgi malonu: aš džiaugiausi savo nepasisekimu. Net neapsižiūrėjau, kaip praleidau progą tapti pačiu savimi: man nusamdė privatų mokytoją — paryžietį poną Ljeveną. Jis ateidavo kone kiekvieną dieną. Senelis nupirko man asmenišką rašomąjį stalą — suolelį ir piupitrą iš nedažyto medžio. Aš sėdėdavau ant suolelio, o ponas Ljevenas vaikštinėdamas diktuodavo. Jis buvo panašus į Vensaną Oriolį, ir mano senelis tvirtino jį esant masoną. „Kai sveikindamasis paduodu jam ranką, — pasakodavo senelis su baimingu pasišlykštėjimu, kaip padorus žmogus, prie kurio kimba homoseksualistas, — jis nykščiu delne man nubrėžia masonišką trikampį“. Aš pono Ljeveno nekenčiau, nes jis niekaip nesusiprasdavo manęs pagirti: man rodos, jis mane laikė, ir ne be pagrindo, atsilikusiu vaiku. Jis dingo, nebeprisimenu kodėl — matyt, kam nors išplepėjo savo nuomonę apie mane.

Kurį laiką gyvenome Arkašone, ir ten lankiau pradinę mokyklą: to reikalavo demokratiški senelio principai. Bet vis viena senelis norėjo, kad mane laikytų atokiau nuo prastuomenės vaikų. Mokytojui mane jis pristatė tokiais žodžiais: „Mielas kolega, atiduodu jūsų globon tai, ką turiu brangiausio“. Ponas Baro buvo su barzdele ir pensnė; jis užsuko pas mus į vilą išgerti stiklo muskato ir sakėsi didžiuojąsis pasitikėjimu, kurį jam parodė vidurinės mokyklos mokytojas. Klasėje mane pasodino į specialų suolą šalia katedros, o per pertraukas laikydavo prie savęs. Man atrodė, kad taip ir turi būti; ką manė apie tokią privilegijuotą mano padėtį „liaudies sūnūs“ — lygiateisiai mano draugai — nežinau: manau, kad jiems į tai buvo nusispjaut. Mane jų triukšmingumas vargino, ir nuobodžiauti šalia pono Baro, kai jie eidavo lenktynių, man atrodė prakilnu.

Savo mokytoją aš gerbiau dėl dviejų priežasčių: jis norėjo man gero ir jam bjauriai dvokė iš burnos. Suaugusieji turi būti bjaurūs, susiraukšlėję, įkyrūs; kai jie imdavo mane ant rankų, būdavo beveik malonu įveikti tam tikrą pasibjaurėjimą: tai buvo įrodymas, jog dorybėmis ne taip jau lengva puoštis. Aš žinojau paprastų, banalių džiaugsmų: lakstyti, šokinėti, valgyti skanėstus, bučiuoti švelnų ir kvepiantį motinos skruostą; tačiau kur kas labiau vertinau džiaugsmus su priemaišomis, kuriems reikėdavo pastangų, — tokius, kokius patirdavau pagyvenusių vyrų draugijoje: pasibjaurėjimas, kurį jausdavau, buvo neatskiriama jų prestižo dalis: aš painiojau bodėjimąsi su rimtumu. Buvau snobas. Kai ponas Baro pasilenkdavo prie manęs, jo alsavimas buvo man rafinuota kankynė, bet aš uoliai traukdavau koktu jo dorybių kvapą. Vieną dieną ant mokyklos sienos pastebėjau kažkokį naują užrašą, priėjau ir perskaičiau: „Dėdulė Baro — šūdžius“. Man širdis ėmė pašėlusiai daužytis, apstulbęs negalėjau pajudėti iš vietos, — mane apėmė baimė. „Šūdžius“ — tikriausiai vienas iš tų „negražių“ žodžių, kurie knibžda žodyno padugnėse ir su kuriais niekad nesusiduria gerai išauklėti vaikai; šis trumpas ir storžieviškas žodis buvo kupinas šlykštaus primityvių gyvūnų paprastumo. Man buvo per daug jau ir to, kad jį perskaičiau: pasižadėjau niekad jo neištarti, netgi pašnabždomis. Aš nenorėjau, kad šis prie sienos prikibęs tarakonas įšoktų man į burną ir ten, galugerklyje, pavirstų niūriu krebždesiu. Jei apsimesčiau jo nepastebėjęs, galbūt tuomet jis vėl įlįstų atgal į plyšį sienoje. Bet vos tik atitraukdavau nuo jo akis, jos įsmigdavo į tą žeminantį pavadinimą „dėdulė“, kuris mane dar daugiau baugino: juk, šiaip ar taip, apie „šūdžiaus“ prasmę galėjau tik spėlioti, o kas mūsų šeimoje vadinama „dėdulė toks ir toks“, puikiai žinojau — tai buvo sodininkas, laiškininkas, tarnaitės tėvas, žodžiu, visi nusenę vargetos. Kažkam ponas Baro, mokytojas, mano senelio kolega, atrodė senas vargeta. Kažkur, kažkieno galvoje sukosi ši liguista ir nusikalstama mintis. Bet kieno gi galvoj? Ar kartais tik ne mano? Galbūt pakanka tik perskaityti šmeižikišką užrašą, ir tu jau esi šventvagystės bendrininkas? Man vaidenosi, kad kažkoks žiaurus pamišėlis tyčiojasi iš mano mandagumo, kurį aš kasryt patiriu nusiimdamas kepurę ir tardamas: „Labas rytas, pone mokytojau“, ir kartu rodėsi, jog tas pamišėlis esu aš pats, o bjaurūs žodžiai ir šlykščios mintys knibžda mano širdyje. Kodėl gi aš, pavyzdžiui, negalėčiau visa gerkle riktelėti: „Šitas senas suskretėlis dvokia kaip kiaulė?“ Sušnabždėjau: „Dėdulė Baro dvokia“, ir viskas aplinkui ėmė suktis; aš verkdamas nubėgau. Kitą rytą jau vėl buvau kupinas pagarbos ponui Baro, jo celiulioidinei apykaklei ir varlikei po kaklu. Tačiau kai jis pasilenkė ties mano sąsiuviniu, aš nusigręžiau ir sulaikiau kvapą.

Kitą rudenį motina nusprendė mane atiduoti į panelių Pupon mokyklą. Reikėjo užkopti mediniais laiptais, įeiti į klasę antrame aukšte; vaikai tylomis susėsdavo pusračiu; klasės gilumoje, atsirėmusios į sieną, tiesutėlės sėdėdavo motinos ir stebėdavo mokytoją. Vargšių mergaičių, kurios mus mokė, svarbiausioji pareiga buvo lygiai paskirstyti šitiems vunderkindų akademijos nariams pagyrimus ir gerus pažymius. Jei kuri nors iš jų pristigdavo kantrybės ar pasirodydavo pernelyg patenkinta kieno nors geru atsakymu, panelės Pupon netekdavo mokinių, o mokytoja — vietos. Mes buvome trisdešimt akademikų, bet mums niekad nelikdavo laiko persimesti žodžiu. Vos tik baigdavosi pamoka, kiekviena motina plėšriai puldavo prie savojo ir, nė neatsisveikinusi, paskubomis išsitempdavo jį namo. Semestro gale motina mane iš mokyklos atsiėmė: mes ten dykinėją, o be to, ji nebeturinti jėgų pakelti kaimynų žvilgsnių, kai prieina mano eilė būti giriamam. Madmuazelė Mari Luiza, jaunutė šviesiaplaukė su pensnė, kasdien už elgetišką atlyginimą dėstanti po aštuonetą valandų panelių Pupon mokykloje, sutiko slapta nuo direktorių privačiai mokyti mane namie. Kartkartėmis ji sustodavo diktavusi ir sunkiai iš gilumos atsidusdavo: sakydavosi mirtinai pavargus, gyvenime esanti baisiai vieniša, kažin ką atiduotų, kad tik ištekėtų, ir nesvarbu už ko. Bet galų gale pradingo ir ji: namiškiai kalbėjo, kad ji nieko manęs neišmokiusi, bet aš manau, jog seneliui ji pasirodė per daug suvargusi. Šis teisuolis niekad neatsisakydavo padėti kenčiantiems, bet bjaurėjosi juos kviestis po savo stogu. Apsižiūrėta kaip tik laiku: madmuazelė Mari Luiza mane demoralizavo. Aš tikėjau, kad žmogui atlyginama pagal nuopelnus, o apie madmuazelę Mari Luizą girdėjau, kad ji verta pagyrimo, tad kodėl gi jai taip šykščiai moka?

Kai žmogus dirba savo srity, jis orus ir išdidus, laimingas, kad dirba; tad kodėl ji skundžiasi gyvenimu tarsi kokiu nepataisomu blogiu, nors jai teko laimė dirbti aštuonias valandas per dieną? Kai persakydavau jos dejones seneliui, jis imdavo juoktis: Mari Luiza esanti per daug negraži, kad koks nors vyras susigundytų. Aš nesijuokdavau: nejaugi galima gimti jau pasmerktam? Vadinasi, man sumelavo: šiame tvarkingame pasaulyje esama tiek nepakenčiamos netvarkos. Tačiau kai tik mokytoją atleido, mano nerimas išsisklaidė. Šarlis Šveiceris rado man padoresnių mokytojų. Tokių padorių, jog visi jie išdilo man iš atminties. Ligi dešimties metų gyvenau vienut vienas su seniu ir dviem moterimis.

* * *

Mano tiesa, mano charakteris ir mano vardas buvo suaugusiųjų rankose; aš išmokau žiūrėti į save jų akimis; buvau vaikas, tasai stabas, kurį suaugusieji kuria iš savo sudužusių vilčių. Kai jie išeidavo, vis viena likdavo jų žvilgsnis, pasklidęs šviesoje; šito žvilgsnio stebimas, aš lakstydavau, šokinėdavau; jis mane saugojo, kad likčiau pavyzdingas vaikaitis, ir nuspręsdavo, kokie turi būti žaislai ir mano pasaulis. Gražutėje kolboje — mano sieloje — ratu sukosi mintys, ir kiekvienas galėjo stebėti jų vingius: nė vieno aptemdyto kampelio. Ir vis dėlto tame nekaltame vaiskume buvo ištirpusi kažkokia vaiski tiesa, neturinti nei žodžių, nei formos, nei kūno ir viską gadinanti: aš melagis. Argi galima vaidinti komediją ir nežinoti, kad vaidini? Skaidri ir saulėta regimybė, iš kurios buvo suklostytas mano asmuo, išsidavė pati savo netikrumu, kurio aš negalėjau nei ligi galo perprasti, nei liautis jautęs. Šliejausi prie suaugusių jų, ieškodamas savo dorybių patvirtinimo, ir taip dar giliau klimpau į melą. Pasmerktas patikti, aš stengiausi būti žavingas, tačiau tas žavesys bežiūrint nublankdavo; visur valkiojau savo dirbtinį geraširdiškumą, niekam nereikalingą savo svarbą, vildamasis nutykoti gerą progą: jau atrodydavo, jog sugavau, skubiai nutaisydavau pozą, bet ji vėl grąžindavo mane į tą patį netikrumą, nuo kinio ir stengiausi pabėgti. Štai senelis, susisupęs į pledą, snaudžia; pro ūsų kuokštus matyti rausvos nuogos lūpos — tai nepakenčiama: laimė, nušliaužia ant žemės jo akiniai, aš puolu jų paimti. Jis prabunda, ima mane į glėbį, ir mudu pradedame vaidinti savo garsiąją meilės sceną. Bet aš jau nebe to noriu. O ko? Pamirštu viską ir susisuku gūžtą senelio barzdoje. Įeinu į virtuvę, pareiškiu, kad noriu kratyti salotas; nuaidi pritarimo šūksniai, linksmas juokas: „Ne, branguti, ne taip! Gerai sugniaužk rankutę — šitaip! Mari, padėk jam! Bet, žiūrėk, jis ir pats puikiausiai moka“. Aš — netikras vaikas, mano rankose netikra pintinėlė; jaučiu, kaip kiekvienas mano judesys virsta gestu. Komedija man užstojo pasaulį ir žmones: aš temačiau vaidmenis ir aksesuarus; argi, savo paikiojimais prisidėdamas prie suaugusiųjų sumanymų, aš galėjau rimtai žiūrėti į jų rūpesčius? Jų ketinimams paklusdavau su girtinu paslaugumu, kuris trukdė man pritarti jų tikslams. Žmonių giminės norai, viltys ir džiaugsmai buvo man svetimi, todėl aš šaltakraujiškai dalijau save, stengdamasis ją suvilioti; ji buvo mano publika, nuo jos mane skyrė šviesų rampa, stumdama į išdidžią vienumą, beregint virstančią nerimu.

Blogiausia, kad suaugusiuosius aš įtariau veidmainiaujant. Kai jie šnekindavo mane, jų žodžiai būdavo tikri saldainiai; tačiau tarpusavy kalbėdavo visai kitu tonu. Be to, jie kartais laužydavo švenčiausias mūsų sutartis: aš nutaisydavau pačią žaviausią miną, tą, dėl kurios nė kiek neabejodavau, tuo tarpu jie man tikru balsu sakydavo: „Eik, mažuli, pažaisti — mes kalbamės“. O kitąkart man pasirodydavo, jog aš esu jiems tik patogi priemonė. Motina nusiveda mane į Liuksemburgo sodą, mudu vaikščiojame, ir staiga, kur buvęs kur nebuvęs, išdygsta dėdė Emilis, jis niūriai pažvelgia į seserį ir sausai prataria: „Ne dėl tavęs aš čia atėjau: norėjau mažylį pamatyti“. Jis aiškina, jog aš — vienintelė tyra širdis šeimoje, vienintelis, kuris niekad jo sąmoningai neįžeidžiau nei pasmerkiau, prisiklausęs melagingų paskalų. Aš šypsausi, sumišęs dėl tokios savo galybės ir meilės, kurią įžiebiau šio paniurėlio širdyje. O brolis su seseria jau svarsto bendrus reikalus, skaičiuoja skriaudas; Emilis karščiuojasi ir kaltina Šarlį, Ana Mari užstoja tėvą, kur ne kur nusileisdama; kalba nukrypsta prie Luizos, o aš stoviu čia pat, tarp dviejų metalinių kėdžių, ant kurių jie sėdi, ir nė vienas manęs nebeprisimena. Jei tik aš būčiau buvęs kiek vyresnio amžiaus ir sugebėjęs juos suprasti, būčiau persiėmęs dešinių jų moralinėmis pažiūromis, kurių mane savo elgesiu mokė kairiųjų pažiūrų senis: tikrovė ir išmonė yra lygiai tas pats; jei nori pajusti aistrą, turi apsimesti, kad junti; žmogus — ceremoniali būtybė. Man buvo įkalbėta, jog mes tam ir sukurti, kad vaidintume komediją; vaidinti aš sutikau, tik reikalavau, kad mano vaidmuo būtų pagrindinis; o tuo tarpu trumpomis praregėjimo akimirkomis, po kurių likdavau apstulbęs, pamatydavau, kad jis tik pažiūrėti svarbus: teksto daug, išeigos dažnos, tačiau nė vienos scenos, kur aš būčiau viskas; žodžiu, aš teduodavau dingstį suaugusiųjų replikoms. Šarlis man meilikavo, stengdamasis įsiteikti mirčiai, Luiza mano išdykavimu naudojosi savo blogai nuotaikai pateisinti, o Ana Mari — savo nuolankumui. Tačiau juk ir be manęs tėvai būtų priglaudę Aną Mari, ir dėl savo švelnaus būdo ji vis viena būtų patekusi Luizos valdžion. Be manęs Mami vis tiek būtų viskuo nepatenkinta, o Šarlis žavėtųsi Serveno viršukalne, meteorais arba svetimais vaikais. Aš buvau atsitiktinė jų nesutarimų ir susitaikymo priežastis; tikrosios priežastys glūdėjo kitur: Makone, Gunsbache, Tivjė, senoj surambėjusioj širdy, praeityje, kai manęs dar nebuvo. Aš jiems tebuvau šeimos vienybės ir senų jos nesutarimų atspindys; naudodamiesi mano dieviškąja vaikyste, jie tapo tuo, kas buvo. O mane kankino nerimas: jų ritualas rodė, kad niekas neegzistuoja be tikslo ir kad kiekvienas — nuo didžiausio ligi mažiausio — turi jam skirtą vietą Pasaulyje, bet mano paties egzistavimo tikslas man liko neaiškus, ir aš staiga pamačiau, kad gyvenu be jokios prasmės, man pasidarė gėda dėl tokio nepateisinamo mano buvimo šiame puikiai sutvarkytame pasaulyje.

Jei būčiau turėjęs tėvą, jis man būtų varu įdiegęs kai kuriuos pastovius įnorius; pavertęs savo užgaidas mano principais, savo nemokšiškumą — mano erudicija, savo pagiežą — mano išdidumu, savo manijas — mano įstatymais, jis būtų gyvenęs manyje. Šis garbingas nuomininkas būtų man sužadinęs pagarbą sau pačiam. Šia pagarba aš būčiau grindęs savo teisę gyventi. Mano gimdytojas būtų nulėmęs mano ateitį: iš prigimties inžinierius, aš būčiau gyvenime neturėjęs dvejonių. Bet jeigu Žanui Batistui Sartrui ir buvo žinoma mano paskirties paslaptis, jis nusinešė ją į kapą; motina atsiminė tik jį sakant: „Jūrininku mano sūnus nebus“. Tikslesnių žinių nebuvo, ir niekas, pradedant manim, nežinojo, kuriam galui aš atsiradau šiame pasauly. Jei būčiau paveldėjęs iš tėvo kokį turtą, mano vaikystė būtų buvusi kitokia; aš nerašyčiau, nes ir pats būčiau kitoks. Žemė ir namai jaunam paveldėtojui yra tarsi pastovus jo paties atspindys; žengdamas per savo žvyrą, liesdamas rombiškus savo verandos stiklus, jis jaučia save ir jų stabilume įžvelgia nemirtingą savo sielos esmę. Prieš keletą dienų viename restorane mačiau, kaip šeimininko sūnus, septynerių metų berniūkštis, šaukė kasininkei: „Kai tėvo nėra, aš čia šeimininkas“. Štai kur žmogus! Tokių metų aš nebuvau niekieno šeimininkas ir nieko neturėjau savo. Kai kartais įsišėldavau, nors tai atsitikdavo retai, motina man kuždėdavo: „Liaukis! Mes gi ne savo namuose!“ Niekada mes nebuvom savo namuose: nei Le Gofo gatvėje, nei vėliau, kai mano motina ištekėjo už antro vyro. Aš dėl to nesisielojau, nes nieko man netrūko; bet likau abstrakcija. Šios žemės turtai savininkui tėra atspindys to, kas jis pats yra; man jie rodė, koks aš nebuvau: aš nebuvau nei tvirtas, nei pastovus, nebuvau tėvo darbų tęsėjas, nebuvau būtinai reikalingas plieno gamybai — žodžiu, aš neturėjau sielos.

Būtų buvę puiku, jei aš būčiau sugyvenęs su savo kūnu. Tačiau mudu — jis ir aš — buvome keista pora. Skurde augdamas, vaikas nesuka sau galvos: kai nepritekliai ir ligos kamuoja jo kūną, nepateisinamos gyvenimo sąlygos pateisina jo egzistavimą; jo teisė gyventi paremta badu, nuolatiniu mirties pavojumi; jis gyvena, kad nenumirtų. Tuo tarpu aš nebuvau nei pakankamai turtingas, kad manyčiau turįs savo paskirtį, nei toks vargšas, kad mano norai būtų buvusi būtinybė. Prie stalo aš atlikdavau man uždėtą pareigą maitintis, ir kartais — nedažnai — Dievas suteikdavo man tą malonę, kurios dėka mes galime valgyti nesibjaurėdami, — apetitą. Nerūpestingai alsuodamas, virškindamas, tuštindamasis, aš gyvenau, nes buvau pradėjęs gyventi. Kūnas, tas mano nupenėtas bendrakeleivis, nekamavo manęs savo siautuliais ar nesuvaldomais reikalavimais: apie save jis primindavo virtine švelnių negalavimų, kuriais suaugusieji labai rūpindavosi. Tuo metu kiekviena save gerbianti šeima privalėjo turėti bent vieną silpnos sveikatos vaiką. Aš kaip tik buvau tam tinkamas, nes, ką tik užgimęs, vos nenumiriau. Nuo manęs nenuleisdavo akių, skaičiuodavo pulsą, matuodavo temperatūrą, liepdavo iškišti liežuvį. „Ar tau neatrodo, kad jis išbalęs?“ — „Čia tokia šviesa“. — „Aš tau sakau, jis iš tikrųjų sulyso!“ — „Betgi, tėveli, mes jį vakar svėrėme“. Tokių rūpestingų žvilgsnių varstomas, aš jausdavausi pavirtęs daiktu, kambarine gėle. Galiausiai mane paguldydavo lovon. Dusdamas nuo karščio, prakaituodamas po apklotais, aš nebežinodavau, kas mane kamuoja: mano kūnas ar mano negalavimas.

* * *

Ketvirtadieniais pas mus pietaudavo ponas Simono, mano senelio bendradarbis. Aš pavydėjau šiam penkiasdešimtmečiam vyrui mergaitės skruostais, pomaduotais ūsais ir dažytu kuodu. Kai Ana Mari, stengdamasi palaikyti kalbą, paklausdavo jo, ar jis mėgstąs Bachą, kur jam geriau patinką — pajūry ar kalnuose, ar malonu jam prisiminti savo gimtąjį miestą, jis valandėlę mąstydavo, vidinį žvilgsnį įsmeigęs į granitinį savo pomėgių masyvą. Radęs tenai reikalingas žinias, jis abejingu balsu, linkčiodamas galva, atsakydavo mano motinai. Koks laimingas žmogus! — galvodavau. Tikriausiai jis kas rytą atsikelia su šventiška nuotaika, iš kažkokio didžiai iškilnaus taško apžvelgia visas savo viršūnes, keteras ir slėnius, paskui saldžiai pasirąžo, sakydamas: „Tai iš tikrųjų aš: nuo galvos ligi kojų ponas Simono“. Žinoma, ir aš galėjau klausiamas puikiausiai atsakyti, kas man patinka, ir netgi paaiškinti kodėl; tačiau, likęs vienas, aš jau nebesusivokdavau savo pomėgiuose: nepajėgdavau ne tik jų konstatuoti — turėdavau juos gaudyti, stumdyti, įkvėpti jiems gyvybę; net nebegalėdavau pasakyti, ką labiau mėgstu — jautienos filė ar veršienos kepsnį. Būčiau kažin ką atidavęs, kad tik manyje kas nors būtų įkurdinęs nelygų peizažą su stūksančiais kaip uolos įgeidžiais. Kai ponia Pikar, taktiškai įpindama meilių žodelių, sakydavo mano seneliui: „Šarlis — nuostabi būtybė“, arba „Kiekviena būtybė — mįslė“, aš pasijusdavau galutinai pasmerktas. Liuksemburgo sodo akmenėliai, ponas Simono, kaštonai, Karlemami — tai buvo būtybės. O ne aš: aš nebuvau nei toks patvarus, nei toks gilus, nei toks neįžvelgiamas. Aš buvau niekas, buvau beviltiškai perregimas. O nuo tos dienos, kai sužinojau, jog ponas Simono, toji statula, tas monolitas, be viso kito, dar ir būtinai reikalingas pasauliui, mano pavydui nebuvo ribų.

Gyvųjų kalbų institute buvo šventė. Mano motina skambino Šopeną, susirinkusieji plojo virpančioje dujinių lempų šviesoje, visi kalbėjo, senelio nurodymu, prancūziškai: tęsdami, gomuriniu balsu, kupinu senamadiško grakštumo ir oratoriško iškilmingumo. Aš ėjau iš rankų į rankas, nepasiekdamas žemės. Ir staiga, kai dusau vienos vokiečių romanistės glėbyje, senelis iš savo garbės aukštybių perskaitė nuosprendį, kuris sužeidė mane į pačią širdį: „Šiandien čia kažko trūksta — būtent Simono“. Išsprūdęs iš romanistės glėbio, aš nulindau į kampą — išnyko visi svečiai; triukšmingo rato viduryje išvydau stulpą: tai buvo ponas Simono, kurio nei kūno, nei sielos čia nebuvo. Šitas stebuklingas nebuvimas suteikė jam kitą pavidalą. Ne jis vienas nedalyvavo iš Instituto: kai kurie mokiniai sirgo, kiti buvo iš anksto atsiprašę; tačiau tai buvo atsitiktiniai ir nereikšmingi faktai. Trūko tiktai pono Simono. Pakako vien ištarti jo vardą, ir į šią perpildytą salę tartum peilis įsmigo tuštuma. Aš apstulbau, kad žmogus gali turėti savo nuosavą vietą. Savo vietą: bedugnę, kurią atveria visuotinis laukimas, tarsi nematomas įsčias, iš kur jis, rodėsi, staiga vėl gali užgimti. Tačiau jei ponas Simono, plojimams aidint, būtų išdygęs iš žemės, jei net moterys būtų puolusios bučiuoti jam rankų, aš būčiau atsipeikėjęs: akivaizdus pasirodymas visuomet atšaldo. Dabar šis žmogus — tyras, virtęs gryna neigiama esme, išlaikė nekintantį deimanto skaidrumą. O kadangi mano likimas lėmė kiekvieną akimirką būti tarp tam tikrų žmonių, tam tikroje Žemės rutulio vietoje ir žinoti, jog esu tenai nereikalingas, tai aš norėjau, kad visi kiti žmonės visose kitose žemės vietose manęs pasigestų kaip vandens, kaip duonos, kaip oro.

Šis troškimas man galėjo kiekvieną dieną išsprukti iš burnos. Šarlis Šveiceris teikė viskam didelę svarbą, tuo stengdamasis nuslopinti savo širdgėlą, kurios, seneliui gyvam esant, nesuvokiau ir kurią tik dabar pradedu suprasti. Dangus laikėsi ant jo kolegų pečių. Tarp šių Atlantu buvo gramatikos žinovų, filologų, lingvistų, ponas Lijon-Kanas ir žurnalo „Revue pedagogique“ vyriausiasis redaktorius. Apie juos jis kalbėdavo pamokančiu tonu, kad mes geriau suvoktume jų reikšmę: „Lijon-Kanas — savo dalyko žinovas. Jo vieta Akademijoje“, arba: „Šureris sensta; tačiau tikėkimės, kad jiems dar užteks proto neišleisti jo į pensiją: fakultetui tai būtų neapsakomas nuostolis“. Apsuptas nepakeičiamų senių, kurie netrukus turėjo išnykti, pasmerkdami Europą gedului ar gal net barbarystei, aš būčiau viską pasauly atidavęs, kad tik savo širdyje būčiau išgirdęs paslaptingo balso tariamą nuosprendį: „Šitas mažylis Sartras — savo dalyko žinovas: jei vieną dieną jo netektume, Prancūzijai būtų neapsakomas nuostolis!“ Buržuazijos vaikams akimirkos — amžinybė, nes praeina bedykinėjant: aš norėjau tapti Atlantu tuojau pat, būti juo amžinai ir nuo amžių; nesuvokiau netgi, jog, norint juo tapti, reikia dirbti. Man reikėjo aukščiausio teismo, reikėjo dekreto, įtvirtinančio mano teises. Bet kurgi buvo teisėjai? Vyresnieji buvo praradę autoritetą savo veidmainiavimu; šiuos teisėjus aš nušalinau, o kitų nemačiau.

Aš, suglumęs kirminėlis, būtybė be tikėjimo, be įstatymų, be prasmės ir be tikslo, ieškodavau užuovėjos šeimyninėje komedijoje, sukiodamasis, lakstydamas, skrajodamas nuo vienos apgaulės prie kitos. Gelbėjausi nuo savo nepateisinamo kūno ir jo ištižusių paslapčių; užtekdavo tiktai paleistam vilkučiui susidurti su kliūtimi ir sustoti — ir sumišusį mažąjį komediantą apimdavo kvaišas apstulbimas. Bičiulės mano motinai pasakė, jog aš esu liūdnas, jog mačiusios mane svajojantį. Motina prispaudė mane prie krūtinės ir juokdamasi tarė: „Tu toks linksmutis, visuomet dainuoji! Ko gi tau liūdėti? Juk tu turi visa, ko tik nori“. Ji sakė tiesą: lepinamas vaikas neliūdi; jis nuobodžiauja kaip koks karalius. Kaip šuo.

Aš esu šuo: žiovauju, skruostais man rieda ašaros, ir aš jaučiu, kaip jos rieda. Aš — medis, vėjas įsisuka į mano šakas ir palengva jas judina. Aš — musė, ropoju lango stiklu, nuslystu žemyn ir vėl ropoju. Kartais juntu, kaip laikas bėgdamas glosto mane, o kartais — užvis dažniausiai — jaučiu, kaip jis stovi vietoje. Virpančios akimirkos subyra, palaidoja mane ir ilgai ilgai merdi; nuvytusias, tačiau dar gyvas, jas iššluoja, į jų vietą griūva kitos, kur kas gaivesnės, tačiau tokios pat bevaisės; ir šitoks nuobodulys vadinamas laime. Motina man kartoja, kad esu laimingiausias iš visų vaikų. Kaip galėčiau ja netikėti — juk tai tiesa! Kad esu vienišas, aš niekad negalvoju: pirmiausia nežinau, kaip tai pavadinti, o be to, aš ir nesistebiu — visą laiką esu tarp žmonių. Tai yra mano gyvenimo fonas, mano džiaugsmų šaltinis, mano minčių penas.

Kai man buvo penkeri metai, aš pergyvenau mirtį. Ji tykojo manęs, vakarais slankiojo po balkoną, kaišiojo savo snukį prie stiklo — aš ją matydavau, bet nedrįsdavau nieko sakyti. Kartą sutikome ją Voltero krantinėje — tai buvo aukšta nevisprotė senė juodais rūbais; man einant pro šalį, ji sušnabždėjo: „Šitą vaiką aš įsidėsiu kišenėn“. Kitą kartą mirtis pasivertė duobe: tuomet mes buvom Arkašone; Karlemami su motina nuvyko aplankyti ponios Diupon ir jos sūnaus Gabrielio, kompozitoriaus. Aš baugščiai žaidžiau sode, nes man buvo sakę, kad Gabrielis serga ir greitai mirs. Be nuotaikos jodinėjau ant lazdos aplink namą. Staiga pamačiau tamsią angą: kažkas buvo atidaręs rūsį. Mane apėmė nesuprantamas, tačiau akivaizdus vienatvės siaubas: aš apsigręžiau ir, dainuodamas visa gerkle, pasileidau atgal. Tuo metu kas naktį su ja susitikdavau lovoje. Tai būdavo ištisas ritualas: turėdavau atsigulti ant kairiojo šono, nusigręžti į sieną; drebėdamas laukdavau jos, ir ji man pasirodydavo, kaip paprastai vaizduojama, — giltinė su dalgiu; tuomet aš jau turėdavau teisę apsiversti ant dešiniojo šono, ji nueidavo, ir galėdavau ramus miegoti. Dieną pažindavau ją įvairiausiai užsimaskavusią: vos tik motina uždainuodavo prancūziškai „Girių karalių“, aš užsikimšdavau ausis; perskaitęs pasakėčią „Girtuoklis ir jo šeima“, pusę metų neatsiverčiau Lafonteno. O tuo tarpu ji, bjaurybė, tyčiojos iš manęs: susigūžusi Merimė tomelyje, laukė, kol aš pasiimsiu skaityti „Ilio Venerą“, kad galėtų man čiupti už gerklės. Laidotuvės ir kapai manęs nejaudino: kaip tik apie tą laiką susirgo ir mirė mano senelė iš tėvo pusės. Mudu su motina, gavę telegramą, nuvažiavome į Tivjė ir radome ją dar gyvą. Buvo nuspręsta, kad geriau laikyti mane atokiau nuo tos vietos, kur baigė gesti šis ilgas nelaimingas gyvenimas; namų draugai mane paėmė į savo globą, apgyvendino pas save, parūpino tokiam atvejui tinkamų žaidimų, pamokomų, liūdnų savo nuobodumu. Aš žaidžiau, skaičiau, kiek galėdamas stengiausi vaizduoti pavyzdingai susikaupusį, bet nieko nejaučiau. Nejaučiau nė tuomet, kai ėjome paskui karstą ligi kapinių. Mirtis imponavo savo nebuvimu: liautis gyvenus — ne tas pat kas numirti, man netgi patiko šios senutės virtimas akmens antkapiu; įvyko medžiagos pasikeitimas, tam tikras priartėjimas prie būties — maždaug tas pat, lyg aš būčiau iškilmingai pavirtęs ponu Simono. Šit kodėl visuomet mėgau ir dabar tebemėgstu itališkas kapines: antkapio akmuo tenai stūkso nelygus, tartum keista žmogaus figūra, ant jo medalionas su fotografija, primenančia pirmykštį velionio pavidalą. Kai man buvo septyneri, aš mirtį — tą giltinę — sutikdavau visur, tik niekad kapinėse. Kaip aš ją vaizdavausi? Kaip žmogystą ir kaip grėsmę. Žmogysta buvo pamišus, o grėsmę suvokiau taip: tamsūs nasrai gali atsiverti bet kada, nors ir pačiam vidury šviesiausios dienos, ir mane praryti. Buvo kažkokia šiurpi išvirkštinė pasaulio pusė, ji atsiskleisdavo tik tiems, kurie netekdavo proto; mirti — tai pasiekti aukščiausią beprotybės laipsnį ir joje prasmegti. Gyvenau nuolatiniame siaube, tai buvo tikra neurozė. Jei paieškočiau priežasčių, jos būtų tokios: būdamas šeimos lepūnėlis, Apvaizdos dovana, aš tuo skaudžiau jutau savo nenaudingumą, kad pagal šeimoje susidariusį ritualą nuolat buvau puošiamas išgalvota dorybe — reikalingumu. Jaučiausi esąs nereikalingas, vadinasi, turėjau išnykti. Buvau skurdus daigelis, be paliovos laukiantis savo žuvimo. Kitaip sakant, buvau pasmerktas, ir nuosprendis kiekvieną akimirką galėjo būti įvykdytas. Tačiau visomis jėgomis stengiausi jo išvengti, ir ne dėl to, kad būčiau branginęs gyvenimą, o dėl to, kad jo visai nevertinau: kuo beprasmiškesnis gyvenimas, tuo sunkiau pakeliama mirtis.

Dievas mane būtų išgelbėjęs iš keblios padėties: būčiau pasijutęs esąs šedevras su kūrėjo parašu; įsitikinęs, kad viso pasaulio koncerte yra skirta partija ir man, būčiau kantriai laukęs, kol Jis apreikš man savo ketinimus ir patvirtins, jog esu reikalingas. Aš nujaučiau religiją, dėjau į ją viltis, tai buvo mano vaistas. Jei nebūčiau jos gavęs, pats būčiau ją susikūręs. Bet aš ją gavau: išauklėtas katalikiškai, žinojau, kad Visagalis sukūrė mane savo garbei: tai buvo daugiau, negu aš drįsau svajoti. Bet laikas bėgo, o modemus Dievas, kurio įstatymo mane mokė, pasirodė besąs ne tas, kurio mano siela troško: aš ieškojau Kūrėjo, o man davė Didį Globėją; tai buvo, žinoma, tas pat, bet aš to nežinojau; abejingai tarnavau fariziejų Stabui, o oficialioji doktrina atgrasė mane nuo savosios religijos ieškojimų. Mano laimė! Pasitikėjimas ir nusivylimas paruošė mano sieloje patogią dirvą Dangiškajai Sėklai: jei ne šis nesusipratimas, dabar būčiau vienuolyne. Tačiau mūsų šeimą jau buvo palietęs lėtas nukrikščionėjimo procesas, kuris gimė aukštojoje volteriškoje buržuazijoje ir per šimtmetį apėmė visus visuomenės sluoksnius: jei ne tas visuotinis tikėjimo susilpnėjimas, katalikiška provincijos panelė Luiza Gijemen nebūtų taip be niekur nieko ištekėjusi už liuterono. Suprantama, mūsų šeimoje visi buvo tikintys — iš padorumo. Septyneriems aštuoneriems metams praėjus nuo Kombo kabineto, atviras netikėjimas vis dar buvo laikomas aistrų įžūlumu ir palaidumu; ateistas buvo originalas, išsišokėlis, kurio niekas nekvietė į svečius iš baimės, kad jis „ko neiškrėstų“, fanatikas, nuodijąs sau gyvenimą visokiais draudimais, savo noru atsisakęs teisės klauptis bažnyčioje, tuokti ten dukteris ar ašaromis išlieti širdį; užsibrėžęs moraliniu tyrumu įrodyti savo doktrinos teisingumą, jis taip įnirtingai kovojo prieš save ir prieš savo laimę, jog atsisakė net priešmirtinės paguodos; tai buvo maniakas, kuris visur įžiūrėjo Dievo nebuvimą ir negalėdavo nė prasižioti, neištardamas Jo vardo, — žodžiu, ponas su religiniais įsitikinimais. Tuo tarpu tikintysis jų neturėjo: per du tūkstančius metų krikščioniškosios tiesos spėjo pateisinti save, jos buvo visiems prieinamos, joms derėjo tik spindėti kunigo žvilgsnyje, bažnyčios prieblandoje ir šviesti sielas, tačiau niekam nebuvo reikalo imtis už jas atsakomybės; tai buvo visuotinė nuosavybė. Geroje draugijoje visi tikėjo Dievą, nes niekas nenorėjo apie Jį kalbėti. Koks religijos tolerantiškumas! Kokia ji buvo patogi: krikščionis galėjo neklausyti sekmadienio mišių, o savo vaikus tuokti bažnyčioje, galėjo juoktis iš pardavinėjamų prie Sen Siulpiso angelėlių ir lieti ašaras, klausydamasis „Vestuvių maršo“ iš „Lohengrino“, jam nereikėjo nei pavyzdingai gyventi, nei mirti neviltyje, nei pagaliau susideginti krematoriume. Mūsų aplinkoje, mūsų šeimoje tikėjimas tebuvo prašmatnus jaukios prancūziškos laisvės titulas. Mane, kaip ir daugelį kitų, pakrikštijo, kad užtikrintų man nepriklausomybę: šeima bijojo, kad nekrikštydama manęs nenusižengtų mano sielai; įrašytas kataliku, aš buvau laisvas, buvau normalus: „Paūgės, — galvojo jie, — kaip norės, taip darys“. Tuo metu buvo laikomasi nuomonės, kad daug sunkiau įgyti tikėjimą negu jį prarasti.

Šarlis Šveiceris buvo pernelyg didelis komediantas, kad jam nereikėtų Didžiojo Žiūrovo, tačiau prisimindavo jį retai, tiktai kraštutiniais atvejais. Būdamas tikras, kad mirties valandą jį sutiks, gyvendamas laikė jį nuošalyje. Tarp savųjų, iš solidarumo su prarastosiomis provincijomis ir savo brolių antipapistų berniškais juokais, jis nepraleisdavo progos pašiepti katalikybės: prie stalo jo replikos būdavo panašios į Liuterio. Niekad jis nepritrūkdavo šmaikštaus žodelio apie Liurdą: Bernadeta mačiusi „moterėlę, persivelkančią marškinius“; paralitiką panardinę į vandenį, o kai jį ištraukę“ jau matęs abiem akimis“. Jis mielai pasakodavo apie šventąjį Lozorių utėlėtąjį ir apie šventąją Mariją Alakok, kuri liežuviu išlaižydavo ligonių išmatas. Šitie tauškalai man išėjo į naudą: aš tuo labiau linkau pakilti virš šio pasaulio gėrybių, kurių niekad neturėjau, ir nesunkiai būčiau savo patogųjį neturtą laikęs pašaukimu; misticizmas sukurtas žmonėms, nesuradusiems vietos gyvenime, viršplaniniams vaikams: man į tikėjimą pastūmėti būtų užtekę parodyti viską atvirkščiai, ir būčiau tapęs šventumo auka. Senelis visam gyvenimui mane nuo to atgrasė: aš jį pamačiau senelio akimis; ir ši žiauri beprotybė sukėlė man pasišlykštėjimą savo ekstazių vulgarumu, išgąsdino sadistišku kūno niekinimu; šventųjų keistenybės nebuvo nė kiek prasmingesnės už to anglo maudymąsi jūroje su smokingu. Senelė, klausydamasi tų kalbų, dėjosi pasipiktinusi, vadindavo vyrą „bedieviu“ ir „eretiku“, kepštelėdavo jam per pirštus, tačiau jos atlaidi šypsena man galutinai išsklaidydavo abejones; ji niekuo netikėjo, ir tik skepticizmas trukdė jai tapti ateiste. Mano motina nesikišdavo: ji turėjo „savo Dievą“ ir nieko daugiau iš jo nenorėjo kaip vien slaptos paguodos. Diskusija, nebe tokia aštri, toliau tęsdavosi mano galvoje: antrasis mano „aš“, juodasis brolis, tingiai ginčydavosi dėl visų tikėjimo tiesų; aš buvau katalikas ir protestantas, manyje kritiška dvasia derinosi su nuolankumu. Bet iš tikrųjų visa tai mane slėgė: mano tikėjimas ėmė griūti ne dėl dogmų prieštaringumo, bet dėl senelių abejingumo.

Ir vis dėlto tikėjau: su naktiniais marškiniais, atsiklaupęs lovelėje, sudėjęs rankas, aš kas dieną melsdavausi, tačiau apie Dievulį galvodavau vis rečiau ir rečiau. Ketvirtadieniais motina vesdavo mane į abato Dibildoso mokyklą: tenai kartu su kitais nepažįstamais vaikais klausydavausi tikybos pamokų. Senelis buvo taip gerai pasidarbavęs, kad aš į kunigus žiūrėjau kaip į kokius neregėtus žvėris, ir nors jie buvo mano dvasios tėvai, tačiau dėl savo sutanų ir celibato man atrodė svetimesni už pastorius. Šarlis Šveiceris asmeniškai pažinojo abatą Dibildosą ir gerbė jį: „Tai doras žmogus“, — sakydavo jis, tačiau jo antiklerikalizmas buvo toks aiškus, jog, einant pro mokyklos vartus, man atrodydavo, kad žengiu į priešo stovyklą. Tuo tarpu aš nejutau kunigams jokios neapykantos: kai jie kalbėdavosi su manimi, jų veidai visuomet būdavo malonūs, prakilnūs, kupini gerumo ir susižavėjimo, žvilgsnis gilus — vis tai ypatybės, už kurias aš itin vertinau ponią Pikar ir kitas senas damas, draugaujančias ir kartu skambinančias su motina; tai buvo’ senelio neapykanta, o ne mano. Jam pirmajam atėjo į galvą patikėti mane savo draugui abatui, tačiau kai ketvirtadieniais vakare parvesdavo mažąjį kataliką namo, jis neramiai stebėdavo mane ir stengdavosi išskaityti iš akių, ar neįleido šaknų papizmas, ir neiškęsdavo manęs nepašiepęs. Šitokia dviprasmiška padėtis truko gal kokį pusmetį. Vieną gražią dieną aš įteikiau mokytojui rašinį apie Kristaus kančią; šeimoje jis buvo sukėlęs visuotinį susižavėjimą, ir motina pati jį savo ranka perrašė. Tačiau mokykloje darbas tesulaukė sidabro medalio. Nusivylimas mane pastūmėjo į netikėjimą. Iš pradžių Dibildoso mokyklą lioviausi lankyti dėl ligos, paskui dėl atostogų, o rudenį, prasidedant naujiems mokslo metams, pareiškiau visiškai nebeisiąs. Dar daugelį metų aš nenutraukiau oficialių ryšių su Visagaliu, tačiau privačiai su Juo nebesusitikdavome. Tik vieną kartą man pasirodė Jog Jis egzistuoja. Tuomet, bežaisdamas su degtukais, pradeginau kilimėlį, o kai jau rengiausi savo nusikaltimo pėdsakus užmaskuoti, staiga mane pamatė Dievas, aš pajutau Jo žvilgsnį savo galvos viduje ir ant rankų. Ėmiau blaškytis po vonios kambarį, baisingai iš visur matomas — gyvas taikinys. Mane išgelbėjo pasipiktinimas: aš įsiutau dėl tokio įžūlaus Jo nekuklumo ir ėmiau keiktis, murmėdamas kaip senelis: „Po velnių, po šimts velnių!“ Daugiau Jis niekad į mane nebežiūrėjo.

Štai ir papasakojau, kaip niekais nuėjo pašaukimas: man reikėjo Dievo, Jį man davė, aš Jį priėmiau, nesuprasdamas, kad Jo ir ieškojau. Neįleidęs šaknų mano širdyje, Jis kurį laiką ten dar skurdo, paskui numirė. Ir šiandien, kai kas nors man užsimena apie Jį, aš be kartėlio pajuokauju lyg senas mergininkas, susitikęs buvusią gražuolę: „Prieš penkiasdešimt metų, jei ne tas nesusipratimas, klaida, atsitiktinumas, kuris mus išskyrė, tarp mūsų galėjo kas nors būti“.

O nebuvo nieko. Tačiau mano reikalai darėsi vis prastesni. Senelį erzino mano ilgi plaukai: „Juk tai berniukas, — sakydavo jis mano motinai, — o tu iš jo darai mergaitę; nenoriu, kad mano vaikaitis taptų šlapia višta!“ Ana Mari spyrėsi, man rodos, ji mielai būtų sutikusi, kad aš iš tikrųjų būčiau buvęs mergaitė; kokia laimė jai būtų buvę atgaivinti savo pačios liūdną vaikystę ir padaryti ją laimingą. Bet dangus jos neišklausė, ir ji surado kitą išeitį: aš būsiu kaip angelas — neaiškios lyties, bet kažkuo moteriškas. Pati būdama švelni, ji įskiepijo ir man švelnumą; ko dar trūko, pridėjo vienuma, ir aš nepritapau prie nutrūktgalviškų žaidimų. Vieną kartą — man tuomet buvo septyneri metai — senelis pagaliau išėjo iš kantrybės: jis paėmė mane už rankos ir pareiškė, jog einam pasivaikščioti. Bet vos tik pasukom už gatvės kampo, jis įstūmė mane į kirpyklą, sakydamas: „Padarysime mamai siurprizą“. Man baisiai patiko siurprizai. Jų namuose niekad ir netrūkdavo. Šelmiškas ir geraširdiškas slapukavimas, netikėtos dovanos, suvaidintas paslapties atskleidimas, o po to glėbesčiavimasis — toks buvo mūsų gyvenimo būdas. Kai teko man operuoti apendiksą, motina nė žodžiu neprasitarė apie tai Karlui, nenorėdama, kad jis jaudintųsi, nors jis ir šiaip nebūtų jaudinęsis. Dėdė Ogiustas davė mums pinigų; tylomis išvažiavome iš Arkašono ir pasislėpėme Kurbevua klinikoje. Trečią dieną po operacijos Ogiustas nuėjo pas senelį: „Ateinu pranešti tau gerą naujieną“, — pasakė jis. Meilus ir iškilmingas jo balsas suklaidino Karlą: „Tu vėl vedi?“ — „Ne, — atsakė dėdė šypsodamasis, — bet viskas puikiai praėjo“. — „Kas viskas?“ ir t.t., ir t.t. Žodžiu, vaidinimai buvo kasdieninė mano duona, ir aš ramia širdimi žiūrėjau, kaip ritasi garbanos balta servetėle, veržiančia man kaklą, ir, kažko nublankusios, krinta ant grindų; namo parėjau triumfuodamas ir plikai nukirptas.

Pasigirdo šūksniai, tačiau be bučinių, ir motina užsidarė savo kambary išsiverkti: jos mergaitę iškeitė į berniūkštį. Bet ir ne tai buvo blogiausia: kol apie mano ausis rangėsi plaukų garbanos, ji galėjo nepastebėti į akis krintančio mano negražumo. Tuo laiku mano dešinė akis jau buvo pradėjusi temti. Motina nebegalėjo daugiau apsigaudinėti. Net ir patsai senelis atrodė suglumęs; jam patikėjo brangiausią turtą, o jis parvedė namo rupūžiuką; taip jis pats griovė savo ateities džiaugsmus. Mami žvilgčiojo į jį su šypsena. „Karlas ir pats neturi kuo džiaugtis — vaikšto nosį nukabinęs“, — pasakė ji paprastai.

Ana Mari iš gerumo nuslėpė nuo manęs tikrąją savo sielvarto priežastį. Ji buvo man atskleista, ir labai šiurkščiai, vėliau, kai buvau dvylikos metų. Bet jaučiausi aš vis tiek kažko nesavas. Dažnai pastebėdavau, kaip šeimos draugai žiūri į mane susirūpinę arba sumišę. Publikai įtikti kas kartą darėsi vis sunkiau; turėjau nertis iš kailio, ieškodavau efektų ir ėmiau maivytis. Patyriau senstančios aktorės kančias: supratau, kad patikti gali ir kiti. Atminty įstrigo du epizodai, kiek vėlesni, tačiau nepamirštami.

Man buvo devyneri metai, lijo lietus, o Nuaretablio hotelyje mes buvome dešimt vaikų — dešimt kačių viename maiše. Kad turėtume užsiėmimą, senelis sutiko parašyti ir surežisuoti patriotinę pjesę su dešimčia veikėjų. Bernaras, vyriausias iš viso būrio, vaidino paniurusį, tačiau geraširdį dėdulę Štruthofą. Aš buvau jaunas elzasietis: mano tėvas priėmė Prancūzijos pilietybę, ir aš dažnai slapčia per sieną eidavau su juo pasimatyti. Man buvo parinktos jaudinančios replikos: turėdavau ištiesti dešinę ranką ir, palenkęs galvą, priglaudęs putlų skruostą prie savo peties, sušnabždėti: „Sudie, sudie, mūsų brangus Elzasai“. Per repeticijas man sakydavo, jog aš žavus; man tai nebuvo naujiena. Vaidinome sode; scena buvo tarp dviejų ožekšnių ir namo sienos; tėvai susėdo pintose kėdėse. Vaikai, išskyrus mane, išdykavo kaip pakvaišę. Įsitikinęs, kad pjesės pasisekimas mano vieno rankose, aš dėl bendro reikalo nėriausi iš kailio, stengiausi patikti; man atrodė, kad visų akys įsmeigtos į mane. Ir persistengiau: aplodismentai atiteko Bernarui, kuris ne taip maivėsi. Ar aš tą supratau? Vaidinimui pasibaigus, Bernaras vaikščiojo tarp žiūrovų ir rinko aukas: aš prislinkau prie jo iš užpakalio ir trūktelėjau už barzdos — barzda liko mano rankose. Tai buvo premjero pokštas publikai prajuokinti; straksėjau įsismaginęs čia viena koja, čia kita ir mosavau ranka su iškeltu trofėjum. Niekas neprasijuokė. Motina paėmė mane už rankos ir greitai nusivedė į šalį: „Kas tau pasidarė? — paklausė ji manęs su širdgėla. — Tokia graži buvo barzda! Visi net aiktelėjo iš nustebimo“. Tuo tarpu atskubėjo senelė su paskutinėmis naujienomis: Bernaro motina kažką užsiminusi apie pavydą. „Matai, kas išeina, kai pernelyg lendi į priekį!“ Aš pasprukau nuo jų, nubėgau į kambarį ir, atsistojęs priešais spintos veidrodį, ilgai vaipiausi.

Ponia Pikar buvo tos nuomonės, kad vaikas gali viską skaityti: „Jokia knyga nepakenks, jeigu ji gerai parašyta“. Kažkada prie jos aš paprašiau leisti man skaityti „Ponią Bovari“, o motina pernelyg melodingu balsu man atsakė: „Mano mažuli, jei dabar skaitysi tokias knygas, tai ką gi tu veiksi užaugęs?“ — „Aš jas gyvensiu!“ Ši replika turėjo ilgiausią ir labiausiai pelnytą pasisekimą. Atėjusi pas mus į svečius, ponia Pikar kiekvieną kartą ją primindavo, o mano motina patenkinta bardavosi: „Blanša, kada jūs pamiršite! Išlepinsite mano vaiką!“ Aš mylėjau ir niekinau šią pablyškusią ir riebią senutę — geriausią mano žiūrovą; kai tik išgirsdavau, kad ji atvyko, mane apimdavo įkvėpimas: įsivaizduodavau, jog nukrinta jai visi sijonai, ir aš pamatau jos užpakalį — šitokiu būdu atiduodavau pagarbą sudvasintai jos asmenybei. 1915 metais, lapkričio mėnesį, ji man padovanojo knygelę raudonos odos viršeliu su paauksuotomis briaunomis. Senelio nebuvo namie, ir mes įsitaisėme jo kambary; moterys gyvai šnekučiavo, tiktai kiek tyliau negu 1914 metais, nes jau ėjo karas; gelsvas drumzlinas rūkas gulė ant langų, kvepėjo atvėsusiais tabako dūmais. Aš atsiverčiau knygelę ir iš pradžių apsivyliau: maniau, kad tai bus romanas ar pasakos, o čia išvydau įvairiaspalviuose puslapiuose daugybę kartų parašytus tuos pačius klausimus. „Įrašyk atsakymus, — tarė man ponia Pikar, — ir duok įrašyti savo draugams: ateity bus malonu prisiminti“. Aš supratau, kad čia man suteikiama proga pasireikšti: nieko nelaukdamas atsisėdau prie senelio rašomojo stalo, pasidėjau knygelę ant biuvaro, paėmiau galalito plunksnakotį, pabadžiau jį į raudono rašalo buteliuką ir įnikau rašyti, o tuo tarpu moterys susižvalgė smalsiais žvilgsniais. Vienu šuoliu aš atsidūriau aukščiau paties savęs ir ėmiau medžioti „atsakymus ne pagal amžių“. Deja, klausimai nebuvo palankūs: klausinėjo, kas man patinka ir kas ne, kokia mano mėgstama spalva ir koks maloniausias kvapas. Be didelio entuziazmo kurdamas, ką labiau mėgstu, staiga radau progą padaryti įspūdį. „Koks jūsų karščiausias troškimas?“ Aš nedvejodamas atsakiau: „Tapti kareiviu ir atkeršyti už žuvusiuosius“. Iš susijaudinimo nebegalėdamas toliau rašyti, nušokau nuo kėdės ir nunešiau savo kūrinį suaugusiesiems. Moterų žvilgsniai pagyvėjo, ponia Pikar užsidėjo akinius, motina pasilenkė prie jos peties; jų lūpos susiklostė šypsenai. Ir viena, ir kita pakėlė galvą tuo pat metu: motina paraudo, ponia Pikar grąžino man knygelę: „Žinai, mano vaikuti, įdomu tik tuomet, kai atsakyta nuoširdžiai“. Maniau, kad sudegsiu. Vadinasi, mano klaida aiški: iš manęs laukė vunderkindo, o aš suvaidinau didvyrį. Mano nelaimė, šios damos neturėjo nieko iš artimųjų fronte: karinis didvyriškumas nedarė įspūdžio jų santūrioms sieloms. Aš pabėgau ir puoliau prie veidrodžio vaipytis. Prisiminęs tas grimasas šiandien, suprantu, kad jos buvo mano prieglobstis: nuo baisių gėdos žaibų aš gyniausi muskulų blokada. Be to, grimasos dar labiau įaitrindavo mano gėdą ir drauge išvaduodavo nuo jos: vengdamas pažeminimo, aš žemindavau pats save, atsisakydavau bet kokios galimybės patikti, kad užmirščiau, jog tokia galimybė buvo ir aš ją sunaudojau blogam; veidrodis labai padėdavo: aš versdavau jį man įrodyti, jog esu baidyklė; ir kai jam pavykdavo, aštrus gėdos jausmas virsdavo gailesčiu. Bet kadangi nesėkmė atskleisdavo mano pataikūniškumą, aš stengiausi taip subjauroti save, kad niekada daugiau nedrįsčiau jo griebtis, kad išsižadėčiau žmonių ir žmonės išsižadėtų manęs. Blogio komediją aš priešpriešinau Gėrio komedijai; Joas pasiėmė Kvazimodo vaidmenį. Raukydamasis ir vaipydamasis, aš darkiau savo veidą, lyg kokia rūgštimi stengiausi išėsdinti buvusių šypsenų pėdsakus.

Vaistai pasirodė žalingesni už ligą: bėgdamas nuo garbės ir gėdos, aš mėginau rasti prieglaudą savo vienišoje tiesoje, tačiau juk manyje nebuvo jos; širdies gilumoje kiūtojo suglumusi banalybė. Tarsi mačiau, kaip medūza prislenka prie akvariumo stiklo, švelniai suraukšlėja savo skėtį ir išsiskleidžia tamsoje. Nusileido naktis, rašaliniai debesys išskydo veidrodyje, užtemdydami paskutinį mano įsikūnijimą. Netekęs alibi, užgriuvau save patį. Tamsoje jutau kažkokį neaiškų blaškymąsi, šnaresį, plazdėjimą — kažkokią gyvą būtybę, už visas baisiausią ir kartu vienintelę, kurios aš nebijojau. Pabėgau iš tenai, vėl grįžau į šviesą vaidinti savo nublankusio angeliško vaidmens. Veltui. Veidrodis patvirtino seniai žinomą tiesą: aš buvau siaubingai negražus. Nuo to aš niekad nebeatsipeikėjau.

* * *

Visų dievinamas ir niekam nereikalingas, aš likau nuošaly ir, būdamas septynerių, nebeturėjau prie ko glaustis, išskyrus patį save, tiktai manęs dar nebuvo — buvo tušti veidrodiniai rūmai, kuriuose atsispindėjo gyvenimą pradedančio šimtmečio nuobodulys. Aš gimiau todėl, kad man labai reikėjo savęs; ligi tol aš tebuvau patyręs vien tuščius saloninio šunelio džiaugsmus; įstumtas į puikybę, tapau išpuikėliu. Kadangi niekas rimtai manęs nepasigesdavo, užsibrėžiau tapti reikalingu Pasauliui. Ar gali būti kas didingiau? Ar gali būti kas kvailiau? Teisybę pasakius, aš neturėjau pasirinkimo. Keliaudamas slapčia, užsnūdau ant suolo ir prabudau kontrolieriaus purtomas: „Jūsų bilietas!“ Turėjau prisipažinti, jog neturiu. Neturėjau nė pinigų bilietui nusipirkti. Iš pradžių ėmiau teisintis: asmens dokumentus pamiršau namie, stotyje nežinia kaip prasmukau pro palydovą, tačiau prisipažinau, jog į traukinį prasmukau neteisėtai. Nė nemanydamas neigti kontrolieriaus teisių, aš garsiausiai reiškiau pagarbą jo pareigoms ir iš anksto sutikau paklusti jo nuosprendžiui. Iš tokio kraštutinio pažeminimo aš teradau vieną išeitį — apversti padėtį aukštyn kojomis: ėmiau aiškinti keliaująs į Dižoną svarbiais ir slaptais reikalais, liečiančiais Prancūziją ir galbūt visą žmoniją. Šitaip žiūrint į dalyką, visame traukiny nebūtų atsiradę žmogaus, turinčio didesnę teisę užimti jame vietą. Savaime suprantama, kalbama apie aukštesnę teisę, prieštaraujančią bendrai tvarkai, tačiau jei kontrolierius išlaipintų mane iš traukinio, kiltų rimtų komplikacijų, už kurias jis pats ir turėtų atsakyti; maldavau jo pagalvoti: argi protinga visą žmonių giminę stumti į chaosą tam, kad būtų išlaikyta tvarka traukinyje? Tokia yra puikybė: vargšams ji — apsigynimo priemonė. Tik su bilietais važiuoją keleiviai turi teisę būti kuklūs. Aš taip ir nesupratau, ar aš laimėjau, ar ne: kontrolierius tylėjo; ėmiau vėl aiškinti: buvau tikras, kad kol kalbėsiu, manęs neišlaipins. Taip mes ir keliavome toliau — vienas neprasižiodamas, kitas neužsičiaupdamas, o traukinys mus nešė Dižono link. Traukinys, kontrolierius ir prasižengėlis buvau aš pats. Aš buvau taip pat ir ketvirtasis personažas — organizatorius, kurio vienintelis troškimas buvo apmulkinti patį save, nors valandėlę pamiršti, kad visa tai — jo paties darbas. Čia man padėjo mūsų šeimyninė komedija: mane vadino dangaus dovana, bet tai buvo juokai, ir aš tą žinojau; persisotinęs jautrumu, buvau verksnys ir kietaširdis: panorau tapti naudinga dovana tiems, kurie manęs ieško; paskyriau save Prancūzijai, pasauliui. Į žmones man buvo nusispjauti, bet kadangi be jų neapsieisi, nusprendžiau, jog jų džiaugsmo ašaros bus man ženklas, kad pasaulis priima mane su dėkingumu. Kas nors pamanys, jog pernelyg išpuikau; ne — aš augau našlaitis, be tėvo. Niekieno sūnus, aš pats buvau sau viskas — išdidumo ir skurdumo viršūnė; gyventi mane pašaukė tas pats polėkis, kuris vertė siekti gėrio. Ryšys atrodo aiškus: motinos glamonės išlepino, šiurkštaus Mozės, mane pradėjusio, nebuvimas atbukino, senelio dievinimas apsvaigino, aš buvau grynas objektas, puikiausiai paruoštas mazochizmui, jei tik būčiau galėjęs patikėti šeimyninė komedija. Bet ne — ji nuslysdavo mano sielos paviršiumi, nepasiekdama gelmių, kurios likdavo abejingos ir nežinojo savo prasmės. Bjaurėjausi esamu gyvenimo būdu, ėmiau nekęsti susaldintų ekstazių, alpėjimo, pernelyg lepinamo, glostomo savo kūno, suradau save, stodamas prieš save patį, puoliau į puikybę ir sadizmą — kitaip tariant, į didžiadvasiškumą. O didžiadvasiškumas, kaip ir šlykštybė ar rasizmas, tėra balzamas, išskiriamas vidinėms žaizdoms gydyti, kuris galų gale mus apnuodija; stengdamasis išvengti užmaršties — kiekvienos būtybės dalios, aš ruošiau sau neišbrendamą buržuazinį vienišumą — kūrėjo dalią. Tačiau reikia šį ūmų pasišiaušimą skirti nuo tikro maištavimo: juk riaušės keliamos prieš budelį, o aplinkui mane tebuvo geradariai. Aš ilgai dar likau jų bendru. Be to, jie patys pakrikštijo mane Apvaizdos dovana: tik tuos ginklus, kuriuos jie man įdavė, aš panaudojau kitiems tikslams.

Viskas dėjosi mano galvoje: būdamas vaizduotės kūdikis, aš ir gyniausi vaizduote. Dabar prisiminęs, kaip gyvenau nuo šešerių ligi devynerių metų, negaliu atsistebėti, kad galėjau be jokio pertrūkio užsiimti protiniais pratimais. Jų turinys dažnai keisdavosi, bet programa likdavo ta pati; ne laiku iššokęs į sceną, aš grįždavau atgal už paravano ir pasirodydavau vėl šioje žemėje, dabar jau pačiu laiku — kaip tik tą akimirką, kai pasaulis be žodžių šaukėsi manęs.

Pirmieji mano kūrinėliai buvo tiesiog „Mėlynosios paukštės“, „Batuoto katino“ ir Moriso Bušoro pasakų kartojimas. Jos kūrėsi savaime už mano kaktos, tarp mano antakių lankų. Vėliau įsidrąsinęs ėmiau jas taisinėti, suteikiau vaidmenį ir sau pačiam. Pasikeitė pasakų pobūdis; fėjų aš nemėgau, jų ir taip per daug buvo aplinkui mane: kerus išstūmė žygdarbiai. Tapau herojumi; numojau ranka į žavesį; dabar svarbu buvo ne patikti, o imponuoti. Šeimą palikau nuošaly: Karlemami ir Ana Mari buvo išbraukti iš mano fantazijos išmonių. Persisotinęs gestais ir pozomis, svajonėse aš dariau tikrus žygdarbius. Išsigalvojau pasaulį su pavojais ir mirtimi — „Svirplio“, „Tai bent!“, Polio d’Ivua pasaulį; vietoj skurdo ir darbo, apie kuriuos neturėjau jokio supratimo, aš iškėliau grėsmę. Tačiau man nė į galvą neatėjo paneigti esamos tvarkos: įsitikinęs, kad gyvenu geriausiame iš pasaulių, savo pareiga laikiau išvalyti iš jo piktadarius; tapęs sekliu ir linčiuotoju, kas vakarą aukodavau ištisą plėšikų gaują. Niekad nesileisdavau į preventyvinį karą, nerengiau baudžiamųjų ekspedicijų; žudžiau ne dėl malonumo, ne iš pykčio — vadavau nekaltas mergaites iš mirties nagų. Šių trapių būtybių man būtinai reikėjo: jos šaukėsi manęs. Savaime suprantama, kad jos negalėjo tikėtis mano pagalbos, nes manęs nepažino. Bet aš jas statydavau į tokius baisius pavojus, kad niekas kitas, be manęs, nebūtų galėjęs jų išvaduoti. Kai janyčarai sušvytruodavo savo lenktais kardais, per dykumą nuaidėdavo dejonė, ir uolos šnabždėdavo smėliui: „Šiandien čia kažko trūksta — būtent Sartro“. Tą akimirką pasirodydavau iš už paravano, ir nuo kiekvieno mano kalavijo švystelėjimo risdavosi galvos — aš užgimdavau kraujo upėje. Ak, plieno laimė! Aš pasijusdavau savo vietoje.

Bet užgimdavau, kad vėl numirčiau: išgelbėtoji mergaitė puldavo į glėbį savo markgrafui; aš pasišalindavau — man belikdavo vėl tapti niekam nereikalingu arba ieškoti naujų žudikų. Ir rasdavau. Man, esamos tvarkos gynėjui, egzistavimo prasmė buvo įsikūnijusi nuolatinėj netvarkoj; užsmaugęs Blogį savo rankomis, mirdavau kartu su juo ir prisikeldavau, kai jis keldavosi; buvau dešinysis anarchistas. Tiktai niekas iš šių kilnių ir žiaurių žygių neprasiskverbdavo į kasdieninį mano gyvenimą; jame likau nuolankus ir stropus: ne taip lengva atsikratyti dorybių. Tačiau kiekvieną vakarą laukdavau, kada baigsis dienos paikiojimas; tuomet bėgdavau į lovą, atbelsdavau maldas ir šmurkštelėdavau po antklode; man rūpėdavo kuo greičiau atgauti savo beprotišką narsą. Tamsoje aš išaugdavau, tapdavau subrendęs ir vienišas — be tėvo, be motinos ir be namų, beveik be vardo. Eidavau per liepsnojantį stogą, nešdavau glėbyje apalpusią moterį; apačioje minia šaukdavo: žinodavau, jog dar akimirka — ir pastatas sugrius. Ir kaip tik čia ištardavau lemtingus žodžius: „Tęsinys kitame numeryje“. — „Ką sakai?“ — klausdavo motina. Aš išsisukinėdavau: „Laukiu, kas bus“. Ir iš tikrųjų aš užsnūsdavau vidury pavojų, žavaus nerimasčio užliūliuotas. Rytojaus vakarą vėl ištikimai žengdavau per tą patį liepsnojantį stogą į pačią mirtį. Staiga išvysdavau nutekamąjį vamzdį, kurio nebūdavau pastebėjęs iš vakaro. Dieve mano, išgelbėti! Bet kaip stvertis į jį, nepaleidus brangiojo nešulio? Laimė, jaunoji moteris atgauna sąmonę, aš užsimetu ją ant nugaros, ji apkabina rankomis mano kaklą. Bet ne, pagalvojęs aš vėl ją nualpinu: kad ir kaip mažai ji teprisidėtų prie savo išsigelbėjimo, vis tiek tuo sumenkintų mano nuopelnus. Tuo tarpu atsitiktinai po kojomis pasipainioja virvė: tvirtai pririšu auką prie jos gelbėtojo, ir toliau viskas jau vienas juokas. Vietinės valdžios viršūnės — miesto meras, policijos viršininkas, gaisrininkų kapitonas — mane glėbesčiuoja, bučiuoja, apdovanoja medaliu, o aš jau nebepasitikiu savimi, nežinau, ką daryti: šių aukštų asmenų bučiniai pernelyg panašūs į senelio. Taigi nutraukiu viską ir pradedu iš naujo: naktis, mergaitė šaukiasi pagalbos, aš puolu į muštynių sūkurį... Tęsinys kitame numeryje. Rizikuodavau savo gyvybe dėl didingos akimirkos, kuri atsitiktinai gimusį žvėrelį turėjo paversti Apvaizdos pasiuntiniu, bet jausdavau, jog nepakelsiu savo pergalės, ir būdavau labai laimingas, atidėjęs ją rytojaus dienai.

Gali atrodyti keista, kad šitokios pramuštgalviškos svajonės sukosi intelektualiam luomui nuskirto mokinuko galvoje; vaikystės nerimas yra metafiziškas: jam numalšinti nebūtina pralieti kraujo. Nejaugi aš niekad netroškau tapti didvyrišku gydytoju ir gelbėti savo tautiečius nuo buboninio maro ar choleros? Prisipažinsiu — niekad. Tačiau nebuvau nei žiaurus, nei karingas, ir ne mano kaltė, kad naujas amžius nuteikė mane epiškai. Sumuštoje Prancūzijoje knibždėte knibždėjo išgalvotų didvyrių, kurių žygiai gydė jos sužeistą savimeilę. Aštuoneri metai prieš mano gimimą Sirano de Beržerakas „nuskardėjo kaip karo trimitas“. Kiek vėliau užteko tik pasirodyti išdidžiam ir kenčiančiam Ereliukui, ir Fašoda liko pamiršta. 1912 metais aš nieko nežinojau apie šiuos didvyriškus personažus, tačiau nuolat bendravau su jų epigonais: aš dievinau valkatų Sirano — Arseną Liupeną, nenutuokdamas, kad jo herkuliška jėga, įžūlus narsumas ir grynai prancūziškas protas buvo mūsų gėdingo 1870 metų pralaimėjimo vaisius. Nacionalinis agresyvumas ir revanšo nuotaikos kiekvieną vaiką pavertė keršytoju. Ir aš, kaip ir visi, tapau keršytoju: susižavėjęs pašaipomis ir pozavimu — nepakeičiamomis nugalėtųjų ydomis — aš, prieš voždamas į makaulę, tyčiodavausi iš savo priešų. Bet karais bodėjausi: mėgau tuos romius vokiečius, kurie lankydavosi pas senelį, ir domėjausi tik privataus gyvenimo neteisybėmis; mano širdy, kuriai svetima buvo neapykanta, kolektyvinės nuotaikos pasikeisdavo: jomis aš maitinau savo individualų heroizmą. Šiaip ar taip, aš jau turėjau žymę — buvau pralaimėjimo vaikaitis ir todėl padariau tokią absurdišką klaidą — geležies amžiuje gyvenimą palaikiau epopėja. Aš, įsitikinęs materialistas, ligi kapo mokėsiu savo epišku idealizmu už įžeidimą, kurio nepatyriau, už gėdą, kurios neišgyvenau, už dvi prarastas provincijas, kurios mums jau seniai grąžintos.

* * *

Praėjusio šimtmečio buržua visą gyvenimą nepamiršo pirmojo apsilankymo teatre, o jų rašytojai laikė savo pareiga įamžinti jo smulkmenas. Pakilus uždangai, vaikai tarėsi atsidūrę karaliaus rūmuose. Auksas, purpuras, šviesos, dažai, pudra, patetika ir butaforija šventenybėmis pavertė net nusikaltimus; scenoje jie išvydo prisikėlusią aristokratiją, kurią išžudė jų pačių seneliai. Per pertraukas aukštais išsidėsčiusi publika buvo jiems visuomenės hierarchijos paveikslas; ložėse jie matė nuogus pečius ir gyvus aristokratus. Namo grįždavo apstulbinti, suglebę, klastingai paruošti karjeros ceremonialui, kurio dėka jie taps Žiuliais Favrais, Žiuliais Feri, Žiuliais Grevi. Tuo tarpu esu tikras, jog nė vienas iš mano amžininkų neprisimena tos dienos, kai jis pirmąkart susipažino su kinu. Mes nė neapsižiūrėjome, kaip įžengėm į naują, tradicijų neturintį amžių, kuriam buvo lemta išsiskirti iš kitų blogomis manieromis, o naujasis menas, prastuomenės menas, išpranašavo mūsų barbarišką erą. Gimęs valkatų landynėje, administracijos priskirtas prie turgavietės pramogų, jis buvo prasčiokiškas ir piktino solidžius piliečius; tai buvo vaikų ir moterų pramoga; mudu su motiną jį dievinome, tačiau negalvodavome apie jį ir niekad nekalbėdavome: argi kas kalba apie duoną, kol jos nepristinga? Kai apsižiūrėjome ir pamatėme, kad yra kinas, jis jau buvo įaugęs į mūsų kasdienį gyvenimą.

Lietingomis dienomis Ana Mari klausdavo manęs, kur aš norėčiau eiti, ir mudu ilgai svyruodavome, ką pasirinkti: cirką, Šatlė teatrą, Elektros paviljoną ar vaškinių figūrų muziejų; paskutinę akimirką su iš anksto apgalvotu nerūpestingumu nutardavome eiti į kiną. Vos tik praverdavome duris, ant slenksčio pasirodydavo senelis ir klausdavo: „Kur išeinat, vaikai?“ — „Į kiną“, — atsakydavo motina. Jis suraukdavo antakius, ir motina skubiai pridurdavo: „Į „Panteoną“, čia, visai šalia, tik perėjus Suflo gatvę“. Senelis gūžtelėdavo pečiais ir mus išleisdavo; artimiausią ketvirtadienį, susitikęs Simono, jisai klausdavo: „Norėčiau žinoti, Simono, kaip jums, rimtam žmogui, tai atrodo? Mano duktė vedžioja vaikaitį į kiną!“ O ponas Simono taikiai atsakydavo: „Pats aš ten niekad nebuvau, bet žmona kartais nueina“.

Seansas būdavo prasidėjęs. Mes apgraibomis sekdavome paskui bilietininkę, šen bei ten užkliūdami; aš jausdavausi konspiratoriumi; virš mūsų galvų per salę driekdavosi baltos šviesos pluoštas, po kurį skraidydavo dulkės ir dūmai; žvengdavo pianinas, sienose spingsėdavo violetinės elektros kriaušės, man gerklę gniauždavo lako ir dezinfekuojamųjų vaistų kvapas. Tas kvapas manyje sumišdavo su šitos žmoningos tamsos išmonėmis; aš čiulpdavau violetines lempeles, jausdavau rūgštoką jų skonį. Perbraukęs nugara žmonių kelius, atsisėsdavau ant girgždančios kėdės, motina, kad geriau matyčiau, pakišdavo man po užpakaliu sulankstytą antklodėlę, ir aš pagaliau įsmeigdavau akis į ekraną, kur išvysdavau švytinčias kreidines dėmes, mirksinčius peizažus, vagoj amus lietaus ruožų; lietus niekad nesiliaudavo pliaupęs, netgi skaisčiausiai šviečiant saulei, net kambariuose; kartais per kokios nors baronienės svetainę perlėkdavo ugninis asteroidas, o baronienė visai neatrodydavo nustebusi. Man patikdavo tas lietus, tas nenutrūkstamas skubėjimas, neduodąs ramybės sienai. Pianistas paimdavo pirmuosius „Fingalio grotos“ akordus, ir visiems būdavo aišku, kad pasirodys nusikaltėlis — baronienė iš baimės būdavo nei gyva, nei mirusi. Tačiau vietoj gražaus, kiek pajuodusio jos veido atsirasdavo violetinis užrašas: „Pirmosios dalies pabaiga“. Ūmus atsipeikėjimas, šviesa. Kur aš? Mokykloje? Įstaigoje? Jokių pagražinimų: atverčiamų kėdžių eilės su apačioje kyšančiomis spyruoklėmis, sienos išdažytos ochra, ant grindų primėtyta nuorūkų, prispjaudyta. Salėje — tirštas balsų gaudesys, žmonės vėl atgavę žadą, durininke, garsiai šūkaudama, pardavinėja ledinukus, motina nuperka man, aš deduosi į burną ir čiulpiu violetines lempeles. Žmonės trinasi akis, stebisi, pamatę savo kaimynus. Kareiviai, artimiausių gatvių tarnaitės; kažkoks prakaulus senukas kramto tabaką, garsiai kvatoja vienplaukės darbininkės: tai ne mūsų aplinkos žmonės; laimė, vienur kitur iš to galvų parterio kyšo ir raminamai siūbuoja didžiulės skrybėlės.

Velionis mano tėvas ir mano senelis, nuolatiniai antrojo balkono lankytojai, socialinės teatro hierarchijos įpratinti, pamėgo ceremonialą: jei kur susirenka daug žmonių, reikia juos atskirti ritualo barjerais — kitaip jie išsipjaus. Tuo tarpu kinas bylojo visai ką kita; atrodė, jog šią margą publiką sutraukė čia ne šventė, bet katastrofa: etiketės nebeliko, ir atsiskleidė pagaliau tikrasis žmonių ryšys, jų tarpusavio artimumas. Aš bjaurėjausi ceremonijomis, dievinau minias: ir matyti jų man teko visokių, tačiau tokį nuogumą, tokį besąlygišką bendravimą kiekvieno su visais, tokį sapną atmerktomis akimis, tokį miglotą suvokimą, jog būti žmogumi pavojinga, vėliau man teko matyti tiktai 1940 metais karo belaisvių stovykloje XII D.

Motina pamažu įsidrąsino ir ėmė mane vedžioti į Bulvaro kino sales: į „Kineramą“, „Foli Dramatik“, „Vodevilį“, „Gomon Palasą“, kuris tuo metu buvo vadinamas „Hipodromu“. Aš mačiau ten „Zigomarą“ ir „Fantomą“, „Macisto žygius“, „Niujorko paslaptis“. Paauksinimai gadino man visą malonumą. „Vodevilis“, iš teatro paverstas kinu, nenorėjo atsisakyti savo buvusios didybės: ligi paskutinės akimirkos raudona užuolaida su auksiniais kutais dengdavo ekraną; nuaidėdavo trys dūžiai, skelbiantys seanso pradžią, orkestras užgrodavo uvertiūrą, uždanga pakildavo, gesdavo lempos. Mane erzino šitoks nedarnus ceremonialas, visa ta suplėkusi prabanga, kuri tik didino atstumą tarp herojų ir publikos; mūsų tėvai, sėdėdami balkone ar galerijoj, apstulbinti sietyno spindesio, tapytų lubų, negalėjo ir nenorėjo patikėti, kad teatras priklauso jiems, — jame jie buvo svečiai. Tuo tarpu aš norėjau matyti filmą kuo iš arčiau. Matydamas mūsų kvartalo kino salėse visiems vienodus nepatogumus, aš supratau, jog šis naujasis menas priklauso man lygiai kaip ir visiems. Pagal protinį išsivystymą mes visi buvome vienmečiai: man buvo septyneri, ir aš mokėjau skaityti, jam buvo dvylika, ir jis nemokėjo kalbėti. Žmonės kalbėjo, kad jis žengia pirmuosius žingsnius ir darys didelę pažangą; tikėjau, kad mes augsime kartu. Nepamiršau mūsų bendros vaikystės: kai mane kas vaišina ledinuku, kai moteris prie manęs lakuojasi nagus, kai kurio provincijos viešbučio išvietėje užuodžiu dezinfekuojamųjų vaistų kvapą ar, važiuodamas naktį traukiniu, žiūriu į violetinę lempelę palubyje, aš vėl akimis, šnervėmis ir liežuviu juntu anų seniai išnykusių kino salių šviesas ir kvapus; prieš ketverius metus, per audrą plaukdamas pro Fingalio grotą, aš vėjyje girdėjau pianiną.

Buvau nejautrus šventenybėms, bet garbinau magiją: kinas buvo įtartina regimybė, kuriai jaučiau nuodėmingą meilę už tai, ko ji dar neturėjo. Tasai srovenimas buvo viskas ir kartu niekas, tai buvo viskas, paverstas nieku: aš buvau sienos konvulsijų liudininkas; kieti daiktai prarado masyvumą, kuris mane slėgė net mano paties kūne, ir jaunas mano idealizmas džiaugėsi tuo sugebėjimu be paliovos kaitaliotis; vėliau trikampių perkėlimas ir sukimas primindavo man figūrų slidinėj imą po ekraną — net ir planimetrijoje aš mylėjau kiną. Juoda ir balta man virto pagrindinėmis spalvomis, kuriose buvo ir visos kitos, tačiau matyti jas galėjo ne visi; aš buvau laimingas, kad matau tai, kas nematoma. Už viską labiau man patiko nepagydomas mano herojų nebylumas. Arba, tikriau tariant, ne: jie nebuvo nebyliai, nes mokėjo reikšti savo jausmus. Mums tarpininkavo muzika, tai buvo jų vidinio gyvenimo atgarsis. Persekiojama nekaltybė nekalbėjo ir neaiškino savo skausmo žodžiais, ji skleidė melodiją, kuri liejosi į mane; aš skaičiau dialogus, bet girdėjau viltį ir nusivylimą, mano ausis gaudė išdidžią, žodžiais neišsakomą kančią. Aš buvau jų bendrininkas; toji jauna ekrane verkianti našlė — tai juk ne aš, o vis dėlto mūsų abiejų ta pati siela — Šopeno gedulingas maršas, ir štai mano akys sudrėksta nuo jos ašarų. Jaučiausi pranašu, nors nemokėjau pranašauti: išdavikas dar nebuvo išdavęs, o nusikaltimas jau skverbėsi į mane; pilyje viskas atrodo ramu, tačiau niūrūs akordai byloja, kad žudikas čia pat. Kokie buvo laimingi tie kaubojai, muškietininkai, policininkai: jų ateitis buvo tenai, toje pranašingoje muzikoje, ir valdė dabartį. Nenutrūkstanti daina pynėsi su jų gyvenimu ir vedė juos į pergalę ar į mirtį, žengdama ir pati į savo pabaigą. Jie visur buvo laukiami: laukdavo jų pavojuj atsidūrusi mergaitė, laukdavo generolas, laukdavo miške susigūžęs išdavikas, laukdavo surištas ir prie parako statinės numestas draugas, liūdnai žiūrintis, kaip dagčių bėga liepsnelė. Ta bėganti liepsnelė, beviltiškai su grobiku kovojanti mergaitė, per stepę šuoliuojantis raitas herojus, visų šių vaizdų susipynimas, visas tas skubėjimas ir kažkur iš apačios pragarišku tempu aidintis „Bėgimas į pragarą“ — fragmentas iš „Fausto pasmerkimo“, pritaikytas fortepijonui, — viskas susiliedavo į viena: į Likimą. Herojus nušokdavo nuo arklio, užgesindavo dagtį, išdavikas puldavo jį, prasidėdavo kova peiliais, tačiau net ir patys dvikovos atsitiktinumai paklusdavo muzikinės temos vystymuisi: tai buvo pramanyti atsitiktinumai, prastai teužmaskuojantys visuotinę tvarką. Kas per puikumas, kai paskutinis peilio smūgis sutapdavo su paskutiniu akordu! Aš pasijusdavau devintame danguje, surasdavau pasaulį, kuriame norėjau gyventi, pasiekdavau absoliutą. Ir koks apmaudas, kai užsidegdavo lempos: aš būdavau pasiruošęs dėl šių herojų šokti į ugnį, o jie pranykdavo, nusinešdami kartu ir savo pasaulį; jų pergalę aš jausdavau savo gyslomis, ir vis dėlto tai būdavo jų pergalė, o ne mano — gatvėje aš vėl pasijusdavau niekam nereikalingas.

Nusprendžiau atsisakyti kalbos ir gyventi muzikoje. Tokią galimybę turėdavau kas vakarą apie penktą valandą. Senelis tuo metu dėstydavo Gyvųjų kalbų institute, senelė, užsidariusi savo kambaryje, skaitydavo kurį nors Zip romaną, o motina, pavalgydinusi mane, nurodžiusi, kas turi būti gaminama pietums, davusi paskutinius patarimus tarnaitei, sėsdavosi prie pianino ir skambindavo Šopeno balades, Šumano sonatą, simfonines Franko variacijas, o kartais, mano prašoma, „Fingalio grotą“. Aš įslinkdavau į senelio kabinetą; ten būdavo jau tamsu, prie pianino degdavo pora žvakių. Prieblandoje man būdavo patogu: pasičiupdavau senelio liniuotę — tai būdavo mano rapyra, jo peilis popieriui pjaustyti — mano durklas, ir tuojau pat virsdavau plokštuminiu muškietininko paveikslu. Kartais įkvėpimas neskubėdavo, ir aš, garsus duelistas, belaukdamas nuspręsdavau, kad dėl svarbios priežasties man reikia laikytis incognito. Gavęs smūgį, aš negalėjau keršyti, o visą drąsą turėjau sukaupti tam, kad geriau suvaidinčiau bailį. Slankiodavau po kambarį, iš padilbų šnairuodamas, panarinęs galvą, vilkdamas kojas; kartkartėmis krūptelėdavau, tuo parodydamas, jog man kas skėlė antausį ar spyrė batu į užpakalį, tačiau duoti atgal nė negalvodavau, — tik įsidėmėdavau įžeidėjo pavardę. Pagaliau susikaupusi didžiulė muzikos dozė imdavo veikti. Pianinas, tarytum žynio būgnas, palenkdavo mane savo ritmui. Mano sielą išstumdavo Fantazija-ekspromtas, tai užpildydavo mane, suteikdavo paslaptingą praeitį ir svaiginančią, mirtiną ateitį; aš būdavau apsėstas: demonas užvaldydavo mane ir purtydavo kaip slyvos medelį. Į balną! Aš buvau arklys ir raitelis, jojantysis ir jojamasis, lėkiau per smėlėtas lygumas, per laukus, per senelio kabinetą nuo durų iki lango. „Tu per daug triukšmauji, kaimynai ims skųstis“, — sakydavo motina, nesiliaudama skambinusi. Nieko jai nesakydavau, nes būdavau nebylys. Štai aš pamatau kunigaikštį, nušoku nuo arklio, be garso vien iš lūpų judesių duodu jam suprasti, kad laikau jį pavainikiu. Jis paleidžia į mane savo raiterius, tačiau mano špaga sušvytruoja ir užstoja mane tartum plieninė siena; kartkartėmis aš perveriu kam nors krūtinę. Netrukus staigiai pasisuku ir, šį kartą pats perkirstas kardu perpus, krintu ir mirštu ant kilimo. Paskui pamažu išlendu iš lavono, atsistoju ir vėl sugrįžtu prie klajojančio riterio vaidmens. Aš vaidinu visus personažus iš karto: štai aš riteris, ir duodu antausį kunigaikščiui; pasisuku — ir jau kunigaikštis, gaunu tą patį antausį. Tačiau piktadarys ilgai nebūdavau, — neiškęsdavau negrįžęs prie pagrindinio, svarbiausio vaidmens — paties savęs. Būdavau nenugalimas ir prieš visus laimėdavau. Tačiau, kaip ir savo naktiniuose nuotykiuose, pergalę vis atidėdavau neribotam laikui, nes mane baugino marazmas, kuris ištinka po jos.

Štai aš ginu jaunutę grafaitę nuo paties karaliaus brolio. Kas per skerdynės! Tuo tarpu motina atsiverčia kitą puslapį: vietoj allegro suskamba švelnus adagio; aš paskubomis baigiu žudynes, šypsausi savo globotinei. Ji mane myli: apie tai byloja muzika. Ir aš ją tikriausiai myliu: mano krūtinėje ima plakti įsimylėjusi, ilgesinga širdis. Ir ką gi daro, kai myli? Aš imu ją už rankos, vedžiojuosi po pievą, bet šito juk nepakanka. Skubiai sušaukti valkatos ir reiteriai išgelbsti mane iš keblios padėties: jie užpuola mus — šimtas prieš vieną; devyniasdešimt jų aš nudedu, dešimt, kurie lieka gyvi, pagrobia grafaitę.

Ateina laikas įžengti į niūriausią mano gyvenimo laikotarpį: moteris, kuri mane myli, nelaisvėje, man ant kulnų lipa visos karalystės policija, aš — žmogus, atsidūręs už įstatymo ribų, persekiojamas, nelaimingas, man teliko sąžinė ir kardas. Prislėgtas matuoju žingsniais senelio kabinetą, į mane smelkiasi aistringas Šopeno liūdesys. Kartais praverčiu keletą savo gyvenimo puslapių — peršoku dvejus trejus metus, norėdamas įsitikinti, jog viskas baigsis gerai, man bus sugrąžinti titulai, žemės, sužadėtinė, beveik tokia pat nekalta, ir pats karalius paprašys atleidimo. Tačiau tuojau pat vėl šoku atgal dvejus trejus metus ir atsiduriu pavojuose. Toji valandėlė mane žavėdavo: prasimanymas susiliedavo su tikrove; nelaimingas klajūnas, ieškantis teisybės, būdavo kaip dvynys panašus į berniuką, kuris nežinojo, ką veikti, buvo našta pats sau, ieškojo gyvenimo prasmės ir, aidint muzikai, šlaistėsi po savo senelio kabinetą. Nepertraukdamas vaidmens, naudodamasis tuo pranašumu, aš sutapatindavau mūsų likimus. Įsitikinęs galutine pergale, savo negandas laikiau trumpiausiu keliu jai pasiekti; pro dabarties skurdą mačiau būsimą garbę, dėl kurios viską ir dariau. Šumano sonata mane galutinai įtikino: aš buvau ir viltį praradusi būtybė, ir Dievas, gelbintis ją nuo pat pasaulio pradžios. Kokia laimė, kad galima visiškai nusivilti — tuomet gauni teisę šiauštis prieš visą pasaulį. Man įkyrėjo pernelyg lengvos pergalės, aš mėgavausi melancholijos saldybėmis, aitriu keršto malonumu. Visų lepinamas, viskuo persisotinęs, neturėdamas jokio troškimo, aš pasinėriau į įsivaizduotą vargą: aštuoneri metai laimės man teįdiegė kančios pamėgimą. Stojau ne prieš įprastinius savo teisėjus, kurie visi man buvo palankūs, bet prieš rūstų tribunolą, kuris buvo pasirengęs mane nuteisti nė neišklausęs: buvau pasiryžęs iš jo plėšte išplėšti išteisinimą, pagarbą, laurus. Daugybę kartų, karštai įsijautęs, perskaičiau Grizeldos istoriją; tačiau pats nebuvau linkęs kentėti, ir pirmieji mano troškimai buvo žiaurūs: daugybės princesių gelbėtojas nesivaržydamas vaizdavosi lupąs mažytę kaimynų mergaitę. Šiame ne per daug rekomenduojamame pasakojime man labiausiai patiko aukos sadizmas ir nepalenkiamas dorumas, galų gale parklupdąs ant kelių jos budelį vyrą. Aš apie tai ir svajojau: jėga paklupdyti teisėjus, priversti juos mane garbinti ir tuo nubausti už šališkumą. Tačiau atsiskaitymo valandą vis atidėliodavau; aš, būsimos pergalės herojus, kamavausi, laukdamas triumfo, ir be paliovos jo vengiau.

Man rodos, jog ši dviguba melancholija — tikra ir suvaidinta — reiškė mano nusivylimą: kasdieniniai žygdarbiai buvo tik atsitiktinumų virtinė. Kai motina stipriai užgaudavo Fantazijos-ekspromto akordus, aš vėl grįždavau į neatmenamus laikus, kai našlaičiai pasigenda tėvo, o klajojantys riteriai pasigenda našlaičių; aš, didvyris ar mokinys, rašiau tuos pačius diktantus, dariau tuos pačius žygdarbius, neįstengdamas pabėgti iš savo kalėjimo — kartojimo. Ir vis dėlto ji — ateitis — egzistavo, ją man atskleidė kinas; aš svajojau turėti savo likimą. Grizeldos aikštingumas man galų gale įgriso: veltui atidėliojau neribotam laikui istorinę savo triumfo valandėlę, man jos paversti tikra ateitimi nepavyko — ji liko tik atitolinta dabartis.

Kaip tik apie tą laiką — 1912 ar 1913 metais — perskaičiau Žiulio Verno „Mišelį Strogovą“. Verkiau iš džiaugsmo: koks pavyzdingas gyvenimas! Savo narsumui parodyti šis karininkas neturėjo laukti plėšikų malonės: įsakymas iš aukščiau ištraukė jį iš nežinomybės; jis gyveno, paklusdamas jam, ir mirė triumfo valandą, nes tokia šlovė — tai mirtis: užsiverčia paskutinis knygos lapas, ir Mišelis gyvas užsidaro savo mažyčiame karste auksinėmis briaunomis. Jokių abejonių: jo gyvenimas nuo pat pirmos akimirkos buvo pateisintas. Nė šešėlio atsitiktinumo: tiesa, jis visą laiką kilnojosi iš vietos į vietą, tačiau svarbūs įsipareigojimai, jo drąsa, priešo budrumas, vietovės sąlygos, susisiekimo priemonės, dešimtys kitų iš anksto žinomų faktorių įgalindavo bet kuriuo metu nustatyti jo buvimo vietą žemėlapyje. Jokio kartojimosi: viskas keitėsi, herojus taip pat turėjo be paliovos keistis; kelią jam švietėjo paties ateitis, jį vedė kelrodė žvaigždė. Po trijų mėnesių dar kartą su tuo pačiu užsidegimu perskaičiau šį romaną, tačiau Mišelis man nebepatiko, atrodė pernelyg doras, vien tik likimo jam pavydėjau. Žavėjo mane Mišelyje užsimaskavęs krikščionis, kuriuo tapti man sutrukdyta. Visos Rusijos caras buvo Dievas Tėvas; Mišeliui, ypatingu dekretu pažadintam iš nebūties, buvo pavesta, kaip ir kiekvienai būtybei, nepaprasta ir labai svarbi misija; jis ėjo per šią ašarų pakalnę, šluodamas pagundas, nugalėdamas kliūtis, pažino kankinio dalią, pasinaudojo antgamtine pagalba2; jis šlovino savo Kūrėją, paskui, atlikęs pareigą, tapo nemirtingas. Man ši knyga buvo nuodai: vadinasi, yra pasaulyje išrinktųjų? Jiems kelią nužymi aukščiausia būtinybė? Šventumu aš bjaurėjausi, tuo tarpu Mišelio Strogovo šventumas mane sužavėjo, nes iš paviršiaus buvo panašus į heroizmą.

Ir vis dėlto savo pantomimų aš nė kiek nepakeičiau, o misijos idėja kybojo ore tarsi bekūnė šmėkla, kurios negalėjau paversti tikrove, bet neįstengiau nė atsikratyti. Aišku, mano statistai, Prancūzijos karaliai, buvo man paslaugūs ir tik laukė mano ženklo, kad savo ruožtu pareikalautų mano paslaugų. Tačiau aš jų neprašiau. Jei rizikuoji savo gyvybe iš pilietinio paklusnumo, tai kam čia dar kilnumas? Marselis Diuno, plieninių kumščių boksininkas, kiekvieną savaitę stebindavo mane, lengvai padarydamas daugiau negu priderėjo, tuo tarpu Mišelis Strogovas, apakęs, su garbingomis žaizdomis visame kūne, vos galėjo pasakyti atlikęs kas pridera. Gėrėjausi jo narsa, bet smerkiau jo nusižeminimą: viršum šio drąsuolio galvos buvo tik dangus, tad kam jis lenkė ją prieš carą? Caras turėjo pats bučiuoti jam kojas. Tačiau iš kur gauti mandatą gyvenimui, nepripažįstant nieko virš savęs? Šis prieštaringumas visiškai suglumino mane. Kartais bandydavau kliūtį apeiti: mane, nežinomą kūdikį, pasiekia kalbos apie pavojingą misiją; nuėjęs puolu karaliui po kojų, maldaudamas ją patikėti man. Jis nesutinka: aš esąs per jaunas, o uždavinys — per sunkus. Tuomet atsistoju, priverčiu kautis dvikovoje visus jo karininkus ir vieną po kito nugaliu. Valdovas nusileidžia: „Ką gi, eik, jeigu jau nori!“ Tačiau ši gudrybė manęs nepatenkina, aš puikiai suprantu, jog įsibroviau per jėgą. Be to, nepakenčiu visų tų karūnuotų iškamšų: esu sankiulotas, karalžudys, senelis buvo nuteikęs mane prieš visus tironus apskritai — ar tai būtų Liudvikas XVI, ar Badengė. Svarbiausia, kiekvieną dieną laikraštyje „Le Matin“ skaitydavau Mišelio Zevako romano tęsinį: šis talentingas rašytojas Hugo veikiamas sukūrė respublikonišką apsiausto ir špagos romano variantą. Jo herojai atstovavo liaudžiai; jie kūrė ir griovė imperijas, nuo pat XIV amžiaus pranašavo Prancūzijos revoliuciją, iš geranoriškumo gynė mažamečius ir bepročius karalius nuo jų ministrų, skaldė antausius karaliams piktadariams. Iš visų jų didžiausias — Pardajanas — tapo mano mokytoju: mėgdžiodamas jį, šimtus kartų aš išdidžiai pražergdavau savo gaidiškas kojeles ir pliekdavau antausius Henrikui III ir Liudvikui XIII. Nejaugi po to aš galėjau klausyti jų įsakymų? Žodžiu, negalėjau nei išgauti iš savęs mandato, kuris būtų pateisinęs mano buvimą šioje žemėje, nei kam nors suteikti teisę man jį išduoti. Vėl sėdau į balną, abejingai kamavausi mūšiuose: aš, išsiblaškęs žudikas, nerūpestingas kankinys, neturėdamas nei caro, nei Dievo, netgi tėvo, likau Grizelda.

Gyvenau dvilypį gyvenimą, kuris perdėm buvo melagingas: tarp žmonių buvau pajacas — garsus įžymiojo Šarlio Šveicerio vaikaitis; vienumoje — skęsdavau vaizduotės sukurtose nuoskaudose. Netikrą triumfą išlygindavau netikru incognito. Visai nesunku man būdavo pereiti iš vieno vaidmens į kitą: kaip tik tą akimirką, kai iškeldavau špagą, pasiruošęs kirsti, durų spynoje pasisukdavo raktas, motinos rankos, tartum suparalyžiuotos, ūmai apmirdavo ant klavišų, aš padėdavau liniuotę atgal į knygų spintą ir puldavau seneliui ant kaklo, pristumdavau jam fotelį, paduodavau kailines šlepetes ir klausdavau, kaip praėjo diena, vadindamas visus jo mokinius vardais. Nors kartais būdavau nukilęs į labai tolimą vaizduotės pasaulį, niekada nebūdavo pavojaus, kad galiu pasimesti. Tačiau man grėsė kas kita: mano galvoje galėjo visam laikui likti apgaulių kaita.

Bet buvo ir kita tiesa. Liuksemburgo sodo terasose žaidė vaikai, aš prieidavau prie jų, jie lakstydavo visai pro pat mane, tačiau nepastebėdavo; žiūrėdavau į juos elgetos akimis: kokie jie stiprūs ir vikrūs! Kokie gražūs! Šių tikrų, gyvų herojų akivaizdoje aš prarasdavau savo „vunderkindišką protą“, savo universalias žinias, atletiškus muskulus, duelisto vikrumą; atsišliedavau į medį ir laukdavau. Visų savo privilegijų būčiau atsižadėjęs, jei tik būčiau išgirdęs jų būrio vadą storžieviškai šūktelint vieną žodį: „Eikš, Pardajanai, tu būsi belaisvis“. Netgi menkutis vaidmuo be žodžių man būtų buvęs didžiausia laimė; su džiaugsmu būčiau sutikęs vaidinti sužeistąjį ant neštuvų ar mirusįjį. Tačiau niekas man nepasiūlė: aš sutikau tikruosius savo teisėjus — sau lygius vienmečius, ir jų abejingumas buvo man pasmerkimas. Negalėjau atsipeikėti save išvydęs jų akimis: ne stebuklas, ne medūza, o tik šiaip niekam neįdomus nupiepėlis. Motina negalėjo nuslėpti savo pasipiktinimo: ši aukšta ir graži moteris lengvai apsiprato su mažu mano ūgiu; jai tas atrodė visai natūralu: Šveiceriai aukšti, o Sartrai — maži, aš atsigimiau į tėvą, štai ir viskas. Jai patiko, kad aštuonerių metų aš tebebuvau portatyvus, lengvai kilnojamas: jos akimis žiūrint, mano kišeninis formatas tebuvo prailginta kūdikystė. Tačiau matydama, kad niekas nepageidauja su manim žaisti, iš didelės meilės ji atspėjo, kad aš galiu manyti, jog kiti mane laiko neužauga, — nors neužauga juk nesu, — ir dėl to sielotis. Gelbėdama mane iš nevilties, ji dėdavosi nekantraujanti: „Na, ko gi tu lauki, žiopliuk? Paklausk, ar jie priims tave žaisti“. Aš purtydavau galvą: būčiau sutikęs su bet kokiomis žeminančiomis pareigomis, tačiau jų prašyti man neleido išdidumas. Motina parodydavo metaliniuose foteliuose sėdinčias damas su virbalais rankose: „Nori, aš nueisiu pakalbėti su jų mamom?“ Maldaudavau ją to nedaryti; ji paimdavo mane už rankos, ir mudu eidavome nuo medžio prie medžio, nuo vieno vaikų būrelio prie kito, kaskart maldaudami akimis ir kaskart atstumiami. Temstant aš sugrįždavau ant savo laktos, į aukštybes, kur pleveno dvasia ir svajonės: už savo nusivylimus atsikeršydavau keletu vaikiškų pranašysčių ir šimtais išžudytų reiterių. Ir vis dėlto kažkas buvo ne taip.

Mane išgelbėjo senelis: pats to nenorėdamas, jis pastūmėjo mane į naują meną, kuris pakeitė mano gyvenimą.

II RAŠYTI

Šarlis Šveiceris niekad nelaikė savęs rašytoju, tačiau, ir sulaukęs septyniasdešimties metų, tebesižavėjo prancūzų kalba, kurią buvo išmokęs sunkiai ir dar negalutinai: jis žaidė ja, gėrėjosi žodžiais, gardžiavosi jų tarimu, o negailestinga jo tarsena nepalikdavo sveiko nė vieno skiemenėlio; laisvalaikiu senelio plunksna komponuodavo iš jų puokštes. Įvairiom šeimos ar mokyklos gyvenimo datom jis mielai parašydavo proginių kūrinėlių: naujametinių linkėjimų, sveikinimų gimimo dienos ar vestuvių proga, eiliuotų prakalbų, skirtų Karolio Didžiojo šventei, trumpučių pjesių, šaradų, proginių ketureilių, malonių banalybių; kongresuose jis improvizuodavo vokiškus ir prancūziškus ketureilius.

Vasaros pradžioje, dar nepasibaigus senelio paskaitoms Institute, abi moterys ir aš išvažiavome į Arkašoną. Senelis mums rašydavo triskart per savaitę: du puslapius — Luizai, post skriptum — Anai Mari, man — ištisą laišką eilėmis. Kad geriau įvertinčiau savo laimę, motina pati išstudijavo prosodijos taisykles ir man jas išaiškino. Kažkas užklupo mane dėliojantį eiliuotą atsakymą, privertė parašyti ligi galo, padėjo. Išsiuntusios laišką, abi moterys kvatojo su ašaromis, įsivaizduodamos, kaip išsižios adresatas. Kitame laiške buvo poema mano garbei; aš atsakiau poema. Tai virto įpročiu, senelis ir vaikaitis susijungė nauju saitu; jie, kaip indėnai ar Monmartro suteneriai, kalbėjosi moterims nesuprantama kalba. Gavau dovanų rimų žodyną ir pasidariau eiliuotoju: kūriau madrigalus mažai šviesiaplaukei mergytei Vevė, kuri nesikeldavo nuo šezlongo ir po kelerių metų mirė. Mergaitei — angeliškai būtybei — tebuvo į juos nusispjaut, tačiau už jos abejingumą man atlygindavo plačiosios publikos susižavėjimas. Kai kurios tų poemų išliko. „Visi vaikai genialūs, išskyrus Minu Drue“, — 1955 metais pasakė Kokto. 1912-aisiais visi buvo genialūs, išskyrus mane: aš rašiau beždžioniaudamas, vaidindamas, dėdamasis suaugęs; o svarbiausia — rašiau dėl to, kad buvau Šarlio Šveicerio vaikaitis. Kai gavau Lafonteno pasakėčias, jos man nepatiko: autorius jautėsi pernelyg laisvai; nusprendžiau perrašyti jas aleksandrinu. Uždavinys buvo ne mano jėgoms, ir aš apsižiūrėjau, kad iš manęs šaipomasi; tai buvo paskutinis mano poetinis bandymas. Bet stimulas jau buvo duotas: nuo eilių aš perėjau prie prozos ir be jokio vargo kūriau tuos jaudinančius nuotykius, kuriuos kadaise skaičiau „Svirplyje“. Buvo pats laikas: pamačiau, kokios tuščios mano svajos. Mano fantastinės klajonės troško pavyti tikrovę. Kai motina, neatitraukdama akių nuo gaidų, manęs klausdavo: „Pulu, ką tu darai?“ — aš kartais sulaužydavau savo tylėjimo įžadą ir jai atsakydavau: „Kiną“. Iš tikrųjų aš bandžiau rauti vaizdus iš savo galvos ir kūnyti juos už savęs, tarp tikrų baldų ir tikrų sienų, spindinčius ir regimus, kaip ir tie, kurie srovendavo ekranuose. Bet veltui: aš nebegalėjau nežinoti, kad guodžiuosi dvigubu melu: vaidinau aktorių, vaidinantį herojų.

Vos tik pradėjęs rašyti, dėdavau plunksną į šalį ir džiūgaudavau. Melas buvo tas pats, bet, kaip jau sakiau, žodžius aš laikiau daiktų esme. Niekas manęs taip nejaudino, kaip mano paties krevezonės, kurių blankus, tartum žaltvykslės, spindesys pamažu virsta dulsva apčiuopiama medžiaga: fantazijos vaizdiniai tapdavo tikrove. Patekę į pavadinimo spąstus, liūtas, Antrosios imperijos kapitonas ar beduinas atsidurdavo valgomajame ir, susilieję su ženklais, likdavo ten amžini belaisviai; man rodės, jog, skrebindamas plienine plunksna, aš įgyvendinu savo svajones. Išsiprašiau sąsiuvinį, violetinio rašalo, viršely užrašiau: „Romanų sąsiuvinis“. Pirmąjį užbaigtą romaną pavadinau: „Peteliškės beieškant“. Vienas mokslininkas su dukteria ir jaunas atletiškos išvaizdos tyrinėtojas plaukia Amazonės upe aukštyn, ieškodami kažkokios labai retos peteliškės. Siužetą, personažus, nuotykių detales, netgi antraštę — viską pasiskolinau iš vieno prieš keletą mėnesių atspausdinto iliustruoto apsakymo. Šis drąsus plagiatas mane išvadavo iš paskutinių abejonių: viskas tiesa, nes aš nieko neišsigalvoju. Išleisti savo kūrinius neturėjau pretenzijų, tačiau visados pasistengdavau, kad jie būtų išspausdinti iš anksto, ir nerašiau nė eilutės, kurios man negarantavo modelis. Ar laikiau save nusirašinėtoju? Ne. Maniau esąs originalus autorius: retušuodavau, atnaujindavau; aš, pavyzdžiui, pasirūpindavau pakeisti herojų vardus. Dėl šių nežymių iškraipymų jaučiausi galįs nebedaryti skirtumo tarp atminties ir vaizduotės. Nauji ir jau parašyti sakiniai mano galvoje persitvarkydavo su tuo nenumaldomu veržlumu, kuris paprastai laikomas įkvėpimu. Juos perrašydavau, ir mano akyse jie virsdavo apčiuopiamais daiktais. Jeigu rašytojas, kaip paprastai manoma, įkvėpimo valandėlę savo sielos gelmėse tampa kažkuo kitu, ne savimi, tai aš įkvėpimą pažinau tarp septynerių ir aštuonerių metų.

Niekad nepasidaviau visiškai apmulkinamas šito „automatiško rašymo“. Tačiau man patiko patsai žaidimas: neturėdamas brolių nei seserų, galėjau žaisti jį vienas. Kartkartėmis stabtelėdavau rašęs ir, suraukęs kaktą, įsmeigęs į vieną tašką akis, apsimesdavau dvejojąs, kad pasijusčiau rašytoju. Plagijavimą, reikia pasakyti, aš dievinau iš snobizmo ir, kaip bus matyti, tyčiomis eidavau ligi kraštutinumo.

Busenaras ir Žiulis Vernas niekad nepraleidžia progos apšviesti skaitytoją: pačią kritiškiausią akimirką jie nutraukia pasakojimo giją ir įninka aprašinėti kokį nuodingą augalą ar vietinių gyventojų būstus. Skaitydamas aš tokias pamokomas vietas peršokdavau; rašydamas — kimšte jų prikimšdavau savo romanus; stengiausi papasakoti savo amžininkams, ko pats nežinojau: apie Ugnies Žemės gyventojų papročius, Afrikos augaliją, dykumos klimatą. Likimo išskirti, peteliškių kolekcionierius ir jo duktė, patys to nežinodami, vėl atsiduria tame pačiame laive, tampa tos pačios katastrofos aukomis, įsikimba į tą patį gelbėjimo ratą, pakelia akis ir abu iš karto sušunka: „Dezi!“, „Tėte!“ Deja, netoliese, ieškodamas šviežienos, zuja ryklys, jis prisiartina, bangose sublizga jo pilvas. Ar išvengs nelaimingieji mirties? Einu pasiimti didžiojo Laruso tomo Pr-Z, sunkiai atsitempiu ligi savo piupitro, atsiverčiu reikiamą puslapį ir, pradėjęs iš naujos eilutės, žodis į žodį nurašau: „Rykliai paplitę atogrąžų Atlante. Šios didelės jūrų žuvys išauga ligi trylikos metrų ilgio ir sveria ligi aštuonių tonų...“ Neskubėdamas perrašydavau straipsnį: jausdavausi žavingai nuobodus, toks pat prakilnus kaip Busenaras ir, dar nerasdamas būdo savo herojams išgelbėti, apimtas saldaus siaubo, delsdavau.

Viskas klostėsi taip, kad ir ši naujoji mano veikla turėjo virsti maivymusi. Motina nešykštėjo skatinimų, o kai būdavo svečių, ji specialiai vesdavo juos į valgomąjį, kad užkluptų jaunąjį kūrėją prie mokiniško piupitro; aš dėdavausi paskendęs mintyse ir nematąs besigėrinčių veidų; svečiai pirštų galais išslinkdavo, tarpusavy šnabždėdamiesi, jog aš nepaprastai mielas, jog tai baisiai žavu. Dėdė Emilis man padovanojo mažytę rašomąją mašinėlę, kuria aš nesinaudojau, ponia Pikar nupirko man pusrutulių žemėlapį, kad galėčiau neklysdamas nustatinėti maršrutus keliautojams aplink pasaulį. Mano antrąjį romaną „Bananų pirklys“ Ana Mari perrašė ant blizgaus popieriaus ir paleido per rankas. Netgi Mami skatino mane: „Bent neišdykauja, — sakydavo ji, — ir nekelia triukšmo“. Laimė, senelis reiškė nepasitenkinimą, ir mano įšventinimas buvo atidėtas.

Karlas niekad nepritarė mano, kaip jis vadino, „skaitalams“. Kai motina jam pasakė, kad aš pradėjęs rašyti, iš pradžių jis nudžiugo, tikėdamasis, manau, jog aš sukursiu mūsų šeimos kroniką, pilną gyvų pastebėjimų ir žavaus naivumo. Jis paėmė mano sąsiuvinį, pasklaidė lapus, susiraukė ir išėjo iš valgomojo, pasipiktinęs, kad aš kartoju savo mėgstamų žurnalų „kvailystes“. Daugiau mano kūryba jis nebesidomėjo. Susisielojusi motina daugelį kartų lyg niekur nieko bandė įduoti jam paskaityti „Bananų pirklį“. Ji palaukdavo, kol senelis, apsiavęs šlepetėmis, atsisės į fotelį; kai jis, įsmeigęs griežtą žvilgsnį į vieną tašką ir pasidėjęs ant kelių rankas, tyliai ilsėdavosi, motina atsinešdavo mano rankraštį ir atsainiai sklaidydavo, paskui staiga, tartum aptikusi labai įdomią vietą, imdavo viena juoktis. Galiausiai nebeištverdama ištiesdavo sąsiuvinį seneliui: „Paskaityk, tėte! Čia taip juokinga“. Tačiau jis atstumdavo ranka sąsiuvinį arba, jeigu pažvelgdavo, tai tik parodydavo su nepasitenkinimu rašybos klaidas. Ilgainiui motina neteko drąsos: nebedrįsdama manęs girti ir bijodama įskaudinti, ji liovėsi skaityti mano kūrinius, kad nereikėtų apie juos su manimi kalbėti.

Vos pakenčiama ir visų ignoruojama mano literatūrinė veikla pasidarė pusiau nelegali; tačiau aš vis vien atkakliai kūriau: rašydavau per pertraukas, ketvirtadieniais ir sekmadieniais, per atostogas arba lovoje, kai nusišypsodavo laimė susirgti; prisimenu laimingąsias dienas, kai imdavau sveikti po ligos, ir juodą sąsiuvinį raudonomis briaunomis, su kuriuo, lyg su rankdarbiu, niekad nesiskirdavau. „Kiną darydavau“ rečiau: romanų rašymas atstodavo viską. Žodžiu, rašiau savo malonumui.

Mano kūrinių intrigos darėsi sudėtingesnės, įterpdavau įvairiausių epizodų, be tvarkos versdavau į šią maišalynę visa, ką buvau skaitęs gero ar blogo. Pasakojimui tai neidavo į naudą, tačiau man buvo naudinga: turėdamas sugalvoti tarp jų ryšį, aš jau nebegalėjau išsiversti vien plagijavimu. Be to, buvau nebe vienas — tapau dvilypis. Praėjusiais metais, kai „darydavau kiną“, aš vaidindavau save patį, stačia galva puldavau į vaizduotės sukurtas situacijas ir ne kartą man atrodydavo, jog visai prasmengu jose. Dabar aš, autorius, buvau taip pat ir herojus, kuriame atsispindėdavo mano epinės svajonės. Ir vis dėlto mes buvome du: jo vardas buvo kitoks, ir aš apie jį kalbėdavau trečiuoju asmeniu. Užuot suteikęs jam savo išvaizdą, lipdžiau jo kūną iš žodžių ir tarsi žiūrėjau į jį iš šalies. Šis ūmus „atitolimas“ mane galėjo išgąsdinti, tačiau jis mane sužavėjo; džiaugiausi, kad galiu būti savo herojumi, tuo tarpu jis — tai nevisiškai aš. Tai buvo mano lėlė, aš galėjau su ja elgtis kaip tinkamas, statyti į pavojingiausias situacijas, perverti jai ietimi šoną, o paskui slaugyti, kaip mane slaugydavo motina, gydyti, kaip ji mane gydydavo. Mėgstamiausi mano autoriai, galutinai nepraradę kuklumo, sustodavo pusiaukelėje į didybės viršūnes: net Zevako narsuolis nestodavo daugiau kaip prieš dvidešimt nevidonų iš karto. Aš panorau pertvarkyti nuotykių romaną, išmečiau už borto tikroviškumą, prikūriau dvigubai daugiau priešų ir pavojų: jaunasis tyrinėtojas iš „Peteliškės beieškant“, gelbėdamas savo būsimą uošvį ir sužadėtinę, tris dienas ir tris naktis kaunasi su rykliais; galiausiai jūra lieka raudona; tas pats herojus sužeistas pabėga iš apačų apsuptos rančos ir pereina dykumą, laikydamas rankose išvirtusias žarnas; jis nesutinka, kad jam užsiūtų pilvą, kol nepasikalbės su generolu. Vėliau tas pats herojus, tiktai Gečo fon Berlichingeno vardu, priverčia trauktis ištisą armiją. Vienas prieš visus: toks buvo mano devizas. Šitos niūrios ir didingos fantazijos šaltinio ieškokite buržuaziniame puritoniškame mano aplinkos individualizme.

Herojus — aš kovojau prieš tironiją; demiurgas — pats tapau tironu, patyriau visas valdžios pagundas. Buvau beginklis — tapau žiaurus. Kas man trukdė išdurti Dezi akis? Apmiręs iš baimės, atsakiau: niekas. Ir aš jas išdūriau, tartum būčiau nuplėšęs musei sparnelius. Širdis daužėsi, o aš rašiau: „Dezi pabraukė ranka per akis — ji buvo akla“ ir, atitraukęs plunksną, sustingau: aš padariau absoliute menkutį postūmį, patirdamas žavų kaltumo jausmą. Tikras sadistas aš nebuvau: nesveikas džiaugsmas tuojau pat virsdavo panika, aš panaikindavau visus savo dekretus, užbraukydavau juos daugybe brūkšnių, kad liktų neįskaitomi: mergaitė atgaudavo regėjimą arba, tikriau tariant, niekad nebūdavo jo praradusi. Tačiau savivalės prisiminimas mane dar ilgai kankindavo: aš pats savyje kursčiau rimtą nerimą.

Nerimavau ir dėl savo pasaulio, sukurto popieriuje: kartais, persisotinęs švelniomis, vaikų amžiui skirtomis žudynėmis, duodavau sau valią ir, kraupių galimybių išgąsdintas, atrasdavau siaubingą pasaulį, kuris tebūdavo išvirkštinė mano visagalybės pusė. Aš tardavau sau: visko gali atsitikti! O tai reiškė: aš visa galiu įsivaizduoti. Drebėdamas, visą laiką pasiruošęs suplėšyti popierių, pasakodavau nežmoniškas žiaurybes. Motina, kartais žvilgtelėjusi man per petį, išdidžiai ir nerimastingai sušukdavo: „Kokia vaizduotė!“ Ji kramtydavo lūpas, norėdavo kažką sakyti, nerasdavo žodžių, staiga pasišalindavo: aš tiesiog netekdavau galvos iš baimės. Tačiau vaizduotė čia buvo niekuo dėta: aš juk neišgalvodavau visų tų žiaurumų, o rasdavau juos, kaip ir visa kita, savo atminty.

Tuo metu Vakarų pasaulis duso: vėliau tai buvo pavadinta „gyvenimo saldumu“. Neturėdama aiškių priešų, buržuazija su malonumu baiminosi savo šešėlio; ji savo nuobodulį iškeitė į reguliuojamą nerimą. Buvo kalbama apie spiritizmą, apie dvasios materializavimąsi; Le Gofo gatvėje, priešais mus, namo Nr. 2 penktame aukšte, buvo varinėjami staleliai. „Pas magą“, — sakydavo senelė. Kartais ji mus pašaukdavo, ir mes dar suspėdavome pamatyti ant apskrito stalelio poromis sudėtas rankas, tačiau kažkas prieidavo ir užtraukdavo užuolaidas. Luiza tvirtino, jog tasai magas kasdien priiminėjąs mano amžiaus vaikus, ateinančius su motinomis. „Ir aš matau, — sakydavo ji, — kaip jisai magnetizuoja juos rankomis“. Senelis linguodavo galva, tačiau, nors ir smerkė visa tai, šaipytis nedrįsdavo. Motina būgštaudavo, senelės skepticizmą nors kartą nustelbdavo susidomėjimas. Galiausiai jie sutardavo: „Svarbiausia apie tai negalvoti — šitaip iš proto galima išeiti!“ Madingos būdavo fantastiškos istorijos: lojalūs laikraščiai du ar tris kartus per savaitę aprūpindavo jomis savo skaitytojus, praradusius tikėjimą, tačiau apgailestaujančius jo žavesį. Pasakotojas labai objektyviai perteikdavo jaudinantį faktą; jis nesikratydavo pozityvizmo: įvykis, nors ir labai keistas, tikriausiai turįs tam tikrą racionalų pagrindą. Autorius to pagrindo ieškodavo, jį rasdavo ir sąžiningai mums išdėstydavo. Tačiau tuojau pat labai sumaniai pasistengdavo parodyti, koks tasai pagrindas menkas ir neįtikimas. Ir daugiau nieko: pasakojimas baigdavosi klaustuku. Tačiau to pakakdavo: Anas pasaulis būdavo čia pat, ir jis atrodė juo baisesnis, kad buvo neminimas.

Atsiskleidęs „Le Matin“, aš sustingdavau iš siaubo. Vienas įvykis ypač sukrėtė mane. Prisimenu dar ir jo antraštę: „Vėjas medžiuose“. Vieną vasaros vakarą antrame kaimiško namo aukšte blaškosi patale vieniša ligonė; per atvirą langą į kambarį svyra kaštono šakos. Pirmame aukšte susirinkę keletas žmonių šnekučiuojasi, žiūri, kaip naktis pamažu gaubia sodą. Staiga kažkas pro langą parodo į kaštoną: „Žiūrėkit! Žiūrėkit! Vėjas pakilo, ar ką?“ Visi nustemba, išeina į lauką: vėjo nė kvapo; tačiau lapai juda. Ir staiga — riksmas: ligonės vyras puola laiptais aukštyn ir atranda savo jauną žmoną atsisėdusią lovoje; ji rodo pirštu į medį ir krinta negyva; kaštonas vėl stovi ramus kaip visada. Ką ji matė? Vienas beprotis buvo pabėgęs iš ligoninės: tai jis, įlipęs į medį, tikriausiai parodė jai bjaurią grimasą. Tenai turėjo būti jis, nes nėra jokios kitos įtikinamos priežasties. Ir vis dėlto... Kaipgi niekas jo nepastebėjo įlipančio? Nė išlipančio? Kaipgi nelojo šunys? Kaipgi jis buvo po šešių valandų sulaikytas už šimto kilometrų nuo tos vietos? Klausimai lieka be atsakymų, Pasakotojas, iš naujos eilutės, lyg niekur nieko, daro nerūpestingą išvadą: „Kaimo gyventojai tikina, kad kaštono šakas purčiusi Mirtis“. Aš nusviedžiau laikraštį žemėn, treptelėjau koja ir sušukau: „Ne! Ne!“ Širdis šokinėjo krūtinėje. Kartą vos nenualpau Limožo traukinyje; vartydamas Ašeto almanachą, aptikau graviūrą, nuo kurios plaukai šiaušėsi: mėnesienos nušviesta krantinė, ilgos gumbuotos žnyplės išlenda iš vandens, sugniaužia girtuoklį ir nusitraukia į dugną. Paveikslėlis iliustravo tekstą, kurį ryte prarijau ir kuris baigėsi maždaug tokiais žodžiais: „Alkoholiko haliucinacija? Ar atsivėręs pragaras?“ Ėmiau bijoti vandens, krabų, medžių. O ypač bijojau knygų: keikiau budelius, kurių apsakymai buvo pilni tų šiurpių vaizdų. Ir vis dėlto juos mėgdžiojau.

Suprantama, reikėdavo tam progos. Pavyzdžiui, sutemų: valgomasis skendėdavo prietamsyje, aš prisitraukdavau stalelį prie lango, mane apimdavo baimė, mano herojų, neginčijamai taurių, nepripažintų ir reabilituotų, klusnumas bylodavo apie jų nepastovumą. Tuomet ir įvykdavo tai: mane užhipnotizuodavo nematoma stulbinanti būtybė; kad ją išvysčiau, turėdavau ją aprašyti. Greitomis užbaigdavau eilinį nuotykį, nukeldavau savo herojus į visai kitą Žemės rutulio vietą, paprastai po vandeniu ar po žeme, paskubėdavau juos įtraukti į naujas pavojingas situacijas: mano sukurti narai ar geologai aptikdavo Būtybės pėdsakus, jais sekdavo ir staiga susidurdavo su ja. Būtybė, sukurta mano plunksnos, — aštuonkojis ugninėmis akimis, dvidešimties tonų krabas, milžiniškas kalbantis voras — būdavau aš pats, vaikas pabaisa, tai buvo mano gyvenimo nuobodulys, mano mirties baimė, mano banalumas ir mano ištvirkimas. Tačiau savęs aš neatpažindavau: vos pagimdytas, bjaurusis padaras stodavo prieš mane, prieš mano drąsiuosius speleologus, aš drebėdavau dėl jų gyvybių, mano širdis užsiliepsnodavo, ranka pati rašydavo žodžius, man atrodydavo, kad aš skaitau. Labai dažnai viskas tuo ir baigdavosi: aš neatiduodavau žmonių pabaisai, bet ir negelbėdavau jų; man pakakdavo, kad jie susidūrė; atsistodavau, eidavau į virtuvę, į senelio kabinetą; rytojaus dieną, praleidęs sąsiuvinyje vieną ar du puslapius, įtraukdavau savo herojus į naują įvykių sūkurį. Keisti „romanai“, neužbaigiami, nuolat pradedami iš naujo arba, jei norite, rašomi toliau kitais pavadinimais, siaubingų pasakų ir herojiškų nuotykių, fantastiškų istorijų ir straipsnių iš enciklopedijos mišinys; aš jų neišsaugojau ir kartais gailiuosi: jei būtų man atėję į galvą padėti juos saugioje vietoje, dabar atrasčiau juose visą savo jaunystę.

Aš pradėjau pažinti save. Buvau beveik niekas, daugių daugiausia — veikla be turinio, betgi daugiau ir nereikėjo. Aš ištrūkau iš komedijos ir, nors dar nedirbau, bet jau nebežaidžiau; melagis, kurpdamas melagystes, atrado savo tiesą. Aš gimiau, kai pradėjau rašyti: prieš tai buvo veidrodžių žaidimas; parašęs savo pirmąjį romaną supratau, jog vaikas įsigavo į veidrodinius rūmus. Rašydamas aš gyvenau, pasprukęs nuo suaugusiųjų; egzistavau tik tam, kad rašyčiau, ir jei sakydavau: „aš“, tai reiškė — aš, kuris rašau. Šiaip ar taip, aš pažinau džiaugsmą: į viešumą iškeltas vaikas privačiai susitikinėjo su pačiu savimi.

* * *

Tai buvo pernelyg gražu, kad galėtų ilgai trukti: slapta rašydamas, būčiau išlikęs nuoširdus, bet mane išvilko į dienos šviesą. Buvau tokio amžiaus, kai buržuazijos vaikai parodo pirmąsias savo pašaukimo žymes; seniai mums buvo žinoma, kad pusbroliai Šveiceriai iš Gerinji bus inžinieriai kaip ir jų tėvas: delsti nebuvo galima nė minutės. Ponia Pikar norėjo pirmoji įžvelgti, kuo paženklinta mano kakta. „Šis berniukas rašys!“ — pasakė ji tvirtai. Luiza suirzusi šaltai šyptelėjo; Blanša Pikar atsigręžė į ją ir griežtai pakartojo: „Jis rašys! Jis gimęs būti rašytojas“. Motina žinojo, kad Šarlis tam nepritaria: ji išsigando keblumų ir pažvelgė į mane savo trumparegėmis akimis: „Jūs taip manot, Blanša? Jūs taip manot?“ Tačiau vakare, kai aš šokinėjau lovoje su naktiniais marškiniais, ji tvirtai apkabino mane ir šypsodamasi pasakė: „Mano mažylis rašys!“ Seneliui buvo pranešta atsargiai: bijotasi skandalo. O jis tik palingavo galva, bet aš girdėjau, kaip kitą ketvirtadienį jis prisipažino ponui Simono, jog niekas savo gyvenimo rudenį negali abejingai žiūrėti į bundantį talentą. Jis ir toliau nekreipė dėmesio į mano rašinėjimus, tačiau kai jo vokiečiai ateidavo pas mus pietų, jis uždėdavo ranką man ant galvos ir, nepraleisdamas progos išmokyti juos dar vieno prancūziško posakio tiesioginiu metodu, kartodavo, pabrėždamas kiekvieną skiemenį: „Jis turi literato gyslelę“.

Pats jis nė per nago juodymą netikėjo tuo, ką sakė, bet kas iš to? Blogis jau buvo įvykęs; draudimas galėjo tik pakenkti — aš galėjau užsispirti. Karlas apgarsino mano pašaukimą kad paskui liktų galimybė mane sudominti kuo kitu. Jis toli gražu nebuvo cinikas, tačiau seno: jį vargino jo paties entuziazmas; esu tikras, kad jo minčių gelmėje, toje ledinėje dykumoje, kur retai kas teprasiskverbdavo, buvo aišku, kas mes per vieni: aš, mūsų šeima, jis pats. Vieną dieną kai mus gaubė ta begalinė slogi tyla, kuria jis mus gniuždydavo, aš, gulėdamas prie jo kojų, skaičiau, ir jam staiga švystelėjo mintis, privertusi užmiršti, jog aš esu čia pat; jis priekaištingai pažvelgė į motiną: „O jeigu jam šaus į galvą gyventi iš plunksnos?“ Senelis vertino Verleną ir turėjo netgi jo poezijos rinktinę. Bet jis tvirtino matęs poetą 1894 metais „girtą kaip kiaulę“ einantį į smuklę Sen Žako gatvėje: tasai susitikimas dar labiau sustiprino jo panieką rašytojams profesionalams, niekingiems stebukladariams, kurie už luidorą žada nukabinti mėnulį, o galų gale už šimtą sū parodo savo užpakalį. Motinos veidu perbėgo išgąstis, bet ji neatsakė nieko: žinojo, kad Šarlis iš manęs tikisi ko kito. Daugumoje licėjų vokiečių kalbos katedras turėjo elzasiečiai, pasirinkę Prancūzijos pilietybę — tai buvo tam tikra kompensacija už jų patriotizmą: atsidūrę tarp dviejų nacijų, tarp dviejų kalbų, jie negalėjo sistemingai mokytis, ir jų išsilavinime atsirado spragų: dėl to jie kentėjo, be to, skundėsi, kad kolegos nusistatę prieš juos ir nepriima į dėstytojų kompaniją. Aš tapsiu keršytoju, atkeršysiu už savo senelį: aš — elzasiečio vaikaitis ir drauge — Prancūzijos prancūzas; Karlas pasistengs, kad gaučiau visapusišką išsimokslinimą ir išeičiau į platų kelią: mano asmenyje kankinys Elzasas peržengs Aukštosios Normalinės mokyklos slenkstį ir, lengvai perėjęs konkursą, taps jo prakilnybe literatūros dėstytoju. Kartą vakare senelis pareiškė norįs pasikalbėti su manim kaip vyras su vyru. Moterys pasišalino; jis pasisodino mane ant kelių ir pradėjo rimtą pokalbį. Aš rašysiąs, tai jau nuspręsta; aš jį gana gerai pažįstąs ir neturįs ko baimintis, kad jis priešinsis mano norams. Tačiau į viską reikia žiūrėti blaiviai: iš literatūros negyvensi. Ar aš žinąs, kad garsūs rašytojai mirę badu? O kiti dėl duonos kąsnio turėję parsiduoti? Jei aš norįs išlikti nepriklausomas, reikia pasirinkti antrą profesiją. Dėstytojas turįs laisvo laiko; mokyklų darbuotojų interesai artimi literatų interesams: aš galėčiau suderinti tarnavimą vieniems ir antriems; bendraučiau su didžiausiais rašytojais, atskleisdamas jų kūrybą mokiniams, pats semčiaus iš jų įkvėpimo. Provincijos vienumoje man būtų pramoga kurti poemas, versti baltosiomis eilėmis Horacijų, rašinėti vietiniams laikraščiams trumpus literatūrinius straipsnius, žurnalui „Revue pedagogique“ — puikias apybraižas apie graikų kalbos dėstymą ar paauglių psichologiją; po mano mirties stalčiuose atrastų neišleistus veikalus — meditaciją apie jūrą, vienaveiksmę komediją, keletą erudicijos ir jausmo kupinų puslapių apie Orijako paminklus; susidarytų nedidukė knygelė, kuri mano buvusių mokinių pastangomis išvystų dienos šviesą.

Jau kuris laikas, girdėdamas senelį su pakilimu kalbantį apie mano dorybes, aš likdavau šaltas ir abejingas; kai iš meilės drebantis jo balsas vadindavo mane „dangaus dovana“, aš dar apsimesdavau klausąs, tačiau netrukus nebegirdėdavau nieko. Kodėl gi aš pastačiau ausis tą dieną, kai šis balsas melavo man užvis akivaizdžiau? Per kokį nesusipratimą aš išgirdau visai ką kita, negu jis norėjo pasakyti? Todėl, kad tas balsas buvo kitoks: sausas, kietas; aš jį palaikiau nesančiojo balsu — to, kuris davė man gyvybę. Šarlis buvo dviveidis: kai jis žaisdavo senelį, aš jį laikiau į save panašiu juokdariu ir negerbdavau jo. Tačiau kai jis kalbėdavo su ponu Simono ar savo sūnumis arba valgydavo prie stalo, kur jam patarnaudavo dvi moterys, o jis be žodžių rodydavo į prieskoninę ar duoninę, aš gėrėjausi jo valdingumu. Ypač didelį įspūdį man darė jo pirštas: senelis netgi neištiesdavo jo, truputį sulenkęs, ore nubrėždavo juo kažkokią neaiškią kreivę, neparodydamas tiksliai, ko jam reikia, kad abi jo tarnaitės turėtų spėlioti, kas joms įsakoma; kartais senelė, išėjusi iš kantrybės, apsirikdavo ir vietoj vandens jam paduodavo kompoto; aš kaltindavau senelę, nusilenkdamas šiems valdovo norams, kuriuos svarbiau būdavo atspėti negu išpildyti. Jei Šarlis būtų išskėtęs rankas ir iš tolo man šūktelėjęs: „Štai naujasis Hugo! Štai naujasis Šekspyras!“ — šiandien aš būčiau braižytojas arba literatūros mokytojas. Bet jis to nepadarė: pirmą kartą aš susidūriau su patriarchu; jis atrodė niūrus ir dar labiau gerbtinas, nes pamiršo, jog dievina mane. Tai buvo Mozė, diktuojantis naująjį įstatymą. Mano įstatymą. Apie mano pašaukimą jis užsiminė tik tam, kad pabrėžtų, koks jis nenaudingas: aš padariau išvadą, kad mano pašaukimu jis neabejoja. Jeigu jis būtų man pranašavęs, jog laistysiu popierių ašaromis arba daužysiu galva sieną, būtų galėjęs išgąsdinti mano buržuazinį santūrumą. Jis mano pašaukimą tik sutvirtino, duodamas suprasti, kad šita prašmatni netvarka ne man skirta: traktatams apie Orijaką ar pedagogiką nereikia nei užsidegimo, nei, deja, triukšmingo gyvenimo; nemirtingos XX amžiaus dejonės išsiverš iš kitų krūtinių. Aš apsipratau su mintimi, jog man nelemta sukelti nei audrų, nei žaibų literatūroje, jog aš spindesiu joje tomis pačiomis ypatybėmis kaip ir namie — meilumu ir stropumu. Rašytojo amatas man atrodė suaugusio žmogaus užsiėmimas, toks varginantis ir rimtas, toks tuščias ir iš esmės toks neįdomus, jog nė nesuabejojau, kad jis man skirtas; pagalvojau: „Tiktai tiek“ ir dar: „Esu talentingas“. Kaip ir visi, kurie skraido debesyse, aš nusivylimą palaikiau tikrove.

Karlas mane išvertė kaip rankovę: aš maniau rašąs vien tam, kad įtvirtinčiau savo svajones, o pasirodo, kaip jis sakė, aš ir svajojau tik tam, kad lavinčiau plunksną: mano baimė, įsivaizduotos aistros tebuvo gudravimai, kurių griebėsi mano talentas, norėdamas kas dieną mane pasodinti prie piupitro ir aprūpinti mano amžių atitinkančiomis pasakojimų temomis, kol jų neduoda patirtis ir subrendimas. Aš praradau savo įstabias iliuzijas: „Atmink, — sakė man senelis, — jog nepakanka turėti akių, reikia išmokti jomis naudotis. Žinai, ką darė Floberas, kai Mopasanas buvo mažas? Jis pasodindavo jį priešais medį ir duodavo dvi valandas laiko aprašymui“. Taigi ėmiau mokytis matyti. Likimo išrinktas Orijako paminklams apdainuoti, aš liūdnai žiūrėdavau į visai kitokius monumentus: biuvarą, pianiną, laikrodį, kurie galbūt taip pat kada nors mano būsimų nuobodžių raštų dėka taps nemirtingi.

Aš stebėjau. Tai buvo mano nelinksmas ir nelengvas darbas: atsistodavau priešais aksominį fotelį ir apžiūrinėdavau. Ką gi galėdavau apie jį pasakyti? Nebent kad jis apmuštas žalia šiurkščia medžiaga, su dviem porankiais, keturiomis kojomis ir dviem mediniais kankorėžiais ant atlošo. Tuokart tai būdavo viskas, bet aš žinojau, kad prie jo dar grįšiu, kad kitą kartą pastebėsiu daug daugiau ir galų gale jis man liks pažįstamas kaip mano penki pirštai; vėliau, kai aprašysiu jį, skaitytojai sakys: „Koks pastabumas, koks įžvalgumas! Kaip panašu! Štai kur neišgalvoti bruožai!“ Duodu galvą nukirsti, kad, aprašydamas tikrais žodžiais tikra plunksna tikrus daiktus, pasidarysiu tikras ir aš pats. Žodžiu, aš jau žinojau visam laikui, ką pasakyti kontrolieriams, kai paklaus manęs bilieto.

Ką ir sakyti, aš vertinau savo laimę! Visas blogumas, kad ja nesidžiaugiau. Man jau buvo parūpinta vieta, maloningai atskleista ateities perspektyva, kuria sakiausi esąs sužavėtas, o širdies gilumoje šlykštėjausi. Argi aš troškau būti raštininkas? Susidurdamas su dideliais žmonėmis įsitikinau, jog, tapęs rašytoju, vis vien pasidarysi garsus; bet kai sugretinau mano daliai teksiančią garbę su tom keliom plonytėm knygelėm, kurias paliksiu po savęs, pajutau kažkokią klastą: argi aš galiu iš tikrųjų tikėtis, kad mano vaikaičiai skaitys tuos menkus kūrinėlius ir jaudinsis dėl to, kas man jau iš anksto dvelkia nuoboduliu? Kartais guosdavausi mintimi, jog mane nuo užmaršties gelbės mano „stilius“ — toji paslaptinga savybė, kurios neturėjo Stendalis, bet turėjo Renanas; tačiau šitas nieko nesakantis žodis negalėjo manęs nuraminti.

Svarbiausia, man reikėjo atsisakyti paties savęs. Prieš porą mėnesių dar buvau duelistas, stipruolis — dabar baigta! Mane vertė pasirinkti Komelį ar Pardajaną. Aš atsisakiau savo karštai mylimo Pardajano ir nuolankiai pasirinkau Komelį. Mačiau, kaip Liuksemburgo sode bėgioja ir pešasi tikri herojai; apstulbintas jų grožio, supratau, jog priklausau žemesnei rasei. Reikėjo tai pripažinti balsu, įsikišti špagą atgal į makštį, pritapti prie eilinių galvijų bandos, atnaujinti draugystę su tais nebrendylomis — didžiausiais rašytojais, kurie nekėlė man baimės: vaikystėje jie buvo rachitikai, ir bent jau tuo aš nuo jų nesiskyriau; vėliau jie išaugo paliegę, suseno ligoti — aš ir tuo būsiu į juos panašus; kažkokio aristokrato įsakymu Volterui buvo aplamdyti šonai, ir mane galbūt perlies šmaikščiu koks nors kapitonas, buvęs miesto sodo peštukas.

Iš nuolankumo likimo valiai aš patikėjau savo gabumais: Šarlio Šveicerio kabinete, tarp apsitrynusių, iširusių, įvairiausiai įrištų knygų, talentas neturėjo menkiausios vertės. Šitaip anksčiau ne vienas aristokratiškos šeimos jaunėlis, nuo pat gimimo nuskirtas dvasininko karjerai, iš kailio nerdavosi, kad gautų komanduoti batalionui. Ilgą laiką mano akyse niūrų garbės prašmatnumą simbolizavo toksai paveikslas: ilgas balta staltiese dengtas stalas, nustatytas grafinais su oranžadu, buteliais su putojančiu vynu; aš paimu taurę, frakuoti vyrai, sustoję aplinkui mane, — jų ne mažiau kaip penkiolika, — sako tostą į mano sveikatą, už savęs jaučiu tuščią ir dulkiną šiai progai išnuomotą salę. Kaip matyti, iš gyvenimo aš nieko nesitikėjau, nebent kad kada nors senatvėje bus atgaivinta metinė Gyvųjų kalbų instituto šventė.

Taip buvo kalamas mano likimas Le Gofo gatvėj, namo Nr.1 šeštame aukšte, po Gete ir Šileriu, virš Moljero, Rasino, Lafonteno, priešais Heinrichą Heinę, Viktorą Hugo, šimtus kartų vis iš naujo pradedamų pokalbių metu: mudu su Karlu išprašydavome iš kabineto moteris, tvirtai apsikabindavome ir kalbėdavomės prisikišę kaip kurti. Kiekvienas senelio žodis įstrigdavo man atmintyje. Šarlis įtikinėjo mane, jog aš nesu genijus, ir jo smūgiai, nors labai lengvi, būdavo labai taiklūs. Aš iš tikrųjų genijus nebuvau ir tą žinojau, bet man buvo spjaut į genialumą: heroizmas, tolimas ir nepasiekiamas, buvo vienintelis mano aistros objektas, silpnos sielos liepsna; visiškai jo atsisakyti man neleido vidinis skurdumas ir nenaudingumo jausmas. Būsimais savo žygiais guostis nebedrįsau, tačiau sielos gelmėse kentėjau: turėjo būti kažkokia klaida — parinktas ne tas vaikas arba ne tas pašaukimas. Nebesusigaudydamas, iš paklusnumo Karlui, sutikau su antraeilio stropaus rašytojo karjera. Žodžiu, besistengdamas nuo literatūros atbaidyti, jis mane į ją pastūmėjo; net ir šiandieną, būdamas blogos nuotaikos, aš dar galvoju: ar tik ne toji vienintelė ir beprotiška viltis įtikti seneliui ir bus mane privertusi dirbti tiek dienų ir naktų, išmarginti rašalu tiek lapų, paleisti į pasaulį tiek niekam nereikalingų knygų. Juokinga būtų po penkiasdešimties su viršum metų apsižiūrėti, kad, vykdydamas seniai numirusio karšinčiaus valią esu įsikinkęs į darbą kurį jis nedvejodamas pasmerktų.

Iš tikrųjų aš panašus į Prusto Svaną pagijusį iš meilės ir dūsaujantį: „Reikia tik pagalvoti — juk aš savo gyvenimą sugadinau dėl moters, kuri buvo ne mano skonio!“ Kartais slapčia būnu storžievis: to reikalauja elementari higiena. Storžievis visuomet teisus, tačiau ligi tam tikro laipsnio. Aš neturiu literatūrinio talento, tas tiesa, man tai ne kartą buvo duota suprasti; buvau laikomas stropiu mokiniu, toks ir esu: mano knygos dvelkia prakaitu ir darbu; aš puikiai suprantu, kodėl mūsų aristokratai suka nuo jų nosį; dažnai aš jas rašau prieštaraudamas sau, o tai reiškia — prieštaraudamas visiems3, ir su tokia protine įtampa, kad ji ilgainiui pavirto padidėjusiu kraujospūdžiu. Priesakai man įsiūti po oda: jei bent dieną nerašau — randai dega, jei rašau per lengvai — dega taip pat. Ši būtinybė šiandien mane gniuždo savo griežtumu, nelankstumu: ji panaši į tuos priešistorinius didingus krabus, kuriuos jūra išmeta Long Ailendo pakrantėse; kaip ir jie, tai praėjusios epochos liekana. Ilgą laiką aš pavydėjau Lasepedo gatvės durininkams, kurie, vakaro ir vasaros išvilioti iš namų, sėdi apžergę kėdes ant šaligatvio ir žvelgia nekaltomis akimis, nejausdami pareigos žiūrėti.

Tik štai kas: išskyrus kelis senukus, dažančius plunksną odekolone, ir keletą geltonsnapių, kurie rašo kaip mėsininkai, jokių pirmųjų mokinių literatūroje nėra. Tokia jau Žodžio prigimtis: kalbame gimtąja kalba, o rašome svetima. Aš padariau išvadą, kad visi mūsų amato broliai panašūs: visi katorgininkai, visi su įspaudais. Be to, skaitytojas jau suprato, kad aš nekenčiu savo vaikystės ir visko, kas liko iš jos: argi aš klausyčiau senelio balso, to mechaninio įrašo, kuris verčia mane pašokti iš miego ir sėsti prie stalo, jei tai nebūtų mano paties balsas, jei aš, išdidumo pagautas, nebūčiau tarp aštuonerių ir dešimties metų su nusižeminimu priėmęs tariamai griežto mandato.

* * *

„Aš puikiai žinau, jog esu

tik mašina knygoms gaminti“

Šatobrianas

Vos nepasidaviau be mūšio. Man atrodė, kad gabumai, kuriuos man Karlas puse lūpų pripažino, manydamas, jog būtų neprotinga juos visiškai paneigti, — tai iš esmės atsitiktinumas, negalįs įteisinti kito atsitiktinumo — manęs. Motina turėjo gražų balsą, todėl ir dainuodavo. Tačiau vis tiek buvo keleivė be bilieto. Aš turėjau literatūrinę gyslelę, vadinasi — rašysiu, visą savo gyvenimą arsiu šią dirvą. Sutinku. Tačiau Menas neteko — bent jau man — savo šventosios valdžios; aš vis vien liksiu klajūnas, — tiesa, kiek geriau aprūpintas, štai ir viskas. Kad pasijusčiau reikalingas, manęs turėjo kas nors pasigesti. Kurį laiką tokią iliuziją man puoselėjo šeima, nuolat kartodama, kad aš — dangaus dovana, jog buvau labai laukiamas, jog be manęs nei senelis, nei motina negalėtų gyventi; dabar aš tuo nebetikėjau, tačiau širdy išliko jausmas, kad žmogus gimsta niekam nereikalingas, nebent būtum atėjęs į pasaulį specialiai tam, kad patenkintum kažkieno troškimą. Tuo metu aš buvau toks išdidus ir toks vienišas, jog troškau numirti arba būti reikalingas visam pasauliui.

Rašyti mečiau: ponios Pikar žodžiai suteikė mano plunksnos monologams tokią reikšmę, jog aš nebedrįsau prie jų sėsti. Kai panorau rašyti romaną toliau, bent jau išgelbėti jaunąją porą, kurią buvau palikęs vidury Sacharos be maisto ir be tropinių šalmų, patyriau baisias bejėgiškumo kančias. Vos tik atsisėsdavau, galva priplūsdavo miglos, raukydamasis krimsdavau nagus: buvau praradęs nekaltybę. Atsistodavau, slankiodavau po butą, pasiruošęs jį padegti; deja, niekada to nedariau: paklusnus pagal savo padėtį, pagal prigimtį, pagal įpratimą, maištauti aš ėmiau vėliau, ir vien todėl, kad mano nuolankumas pasiekė kraštutinę ribą. Man nupirko „namų darbų sąsiuvinį“ juodais kolenkoro viršeliais, raudonom briaunom: savo išore jis niekuo nesiskyrė nuo mano „romanų sąsiuvinio“; vos į jį pažvelgiau — man susiliejo į daiktą mokyklinės užduotys ir asmeninės pareigos, aš nebeskyriau rašytojo nuo mokinio, mokinio nuo būsimo profesoriaus; rašyti ir dėstyti gramatiką buvo tas pat; visuomenei skirta mano plunksna iškrito man iš rankų ir keletą mėnesių jos visai nebeėmiau. Senelis, matydamas, kaip aš paniuręs trainiojuosi po jo kabinetą šypsojosi pro ūsą: jis, be abejo, manė, kad tai jo politikos vaisiai.

Tačiau ji sužlugo, nes mane viliojo heroika. Dabar, kai mano špaga buvo sulaužyta ir kilmingumo titulai panaikinti, naktimis aš dažnai sapnuodavau tą patį nerimastingą sapną: rodos, esu Liuksemburgo sode, prie baseino, priešais senatą reikia nuo nežinomo pavojaus gelbėti šviesiaplaukę mergaitę, panašią į Vevė, kuri mirė prieš metus. Mažylė su pasitikėjimu žvelgia į mane rimtomis akimis; rankose ji dažnai turi lanką. Ir ne jai, o man baisu: bijau atiduoti ją nematomoms jėgoms. O kaip vis dėlto aš ją mylėjau! Ir kokia beviltiška meile! Tebemyliu ją ir dabar; aš jos ieškojau, netekau, vėl atradau, laikiau savo rankose ir vėl netekau — tai Epopėja. Aštuonerių metų amžiaus, kaip tik tada, kai pradėjau taikytis su likimu, patyriau stiprų sukrėtimą gelbėdamas šią mirusią mažylę, aš žengiau paprastą ir beprotišką žingsnį, kuris pakreipė mano gyvenimą visai kita linkme: perdaviau šventus herojaus įgaliojimus rašytojui.

Prasidėjo tai nuo vieno atradimo, tiksliau sakant, nuo prisiminimo, nes jau prieš porą metų aš tai nujaučiau: didieji rašytojai ir klajojantys riteriai giminingi tuo, kad vieni ir antri sulaukia karščiausio žmonių dėkingumo. Pardajanui nebereikėjo įrodymų — dėkingų našlaičių ašaros išvagojo jam ranką. O jei tikėsime didžiuoju Larusu ir nekrologais, kuriuos skaičiau laikraščiuose, rašytojai gali lygintis su herojais: jei kuris rašytojas tik ilgiau pagyvena, jis neišvengiamai gauna laišką su padėka iš nepažįstamojo; nuo tos dienos padėkos laiškų srautas nebenutrūksta, šūsnys jų auga ant rašomojo stalo, užverčia visą butą; svetimšaliai plaukia per jūras paspausti jam rankos; tėvynainiai po jo mirties renka aukas jo paminklui; rašytojo gimtajame mieste, o kartais ir šalies sostinėje jo vardu pavadinamos gatvės. Patys šie dėkingumo pareiškimai manęs nedomino: jie pernelyg jau panašūs į mūsų šeimynines komedijas. Tačiau viena graviūra mane sukrėtė: garsusis romanistas Dikensas po kelių valandų turi atvykti į Niujorką, tolumoje jau matyti laivas, kuriuo jis plaukia; krantinėje suplūdusi jo sutikti tiršta minia, burnos visų pražiotos, visi mojuoja virš galvų kepurėmis; žmonės taip susigrūdę, kad vaikai dūsta minioje, ir vis dėlto minia vieniša, ji našlaitė, našieji apleista, nes nėra žmogaus, kurio ji laukia. Aš sušnabždėjau: „Šiandien čia kažko trūksta — būtent Dikenso!“, ir mano akys pasruvo ašaromis. Tačiau, atmetęs išorinius efektus, gilinausi tiesiai į priežastis: jeigu rašytojai taip entuziastingai sutinkami, galvojau sau vienas, vadinasi, jie žengia per baisiausius pavojus, ir jų nuopelnai žmonijai neįkainojami. Kartą man teko matyti tokį entuziazmo prasiveržimą: skrybėlės lėkė į orą, vyrai ir moterys šaukė „bravo!“, „ura!“ — buvo liepos 14-oji, defiliavo Alžyro šauliai. Šis prisiminimas mane galutinai įtikino: nors ir fiziškai menki, manieringi, moteriški, mano plunksnos broliai tam tikra prasme yra kareiviai, paslaptinguose mūšiuose jie kaip šauliai rizikuoja gyvybe, ir minios jiems ploja ne tiek už talentą, kiek už drąsą kovoje. Vadinasi, tai tiesa! — galvojau sau. Jie reikalingi! Jų laukia Paryžiuje, Niujorke, Maskvoje, vieni laukia su baime, kiti — su entuziazmu, laukia, kol dar jie neišleidę pirmosios knygos, dar nepradėję rašyti, net kol dar negimę.

O kaipgi tuomet... aš? Aš, kurio misija — rašyti? Vadinasi, laukia ir manęs. Komelį aš paverčiau Pardajanu: jis liko kreivakojis, siaura krūtine, ištįsusiu veidu, tačiau išvadavau jį nuo šykštumo ir gobšumo; aš apgalvotai derinau rašytojo meistriškumą su didžiadvasiškumu. Po to jau vieni juokai buvo pačiam pasidaryti Komelių ir suteikti sau įgaliojimus ginti žmonių giminę. Šis naujas mano melas ruošė man keistą ateitį; bet kol kas tai ėjo man į naudą. Gimiau niekam tikęs, užtat dabar dėjau visas pastangas užgimti iš naujo: mane tūkstančius kartų prikėlė gyventi pavojuj atsidūrusios nekaltybės maldavimai. Tačiau tai tebuvo žaidimas: buvau netikras riteris, dariau netikrus žygdarbius, kurių nerealumas man galų gale įgriso. Tuo tarpu aš vėl atgavau teisę svajoti, ir svajonės šį kartą virsdavo tikrove. Juk pašaukimas mano vis dėlto buvo tikras, juo abejoti nebuvo pagrindo — pats vyriausias žynys už jį laidavo. Buvęs vaizduotės kūdikiu, aš tapau tikru paladinu, kurio žygdarbiai bus tikros knygos. Aš reikalingas! Mano veikalų jau laukia, nors pirmas tomas, kad ir kaip stengsiuos, nepasirodys anksčiau kaip 1935 metais. Apie 1930 metus žmonės ims nekantrauti, kalbės: „Nežinia, ko šitas tipas ir laukia! Štai jau dvidešimt penkeri metai kaip veltui valgo duoną! Nejaugi taip ir numirsime jo nepaskaitę?“ Aš jiems atsakinėjau savo 1913 metų balsu: „Ei, leiskite man padirbėti!“ Tačiau buvau mandagus, nes aiškiai mačiau: jiems — vienas Dievas žino kodėl — reikia mano pagalbos, o aš tik tam ir gimiau, kad ją suteikčiau, nes tai įmanoma tik man vienam... Atidžiai klausydavausi, stengdamasis pajusti savyje tą visuotinį laukimą, savo gyvybės šaltinį ir savo gyvenimo prasmę; kartais man atrodydavo, jog dar akimirka — ir aš pasieksiu tikslą, bet netrukus nuleisdavau rankas. Nesvarbu: man užtekdavo ir šių apgaulingų pragiedrulių. Nusiraminęs dairydavausi aplinkui: bene kur nors manęs jau pasigenda? Bet ne — dar buvo per anksti. Aš, puikusis dar nepabudusio troškimo objektas, džiaugsmingai sutikdavau dar kurį laiką gyventi incognito. Kartkartėmis senelė nusivesdavo mane į biblioteką, ir aš linksmu žvilgsniu žiūrėjau, kaip aukštos susimąsčiusios damos slankioja nepatenkintos pasieniais nuo vienos lentynos prie kitos ir ieško autoriaus, kuris jas pasotintų; o jo rasti neįmanoma, nes jis — tai aš, tas vaikėzas, kuris painiojasi joms po kojomis ir į kurį jos net nepažvelgia.

Šaipydavaus ir graudindavaus iki ašarų: per visą trumpą gyvenimą buvau išsigalvojęs sau įvairiausių polinkių ir vaidmenų, tačiau jie tuojau pat išgaruodavo. Ir štai manyje panardino svambalą, kuris atsimušė į uolą; aš rašytojas, kaip Šarlis Šveiceris — senelis: nuo lopšio ligi karsto. Tačiau atsitikdavo, kad pro entuziazmą prasimušdavo nerimas: talento, kurio garantija mano akyse buvo Karlas, nenorėjau laikyti atsitiktinumu ir sugebėjau paversti jį tam tikru mandatu, tačiau, niekam nedrąsinant ir niekam nieko iš manęs nereikalaujant, negalėjau pamiršti, jog įgaliojimus suteikiau sau pats. Išniręs iš prieštvaninio pasaulio, kaip tik tuo metu, kai atsiskyriau nuo Gamtos, kad tapčiau pagaliau pačiu savimi — tuo Kitu, kuriuo stengiausi dėtis kitų akyse — žvilgtelėjau savo Likimui į akis ir pažinau jį: tai tebuvo mano laisvė, mano paties pastangomis iškelta kaip kokia pašalinė galia. Žodžiu, aš neįstengiau savęs galutinai apmulkinti. Nei atvesti į protą. Svyravau. Abejonės prikėlė seną problemą: kaip suderinti Mišelio Strogovo ištikimybę su Pardajano kilnumu? Būdamas riteris, aš niekad nevykdžiau karaliaus įsakymų; argi dabar turėjau paklusti kažkieno valiai ir tapti rašytoju? Dvejonės manęs niekad ilgai nekamuodavo; mane valdė dvi tarpusavy nesutinkančios jėgos, bet aš puikiai prisitaikiau prie jų prieštaringumo. Man netgi patiko būti iš karto dangaus dovana ir savo paties kūrinių kūdikiu. Geros nuotaikos dienomis viską kurdavau pats, savo paties jėgomis išsikapsčiau iš nebūties, kad padovanočiau žmonėms knygas, kurių jie trokšta: aš nuolankus vaikas, ligi mirties liksiu paklusnus, bet tiktai sau pačiam. Nusivylimo valandomis, kai darydavosi šleikštu nuo niekam nenaudingos savo laisvės, aš ramindavausi, kaltindamas likimą. Kreipdavausi į žmonių giminę ir visą atsakomybę už savo gyvenimą suversdavau jai: aš — kolektyvinės reikmės vaisius. Dažniausiai, tausodamas savo sielos ramybę, neatsisakydavau visiškai nei laisvės, kuri įkvepia, nei būtinybės, kuri pateisina.

Pardajanas ir Strogovas puikiai sugyveno: pavojus glūdėjo kitur, ir man teko būti liudininku nemalonios akistatos, kuri privertė mane ateity būti atsargesnį. Didžiausia atsakomybė už tai tenka Zevakui, iš kurio visai nesitikėjau vyliaus; ir nežinau, ar jis norėjo mane sugluminti, ar įspėti? Šiaip ar taip, bet vieną gražią dieną Madrido smuklėje, kai aš nieko daugiau nemačiau, išskyrus vargšelį Pardajaną, kuris ilsėjosi, gurkšnodamas visiškai nupelnytą vyno taurę, šis autorius nukreipė mano dėmesį į kitą smuklės svečią — būtent Servantesą. Abu vyrai susipažįsta, reiškia vienas kitam pagarbą ir išvyksta kartu į kilnų žygį. Maža to, nesitverdamas laime, Servantesas prisipažįsta naujajam draugui norįs parašyti knygą: ligi tol jis miglotai teįsivaizdavęs pagrindinį savo personažą, bet, ačiū Dievui, pasirodęs Pardajanas, kuris būsiąs jam prototipas. Aš pasipiktinau ir vos nenusviedžiau knygos į šalį: koks netaktiškumas! Aš buvau rašytojas-riteris, mane perskėlė į dvi dalis, kiekviena pusė pavirto atskiru žmogumi; abi pusės susitiko ir ėmė ginčytis. Pardajanas buvo nekvailas, bet niekad nebūtų parašęs „Don Kichoto“; Servantesas kovėsi gerai, bet negalima buvo tikėtis, kad vienas išvaikys dvidešimt reiterių. Pati jų draugystė itin ryškiai parodė abiejų ribotumą. Pirmasis pagalvojo: „Šitas rašeiva nupiepęs, bet jam drąsumo netrūksta“. O antrasis: „Po velnių, kad ir kariauninkas, šitas vyrukas ne taip jau blogai protauja“. Be to, man visai nepatiko, kad mano herojus būtų Liūdnojo Veido riterio prototipas. Dar „kino“ laikais buvau gavęs dovanų sutrumpintą „Don Kichoto“ tomelį, bet neperskaičiau nė penkiasdešimties puslapių: mano žygdarbiai čia viešai išjuokiami! O dabar ir pats Zevakas... Kuo pasitikėti? Iš tikrųjų aš tebuvau ištvirkėlė, kareivių mergšė: mano širdis, mano niekšinga širdis labiau linko prie avantiūristo negu prie intelektualo; aš gėdijausi, kad esu tik Servantesas. Norėdamas užkirsti sau kelią į išdavystę, savo galvoje ir leksikone paskelbiau terorą: išvijau žodį „heroizmas“ ir visus jį atstojančius žodžius, nustūmiau į šalį visus klajojančius riterius, be atvangos stengiausi galvoti apie literatus ir jiems gresiančius pavojus, apie aštriąją plunksną, smaigstančią piktadarius. Tebeskaičiau „Pardajaną ir Faustą“, „Vargdienius““ Amžių legendą“, verkiau dėl Žano Valžano, Eviradnaus, bet vos užvertus knygą jų vardai man išdildavo iš atminties, aš šaukdavau savo tikrąjį pulką. Silvio Peliko — nuteistas ligi gyvos galvos, Andrė Senjė — giljotinuotas, Etjenas Dolė — sudegintas gyvas, Baironas — žuvęs už Graikiją. Su šaltu nirtuliu perdirbinėjau savo pašaukimą, praturtindamas jį ankstesnėmis svajonėmis, ir niekas neįstengė manęs sustabdyti: aš visaip vartaliojau idėjas, kraipiau žodžių prasmę, atsiskyriau nuo pasaulio, kad išvengčiau blogų žmonių ir palyginimų. Po viešpatavusio mano sieloje pasyvumo prasidėjo visuotinė ir nuolatinė mobilizacija: aš tapau karine diktatūra.

Abejonės ir toliau persekiojo mane, tiktai kita forma: aš galandu savo talentą puiku. Tačiau kam jį panaudosiu? Žmonėms manęs reikia, bet kam? Nelaimė, susimąsčiau apie savo vaidmenį ir paskirtį. Paklausiau: „Apie ką galų gale kalbama?“, ir akimirksniu man pasirodė, kad viskas sugriuvo. Nebuvo kalbos apie nieką. Ne kiekvienas, kas tik panori, būna herojumi; vien drąsos ir gabumų nepakanka, reikia dar hidrų ir drakonų. O jų aš niekur nemačiau. Volteras ir Ruso kitados smarkiai pasišvaistė kardais: tuomet dar netrūko tironų. Hugo iš Gemsejo salos persmeigė Badengė, kurio neapkęsti mane išmokė senelis. Bet koks čia nuopelnas rodyti neapykantą prieš keturiasdešimt metų mirusiam imperatoriui? Apie šiuolaikinę istoriją Karlas nekalbėjo: tas Dreifuso šalininkas nė žodeliu niekad neužsiminė apie Dreifusą. Kaip gaila! Su kokiu užsidegimu aš būčiau vaidinęs Zola: išėjus iš teismo, mane apspinta įdūkusi minia, viena koja jau stovėdamas ant brikelės pakojos, aš triuškinu įnirtingiausiuosius — ak, ne: randu baisų žodį, kuris juos visus priverčia atsitraukti. Ir aš, savaime suprantama, į Angliją bėgti atsisakau; neįvertintas, visų apleistas — koks džiaugsmas vėl tapti Grizelda, klajoti po Paryžių ir nė akimirką nepagalvoti, jog manęs laukia Panteonas!

Mano senelė kasdien gaudavo „Le Matin“ ir, jei neapsirinku, „Excelsior“. Sužinojau, kad egzistuoja nusikaltėlių pasaulis, kuriuo aš, kaip ir visi padorūs žmonės, bjaurėjausi. Tačiau šie žvėrys žmonių veidais manęs nedomino: jiems apdoroti pakako bebaimio pono Lepino. Kartais darbininkai pakeldavo riaušes, žlugdavo kapitalai, tačiau aš apie tai negirdėdavau, maža to — ir ligi šiol nežinau, kaip į tai žiūrėjo senelis. Jis visuomet laiku atlikdavo rinkėjo pareigas, iš kabinos išeidavo atjaunėjęs, truputį puikuodamasis, ir kai mūsų moterys jį erzindavo: „Na, pasakyk pagaliau, už ką gi tu balsuoji!“ — jis sausai atkirsdavo: „Tai vyrų reikalas!“ Tačiau po naujo respublikos prezidento rinkimų atvirumo valandėlę jis davė mums suprasti nepritariąs Pamo kandidatūrai: „Cigarečių pardavėjas!“ — šūktelėjo supykęs. Šis smulkiaburžuazinis inteligentas norėjo, kad pirmasis Prancūzijos valdininkas būtų taip pat inteligentas iš smulkiosios buržuazijos — Puankarė. Dabar motina man tvirtina, kad jis balsuodavęs už radikalus ir kad ji tai puikiai žinojusi. Aš nesistebiu: jis pasirinko valdininkų partiją; be to, radikalai buvo jau atgyvenę savo amžių — atiduodamas balsą už permainų partiją, Šarlis ramiausiai balsuodavo už tvarkos partiją. Žodžiu, anot senelio, Prancūzijos politikos reikalai tuomet buvo anaiptol neblogi.

Mane tai liūdino: aš buvau apsiginklavęs ir pasiruošęs žmoniją ginti nuo baisių pavojų, o aplinkui visi man tvirtino, kad ji ramiai sau žengianti tobulėjimo keliu. Senelis auklėdamas man įskiepijo pagarbą buržuazinei demokratijai: dėl jos aš mielai būčiau ištraukęs plunksną iš makšties; betgi, prezidentaujant Faljerui, valstiečiai turėjo balsavimo teisę — tai ko gi dar norėti? Ką veikti respublikonui, jeigu jam teko laimė gyventi respublikoje? Jis dykinėja arba dėsto graikų kalbą ir laisvalaikiu aprašinėja Orijako paminklus. Aš sugrįžau į išeities tašką ir dar kartą pajutau, jog dūstu pasauly, kur nėra konfliktų, kur rašytojas pasmerktas būti be darbo.

Bet ir šį kartą mane išgelbėjo Šarlis. Suprantama, pats to nežinodamas. Prieš porą metų, norėdamas paskatinti mane susidomėti humanistinėmis idėjomis, jis išreiškė keletą minčių, apie kurias vėliau nebeužsimindavo nė žodeliu, bijodamas sukurstyti mano maniją, tačiau jo mintys įstrigo mano smegenyse. Dabar jos vėl palengva ėmė rusenti mano galvoje ir, gelbėdamos tai, kas svarbiausia, pamažu rašytoją-riterį pavertė rašytoju-kankiniu. Aš pasakojau, kaip žmogus, netapęs pastoriumi, vykdydamas tėvo valią, išsaugojo Dieviškąjį pradą ir įliejo jį į Kultūrą. Iš to mišinio atsirado Šventoji Dvasia, amžinosios Substancijos atributas, literatūros ir meno, negyvųjų bei gyvųjų kalbų ir Tiesioginio Metodo globėja, baltas balandis, kuris savo pasirodymu nušviesdavo palaima Šveicerių šeimą, sekmadieniais sklandydavo virš vargonų ir orkestrų, o darbo dienomis tupėdavo ant senelio pakaušio. Kažkada Karlo pasakyti žodžiai, susibūrę mano galvoje, pavirto ištisa prakalba: pasaulis Blogio valdžioje; išsigelbėjimas vienas — atsisakyti savęs, atsisakyti Žemės ir stebėti iš savo žūties gelmių neįmanomas Idėjas. O kadangi tai nepasiekiama be sunkaus ir pavojingo treniravimosi, tas darbas patikėtas specialistų korpusui. Intelektualai paėmė savo globon žmoniją ir savo nuopelnais geibi ją: mirtingieji plėšrūnai, dideli ir maži, gali kiek tinkami draskyti vieni kitus arba vegetuoti be jokios minties, nes už juos apie Grožį ir Gėrį mąsto rašytojai ir menininkai. Žmonijai iš gyvuliškos būklės ištraukti tereikia dviejų sąlygų: kad būtų gerai prižiūrimos mirusių žynių relikvijos — paveikslai, knygos, statulos; kad bent vienas žynys liktų gyvas, eitų savo pareigas ir gamintų būsimąsias relikvijas.

Šlykščios nesąmonės: aš jas ryte rijau, nelabai tesuprasdamas, ir, būdamas dvidešimties metų, tebetikėjau jomis. Dar ilgą laiką meno kūrinį laikiau metafiziniu reiškiniu, kurio pasirodymas svarbus visam pasauliui. Aš atradau šią žiaurią relikviją, įtikėjau ja pats, norėdamas paauksinti savo blankų pašaukimą persisunkiau pagieža ir kartėliu, kurie nebuvo nei mano, nei tuo labiau mano senelio, — mane nuodijo sena Flobero, Gonkūrą Gotjė tulžis; jų abstrakti neapykanta žmogui, pavadinta meile, įlieta į mano gyslas, apkrėtė mane naujomis pretenzijomis. Aš tapau eretiku — kataru, supainiojau literatūrą su malda, paverčiau ją žmogiška auka. Mano broliai, nusprendžiau aš, nori, kad paaukočiau savo plunksną jiems išpirkti: jie kentėjo dėl savo niekingo gyvenimo, iš kurio, jei ne Šventųjų įsikišimas, nebūtų likę nė žymės; jei aš kas rytą atmerkiu akis, jei bėgu prie lango, matau gatve einant Ponus ir Ponias, gyvus ir sveikus, tai tik todėl, kad kažkur, užsidaręs kambary, darbininkas nuo sutemų ligi aušros triūsė, kol parašė nemirtingą puslapį — užmokestį už dar vieną dieną mums visiems. Ir kai tik pradės temti, jis vėl imsis darbo, šįvakar, rytoj, kol, išsekus jėgoms, numirs; tuomet jo vieton stosiu aš ir taip pat savo slėpininga auka, savo kūryba neleisiu žmonijai žengti į bedugnę. Nejučiomis karys užleido vietą kunigui: aš, tragiškasis Parsifalis, siūliau kitiems save išpirkti. Nuo tos dienos, kai atradau Šanteklerą mano širdy viskas susipainiojo, ir aš niekaip negalėjau išnarplioti šio gyvačių mazgo ištisus trisdešimt metų; tasai gaidys, sužalotas, primuštas, kruvinas, randa būdą visam paukščių kiemui apsaugoti: pakanka jam tik užgiedoti, ir vanagas sprunka; niekšingoji minia, kuri tyčiojos iš jo, ima giedoti jam himnus; vanagui dingus, poetas vėl stoja į kovą Grožis jį įkvepia, suteikia jėgą jis užgriūva savo priešininką ir jį parbloškia. Aš verkiau: Grizeldą Komelį, Pardajaną — visus juos radau viename asmenyje — aš būsiu Šantekleras. Viskas pasidarė aišku: rašyti — tai dar vienu perlu praturtinti mūzų vėrinį, ateinančioms kartoms palikti pavyzdingo gyvenimo atminimą apginti liaudį nuo jos priešų, iškilmingomis Mišiomis pelnyti žmonėms dangaus palaiminimą. Man nė į galvą neatėjo, jog galima rašyti tam, kad kas nors skaitytų.

Rašoma savo kaimynams arba Dievui. Aš pasirinkau Dievą, tikėdamas išgelbėti kaimynus. Norėjau, kad žmonės man jaustų dėkingumą, o ne skaitytų mane. Puikybė kenkė mano kilniaširdiškumui. Dar tais laikais, kai gindavau našlaites, pirmiausia pasistengdavau atsikratyti jų, pasiųsdamas į saugesnę vietą. Ne kitaip dariau ir tapęs rašytoju: prieš gelbėdamas žmoniją, pirmiausia užrišu jai akis ir tik tuomet atsigręžiu prieš mažyčius juodus ir vikrius reiterius — žodžius; kai mano naujoji našlaitė nusiims įsidrąsinusi akių raištį, aš jau būsiu toli; vienišo žygdarbio išgelbėta, ji ne iš karto pastebės nacionalinės bibliotekos lentynoje spindintį tomelį su mano pavarde.

Prašau atsižvelgti į švelninančias aplinkybes. Jų yra trys. Pirmiausia, po negudriais mano prasimanymais slypėjo abejojimas savo paties teise gyventi. Be paso keliaujančioje žmonijoje, kuri laukia Menininko malonės, nesunku atpažinti vaiką, visko pertekusį ir nuobodžiaujantį ant savo laktos; aš apsipratau su bjauriu mitu apie Šventąjį, kuris išgelbi minią, kadangi minia galiausiai buvau aš pats: pasiskelbiau patentuotu minios gelbėtoju, norėdamas, kaip sako jėzuitai, be viso kito, nejučia dar užsitikrinti išganymą sau pačiam.

Paskui man suėjo devyneri metai. Būdamas vienturtis, augdamas be draugų, aš nė įsivaizduoti negalėjau, kad mano vienišumas gali baigtis. Turiu prisipažinti, kad manęs, kaip literato, niekas nežinojo. Vėl ėmiau rašyti. Naujieji mano romanai, kadangi nieko geriau neįstengiau padaryti, kaip du vandens lašai buvo panašūs į ankstesniuosius, bet niekas jų neskaitė. Netgi aš pats, nes apskritai savęs skaityti nemėgau: mano plunksna slysdavo taip greitai, kad dažnai įskausdavo riešą; prirašytus sąsiuvinius nusviesdavau ant parketo, paskui juos užmiršdavau, ir jie dingdavo; tokiu būdu aš nieko nepabaigdavau: kam dar pasakoti istorijos pabaigą, jei pradžia kažkur nusimetusi. Be to, jeigu Karlas būtų teikęsis žvilgtelėti į tuos puslapius, jis mano akyse būtų buvęs ne skaitytojas, o vyriausias teisėjas, ir aš būčiau bijojęs jo nuosprendžio. Rašymas, mano juodasis darbas, buvo nuo visko atitrūkęs ir todėl tapo pats sau tikslu: rašiau dėl rašymo. Ir nesigailiu: jei kas mane būtų skaitę, aš vėl būčiau stengęsis patikti, vėl tapęs vunderkindu. Dirbdamas nelegaliai, ištikdavau savimi.

Ir trečia: intelektualo idealizmas rėmėsi vaiko realizmu. Jau esu sakęs, kad, pažinęs pasaulį per žodžius, aš dar ilgai laikiau žodžius pasauliu. Egzistuoti — reiškė turėti kur nors begalinėse Žodžio Lentelėse tam tikrą, nustatytą pavadinimą; rašyti — reiškė graviruoti jose naujas būtybes arba — ir tai buvo mano atkakliausioji iliuzija — gaudyti daiktus gyvais sakinių spąstais; jei aš išradingai suraizgysiu žodžius, daiktas įsipainios tarp ženklų ir bus mano. Šit Liuksemburgo sode mano dėmesį patraukė kažkas panašaus į plataną; aš nesistebiu, o, priešingai, pasitikėdamas tuštuma laukiu; po valandėlės išnyra paprastas būdvardis, o kartais ištisas sakinys — tai ir yra tikroji platano lapija; aš praturtinau pasaulį šlamančia žaluma. Niekad neperkeldavau savo atradimų ant popieriaus: maniau, kad jie kaupiasi mano atminty. O iš tikrųjų juos užmiršdavau. Tačiau iš jų aš nujaučiau būsimą savo vaidmenį: man skirta duoti vardus. Nuo amžių Orijake boluojančios neaiškios sangrūdos reikalavo tvirtų kontūrų, prasmės; juos aš paversiu tikrais paminklais. Kaip teroristas, aš kėsinausi tik į pačią jų esmę: sukursiu ją kalba; kaip retorius, aš mylėjau tik žodžius: po mėlyna žodžio „dangus“ akimi aš pastatysiu bažnyčias. Statysiu tūkstantmečiams. Paėmęs knygą į rankas, galėdavau ją dešimtis kartų atversti ir vėl užversti, bet aiškiai matydavau, kad ji dėl to nesikeičia. Susidūręs su tvirta substancija — tekstu, mano žvilgsnis bejėgiškai nuslysdavo paviršiumi nieko nepakeisdamas, nesudėvėdamas. Tuo tarpu aš — pasyvus, efemeriškas — tebuvau mašalėlis, apakintas ir nutviekstas švyturio žiburių; išeidavau iš kabineto, užgesindavau lempą, o knyga ir nematoma tamsoje vis tebespindėdavo; sau pačiai. Aš suteiksiu savo kūriniams šios visur prasiskverbiančios šviesos veržlumo, ir paskui bibliotekų griuvėsiuose jie gyvens ilgiau už žmogų.

Man patiko būti nežinomam, geidžiau likti nežinomas kuo ilgiau ir priskirti tai prie savo nuopelnų. Pavydėjau garsiesiems kaliniams, rašiusiems vienutėse ant vyniojamojo popieriaus. Jie jautė pareigą aukotis už savo amžininkus, bet niekas jų nebevertė su amžininkais bendrauti. Papročiai buvo pažengę priekin, ir mano talentas, žinoma, mažiau beturėjo galimybių suklestėti kalėjime, tačiau aš vilties galutinai nepraradau: mano siekių kuklumo sugraudinta, Apvaizda pasistengs, kad jie būtų įgyvendinti. O kol kas aš pats iš anksto atsiskyriau nuo žmonių.

Senelio apmulkinta, motina nepraleisdavo progos pavaizduoti būsimus mano džiaugsmus: norėdama palenkti mane, ji dėjo į mano gyvenimą visa, ko trūko jai pačiai: ramybę, laisvalaikius, santarvę; aš, jaunas, dar nevedęs dėstytojas, nuomojuosi pas seną damą patogų kambarį, kur kvepia levandomis ir šviežiais skalbiniais; pora žingsnių — ir licėjuje, atgal — taip pat; vakare stabteliu pašnekučiuoti su buto šeimininke, kuri dėl manęs iš galvos eina; ir visi kiti, žinoma, myli mane, nes esu mandagus ir gerai išauklėtas. Aš tegirdėjau žodį — „tavo kambarys“, o licėjų, aukšto karininko našlę, provincijos kvapą čia pat pamiršdavau, matydavau vien šviesos ratą ant savo stalo: užuolaidos užtrauktos, tamsoj skendinčio kambario vidury — aš, palinkęs ties sąsiuviniu juodais kolenkoro viršeliais. Motina, peršokusi dešimtį metų, pasakodavo toliau: mane globoja generalinis inspektorius, visa Orijako aukštuomenė kviečiasi pas save, jauna žmona mane kuo švelniausiai myli, aš jai padarau kelis sveikus ir gražius vaikus — du sūnus ir dukterį, ji gauna palikimą, aš perku miesto pakraštyje sklypą, imame statydintis ir kas sekmadienį visi važiuojame žiūrėti, kaip vyksta darbai. Aš nebesiklausydavau: per tuos dešimtį metų aš, mažutis ir ūsuotas, kaip ir mano tėvas, užgulęs šūsnis žodynų, darbuojuosi, nepakildamas nuo stalo; ūsai žilsta, ranka vis rašo, sąsiuviniai vienas paskui kitą krinta ant parketo. Žmonija miega; naktis, žmona ir vaikai miega, o gal ir numirę, buto šeimininkė miega; miegas išdildė mane iš visų atminties. Kokia vienuma: du milijardai žmonių guli pasliki, o aš prie jų — vienintelis sargybinis.

Į mane žiūri Šventoji Dvasia. Ji kaip tik nusprendusi grįžti į Dangų ir apleisti žmones; man pats laikas aukoti save, aš parodau jai savo sielos žaizdas, ašaras, išlietas ant popieriaus, ji skaito per mano petį, ir jos pyktis rimsta. Ar ją nuramdė kančios gilumas, ar kūrinio puikumas? Pats sau atsakau: „Kūrinys“; slapta galvoju: „Kančia“. Šventoji Dvasia, žinoma, vertina vien tikrai meniškus kūrinius, tačiau aš buvau skaitęs Miusė, žinojau, kad „gražiausioji daina — daina didžiausios nevilties“, ir nusprendžiau, paspendęs neviltį, sugauti Grožį. Žodis „genialumas“ man visuomet atrodė įtartinas; dabar ėmiau juo visiškai bjaurėtis. Kurgi tada nerimas, išbandymai, nugalėtos pagundos, kur pagaliau nuopelnai, jeigu aš talentingas? Man sunku buvo susigyventi su mintimi, kad turiu vieną kūną ir visam kam tą pačią galvą, ir bent neketinau leisti, kad mane suvaržytų tam tikra apranga. Sutikau su savo misija tik su viena sąlyga — kad ji nieku nebūtų pagrįsta, kad pleventų, niekieno nesąlygojama, absoliučioje tuštumoje. Aš slapta derėjausi su Šventąja Dvasia: „Tu rašysi“, — sakė ji man. O aš laužiau sau rankas: „Kuo gi aš ypatingas, Viešpatie, kad jūs pasirinkote mane?“ — „Niekuo“. — „Tai kodėl gi mane?“ — „Todėl“. — „Gal aš nors turiu lengvą plunksną?“ — „Anaiptol. Nejaugi tu manai, kad didingi kūriniai parašomi lengvai?“ — „Bet, Viešpatie, jei aš esu toks menkysta, kaipgi parašysiu knygą?“ — „Darbštumu“. — „Vadinasi, rašyti gali bet kas?“ — „Bet kas, tačiau aš išsirinkau tave“. Šitoks maivymasis buvo labai patogus: leido man gražbyliauti apie savo menkumą ir tuo pat metu garbinti savyje būsimų šedevrų autorių. Aš buvau išrinktasis, paženklintasis, tačiau netalentingas: visa, ką aš pasieksiu, bus mano begalinės kantrybės ir vargo vaisius; netikėjau turįs kokią nors individualybę: charakterio bruožai varžo; ištikimas buvau tik karališkajai tarnybai, kuri per kančias vedė į šlovę. Tas kančias dar reikėjo surasti; tai buvo vienintelė problema, tačiau ji atrodė neišsprendžiama, nes negalėjau tikėtis atsidurti skurde: nežinomas būsiu ar garsus, vis vien gausiu švietimo žinybos algą, badauti man neteks. Žadėjau sau žiaurias meilės kančias, tačiau be entuziazmo: negalėjau pakęsti aistros sukaustytų įsimylėjėlių; piktinausi Sirano, tuo pseudo-Pardajanu, kuris pakvaišdavo moterų akivaizdoje: paskui Pardajaną sekdavo būriai įsimylėjėlių, o jis nesiteikdavo net jų pastebėti. Reikia pasakyti, kad jo mylimosios, Violetos, mirtis visam laikui sužeidė jam širdį. Našlystė — neužgydoma žaizda: per ją, tik per moterį, bet ne dėl jos kaltės; tai leis man atmesti kitų pretenzijas. Reikės apgalvoti. Bet, šiaip ar taip, net jeigu ir jauna mano žmona iš Orijako žūtų katastrofoje, tokios nelaimės dar nepakaktų, kad galėčiau būti išrinktuoju: ji atsitiktinė ir kartu pernelyg paprasta. Mano įniršis galų gale rado išeitį: juk buvo rašytojų, kurie kentė patyčias ir persekiojimus, ligi paskutinio atodūsio liko nepripažinti ir nežinomi, ir garbė apvainikavo tik jų lavonus; aš būsiu toks. Uoliai rašysiu apie Orijaką ir jo statulas. Nepajėgdamas neapkęsti, stengsiuosi skleisti vien santaiką ir tarnauti žmonėms. Tačiau, vos pasirodžiusi, mano pirmoji knyga sukels skandalą, aš būsiu apšauktas pavojingu visuomenei: Overnės laikraščiai mane įžeidinės, krautuvininkai užtrenks man duris, įsikarščiavusi minia daužys akmenimis langus; kad likčiau nenulinčiuotas, turėsiu bėgti. Iš pradžių būsiu sugniuždytas, keletą mėnesių negalėsiu atsipeikėti ir tik be paliovos kartosiu: „Čia kažkoks nesusipratimas! Juk žmonės visi geri!“ Ir iš tikrųjų tai tebus nesusipratimas, bet Šventoji Dvasia neleis, kad jis būtų likviduotas. Aš pasveiksiu; vieną dieną vėl sėsiu prie stalo ir parašysiu naują knygą apie jūrą ir kalnus. Jai neatsiras leidėjo. Persekiojamas, priverstas slapstytis, galbūt net ištremtas, aš vėl rašysiu knygas, daug knygų, versiu eilėmis Horacijų, dėstysiu savo kuklias ir labai protingas mintis apie pedagogiką. Nieko nepadarysi: lagamine kaupsis neišleisti sąsiuviniai.

Ši istorija turėjo dvi pabaigas: vieną arba kitą aš rinkdavausi pagal nuotaiką. Niūresnę dieną matydavau save mirštantį geležinėje lovoje, visų nekenčiamą, nusivylusį, nors Garbė jau keldavo prie lūpų savo trimitą. O kartais suteikdavau sau ir kiek laimės. Sulaukęs jau penkiasdešimties metų, kartą, bandydamas naują plunksną, užrašau savo pavardę ant vieno rankraščio, kuris netrukus kažkur nusimeta. Kažkas jį randa, gal ant aukšto, gal upelyje, o gal sieninėje spintoje tame name, iš kur aš ką tik išsikrausčiau, perskaito jį, susijaudinęs nuneša pas Artemą Fajarą, garsųjį Mišelio Zevako leidėją. Triumfas — per porą dienų išparduodama dešimt tūkstančių egzempliorių. Kaip visus ima graužti sąžinė! Šimtai reporterių puola manęs ieškoti, tačiau neranda. O aš, atsiskyręs nuo visų, dar ilgai nesužinau, jog nuomonė apie mane jau pasikeitusi. Pagaliau vieną dieną užbėgu nuo lietaus į kažkokią kavinukę, pamatau numestą laikraštį ir ką jame perskaitau? „Žanas Polis Sartras, užsimaskavęs rašytojas, Orijako dainius, jūros poetas“. Trečiame puslapy trys skiltys stambiu šriftu. Aš džiūgauju. Ne: mane apima saldi melancholija. Pareinu namo, buto šeimininkės padedamas aprišu virvele lagaminą su sąsiuviniais ir išsiunčiu Fajarui be savo adreso. Šioje vietoje pasakojimą pertraukiu ir svarstau įvairias viliojančias kombinacijas: jei aš lagaminą išsiųsiu iš to miesto, kur gyvenu, žurnalistai tuojau pat suras mano nuošalųjį kampelį. Taigi vežu lagaminą į Paryžių, per pasiuntinį atiduodu jį leidyklai; prieš išvažiuodamas atgal, aplankau savo vaikystės vietas — Le Gofo ir Suflo gatves, Liuksemburgo sodą. Mane traukia „Balzaras“. Prisimenu, jog senelis, kurio tuo metu jau nebėra gyvo, vesdavo mane ten 1913 metais: susėsdavome ant minkštasuolio, žmonės, lyg susitarę, žvilgčiodavo į mus, senelis užsakydavo sau bokalą, o man stiklinaitę alaus, aš jausdavausi mylimas. O dabar man penkiasdešimt metų, aš vienišas ir vėl štai praveriu tos pačios alinės duris, užsisakau stiklinaitę alaus. Prie gretimo stalelio jaunos gražios moterys gyvai šnekučiuojasi, vis minėdamos mano pavardę. „Ak, — sako viena jų, — tebūna jis ir senas, ir negražus, man visai nesvarbu: atiduočiau savo trisdešimt metų, kad tik jis vestų mane“. Aš jai išdidžiai ir liūdnai nusišypsau, ji man atsako nustebusia šypsena, aš atsistoju ir dingstu.

Ilgą laiką dar visaip šlifavau šitą ir šimtus kitų epizodų, kurių, gailėdamas skaitytojo, nebepasakosiu. Juose nesunku atpažinti į ateitį perkeltą mano vaikystę, mano aplinką, šešiamečio išmones, neįvertintų mano riterių nepasitenkinimą. Sulaukęs devynerių, aš vis tebesiraukiau, nepatenkintas pasauliu, ir tai man nepaprastai patiko: rodydamas nepasitenkinimą, aš, nepalenkiamas kankinys, neleidau išaiškėti nesusipratimui, kuris ir pačiai Šventajai Dvasiai atrodė įgrisęs. O kodėl nepasakyti vardo tai žavingai garbintojai? „Ach, jau per vėlu, — sakiau pats sau. — O jeigu aš jai geras ir toks? — Taip, bet aš visiškas skurdžius. — Skurdžius! O honorarai?“ Nesustabdė manęs nė šis prieštaravimas: aš jau parašiau Fajarui, kad man priklausančius pinigus išdalintų vargšams. Tačiau pabaigos vis tiek reikėjo. Na ir štai — aš laukiu mirties mažyčiame savo kambarėly, visų apleistas, bet ramus: mano misija atlikta.

Tiktai vienas dalykas man krinta į akis šioje šimtais variantų kartojamoje istorijoje: vos tik išvystu laikrašty savo vardą, spyruoklė trūksta, ir man galas; melancholiškai mėgaujuos savo garsu, tačiau neberašau. Abi atomazgos niekuo viena nuo antros nesiskiria: ar aš mirštu, kad užgimčiau garbinamas, ar garbė pati ateina ir mane pražudo, — troškimas rašyti slepia savyje nenorą gyventi. Apie tą laiką mane sujaudino kažkur perskaitytas atsitikimas dar iš praeito šimtmečio: vienoje Sibiro stotelėje kažkoks rašytojas vaikštinėdamas laukia traukinio. Akiraty nė trobelės, nė gyvos dvasios. Rašytojas paniuręs, jis vos benulaiko savo didelę galvą. Jis trumparegis, viengungis, šiurkštus, visuomet suirzęs; nuobodžiauja, galvoja apie savo nesveiką prostatą, apie skolas. Ir staiga ant kelio palei pylimą tartum iš po žemių išdygsta karieta: iš jos iššoka jaunutė grafienė, pribėga prie keleivio, kurio ji niekad nėra mačiusi, pasisako atpažinusi jį pagal kažkur matytą dagerotipą pasilenkia, paima jo dešinę ranką ir pabučiuoja. Tuo istorija ir baigiasi, nežinau, ką autorius norėjo pasakyti. Bet aš, devynerių metų berniukas, susižavėjau, kad tasai bambeklis rašytojas stepėje sutiko savo skaitytoją ir kad graži moteris priminė jam jo paties užmirštą garbę: tai buvo gimimas. O iš arčiau pažiūrėjus — mirtis: aš tai nujaučiau, norėjau, kad taip būtų; jokiam gyvam prastuomenės žmogui aristokratė negalėjo parodyti šitiek pagarbos. Grafienė tarsi kalbėjo: „Jei aš atėjau ir prisiliečiau prie jūsų tai reiškia, jog nebėra reikalo žiūrėti mano rango; man neberūpi, ką jūs galvosite apie mano poelgį, aš laikau jus jau nebe žmogumi, o jūsų kūrybos simboliu“. Būdamas tūkstantis varstų nuo Peterburgo ir penkiasdešimt penkeri metai nuo savo gimimo, kažkoks keleivis, pribaigtas vieno rankos pabučiavimo, staiga užsiliepsnoja, sudega savo garbės ugny, palikdamas vietoj savęs vien ugninėmis raidėmis žioruojantį savo kūrinių katalogą. Aš mačiau, kaip grafienė įlipo atgal į karietą dingo, ir vėl stepę apgaubė vienuma; prietemoje vėluojantis traukinys pralėkė pro stotelę nesustojęs, man per nugarą perbėgo baimės šiurpuliai, prisiminiau „Vėją medžiuose“ ir pagalvojau: „Grafienė — tai mirtis“. Ji ateis kada nors nykiame kelyje, pabučiuos ji mano pirštus.

Mirtis buvo mano haliucinacija, nes aš nemylėjau gyvenimo, ir kaip tik dėl to ji kėlė man tokį siaubą. Sutapatinęs ją su garbe, nusprendžiau, kad tai mano paskirtis. Panorau numirti; kartais siaubas sukaustydavo man nekantrumą tik visada neilgam; šventasis mano džiaugsmas atgydavo, aš laukdavau akimirkos, kai blykstels žaibas ir aš pavirsiu pelenais. Mūsų gyvenimo planuose neatskiriamai susipynę ketinimai ir išsisukinėjimai; dabar aš aiškiai matau, jog beprotiškas mano sumanymas rašymu išmaldauti atleidimą už savo gyvenimą, nors ir pagyrūniškas, ir melagingas, buvo kažkuo realus: tą patvirtina faktas, kad ir dabar, po penkiasdešimties metų, aš teberašau. Tačiau kai sugrįžtu į pačią pradžią, matau tenai išsisukinėjimą, absurdišką savižudybę; taip, mirties aš troškau labiau negu epopėjos, labiau negu kankinio vainiko. Ilgą laiką baiminausi, kad man nereikėtų baigti amžiaus taip, kaip pradėjau, nežinia kur ir kaip, ir kad beprasmiška mano mirtis nebūtų vien tik beprasmiško mano gimimo atspindys. Pašaukimas viską pakeitė: špagos smūgiai pranyksta, raštai išlieka, aš supratau, kad literatūroje dovanojantysis gali pavirsti savo paties dovana, tai yra grynu objektu. Atsitiktinumas padarė mane žmogumi, dosnumas mane padarytų knyga; aš galėčiau savo tauškalus, savo sąžinę išliedinti bronzinėmis raidėmis, savo gyvenimo tuštybę pakeisti neišdildomais įrašais, kūną — stiliumi, glebnius laiko vingius — amžinybe ir stoti prieš Šventąją Dvasią kalbos nuosėdų pavidalu, tapti žmoniją apsėdusia mintimi, būti pagaliau kuo kitu negu aš pats, kitu negu kiti, kitu negu viskas. Pirmiausia apdovanočiau save viskam atspariu kūnu, o paskui atiduočiau vartotojams. Rašyčiau ne dėl malonumo rašyti, o tam, kad galėčiau tą nemirtingą kūną iškaldinti žodžiuose. Žvelgiant iš kapo aukštumos, mano gimimas man pasirodė esąs kažkokia neišvengiama blogybė, kažkoks grynai laikinas įsikūnijimas, ruošiantis mano atsimainymą: norint atgimti, reikėjo rašyti, o norint rašyti, reikėjo smegenų, akių, rankų; darbą pabaigus, šie organai pranyktų savaime: apie 1955 metus lerva sprogtų, iš jos išlėktų dvidešimt penkios irt folio peteliškės ir, plasnodamos visais puslapiais, nutūptų ant lentynos Nacionalinėje bibliotekoje. Tos peteliškės būčiau aš pats. Aš — dvidešimt penki tomai, aštuoniolika tūkstančių puslapių teksto, trys šimtai graviūrų, tarp kurių — autoriaus portretas. Mano kaulai — oda ir kartonas, mano pergamentinis kūnas kvepia klijais ir grybais, šešiasdešimt kilogramų popieriaus manęs nė kiek nevaržo. Aš atgimstu, pagaliau tampu žmogum, galvojančiu, kalbančiu, dainuojančiu, griaudžiančiu, teigiančiu savo buvimą su kategorišku materijos inertiškumu. Mane ima, atverčia, deda ant stalo, glosto, kartais net subraškina. Iš karto aš tyliu, paskui staiga įsiplieskiu, apakinu, užvaldau iš tolo; erdvė ir laikas — ne kliūtys mano galiai, aš nutrenkiu bloguosius ir ginu geruosius. Niekas negali nuo manęs nusigręžti nei ignoruoti: aš — didysis dievaitis, parankus ir baisus. Mano sąmonė sutrupėjo į šipulėlius, ir tuo geriau. Kitos sąmonės ją suėmė savin. Mane skaito, nuo manąs negali atitraukti akių, mane cituoja, aš visų lūpose, aš — visuotinė ir ypatinga kalba; aš spindžiu smalsumu milijonuose žvilgsnių; tam, kas mane pamilsta, aš esu slapčiausias sielos virpesys, bet jei panori jis mane paliesti, aš pasitraukiu ir dingstu: aš niekur daugiau nebeegzistuoju, aš pagaliau esu! Esu visur: aš — žmonijos parazitas, mano geradarystės ją graužia ir verčia kaskart vis atnaujinti mano nebūtį.

Triukas pavyko: mirtį aš palaidojau, įsupęs į šlovę, ir tegalvojau po to apie pastarąją, pamiršdamas aną, nesuvokdamas, kad abi jos tapačios. Dabar, kai rašau šias eilutes, žinau, jog mano gyvenimas jau praėjo, beliko vieni kiti metai. Ir štai aš puikiai įsivaizduoju ne per daug džiaugsmingą senatvę, kuri jau beldžiasi į duris, ir artėjančią karšatį, ir mylimų žmonių karšatį ir mirtį; savo mirties — niekuomet. Kartais aš ir nepajuntu, kaip savo artimiesiems, tarp kurių yra penkiolika, dvidešimčia, trisdešimčia metų jaunesnių už mane, duodu suprasti, jog man bus labai gaila, kai teks juos pergyventi; jie pasijuokia iš manęs, juokiuosi su jais ir aš, tačiau niekas nuo to nepasikeičia ir nepasikeis. Dar einant devintus metus, viena operacija man buvo pašalintas gebėjimas justi tam tikrą virpulį, kuris esąs mums įgimtas. Po dešimties metų, kai mokiausi Normalinėje mokykloje, kai kurie geriausi mano draugai nuo šitos baimės pašokdavo iš miego, apimti siaubo ar įniršio, o aš knarkdavau kaip garvežys. Vienas iš jų po sunkios ligos tikino mus patyręs visą priešmirtinį siaubą ligi paskutinio atodūsio; labiausiai kamavosi Nizanas: kartais, dar neužmigusiam pasirodydavo, kad jis lavonas, kad akyse jam knibžda kirminai, jis keldavosi, apgraibomis čiupdavo savo dabitišką skrybėlę apvaliu viršum ir dingdavo; po dviejų dienų atrasdavo jį girtą nepažįstamų žmonių draugijoje. Kartais, susibūrę laisvalaikiu, šie mirtininkai pasakodavosi apie nemigos naktis, apie suartėjimą su nebūtim ir suprasdavo vieni kitus iš pusės žodžio. Aš klausydavausi, mylėjau juos ir karštai troškau būti toks, kaip jie, tačiau veltui stengiausi: suvokdavau ir įsimindavau tik banalius laidotuvių posakius: čia gyveni, čia miršti; nežinia, nei kas gyvena, nei kas miršta; valandą prieš mirtį žmogus dar būna gyvas. Neabejodavau, kad jų žodžiuose yra kažkokia prasmė, kurios aš nesugaunu; jaučiausi vienišas ir, pavydo graužiamas, tylėdavau. Galiausiai, jau iš anksto suirzę, jie atsigręždavo į mane: „O tau tai, matyt, nei šilta, nei šalta?“ Aš bejėgiškai ir nuolankiai skėstelėdavau rankomis. Jie piktai kvatodavosi, juos stulbino akivaizdumas, kurio jie niekaip negalėdavo perteikti man: „Nejaugi tu niekad prieš užmigdamas nesi pagalvojęs, kad yra žmonių, kurie miegodami ir numiršta? Nejaugi, valant dantis, tau nė karto neatėjo mintis, kad tai galbūt paskutinis kartas? Tu niekad nepajutai, kaip kažkas spiria skubėti, skubėti, skubėti, kad nebėra kada? Tu laikai save nemirtingu?“ Aš atsakydavau, pusiau norėdamas juos paerzinti, pusiau iš įpratimo: „Žinoma, laikau save nemirtingu“. Gryniausias melas: aš buvau apsidraudęs nuo atsitiktinės mirties, ir daugiau nieko; Šventoji Dvasia užsakė man ilgą darbą, turėjo numatyti ir laiką jam atlikti. Būsimasis šlovingas numirėlis, aš buvau pačios savo mirties apsaugotas nuo katastrofų, kraujo išsiliejimo į smegenis, peritonito: mudu iš anksto numatėme susitikimo laiką; atvykęs per anksti, jos nerasčiau; draugai galėjo iš tikrųjų man priekaištauti, jog niekad apie ją negalvoju: jiems nė į galvą neatėjo, kad aš nė akimirkai nesiliauju ja gyvenęs.

Šiandien pripažįstu, kad jų teisybė: jie priėmė visas žmogiško gyvenimo sąlygas, net ir jo nerimą; tuo tarpu aš pasirinkau dvasinę ramybę; širdies gilumoje iš tikrųjų jaučiausi nemirtingas: iš anksto buvau nužudęs save, nes tik numirėliai gali džiaugtis nemirtingumu. Nizanas ir Mae žinojo, kad jiems lemta tapti žiauraus užpuolimo aukomis, kad jie bus išplėšti iš gyvenimo gyvi ir kupini jėgų. O aš apgaudinėjau save: kad mirtis būtų ne tokia barbariška, nusprendžiau, jog ji — mano tikslas, o gyvenimas — vienintelis patikimas būdas numirti: palengvėle žengiau prie pabaigos, neturėdamas nei kitų vilčių, nei kitokių troškimų, išskyrus tuos, kuriais teks užpildyti savo knygas, įsitikinęs, kad paskutinis mano širdies polėkis bus įrašytas į paskutinio mano raštų tomo puslapį ir kad mirčiai atiteks tik lavonas. Dvidešimt metų Nizanas su beviltišku nekantrumu žvalgėsi į moteris, į automobilius, į visas šios žemės gėrybes: reikėjo viską pamatyti, viską kuo greičiau paimti. Aš taip pat žiūrėjau, tik daugiau stropumo negu geismo spiriamas: mano paskirtis žemėje — ne džiaugtis, bet suvesti balansą. Tai buvo gal per daug patogu: kaip pernelyg paklusnus vaikas, aš iš nedrąsumo, bailumo nusišalinau nuo atviro, laisvo ir Apvaizdos neglobojamo gyvenimo pavojų, įtikinau save, kad viskas iš anksto parašyta, maža to — praėję.

Žinoma, ši apgavikiška operacija mane saugojo nuo pagundos pamilti save. Sunaikinimo pavojui gresiant, kiekvienas iš mano draugų ieškojo priedangos dabartyje; pastebėjęs, kad žemiškojo gyvenimo niekas negali atstoti, kiekvienas laikė save jaudinančia, brangia, vienintele būtybe; kiekvienas patiko sau pačiam, tiktai aš — numirėlis — sau nepatikau: man rodės, esu vidutinybė, esu nuobodesnis net už didįjį Kornelį, o mano, kaip subjekto, ypatumai mano paties akyse tebuvo vertingi tuo, kad ruošė dirvą akimirkai, kai virsiu objektu. Ar tai reiškia, kad buvau kuklesnis? Ne, tiktai gudresnis: mylėti save pavedžiau savo palikuonims; vieną gražią dieną aš kuo nors sužavėsiu šiandien dar negimusius vyrus ir moteris, suteiksiu jiems laimę. Buvau dar piktesnis ir klastingesnis: aš sugrįždavau slapčia gelbėti šio gyvenimo, kuris man atrodė nuobodus ir iš kurio sugebėjau pasidaryti vien priemonę numirti; žiūrėjau į jį ainių akimis, ir jis atrodė man kaip jaudinanti, nuostabi pasaka, mano išgyventa dėl visų; ir mano dėka niekam nebereikės jos gyventi, užteks tik paskaityti. Mane apėmė tikras įnirtis: ateitim pasirinkęs didžio numirėlio praeitį, bandžiau gyventi atvirkščia tvarka. Tarp devynerių ir dešimties savo amžiaus metų aš pasidariau visiškai pomirtinis.

Kaltė dėl to tenka ne vien tiktai man: senelis auklėjo mane retrospektyvinėmis iliuzijomis. Bet nė jis pats dėl to nekaltas, ir aš nėmaž ant jo už tai nepykstu: toksai miražas — kultūros vaisius. Kai nebelieka liudininkų, didžio žmogaus mirtis amžinai nustoja buvusi žaibo kirčiu, laikas paverčia ją charakterio bruožu. Kas seniai miręs, tas miręs nuo pat gimimo: per savo krikštą jis nė kiek ne mažiau negyvas kaip per paskutinį patepimą, jo gyvenimas priklauso mums, mes galime į jį įeiti pro vieną galą, pro antrą, pro vidurį, plaukti pasroviui ar prieš srovę, kaip patinka: chronologinė tvarka suirusi; atkurti jos nebeįmanoma: šis personažas daugiau niekuo neberizikuoja, jis netgi nesučiaudės, jei kas pakutens jo šnerves. Jo gyvenimas lyg ir eina toliau, bet vos tik mes pabandome mirusįjį atgaivinti, visi jo gyvenimo įvykiai pasidaro vienalaikiai. Veltui jūs bandysite stoti jo vieton, dėsitės, kad turite tas pačias aistras, tas pačias abejones, tuos pačius prietarus, atgaivinsite sutramdytą pasipriešinimą, trumpalaikį nekantravimą ar būgštavimus, — jūs vis viena vertinsite jo elgesį pagal tuos rezultatus, kurių negalima buvo numatyti, ir pagal tas žinias, kurių jis neturėjo, vis vien apgaubsite iškilmingumo aureole tuos įvykius, kurie paliko pėdsakus jame, nors pats jis jų beveik nepastebėjo. Štai ir miražas: ateitis realesnė už dabartį. Nieko stebėtina: praėjusio gyvenimo pradžia vertinama pagal pabaigą. Velionis lieka pusiaukelėje tarp būtybės ir vertės, tarp gryno fakto ir jo rekonstrukcijos; jo istorija virsta tam tikra uždara kreive ir reziumuojasi kiekviename jos taške. Po Araso salonus vaikšto jaunas advokatas, šaltas, manieringas, ir nešiojasi po pažastim savo galvą, nes jis — tai velionis Robespjeras; iš galvos laša kraujas, tačiau ant kilimo dėmių nelieka; niekas iš ten esančių jos nepastebi, tuo tarpu mes matom tik ją; turės dar praeiti penkeri metai, kol ji nuriedės į pintinę, o čia ji jau nukirstąjį deklamuoja madrigalus, nors ir su atkarusiu žandikauliu. Jei ši optinė klaida atleidžiama, ji daugiau nebekliudo: galima ją ištaisyti; tačiau to meto kultūros tarnai ją maskavo, nors iš jos sėmėsi idealizmo. Jie piršo mintį, jog didi idėja, panorusi užgimti, rekvizuoja sau moters įsčiose didį žmogų, kuris ją išnešios; ji išrenka jam socialinę padėtį, aplinką, tiksliai atseikėja jo artimiesiems proto ir nesupratingumo, reglamentuoja jo auklėjimą, pastato kelyje kliūtis, kurias reikės nugalėti, brūkšnys po brūkšnio nubrėžia nepastovų charakterį, kurio nelygumus tvarko ji pati tol, kol šitaip rūpestingai išpuoselėtas vaisius perplyšta ir į pasaulį ateina ji. Tai niekur nebuvo pasakyta, tačiau viskas bylojo, kad priežasčių ryšyje glūdi kita tvarka, atvirkščia ir paslaptinga.

Šiuo miražu aš entuziastingai pasinaudojau savo likimui galutinai apdrausti. Paėmęs laiką, apverčiau jį aukštyn kojom, ir viskas tapo aišku. Pradžią padarė nedidukė tamsiai mėlyna knygelė su patamsėjusiomis auksinėmis puošmenomis, kurios standūs lapai atsidavė lavonu, o pavadinimas buvo: „Žymiųjų žmonių vaikystė“. Įrašas liudijo, kad mano dėdė Žoržas buvo gavęs ją 1885 metais kaip antrąją premiją už gerą aritmetikos mokymąsi. Aptikau ją dar savo egzotiškųjų kelionių metu, pasklaidžiau ir su nepasitenkinimu numečiau: tie jauni išrinktieji nė iš tolo nebuvo panašūs į vunderkindus; o mane su jais siejo nebent lėkštos jų dorybės, ir aš negalėjau suprasti, kodėl apie juos kalbama. Galų gale knyga dingo: nusprendžiau ją nubausti paslėpdamas. Po metų išgriozdžiau visas lentynas, ieškodamas jos: aš pasikeičiau, vunderkindas tapo dideliu žmogum, nešančiu vaikystės jungą. Ir kaip keista — knyga taip pat buvo pasikeitusi. Žodžiai tebebuvo tie patys, bet jie pasakojo apie mane. Pajutau, kad ši knyga mane pražudys, ėmiau jos nekęsti ir bijoti. Kiekvieną dieną, dar neatvertęs jos, sėsdavausi prie lango: jei kas — man akis praplautų tikroji dienos šviesa. Šiandien man iš tikrųjų juokingi atrodo tie, kurie dejuoja dėl blogos Fantomą arba Andrė Žido įtakos: nejaugi jie nežino, kad vaikai nuodus pasirenka patys? Aš rijau savo nuodus su nerimastingu narkomano atkaklumu. O atrodė jie tokie nepavojingi. Jauni skaitytojai buvo drąsinami: būdamas paklusnus ir mylėdamas tėvus, gali pasiekti viską, netgi tapti Rembrantu arba Mocartu; trumpučiuose apsakymuose buvo kalbama apie paprasčiausius berniukus ir ne mažiau paprastus užsiėmimus, tiktai berniukai būdavo jautrūs, pamaldūs ir vadinosi Žanas, Žanas Žakas, Žanas Batistas, — visi jie, kaip ir aš, buvo savo artimiesiems dangaus dovana. Bet nuodai buvo štai kur: nė karto nepaminėdamas Rasino, Ruso nei Moljero pavardės, autorius, kur tik įmanydamas, darė užuominas apie jų būsimą didybę, lyg tarp kita ko viena kita detale primindamas jų veikalus ar žinomiausius žygius, ir taip sumaniai rezgė pasakojimą, kad menkiausias nuotykis tapdavo suprantamas tik vėlesniųjų įvykių šviesoje: kasdienybės bruzdesį apgaubdavo didi legendinė tyla — ateitis, ir viskas pasikeisdavo. Kažkoks Sancijas mirtinai troško pamatyti popiežių; galiausiai jis pasiekė savo — vieną dieną, kai Šventasis Tėvas ėjo per aikštę, jį nuvedė tenai; vaikiūkštis žiūrėjo pabalęs, išpūtęs akis, o kai jo pagaliau kažkas paklausė: „Tu tikriausiai patenkintas, Rafaeli? Bent jau prisižiūrėjai į Šventąjį Tėvą?“, jis, nieko nesuprasdamas, atsakė: „Kokį Šventąjį Tėvą? Aš mačiau tik daugybę visokių spalvų!“ Kitą kartą mažasis Migelis, svajojantis apie karinę karjerą, sėdėjo po medžiu ir mėgaudamasis skaitė riterių romaną; staiga jis pašoko, išgirdęs perkūniškai žlegsint geležis: tai buvo senas pamišęs plikbajoris iš kaimynystės, jis šauniai jojo ant savo kuino ir taikė surūdijusia ietim į malūną. Per pietus Migelis taip įdomiai ir su tokiomis juokingomis grimasomis pasakojo apie raitelį, jog visi leipo juokais; bet vėliau savo kambary jis nusviedė ant grindų romaną, sutrypė jį kojomis ir ilgai kūkčiodamas verkė.

Tie vaikai klydo: jie tarėsi veikią ir kalbą taip, kaip jiems į galvą ateina, o tuo tarpu menkiausias jų žodelis turėjo konkretų tikslą — jis pranašavo jų Likimą. Mudu su rašytoju už jų nugarų susižvalgydavome, atlaidžiai šypsodamiesi; aš skaičiau šių tariamų vidutinybių gyvenimo aprašymus taip, kaip Dievas buvo juos sumanęs: nuo galo. Iš pradžių aš džiūgavau: tai buvo mano broliai, jų garbė ateity bus mano garbė. O paskui viskas apsivertė: aš atsidūriau kitoje puslapio pusėje, knygos viduje: Žano Polio vaikystė buvo panaši į Žano Žako ar Žano Batisto, ir kas tiktai jam atsitikdavo, viskas būdavo nepaprastai pranašinga. Tačiau šį kartą autorius susižvalgydavo ne su manim, o su mano tolimais vaikaičiais. Šie ateity gyvensiantys vaikai, kurių aš neįsivaizdavau, apžiūrinėdavo mane nuo mirties ligi gimimo, o aš be paliovos jiems davinėjau ženklus, pats jų nesuprasdamas. Aš virpėjau, persmelktas savo mirties šalčio, tikrosios kiekvieno mano krustelėjimo prasmės; netekęs teisių į save, mėgindamas išsiveržti iš knygos vidaus, vėl atsidurti skaitytojų pusėje, pakeldavau galvą, šaukdavausi dienos šviesos; bet, pasirodo, ir tai būdavo ženklas. Kaip šį ūmų nerimą, šią abejonę, šį akių ir kaklo pasukimą išsiaiškins 2013 metais tie, kurie turės jau abu raktus į mane: kūrybą ir mirtį? Iš knygos ištrūkti negalėjau: seniai jau buvau ją perskaitęs, bet likau joje vienu iš personažų. Akylai sekiau save: prieš valandą čiauškėjau su motina — ką gi aš jai pranašingo pasakiau? Prisiminiau kai kuriuos žodžius, kartojau juos balsu, bet nieko iš to nepaaiškėjo. Sakiniai slidinėjo, aš negalėjau jų perprasti: mano paties balsas ausyse skambėjo kaip svetimas, po mano galvą, grobdamas mintis, siautėjo kažkoks šelmiškas angelėlis, jis buvo ne kas kitas, kaip XXX amžiaus šviesiaplaukis berniūkštis, sėdintis priešais langą ir pro knygą stebintis mane. Pašiurpęs iš meilės, jaučiau, kad jo žvilgsnis prismeigė mane prie mano tūkstantmečio. Aš ėmiau apsimetinėti: sugalvodavau ir sakydavau kam nors dvejaip suprantamus žodžius. Ana Mari įėjusi rasdavo mane kažką rašinėjantį prie piupitro ir sakydavo: „Kaip tamsu! Mano mažulis susigadins akis“. Man būdavo puiki proga lyg niekur nieko atsakyti: „Aš galėčiau rašyti net ir tamsoje“. Ji juokdavosi, vadindavo mane kvailučiu, uždegdavo šviesą; kas turėjo įvykti, jau būdavo įvykę — nei ji, nei aš nežinojome, kad aš pranešiau trys tūkstantiesiems metams apie būsimą savo luošumą. Iš tikrųjų paskutinėmis savo gyvenimo dienomis aš — dar aklesnis negu Bethovenas kurčias — apgraibomis kursiu paskutinį savo veikalą; radę rankraštį tarp mano popierių, žmonės su nusivylimu sakys: „Betgi jis nepaskaitomas!“ Netgi ketins išmesti į šiukšlyną. Galiausiai Orijako municipaliteto biblioteka paims jį grynai tik iš pagarbos autoriui, ir šimtą metų jis išgulės pamirštas. Paskui vieną dieną jauni eruditai iš meilės man pabandys jį iššifruoti: viso gyvenimo jiems prireiks atkurti tam, kas, suprantama, bus mano kūrybos viršūnė. Motina išeidavo iš kambario, aš likdavau vienas ir, nieko negalvodamas, palengva sau kartodavau: „Tamsoje!“ Pasigirsdavo sausas klaptelėjimas — tai mano tolimas vaikaitis kažkur užversdavo knygą: jis svajodavo apie savo prosenio vaikystę, ir jo skruostais risdavosi ašaros: „Vis dėlto tiesa, jis rašė tamsoje!“ — atsidusdavo jis.

Aš puikuodavausi prieš dar negimusius vaikus, kurie buvo kaip du vandens lašai panašūs į mane, ir spausdavau ašaras įsivaizdavęs, kaip jie verkšlens dėl manęs. Jų akimis regėdavau savo mirtį; ji jau būdavo praėjusi, atskleidusi mano tiesą: aš tapau savo paties nekrologu.

Perskaitęs visa tai, vienas mano bičiulis susirūpinęs pažiūrėjo man į akis: „Jūs buvote dar didesnis ligonis, negu aš maniau“, — tarė jis man. Ligonis? Tiesą sakant, nežinau.

Kliedesys mano buvo iš anksto paruoštas. Mano nuomone, svarbiausias čia būtų nuoširdumo klausimas. Devynerių metų dar buvau ligi jo nepriaugęs; paskui palikau toli užpakaly.

Iš pradžių buvau sveikas kaip ridikas; buvau mažytis šelmis, mokantis laiku sustoti. Bet aš stengiausi; net ir blefe buvau pirmūnas; šiandien tas savo komedijas aš laikau dvasine gimnastika, o savo nenuoširdumą — karikatūra, vaizduojančia absoliutų nuoširdumą, kuris man buvo artimas ir kartu nepasiekiamas. Man neteko pasirinkti savo pašaukimo — jį man primetė kiti. Iš tikrųjų nieko ir neatsitiko: senos moteriškės pasakyti žodžiai, Šarlio makiavelizmas; bet ir to pakako man įtikinti. Suaugusieji, įsitvirtinę mano sieloje, rodė pirštu mano žvaigždę; žvaigždės nemačiau, bet mačiau pirštą, tikėjau jais, o jie dėjosi tikį manimi. Iš jų aš sužinojau, kad yra didžių numirėlių — vienas jų dar būsimas — Napoleonas, Temistoklis, Pilypas Augustas, Žanas Polis Sartras. Aš tuo neabejojau: abejoti būtų buvę tas pat, kas netikėti suaugusiaisiais. Su Žanu Poliu aš tiesiog norėjau susitikti akis į akį. Žiopsojau, maiviausi, tikėdamas prisišaukti intuiciją, kuri turi suteikti man nusiraminimą, nelyginant šalta moteris, konvulsijomis skatinanti ir paskui bandanti jomis pakeisti orgazmą. Ar tai apsimetimas, ar tiktai pernelyg didelis uolumas? Šiaip ar taip, aš nieko nepasiekdavau, neįmanomoji vizija, kuri turėjo atskleisti man mane patį, visuomet būdavo arba ateityje, arba praeityje, ir mano pratimai mane palikdavo abejojantį, įaudrintais nervais. Niekas negalėjo nei patvirtinti, nei panaikinti mano įgaliojimų, nes jie rėmėsi suaugusiųjų autoritetu, jų neginčijamu gerumu: jis buvo manyje nepasiekiamas, užantspauduotas, tačiau man tiek mažai tepriklausė, jog aš niekad negalėjau nė akimirką juo suabejoti, neturėjau galios jo atmesti nei priimti.

Tikėjimas, nors ir labai gilus, niekad nesti pilnutinis. Jį reikia be paliovos kurstyti ar bent jau stengtis negriauti. Mano likimas buvo nulemtas, aš buvau garsenybė, turėjau savo kapą Per Lašeze, o gal ir Panteone, Paryžiuj buvo mano prospektas, o provincijoj ir užsieny — mano skverai ir mano aikštės: tačiau ir pro karščiausią optimizmą mane graužė nematomas, vardu nepavadinamas netikrumo jausmas. Šventos Onos ligoninėje vienas ligonis, gulėdamas lovoje, rėkė: „Aš princas! Įsakau suimti didįjį kunigaikštį“. Kažkas prieidavo prie jo ir sušnabždėdavo į ausį: „Nusišniurkšk nosį!“, ir jis nusišniurkšdavo; jo paklausdavo: „Kas tu iš profesijos?“, jis tyliai atsakydavo: „Batsiuvys“ ir rėkdavo toliau. Man rodos, visi mes esame panašūs į tą žmogų; bent jau aš devintųjų savo gyvenimo metų pradžioje buvau į jį panašus: aš buvau princas ir batsiuvys.

Po poros metų mane jau galima buvo laikyti išgijusiu: princas dingo, batsiuvys niekuo nebetikėjo, aš netgi neberašiau; romanų sąsiuviniai, išmesti į šiukšlyną, dingę ar sudeginti, užleido vietą gramatikos pratimų, diktantų ir skaičiavimo sąsiuviniams. Jei kas nors būtų prasigavęs į mano galvą, kur švilpavo vėjai, būtų radęs joje keletą didžiųjų žmonių biustų, daugybos lentelę su klaidomis ir triskaitę taisyklę, trisdešimt du departamentus su administraciniais centrais, tik be suprefektūrų, kažkokią rožę, vadinamą rozarozarozamrozerozeroza, istorijos ir literatūros paminklų, keletą elgesio taisyklių, iškaldintų stelose, ir kartais sadistiškas svajas, tarsi rūko skraistę, nusidriekusią per šį liūdną sodą. Jokios našlaitės. Nė pėdsako paladinų. Žodžių „herojus“, „kankinys“, „šventasis“ niekur nei regėt, nei girdėt. Ekspardajanas kiekvieno trimestro gale gaudavo patenkinamą sveikatos pažymą: vaikas vidutinio proto ir aukštos moralės, nelabai gabus tiksliesiems mokslams, vaizduotė laki, bet ne per daug, jautrus; visiškai normalus, nors ir kiek maivosi, — beje, tai pastebima vis rečiau ir rečiau. Tuo tarpu iš tikrųjų aš buvau visiškai pamišęs. Paskutinis truputėlis proto, kuris dar buvo man likęs, išgaravo po dviejų atsitikimų, iš kurių vienas buvo viešas, o antras privatus.

Pirmasis buvo tikra staigmena: 1914 metų liepos mėnesį dar buvo keletas blogų žmonių; bet rugpjūčio 2-ąją staiga valdžią paėmė ir įsiviešpatavo dorybė: visi prancūzai tapo geri. Senelio priešai puolė jam į glėbį, leidėjai išėjo savanoriais, smulkūs žmogeliai tapo pranašais: mūsų draugai, atėję į namus, kartodavo išmintingus ir paprastus savo sargo, laiškininko, santechniko žodžius, visi aikčiojo, išskyrus senelę, aiškiai įtartiną asmenybę. Aš buvau sužavėtas: Prancūzija man vaidino komediją, o aš vaidinau komediją jai. Tačiau karas man greitai nusibodo: jis taip menkai tesutrikdė mano gyvenimą, kad aš būčiau, be abejo, jį užmiršęs; tačiau pasibjaurėjau juo tada, kai apsižiūrėjau, jog dėl jo sumažėjo man knygų. Iš kioskų pradingo mano mėgstami leidiniai; Amu Galopenas, Žo Valis, Žanas de la Iras išsiskyrė su savo įprastais herojais, paaugliais, mano broliais, kurie keliavo biplanu ar hidroplanu aplink pasaulį ir kovėsi dviese ar trise prieš šimtus; prieškariniai kolonialistiniai romanai užleido vietą kariniams, kur knibždėjo jungos, jauni elzasiečiai ir našlaičiai, savo pulkų talismanai. Nekenčiau šių naujų atėjūnų. Mažuosius nuotykių ieškotojus iš džiunglių laikiau vunderkindais, nes jie žudė vietinius gyventojus, kurie, šiaip ar taip, buvo suaugę žmonės: pats būdamas vunderkindas, aš juose matydavau save. O ko buvo verti šie pulko sūnūs, kai viskas vyko nepriklausomai nuo jų? Individualus heroizmas nublanko: kovoje prieš laukinius jis turėjo tobulesnius ginklus, o ką padarysi prieš vokiečių patrankas? Reikėjo kitų patrankų, artileristų, armijos. Tarp narsių kareivių, kurie glostė jam galvą ir gynė jį, vunderkindas vėl tapo vaiku; o kartu su juo ir aš. Kartkartėmis autorius iš pasigailėjimo pavesdavo man nunešti kokį laišką, vokiečiai paimdavo mane į nelaisvę, aš jiems keletą kartų išdidžiai atsikirsdavau ir paskui pabėgdavau, grįždavau į savųjų pozicijas, pranešdavau apie atliktą užduotį. Mane, žinoma, sveikindavo, tačiau be tikro entuziazmo, ir tėviškose generolo akyse nesutikdavau susižavėjusių našlių ir našlaičių žvilgsnio. Aš išleidau iš rankų iniciatyvą: priešai buvo mušami, ir karas bus laimėtas be manęs; didvyriškumo monopoliją vėl pasisavino suaugusieji, man tik pavykdavo pakelti kokio žuvusiojo šautuvą ir keletą kartų iššauti, tačiau nė karto Amu Galopenas nei Žanas de la Iras neleido man pasišvaistyti durtuvu. Buvau herojus-mokinukas ir nekantriai laukiau, kada man sueis šaukiamieji metai. Arba, tiesą sakant, ne, laukiau ne aš: laukė pulko sūnus, Elzaso našlaitis. Aš atsiskirdavau nuo jų, užversdavau knygą. Rašyti — ilgas nelengvas darbas, aš tai žinojau, — turėsiu sukaupti visą kantrybę. Užtat skaityti — šventė: aš norėjau visos garbės, ir tuojau pat. O kokią ateitį man siūlė? Kareivio? Kokie niekai! Juk vienas kareivis, atskirai paimtas, ne kuo vertesnis už vaiką. Šturmuoti jis eina kartu su kitais, ir mūšį laimi pulkas. Man neįdomu buvo dalyvauti bendroje pergalėje. Amu Galopenas, norėdamas, kad kuris nors karys pasižymėtų, nesugalvodavo nieko gudresnio, kaip pasiųsti jį gelbėti sužeisto kapitono. Toks aklas atsidavimas mane erzino: vergas geibi šeimininką. Be to, tai tebuvo atsitiktinis žygdarbis: karo metu narsa išdalinama visiems; jei šita laimė būtų tekusi kitam kareiviui, jis būtų padaręs lygiai taip pat. Aš niršau: prieškarinis didvyriškumas labiausiai mane žavėjo savo vienišumu ir nesavanaudiškumu: nusigręžęs nuo blankių kasdieniškų dorybių, nešykštėdamas susikūriau žmogų pagal savo reikalavimus. „Kelionė aplink pasaulį hidroplanu“, „Paryžiaus berniūkščio nuotykiai“, „Trys boiskautai“ — visi šie šventi tekstai buvo man gairės mirties ir prisikėlimo kelyje. Ir štai staiga jų autoriai mane išdavė: heroizmą jie padarė prieinamą visiems; narsumas ir pasiaukojimas tapo kasdieninėmis dorybėmis, maža to — jie buvo nužeminti ligi elementarios pareigos lygio. Atitinkamai pasikeitė ir aplinka: didelę nuostabią saulę ir individualistinę ekvatoriaus šviesą užtemdė kolektyviniai Argonos rūkai.

Po keleto mėnesių pertraukos nusprendžiau vėl imti plunksną į rankas ir parašyti pagal savo skonį romaną, kuris būtų visiems tiems ponams pamoka. Ėjo 1914 metų spalis, mes dar tebebuvome Arkašone. Motina nupirko man kelis visai vienodus sąsiuvinius: violetiniuose viršeliuose buvo atvaizduota Žana d’Ark su šalmu — laikotarpio žymė. Mergelės globojamas, aš ir pradėjau kareivio Pereno istoriją: jis pagrobia kaizerį, suraišiotąjį parvelka į mūsų apkasus, paskui susirinkusio pulko akivaizdoje iššaukia jį dvikovon, parbloškia ir, pridėjęs peilį prie gerklės, priverčia pasirašyti gėdingą taikos sutartį — grąžinti mums Elzasą ir Lotaringiją. Po savaitės šis pasakojimas man jau buvo įgrisęs ligi gyvo kaulo. Dvikovos idėją pasiskolinau iš nuotykių romanų: Stort-Bekeris, kilmingos šeimos sūnus, tremtinys, užsuka į plėšikų taverną; ten gaujos vado, stipruolio milžino, įžeistas kumščio smūgiu užmuša jį, pats tampa vadu ir pačiu laiku su visa gauja išplaukia piratą laivu. Veiksmas vyko pagal nekintamus ir griežtus dėsnius: Blogio gynėjas laikomas nenugalimu, Gėrio gynėją lydi patyčių šūksniai, ir netikėta jo pergalė apstulbina ir išgąsdina pašaipią minią. Tačiau aš iš neįgudimo pažeidžiau tuos visus įstatymus, ir išėjo taip, kaip visai nenorėjau: kaizeris, kad ir koks žaliūkas, neįgudęs kautis, ir visiems iš anksto aišku, kad Perenas, puikus atletas, jį bematant sudoros. Be to, ir publika priešiškai nusiteikusi: kariai svaido į jį neapykantos žodžius; aš suglumau matydamas, kaip pakrypo reikalai — Vilhelmas II, nusikaltęs, tačiau vienišas, įžeidinėjamas ir spjaudomas, mano akyse uzurpavo karališkąjį mano herojų vienišumą.

Bet buvo ir dar blogiau. Ligi tol niekas nebuvo patvirtinęs nei paneigęs to, ką Luiza vadino mano „išmonėmis“. Afrika — milžiniška, tolima, menkai teapgyvendinta, žinios iš ten ateidavo retai, ir niekas negalėjo įrodyti, kad tenai nėra mano keliautojų, kad jie nešaudo į pigmėjus kaip tik šiuo metu, kai aš pasakoju apie mūšį. Savęs aš dar nelaikiau jų istoriografu, tačiau, tiek prisiklausęs apie romanų tikroviškumą, tikėjau savo pasakose sakąs tiesą: iš kur ji ten atsiranda, nesuvokiau, tik žinojau, kad būsimiems mano skaitytojams viskas turi būti savaime aišku. Ir štai tą nelemtą spalį man teko būti bejėgiu fikcijos ir tikrovės susidūrimo liudininku: mano plunksnos pagimdytas kaizeris buvo nugalėtas ir įsakė nutraukti ugnį; vadinasi, logika reikalavo, kad tasai ruduo atneštų mums taiką; bet laikraščiai ir suaugusieji lyg tyčia kas rytą ir vakarą tvirtino, jog karas užsitęsęs ir taip greit nesibaigsiąs. Aš pasijutau apgautas: likau melagis, kurio tauškalais niekas nepanorės tikėti; žodžiu, susidūriau su prasimanymu. Pirmąkart gyvenime perskaičiau save. Rausdamas iš gėdos. Nejaugi man, man patiko šitos vaikiškos išmonės? Aš vos visai neatsisakiau literatūros. Galų gale nunešiau sąsiuvinį į pliažą ir užkasiau smėlyje. Nemalonus jausmas dingo; vėl atgavau pasitikėjimą savimi: be jokios abejonės, esu pašauktasis, tiktai grožinė literatūra, suprantama, turi savų paslapčių, kurias ji man vieną gražią dieną atskleis. O kol kas dar esu tokio amžiaus, kad turiu būti nepaprastai santūrus. Lioviausi rašęs.

Sugrįžom į Paryžių. Aš amžinai atsisveikinau su Amu Galopenu ir Žanu de la Iru: negalėjau šiems oportunistams atleisti, kad jų, o ne mano tiesa. Supykau ant karo — vidutinybės epopėjos; apimtas kartėlio, pabėgau iš dabarties ir prisiglaudžiau praeityje. Prieš keletą mėnesių, 1913 metų gale buvau aptikęs Niką Karterį, Bufalo Bilį, teksasietį Džeką, Sėdintį Jautį — vos prasidėjus karo veiksmams, šie leidiniai dingo: mano senelio nuomone, jų leidėjas buvo vokietis. Laimė, pas bukinistus krantinėse galėjai rasti beveik visus išėjusius leidinius. Aš tempdavau motiną prie Senos, ir ten mes šniukštinėdavome po visas bukinistų prekydėžes iš eilės nuo pat Orsė stoties ligi Austerlico stoties: kartais parsinešdavome net po penkiolika knygelių iš karto; netrukus aš turėjau penketą šimtų leidinėlių. Kroviau juos lygiomis krūvomis ir be paliovos vis iš naujo skaičiavau, garsiai tardamas paslaptingus pavadinimus: „Nusikaltimas oro balione“, „Sutartis su velniu“, „Barono Mutušimio vergai“, „Dazaaro prisikėlimas“. Patiko man, kad knygelės buvo pageltusios, suteptos, apsitrynusios ir kvepėjo keistu suvytusių lapų kvapu: tai ir buvo suvytę lapai, griuvėsiai, nes karas viskam padarė galą; žinojau, kad paskutinis ilgaplaukio žmogaus nuotykis man taip ir liks amžinai nežinomas, kad niekuomet nesužinosiu, ką paskutinį kart išaiškino seklių karalius: šie vieniši herojai, kaip ir aš, tapo pasaulinio konflikto aukomis, ir todėl aš juos dar labiau mylėjau. Pakakdavo man tik pažiūrėti į spalvotas graviūras viršeliuose, ir svaigdavau iš džiaugsmo. Bufalo Bilis raitas šuoliavo prerijomis, vienur vydamas indėnus, kitur bėgdamas nuo jų. Labiausiai man patiko Niko Karterio iliustracijos. Jos bet kam gali atrodyti monotoniškos: beveik visose didysis seklys triuškina savo priešus arba pats yra talžomas. Bet šitos peštynės vyksta Manheteno gatvėse, dykvietėse, kur aplinkui riogso rusvos tvoros ar trapios išdžiūvusio kraujo spalvos kubinės konstrukcijos; mane jos žavėjo, aš vaizdavausi puritonišką ir kruviną miestą, kurį iš visų pusių kėsinasi praryti begalinės savanos platybės; ir nusikaltimas, ir dorybė — abu čia yra už įstatymo ribų: ir žmogžudys, ir kovotojas už teisybę čia vienodai laisvi ir galingi, ginčai sprendžiami tamsoje peilio kirčiais. Šiame mieste, kaip ir Afrikoje, tos pačios saulės svilinamas heroizmas vėl virto nenutrūkstama improvizacija: iš čia mano aistra Niujorkui.

Užmiršau ir karą, ir savo įgaliojimus. Kai mane kas paklausdavo: „Ką tu veiksi užaugęs?“ — aš maloniai ir kukliai atsakydavau, jog rašysiu, tačiau svajones apie garbę ir dvasinę gimnastiką jau buvau palikęs nuošaly. Galbūt kaip tik dėl to 1914 metai buvo laimingiausi mano vaikystės metai. Mudu su motina tuomet buvome abu to paties amžiaus ir niekad nesiskirdavome. Ji mane vadino savo riteriu, savo mažyčiu vyru; aš jai pasisakydavau viską. Daugiau negu viską: literatūra, uždaryta manyje, pavirto čiauškėjimu ir veržėsi pro burną; aš be paliovos šnekėjau, apsakinėdamas tai, ką mačiau, ką Ana Mari matė ne blogiau už mane, — namus, medžius, žmones; prasimanydavau įvairių jausmų, kad paskui turėčiau malonumą jais pasidalinti su ja, tapau energijos transformatoriumi: pasaulis naudojosi manim, kad galėtų tapti žodžiu. Viskas prasidėdavo nuo kažkieno šnekos mano galvoje. Tas kažkas sakydavo: „Aš einu, sėduosi, geriu vandenį, valgau migdolinį saldainį“. Aš garsiai be paliovos kartodavau šį komentarą: „Aš einu, mama, geriu vandenį, sėduosi“. Man atrodė, jog turiu du balsus, kurių vienas — nevisiškai mano ir nepriklausąs nuo mano valios — diktuoja antrajam savo kalbas; nusprendžiau, jog esu dvilypis. Toksai nežymus sutrikimas tęsėsi ligi vasaros: jis vargino, erzino mane ir galų gale įvarė baimę. „Mano galvoje kažkas kalba“, — pasakiau motinai, tik dar gerai, kad ji nesusirūpino.

Tai nedrumstė mano laimės nei mūsų susitarimo. Mes turėjome savo mitus, savo mėgstamus žodelius, savo įprastinius pokštus. Beveik ištisus metus aš bent vieną iš dešimties sakinių baigdavau šiais žodžiais: „Bet tai nesvarbu“, tardamas juos su nuolankia ironija. Sakydavau: „Štai didelis baltas šuo. Jis ne baltas, o pilkas, bet tai nesvarbu“. Mudu įpratome epiniu stiliumi pasakotis menkiausius kasdieninius nuotykius, kai tik jie įvykdavo; kalbėdavome apie save trečiuoju daugiskaitos asmeniu. Mudu laukiame autobuso, jis pravažiuoja nesustojęs pro šalį; tuomet vienas iš mūsų šūkteli: „Jie treptelėjo koja į žemę, keikdami dangų“ — ir abu pasileidžiame kvatoti. Žmonėse mudu puikiai vienas kitą suprasdavome — pakakdavo menkiausio mirktelėjimo. Krautuvėje ar cukrainėje pardavėja pasirodė mums juokinga, ir išėjus motina man sako: „Aš nežiūrėjau į tave, bijojau prunkštelėti jai į veidą“. Ir aš didžiuodavausi savo galia: ne tiek jau daug yra vaikų, kurie vienu žvilgsniu priverstų motiną prunkštelėti juokais. Būdami bailūs, abu išsigąsdavome drauge: kartą, vaikščiojant krantine, aš aptikau dvylika Bufalo Bilio knygelių, kurių dar neturėjau; motina jau ketino mokėti pinigus, bet tuo tarpu priėjo riebaus išblyškusio veido vyriškis anglies juodumo akimis, pomaduotais ūsais, madinga šiaudine skrybėle ant galvos ir, šypsodamasis saldžia to meto gražeivų šypsena, įžūliai įsistebeilijo į mano motiną, tačiau užkalbino mane: „Lepina tave, mažyli, lepina tave!“ — bėrė jis greitai. Iš pradžių aš tik įsižeidžiau: nemėgau taip iš karto būti tujinamas; tačiau pastebėjau maniakišką jo žvilgsnį, ir akimirksniu Ana Mari ir aš pavirtome viena būtybe — išsigandusia mergaite, kuri atšoko atatupsta. Vyriškis suglumęs nuėjo. Aš pamiršau tūkstančius veidų, tačiau šitą riebią fizionomiją prisimenu ir šiandien; aš nieko nežinojau apie kūnišką gyvenimą ir nėmaž nesuvokiau, ko tasai žmogus iš mūsų norėjo, tačiau geismas būna toks akivaizdus, kad pasirodė, jog aš supratau, kad viskas man kažkokiu būdu atsiskleidė. Tą geismą suvokiau per Aną Mari; per ją išmokau nujausti patiną, jo bijoti, neapkęsti. Šis atsitikimas mus dar labiau suartino: griežta veido išraiška aš tipenau šalia motinos, laikydamas ją už rankos, ir buvau tikras, jog saugau ją. Argi tai ne anų vaikystės metų prisiminimas: dar ir šiandien aš su malonumu žiūriu, kaip pernelyg rimtas berniukas oriai ir švelniai šnekučiuojasi su savo motina — vaiku; patinka man ši jautri ir baikšti draugystė, gimusi toli nuo vyrų ir priešiška jiems. Neatitraukdamas akių, žiūriu į tokią vaikišką porą ir tik paskui, prisiminęs, kad esu vyras, nusigręžiu.

Antrasis atsitikimas įvyko 1915 metų spalio mėnesį: man buvo dešimt metų ir trys mėnesiai, toliau nebegalima buvo nė galvoti mane laikyti uždarytą namie. Šarlis Šveiceris sutramdė savo senas nuoskaudas ir įrašė mane į Henriko IV licėjaus parengiamąją klasę eksternu.

Pirmasis mano rašinys klasėje buvo blogiausias. Aš, jaunas feodalas, mokymą laikiau asmeniniu ryšiu tarp žmonių: panelė Mari Luiza savo žinias man perteikė iš meilės, o aš jas priėmiau iš gerumo, iš meilės jai. Paskaitos ex cathedra, skirtos visiems, demokratinis įstatymo šaltumas mane glumino. Nuolat lyginant save su kitais, mano įsivaizduotas pranašumas bematant išgaravo: visuomet atsirasdavo, kas atsakydavo geriau ir greičiau negu aš. Buvau pernelyg mylimas, kad suabejočiau savim; tad iš visos širdies gėrėjausi draugais ir nepavydėjau jiems — mano eilė dar ateis. Kai man bus penkiasdešimt metų. Žodžiu, smukau, dėl to nesisielodamas; šalto įniršio apimtas, stropiai atiduodavau bjauriausius rašinius. Senelis jau ėmė raukti kaktą; motina paskubėjo susitikti su ponu Olivjė, mano klasės auklėtoju. Jis priėmė mus mažyčiame viengungiškame bute; motina kalbėjo savo melodingu balsu; aš stovėjau šalia jos fotelio ir klausiausi, pro dulkėtus lango stiklus žiūrėdamas į saulę. Motina bandė įrodyti, kad aš daugiau vertas, negu rodo mano mokykliniai darbai: skaityti išmokęs be niekieno pagalbos, rašąs romanus; išsekus argumentams, ji prisipažino, jog aš gimęs dešimties mėnesių: geriau iškepęs negu kiti, geriau iškilęs, labiau apskrudęs, mat ilgiau krosnyje buvęs. Ponas Olivjė klausėsi atidžiai, paveiktas labiau jos žavesio negu mano nuopelnų. Tai buvo aukštas, išdžiūvęs, plikas vyras didžiule galva, įkritusiomis akimis, vaškiniu veidu, su kuokšteliu rusvų šerių po kumpa nosimi. Jis atsisakė man duoti privačias pamokas, tačiau pažadėjo mane „prižiūrėti“. Man to ir tereikėjo: per pamokas aš gaudydavau jo žvilgsnį; jis kalbėdavo tik man, buvau tuo įsitikinęs; patikėjau, jog jis mane myli, ir aš mylėjau jį, o keletas šiltų žodžių galutinai viską sutvarkė: be jokių pastangų aš tapau gana geru mokiniu. Senelis murmėdavo, tikrindamas mano trimestrinius pažymėjimus, tačiau atsiimti manęs iš licėjaus nebegalvojo. Penktoje klasėje mokytojai pasikeitė, ypatingoji priežiūra pasibaigė, bet aš jau buvau apsipratęs su demokratija.

* * *

Pradėjęs lankyti mokyklą, rašyti nebeturėjau laiko, o įgijęs naujų pažįstamų, visai netekau ir noro. Pagaliau aš turiu draugų! Mane, miesto sodų atstumtąjį, čia priėmė iš karto ir visai paprastai; tiesiog negalėjau patikėti tokia laime. Tiesą sakant, naujieji mano draugai buvo kur kas panašesni į mane, kaip jaunieji Pardajanai, kažkada sužeidę man širdį: tai buvo eksternai, mamyčių sūneliai, uolūs mokiniai. Nesvarbu — aš džiūgavau. Gyvenau du gyvenimus. Namie maiviausi, tebevaidinau suaugusįjį. Tačiau vaikai tarp savęs nepakenčia vaikiškumo: jie tikri vyrai. Kas dieną, kaip vyras tarp vyrų, išeidavau iš licėjaus kartu su trimis Malakenais — Žanu, Renė ir Andrė, su Poliu ir Norberu Meirais, Brenu, Maksu Berko ir Greguaru; mes lakstydavome šūkaudami po Panteono aikštę, ir tai būdavo didžios laimės valandėlė: aš nusiplaudavau šeimyninę komediją; nė kiek nebesistengdavau kuo nors pasižymėti, juokdavausi kartu su visais, kartodavau komandas, sąmojus, tylėdavau, klausydavau, darydavau tai, ką darė šalia manęs stovintys vaikai, teturėjau vieną troškimą — neišsiskirti. Buvau santūrus, tvirtas ir linksmas, jaučiausi nulietas iš plieno ir pagaliau atsipalaidavęs nuo egzistavimo nuodėmės: mes žaisdavome sviediniu tarp „Didžiųjų žmonių“ viešbučio ir Žano Žako Ruso statulos, ir aš buvau nepamainomas: the right man in the right place. Aš nebeturėjau ko pavydėti ponui Simono; kam gi Meiras, norėdamas apgauti Greguarą, papasuotų sviedinį, jeigu čia, šioje vietoje, dabar nebūtų manęs? Kokios banalios ir niūrios dabar man atrodė anos svajonės apie garbę, palyginti su šiais intuicijos blyksniais, parodžiusiais man, kad aš reikalingas.

Deja, jie geso greičiau negu įsidegdavo. Žaidimai mus „pernelyg įaudrindavo“, kaip sakė mūsų mamos, ir kartais atskiros mūsų grupelės virsdavo vieninga minia, kuri mane prarydavo; tačiau mes niekad negalėdavome ilgam pamiršti savo tėvų: jie tartum būdavo kartu su mumis ir greitai sugrąžindavo mus į grupinę gyvulijos kolonijų vienatvę. Mūsų bendrija, gyvuodama be tikslo, be siekimų, be hierarchijos, buvo labai nepastovi: čia visiškai susiliedavo, čia vėl išsiskirstydavo. Visi kartu mes gyvenome tikrą gyvenimą, tačiau negalėjome atsikratyti nuojautos, kad esame tik paskolinti vieni kitiems, o iš tikrųjų kiekvienas atskirai priklausome siauram, galingam ir primityviam kolektyvui, kuris kala kerinčius mitus, patsai save apgaudinėja ir mums primeta savo valią. Lepinami ir lojalūs, jautrūs, protingi, išmokyti gerbti tvarką, nepakęsdami prievartos ir neteisybės, vienijami ir skiriami širdy nešiojamo įsitikinimo, kad pasaulis sukurtas mums ir kad mūsų kiekvieno tėvai geriausi pasauly, mes rūpinomės, kad nieko neįžeistume, būtume mandagūs net žaisdami. Patyčios ir šiurkštūs juokai buvo griežtai smerkiami; jei kuris įsikarščiuodavo, tą visi apstodavo, ramindavo, priversdavo atsiprašyti, Žano Malakeno ar Norbero Meiro lūpomis jį bardavo jo paties motina. Beje, visos šios damos buvo tarpusavy pažįstamos ir viena kitai nieko nedovanodavo: jos persakydavo viena kitai mūsų pokalbius, kritiškas pastabas, nuomonę apie kitus; tuo tarpu mes, sūnūs, nesakydavome kitiems, ką jos kalba. Mano motina kartą parėjo iš ponios Malaken įsižeidusi, mat pastaroji trumpai ir aiškiai pasakiusi: „Andrė laiko Pulu pamaiva“. Aš dėl to nė kiek nesisielojau: taip kalba tarpusavy motinos; ant Andrė nė kiek nesupykau ir nė puse žodžio neužsiminiau jam apie šią istoriją. Trumpai tariant, mes gerbėme visą pasaulį, turtingus ir vargšus, kareivius ir civilius, jaunus ir senus, žmones ir gyvulius; niekinome tik tuos, kurie gyveno pusiau pensione ir internate: matyt, jie labai nusikalto, kad šeimos jų atsisakė; galbūt jų tėvai buvo blogi, tačiau nuo to niekas nesikeitė: vaikai tėvus turi tokius, kokių jie yra verti. Vakarais, nuo ketvirtos valandos, kai laisvieji eksternai išeidavo, licėjus virsdavo galvažudžių landyne.

Toks apdairumas draugystėje neapsieina be tam tikro šaltumo. Atėjus atostogoms, mes išsiskirdavome be gailesčio. O vis dėlto aš mylėjau Berko. Jis buvo našlės sūnus, o man kaip brolis; gražus, gležnas ir tykus berniukas. Aš negalėjau atsižiūrėti į jo ilgus juodus plaukus, sušukuotus kaip Žanos d’Ark. Bet svarbiausia — mudu abu didžiavomės, kad viską esame skaitę, ir, pasitraukę į nuošalų mokyklos kiemo kampelį, kalbėdavomės apie literatūrą, tai yra šimtus kartų su didžiausiu malonumu vardindavome kūrinius, perėjusius per mūsų rankas. Vieną kartą jis pažvelgė man į akis apsėstojo žvilgsniu ir prisipažino norįs rašyti. Vėliau man teko jį sutikti retorikos klasėje, jis tebebuvo toks pat gražus, bet sirgo džiova; mirė jis aštuoniolikos metų.

Mes visi, net ir išmintingasis Berko, žavėjomės Benaru, visuomet sušalusiu ir apvalučiu berniuku, panašiu į viščiuką. Garsas apie jo nuopelnus pasiekė mūsų motinas, kurios, nors ir su apmaudu, be paliovos rodė jį mums kaip pavyzdį, tačiau vis tiek mūsų nuo jo neatgrasė. Taigi spręskite apie beatodairišką prisirišimą prie jo: jis buvo pusiau pensione, o mes jį dėl to tik dar labiau mylėjome ir laikėme garbės eksternu. Vakare namie, degant lempai, galvodavome apie šitą misionierių, pasilikusį džiunglėse atversti internato žmogėdrų, ir mums būdavo ne taip baisu. Reikia pasakyti, kad internate jį taip pat gerbė. Dabar man sunku suprasti tokios vieningos nuomonės priežastis. Benaras buvo švelnus, malonus, jautrus; ir iš visų dalykų pirmasis. Be to, jo motina leido jį mokytis per didelį vargą. Mūsų motinos nedraugavo su šita siuvėja, tačiau dažnai pasakodavo apie ją, kad mes įvertintume motiniškos meilės didybę; o mes galvojome tik apie Benarą: jis buvo šios nelaimingos moters pasididžiavimas ir džiaugsmas; mes jautėme sūniškos meilės didybę; žodžiu tariant, visi graudinosi dėl šių dorų vargšų. Tačiau to dar nebūtų pakakę: svarbiausia — Benaras gyveno tik dalį gyvenimo; aš jo niekad nemačiau be storo vilnonio šaliko; šypsodavosi jis maloniai, bet kalbėdavo mažai, ir aš pamenu, kad jam buvo uždrausta dalyvauti mūsų žaidimuose. Aš jį ypač gerbiau už tai, kad dėl savo silpnumo jis negali pritapti prie mūsų: jis buvo po stikliniu gaubtu; mums linkčiodavo iš už stiklo, mojuodavo, bet mes likdavome atskirti: mylėjome jį iš tolo, nes, dar tebegyvendamas, jis buvo pasidaręs beasmenis, kaip visi simboliai. Vaikystė moka prisitaikyti: mes jam buvome dėkingi, kad per savo tobulumą jis prarado individualybę. Kalbėdami su juo, mes mėgavomės jo žodžių nereikšmingumu; niekad nematėme jo supykusio ar pernelyg įsilinksminusio; klasėje jis niekad nekeldavo rankos, bet jei mokytojas paklausdavo, jo lūpomis prabildavo pati Tiesa, be dvejojimo ir be užsidegimo — taip, kaip ir pridera kalbėti Tiesai. Jisai stebindavo mūsų vunderkindų gaują, nes buvo geriausias iš mūsų, nors ir ne vunderkindas. Tuo metu mes beveik visi vienaip ar kitaip buvome našlaičiai: tėvai buvo arba mirę, arba kovoję fronte, o tie, kurie, praradę vyrišką orumą, pasiliko, stengėsi per daug nelįsti sūnums į akis; viešpatavo motinos: Benaras mums buvo neigiamų matriarchato dorybių veidrodis.

Baigiantis žiemai jis numirė. Vaikai ir kareiviai apie mirusiuosius negalvoja, tačiau mes, visi keturiasdešimt, raudojome eidami paskui karstą. Mūsų motinos budėjo: praraja buvo užklota gėlėmis; jos pasistengė, kad mes šį pasitraukimą palaikytume kažkokiu superapdovanojimu už puikų mokymąsi, įteiktu vidury mokslo metų. Be to, Benaro gyvenimas buvo toks nepilnas, jog ir mirtis atrodė netikra: jis liko tarp mūsų kaip blankus ir šventas šešėlis. Mūsų moralinis lygis iš karto pakilo: dabar mes turėjome savo brangų velionį, kalbėdavome apie jį tyliai, su melancholišku pasitenkinimu. Galbūt ir mes, kaip ir jis, be laiko apleisime šį pasaulį: įsivaizduodavome ašarose paskendusias savo motinas ir jausdavome, kokie mes brangūs. O ar aš vis dėlto susimąsčiau? Neaiškiai teprisimenu, kad mane sukrėtė kažkokia šiurpi tiesa: toji siuvėja, toji našlė prarado viską. Ar iš tikrųjų man užgniaužė kvapą ši mintis? Ar kilo man įtarimas, kad egzistuoja Blogis, kad nėra Dievo ir kad pasaulis netinkamas gyventi? Manau, kad taip: jei ne, tai kodėl iš vaikystės, kurios aš išsižadėjau, kurią pamiršau, praradau, išliko man toks skausmingai ryškus Benaro paveikslas?

Po kelių savaičių penktoje AI klasėje įvyko labai keistas atsitikimas: per lotynų kalbos pamoką atsivėrė durys, ir, sargo lydimas, į klasę įėjo Benaras; pasisveikino su ponu Diuri, mūsų mokytoju, ir atsisėdo. Mes visi atpažinome jo akinius metaliniais aptaisais, jo šaliką, kiek pakumpusią nosį, sužvarbusio viščiuko išvaizdą — aš pamaniau, jog Dievas mums jį sugrąžino. Ponas Diuri, atrodė, nustebo nė kiek ne mažiau už mus: jis nutilo, giliai atsikvėpė ir paklausė vardo, pavardės, tėvų užsiėmimo, kokiomis sąlygomis stoja. Benaras atsakė stojąs pusiau pensionan, tėvas esąs inžinierius, o vadinasi jis Polis Ivas Nizanas. Aš buvau sukrėstas labiausiai iš visų; per pertrauką priėjau prie jo ir užkalbinau, jis man atsakė: mudu susidraugavome. Ir vis dėlto viena detalė neleido man abejoti, jog turiu reikalą ne su Benaru, o su šėtoniška jo šmėkla: Nizanas buvo žvairas. Tačiau imtis kokių nors atsargumo priemonių buvo per vėlu: šiame veide aš pamilau Gėrio įsikūnijimą; vėliau pamilau Nizaną ir dėl jo paties. Atsidūriau pinklėse — mano palinkimas prie dorybės pažadino manyje meilę Velniui. Tiesą sakant, pseudo-Benaras nebuvo blogas: jis tiktai gyveno, ir tiek; turėjo visas savo antrininko savybes, tik ne tokias ryškias. Benaro santūrumas jame buvo virtęs uždarumu. Viduje užgniaužtų pašėlusių aistrų plėšomas, jis niekuomet nerėkdavo, tačiau mes matydavome, kaip jis bąla ir mikčioja iš pykčio: tai, ką iš pradžių palaikėme romumu, buvo ne kas kita kaip šokas; jo lūpomis bylojo ne tiesa, o kažkoks ciniškas ir lengvas objektyvizmas, prie kurio mes nebuvome pratę ir dėl to pasijusdavome nejaukiai; nors Nizanas, žinoma, dievino tėvus, tačiau tik jis vienas iš visų kalbėdavo apie juos ironiškai. Mokslas jam ne taip puikiai sekėsi kaip Benami; užtat jis buvo daug skaitęs ir norėjo rašyti. Žodžiu, tai buvo asmenybė, o man negalėjo būti nuostabesnio dalyko, kaip matyti po Benaro išore individualybę. Šis panašumas nedavė man ramybės, ir aš nežinojau, ar turiu girti Nizaną už tai, kad jis pažiūrėti atrodo tikra dorybė, ar peikti už tai, kad tik atrodo, ir todėl be paliovos svyravau tarp aklo pasitikėjimo ir nepagrįsto įtarumo. Tikrais draugais mes tapome tik daug vėliau, po ilgo išsiskyrimo.

* * *

Šie įvykiai ir susitikimai dvejiems metams pertraukė mano knaisiojimąsi po save, tačiau jo priežasčių nepašalino. Iš tikrųjų mano sielos gelmėje niekas nepasikeitė: nors aš ir nebegalvojau apie užantspauduotą mandatą, kurį suaugusieji buvo man patikėję, tačiau jis tebegaliojo. Jis valdė mano asmenį. Dešimtaisiais savo gyvenimo metais aš net didžiausio įsikarščiavimo akimirkomis stebėjau save. Vienuoliktaisiais išleidau save iš akių. Laksčiau su Brenu, šnekėjau su Berko, su Nizanu: per tą laiką mano tariamoji misija, palikta savieigai, papilnėjo ir nugrimzdo manyje į tamsą; aš jos nebemačiau, bet ji formavo mane, jos traukiamoji jėga veikė viską, lenkdama medžius ir sienas, gaubdama dangų virš mano galvos. Anksčiau aš laikiau save princu, dabar buvau princas. Tuo ir reiškėsi mano beprotybė. „Charakterio formavimosi psichoneurozė“, — pasakė vienas mano draugas psichoanalitikas. Ir tai tiesa: nuo 1914 metų vasaros ligi 1916 metų rudens mano mandatas tapo mano charakteriu; kliedesys apleido galvą ir persikraustė į kaulus.

Neatsitiko nieko nauja: savo išmones ir pranašystes aš atradau nepasikeitusias. Skirtumas buvo tik tas, kad be nuovokos, be žodžių, aklai viską vykdžiau. Anksčiau aš savo gyvenimą vaizdavausi paveikslais: mirtis priverčia mane užgimti, gimimas nubloškia mane į mirtį; vos tik nustojau tai matyti, pats virtau šiuo abipusiškumu, įsitempiau kaip styga tarp dviejų kraštutinybių, užgimdamas ir numirdamas su kiekvienu širdies tvinksniu. Mano būsimas nemirtingumas tapo konkrečia mano ateitimi — jis persunkdavo kiekvieną nerūpestingą mano judesį; kad ir kaip giliai susikaupdavau, jis vis tiek mane išblaškydavo ir dar giliau persmelkdavo sąmonę; jis buvo tuštuma pilnumoje, lengva nerealybė realybėje; jis iš tolo užmušdavo karamelės skonį burnoje, sielvartą ir džiaugsmus širdyje; bet jis gelbėdavo ir pačią menkiausią akimirką vien todėl, kad ji, būdama paskutinė, mane artindavo prie jo; jis man suteikė kantrybės gyventi: niekad aš nebetroškau peršokti dvidešimt metų, perversti dar dvidešimt, niekad nebesivaizdavau tolimų būsimo triumfo dienų; aš laukiau. Kas minutę laukiau kitos minutės, nes paskui ją ėjo ta, kuri buvo už jos. Gyvenau netrikdomoje veržlumo rimtyje: visą laiką jaučiausi pralenkęs save, įsuktas, nesulaikomas. Koks palengvėjimas! Kitados mano dienos buvo taip viena į kitą panašios, jog man kartais atrodydavo, kad esu pasmerktas amžinai gyventi tą pačią, vis iš naujo sugrįžtančią dieną. Nedaug jos tepasikeitė, tebeturėjo blogą įprotį prieš galą sugniužti; bet aš, aš jose buvau jau kitas: dabar ne laiko banga ritosi ant mano nejudančios vaikystės, o aš — pagal įsakymą paleista strėlė — skrodžiau laiką ir lėkiau tiesiai į tikslą. 1948 metais Utrechte profesorius van Lenepas demonstravo man projekcinius testus. Mano dėmesį patraukė viena kortelė: joje buvo atvaizduotas šuoliuojantis arklys, einantis žmogus, lekiantis erelis ir per bangas šokantis gliseris; bandomasis asmuo turėjo nurodyti, kuris piešinys kelia stipriausią greičio pajautimą. Aš atsakiau: „Gliseris“. Paskui susidomėjęs apžiūrėjau piešinį, kurį iš karto nedvejodamas buvau pasirinkęs: laivelis, atrodė, tuojau pat atsiplėš nuo ežero, dar akimirka — ir jis nusklęs viršum šito vietoje banguojančio vandens. Tuojau pat suvokiau, kodėl taip pasirinkau: vienuoliktaisiais mano gyvenimo metais man rodėsi, jog mano forštevenis, skrosdamas dabartį, plėšia mane nuo jos; nuo tada aš visą laiką bėgau, tebebėgu ir dabar. Greičio rodiklis mano akyse yra ne nuotolis, nueitas per tam tikrą laiko tarpą, o galėjimas atitrūkti.

Prieš dvidešimt metų Džiakometį, einantį vakare per Italijos aikštę, partrenkė automobilis. Sužeistas, išnarinta koja, vos atsipeikėjęs iš nualpimo, pirmiausia jis pajuto kažką panašaus į džiaugsmą: „Pagaliau man šis tas atsitiko! “Aš žinau jo radikalumą: jis tikėjosi didžiausios nelaimės; gyvenimas, kurį jis mylėjo taip, kad netroško jokios permainos, buvo apverstas, galbūt sudaužytas audringai įsiveržusio kvailo atsitiktinumo. „Vadinasi, nelėmė man likimas būti skulptoriumi, nelėmė net gyventi, — galvojo jis sau, — nelėmė nieko“. Bet labiausiai jį jaudino tai, kad prieš jį staiga atsiskleidė grėsminga priežasčių eilė ir į miesto šviesas, į žmones, į jo paties, Džiakomečio, kūną, gulintį purve, įsmigo ledinis stichinės nelaimės žvilgsnis; skulptoriui mineralų viešpatija visuomet esti artima. Mane žavi šitoks ryžtas su viskuo susitaikyti. Jeigu jau mėgsti staigmenas, tai reikia mėgti jas taip, kad pajustum tuos retus sąmonės prašvitimus, kurie atskleidžia mėgėjams, jog žemė sukurta ne jiems.

Kai buvau dešimties metų, man atrodė, jog tik staigmenas ir temėgstu. Kiekviena nauja mano gyvenimo grandis turėjo būti netikėta, kvepianti šviežiais dažais. Aš iš anksto susitaikydavau su kliūtimi, nepasisekimais ir teisybės dėlei turiu pasakyti, kad pasitikdavau juos su šypsena. Kartą vakare užgeso šviesa — kažkas sugedo; mane pašaukė į kitą kambarį ir, eidamas ištiestomis į priekį rankomis, aš taip trenkiausi į atidarytą durų sąvarą, kad išsimušiau dantį. Man pasidarė linksma, ir nors dantį skaudėjo, aš juokiausi. Kaip juokėsi po daugelio metų Džiakometis iš savo kojos, tiktai dėl diametraliai priešingų priežasčių. Kadangi buvau iš anksto nusprendęs, kad mano istorijos atomazga bus laiminga, tai atsitiktinumas galėjo būti tiktai juokas, naujovės — tiktai regimybė; viską iš anksto buvo sureguliavusi tautų reikmė, pašaukusi mane gyventi: šis išmuštas dantis, kaip man atrodė, — tai ženklas, slaptas įspėjimas, kurį suprasiu vėliau. Kitaip tariant, bet kokiomis aplinkybėmis ir bet kokia kaina stengiausi išsaugoti tikėjimą tikslingumu; žiūrėjau į savo gyvenimą pro mirties prizmę ir laikiau jį uždara atmintimi, iš kurios niekas negali išeiti ir į kurią niekas negali prasiskverbti. Ar galima įsivaizduoti saugesnę padėtį? Atsitiktinumų iš viso nebuvo: aš susidurdavau tik su Apvaizdos siųstųjų pavidalu. Sprendžiant iš laikraščių, atrodė, kad gatvėse šlaistosi kažkokios pakrikos jėgos ir skina paprastus žmogelius: man pavojaus nėra, nes mano likimas iš anksto nulemtas. Aš galbūt galiu netekti rankos, kojos, akių. Bet į tai galima žiūrėti įvairiai: mano nelaimės visuomet bus tik išbandymai, tik medžiaga knygoms. Aš išmokau kantriai kęsti sielvartus ir ligas: jie man buvo pirmieji pergalingos mano mirties žingsniai, pakopos, kurias ji kirsdino, keldama mane ligi savęs. Šis šiurkštokas rūpestingumas nebuvo man nemalonus, ir aš stengiausi pasirodyti jo vertas. Be blogio nėra gėrio — taip aš galvojau; netgi klaidos man išeidavo į gera, — vadinasi, aš jų nedariau. Kai man buvo dešimt metų, visiškai pasitikėjau savimi: būdamas kuklūs ir nepakenčiamas, aš savo pralaimėjimus laikiau būsimos pomirtinės pergalės sąlyga. Galbūt aš apaksiu, neteksiu kojų išklysiu iš kelio, bet, pralaimėjęs mūšį, laimėsiu karą. Nedariau skirtumo tarp negandų skirtų išrinktiesiems, ir nesėkmių dėl kurių pats buvau kaltas, todėl man atrodė, kad mano prasižengimai — tai iš esmės mano nelaimės, o nelaimės — tai mano klaidos; taigi jei tekdavo susirgti — ar tymais, ar sloga, — aš vis vien kaltindavau save: nebuvau pakankamai atsargus, pamiršau apsivilkti paltą ar užsirišti kaklaskarę. Visuomet mieliau apkaltindavau save negu pasaulį; ne iš gerumo — norėjau būti priklausomas tik nuo savęs. Toks išdidumas neapsiėjo be nusižeminimo: aš mielai pripažindavau savo silpnybes, nes per jas ėjo trumpiausias kelias į Gėrį. Įpratau justi, kaip gyvenimo tėkmė nenumaldomai traukia mane, be paliovos versdama žengti pirmyn, nors aš to ir nenorėčiau.

Visi vaikai žino, kad jie daro pažangą. Beje, niekas jiems ir neleidžia to pamiršti: „reikia daryti pažangą“, Jis žengia į priekį“, „rimta ir nuolatinė pažanga...“ Suaugusieji mums pasakojo Prancūzijos istoriją: po Pirmosios respublikos, ne per daug tvirtos, buvo Antroji, o paskui Trečioji — jau visai gera: kur du, ten ir trečias. Buržuazijos optimizmą tuomet išreiškė radikalų programa: gėrybių gausinimas, pauperizmo panaikinimas, plečiant švietimą ir smulkiąją nuosavybę. Mums, jauniems ponams, šis optimizmas buvo pateiktas prieinamu mūsų amžiui būdu; ir mes su pasitenkinimu stebėjome, kad individuali mūsų pažanga atitinka nacijos pažangą. Ir vis dėlto reta buvo tokių, kurie siektų iškilti aukščiau savo tėvų: daugumai svarbiausia buvo tik sulaukti pilnametystės; tuomet jie jau liausis augę ir vystęsi: pasaulis aplink juos savaime pasidarys geresnis ir patogesnis. Kai kurie iš mūsų to meto laukę su nekantrumu, kiti su baime, dar kiti su liūdesiu. Tuo tarpu aš, prieš atsiduodamas savo pašaukimui, augau visiškai abejingas: man buvo nusispjaut į pilnamečio togą. Seneliui atrodė, jog aš mažas, ir jis dėl to sielojosi. „Jisai bus Sartrų ūgio“, — sakydavo senelė, norėdama jį paerzinti. Senelis apsimesdavo negirdįs, atsistodavo priešais mane, apmesdavo žvilgsniu nuo galvos ligi kojų ir pagaliau ne per daug tvirtu balsu sakydavo: „Jis auga!“ Manęs nejaudino nei jo nerimavimas, nei viltys: juk ir piktžolės auga; galima užaugti dideliam, o likti blogam. Man tuo metu labiausiai rūpėjo, kaip išlikti geram in aeternum. Viskas pasikeitė, kai mano gyvenimo tempas pagreitėjo: nebeužteko daryti gerai, reikėjo kas valandą daryti geriau. Aš težinojau vieną įstatymą — kopti aukštyn. Kad mano pretenzijos turėtų peno ir neatrodytų pernelyg didelės, elgiausi kaip visi: savo netvirtus vaikiškus laimėjimus laikiau pirmaisiais likimo ženklais. Aš tikrai dariau pažangą, nežymią ir labai vidutinišką, tačiau susikūriau iliuziją, kad kylu. Įpratęs viską daryti dėl žmonių akių, viešumoje laikiausi savo klasės ir savo kartos mito: žmogus naudojasi tuo, kas Įgyta, kaupia patirtį, o dabartį turtina visa praeitis. Širdies gilumoje aš toli gražu tuo nesitenkinau. Negalėjau sutikti, kad būtis gaunama iš šalies, laikosi iš inercijos, kad bet kuris sielos judesys yra ankstesnio jos judesio pasekmė. Aš buvau gimęs iš būsimo laukimo ir dabar virpėjau nušvitęs, absoliutus, o kiekviena akimirka kartojo mano gimimo ritualą: savo širdies polėkius buvau linkęs laikyti ugnies kibirkščiavimu. Kaipgi praeitis galėjo mane praturtinti? Ne ji mane sukūrė, priešingai — aš pats, prisikeldamas iš pelenų, išplėšiau iš nebūties savo atmintį, be paliovos kurdamas ją iš naujo. Aš atgimdavau vis geresnis ir geriau panaudodavau dar nepaliestas savo sielos atsargas dėl tos paprastos priežasties, kad kas kartą vis labiau artėjanti mirtis mane vis ryškiau nušviesdavo savo niauria šviesa. Dažnai girdėdavau man sakant: praeitis mus stumia pirmyn, tačiau buvau įsitikinęs, kad pirmyn mane traukia ateitis; man būtų buvę nepakenčiama jausti, kaip lėtai manyje veikia vidinės jėgos, kaip pamažu skleidžiasi įgimti gabumai. Nenutrūkstamą buržuazijos pažangą aš suėmiau į savo sielą ir paverčiau ją vidaus degimo varikliu; virš praeities iškėliau dabartį, o virš dabarties — ateitį, atmečiau ramią evoliuciją ir nuėjau nelygiu revoliucinių katastrofų keliu. Prieš keletą metų kažkas padarė man pastabą, kad mano pjesių ir romanų herojai apsisprendžia netikėtai ir staigiai, kad, pavyzdžiui, „Musėse“ perversmas Oresto sieloj įvyksta per vieną akimirksnį. Po galais, juk aš kuriu juos pagal savo paveikslą; be abejo, ne tokius, koks esu, bet tokius, koks norėčiau būti.

Aš tapau išdaviku ir toks likau. Veltui dedu visą savo sielą į kokį nors sumanymą, veltui besąlygiškai atsiduodu darbui, pykčiui, draugystei, žinau — po akimirkos išsižadėsiu savęs, ir to noriu; džiaugsmingai nujausdamas būsimą savo išdavystę, pačiame aistros įkarštyje jau išduodu save. Apskritai aš laikausi žodžio, kaip ir kiti; mano simpatijos ir mano elgesys pastovūs, tačiau aš neištikimas emocijoms: buvo laikas, kai gražiausias man būdavo tas paminklas, paveikslas ar peizažas, kurį matydavau paskiausiai; draugai būdavo nepatenkinti, kai aš, norėdamas įtikinti save, jog manęs nebejaudina koks nors bendras mūsų prisiminimas, kurį jie tebebrangindavo, ciniškai ar tiesiog lengvabūdiškai iš jo pasijuokdavau. Nepakankamai mylėdamas save, aš išbėgau į priekį; ir štai rezultatas: myliu save dar mažiau; šis nepermaldaujamas progresas be atvangos mane menkina mano paties akyse: vakar aš elgiausi blogai, nes tai buvo vakar, ir nujaučiu jau šiandien, koksai žiaurus bus mano nuosprendis pačiam sau rytoj, o svarbiausia — jokio bičiuliškumo: praeitį aš laikiau pagarbiam atstume nuo savęs. Jaunystė, subrendimas, netgi pernykščiai metai — vis tai senoji santvarka; naujoji prasideda dabar, tačiau jos nebus niekad arba bus, kai sužaliuos sausa lazda. Savo vaikystės metus aš buvau ypač uoliai išbraukęs: kai pradėjau šią knygą, teko ilgą laiką šifruoti, kas slypi subraukytose eilutėse. Kai man buvo trisdešimt metų, draugai stebėjosi: „Atrodo, jog tu neturėjai tėvų. Nei vaikystės“. O aš, stuobrys, buvau patenkintas. Ir vis dėlto aš myliu ir gerbiu kai kurių žmonių, ypač moterų, nuolankią ir tvirtą ištikimybę savo pomėgiams, troškimams, seniems sumanymams, praėjusiems džiaugsmams, gėriuosi jų atkakliom pastangom išlikti savim, nors viskas aplinkui keičiasi, išsaugoti prisiminimus, nusinešti į kapą pirmąją savo lėlę, pieninį dantį, pirmąją meilę. Aš pažinojau vyrų, kurie, būdami jau senyvo amžiaus, susidėdavo su pasenusia moterimi dėl to, kad troško jos jaunystėje; kiti negalėdavo atleisti netgi mirusiesiems arba nieku gyvu nenorėdavo pripažinti kad ir menkučio savo prasižengimo, padaryto prieš dvidešimt metų. Aš nekerštingas ir mielai viską prisipažįstu: savikritikai esu tikrai gabus, tik nesutinku, kad ji būtų man primetama. 1936 ar 1945 metais kažkas pridarė nemalonumų žmogui su mano pavarde: argi man tai svarbu? Patirtą nuoskaudą aš įrašau jo nuostolių skiltyje: tasai kvailys nemokėjo net priversti kitų jį gerbti. Mane sutinka senas draugas, prasideda priekaištai: jis jau septyniolika metų nešioja širdy nuoskaudą — tam tikromis aplinkybėmis aš neparodęs jam reikiamo dėmesio. Tarsi pro rūką prisimenu, jog tuomet kontratakavau gindamasis, jog prikišau jam besaikį įtarumą, persekiojimo maniją, žodžiu, turėjau savo asmenišką to incidento versiją; o dabar mieliausiu noru sutinku su jo požiūriu; visiškai pritariu jo nuomonei, kaltinu save: elgiausi kaip garbėtroška, egoistas, kaip beširdis; linksmai kertu kairėn ir dešinėn, patenkintas, kad viską supratau; lengva širdim pripažįstu savo klaidas — vadinasi, įrodau, kad nebegalėčiau jų pakartoti. Ar kas patikės? Mano nuoširdumas, kilnus prisipažinimas nukentėjusįjį tik erzina. Jis mane perpratęs, žinąs, jog aš tyčiojuos iš jo, o jis pyksta ant manęs — gyvo, dabartinio ir praėjusio, to paties, kurį jis visą laiką pažinojo, tuo tarpu aš jam paliekąs negyvą išnarą, kad pats turėčiau malonumą pasijusti naujagimiu. Galų gale ir aš įnirštu ant to pamišėlio, kasančio iš kapų numirėlius. Ir, priešingai, jei kas man primena kokį įvykį, kur aš, kaip jie sako, nepadariau sau gėdos, numoju ranka; mane dėl to laiko kukliu, bet iš tikrųjų yra viskas atvirkščiai: aš galvoju, kad šiandien padaryčiau geriau, o rytoj — nepalyginti geriau.

Vyresnio amžiaus rašytojams nepatinka, kai kas nors pernelyg karštai giria jų pirmąjį kūrinį; esu tikras, kad užvis mažiausiai malonumo tokie komplimentai teikia man. Geriausioji mano knyga yra ta, kurią dar tik rašau; po jos eina ką tik išleistoji, tačiau pamažu manyje ima kauptis nepasitenkinimas. Jei kritikai šiandien ją laikys bloga, man, galimas daiktas, bus skaudu, tačiau praeis pusmetis, ir mano nuomonė nebedaug skirsis nuo jų nuomonės. Tik viena sąlyga: kad ir koks menkas ir niekingas jiems atrodytų tas kūrinys, noriu, kad jis būtų laikomas geriausiu iš viso to, ką esu prieš tai sukūręs; sutinku, kad visa mano kūryba būtų nuvertinta, tačiau chronologinė hierarchija turi būti išlaikyta, nes ji — vienintelis laidas, kad rytoj padarysiu geriau, poryt — dar geriau ir galiausiai sukursiu šedevrą.

Savęs aš, žinoma, neapgaudinėju: aiškiai matau, kad mes kartojamės. Tačiau šis vėliau įgytas supratimas, nors ir graužia senąjį mano įsitikinimą, visai jo sugriauti negali. Mano gyvenimą seka keletas rūsčių liudytojų, kurie nieko man neatleidžia; dažnai jie mane sučiumpa traukiantį seną giesmelę. Pasako man tai, aš jais patikiu ir staiga paskutinę akimirką imu džiaugtis: vakar aš buvau aklas; šiandien jau pažengiau į priekį, nes supratau, jog nebedarau pažangos. Kartais pats sau esu kaltinimo liudytojas. Pavyzdžiui, prisimenu, kad prieš porą metų parašiau puslapį, kuris man dabar kaip tik praverstų. Ieškau, bet nerandu; tuo geriau: tinginio apimtas, būčiau seną gabalą įkišęs į naują veikalą; šiandien rašau kur kas geriau negu tada — perkursiu jį iš naujo. Baigęs darbą, atsitiktinai aptinku aną užmestąjį lapą. Išsižioju: neskaitant keleto kablelių, ten išreikšta ta pati mintis ir tais pačiais žodžiais. Suabejoju, bet paskui šį pasenusį dokumentą išmetu į šiukšlių dėžę, sau pasilikdamas naująjį variantą: jis kažkuo vis dėlto geresnis už senąjį. Žodžiu, prisitaikiau: praradęs iliuzijas, apgaudinėju save, kad galėčiau dar, nepaisydamas niokojančios senatvės, justi jauną alpinisto svaigulį.

Būdamas dešimties metų, aš dar nežinojau šitų savo manijų, šito kartojimosi, ir abejonė man dar buvo svetima: bėgiojau, čiauškėjau, gatvės vaizdų užburtas, be paliovos keičiau savo odą ir girdėjau, kaip senosios krinta viena paskui kitą žemėn. Eidamas Suflo gatve, kiekviename žingsnyje, atgal slenkančiame vitrinų spindesy jaučiau savo gyvenimo srovę, jo įstatymą ir puikųjį priesaką niekad nebūti ištikimam. Aš visuomet būdavau visas kartu. Senelė nori papildyti savo pietų servizą; einu su ja į porceliano ir stiklo parduotuvę; ji parodo vazą su raudonu obuoliu ant dangtelio ir gėlėtas lėkštes. Jos ne visai tokios, kokių ji norinti: ant jos lėkščių, žinoma, taip pat gėlės, tačiau ten ant kotelių dar ropinėja rusvi vabaliukai. Krautuvininkė pagyvėja: ji puikiai žinanti, ko nori klientė, ji turėjusi tokių lėkščių, tačiau jau treji metai jos nebegaminamos; šis modelis naujesnis, pigesnis, o gėlės, ar jos su vabaliukais, ar be jų, vis vien lieka gėlėmis — ar ne? — kas gi ten blusinėsis pagaliau? Senelė kitokios nuomonės, ji atkakliai laikosi savo: ar nebūtų galima žvilgtelėti sandėlyje? Ak, žinoma, sandėlyje, kodėl gi ne, tiktai tam reikia laiko, o krautuvininkė dabar viena — pardavėjas nuo jos ką tik išėjęs. Mane pasodina kampe, prisakiusios nieko neliesti, ir pamiršta, o aš tūnau, bauginamas aplink esančių daiktų trapumo, dulkėto spindesio, pomirtinės Paskalio kaukės, naktinio puodo, vaizduojančio prezidento Faljero galvą. Ir vis dėlto tik iš pažiūros esu antraeilis personažas. Šitaip kai kurie autoriai išstumia į pirmąjį planą pagalbinius personažus, o herojų teparodo probėgšmais, beveik nusigręžusį. Skaitytojas neapsirinka: jis jau pasklaidė paskutinio skyriaus lapus, pažiūrėjo, ar gerai romanas baigiasi, ir žino, kad apie tą išblyškusį jaunuolį prie židinio parašyti trys šimtai penkiasdešimt puslapių. Trys šimtai penkiasdešimt puslapių meilės ir nuotykių. Apie mane — mažiausiai penki šimtai. Aš — herojus ilgos istorijos su laiminga pabaiga. Lioviausi ją sau pasakojęs — kuriam galui? Jaučiausi romano herojumi ir to pakako. Laikas traukė atgal senas susirūpinusias damas, fajansines gėles ir visą krautuvę, juodi sijonai bluko, balsai dulso, man buvo gaila senelės, antroje dalyje jos tikriausiai nebeišvysime. Tuo tarpu aš buvau pradžia, vidurys ir pabaiga — viskas susitelkę viename mažame berniuke, jau sename, jau mirusiame, čia, patamsyje, tarp lėkščių, sukrautų stirtom, aukštesnėm už jį, ir ten, lauke, labai toli, kur spigina gedulinga garbės saulė. Aš buvau dalelytė jos trajektorijos pradžioje ir banga, kuri sugrįžta, atsimušusi į užtvarą kelio gale. Susikaupęs, susitraukęs, viena ranka siekiantis savo kapo, antra — lopšio, aš jaučiausi efemeriškas ir didingas — į tamsą grimztantis žaibas.

Tačiau nuobodulio atsikratyti negalėjau; kartais jis būdavo toks juntamas, o kartais keldavo šleikštulį; kai nebegalėjau iškęsti, pasidaviau lemtingiausiajai pagundai. Per nekantrumą Orfėjus prarado Euridikę; per nekantrumą aš dažnai prarasdavau save. Kai dykas bastymasis įgrisdavo, aš kartais vėl atsimindavau savo beprotybę, o tuo tarpu ją derėjo pamiršti, laikyti kur užmestą ir dėmesį sutelkti į išorinio pasaulio daiktus; tokiomis akimirkomis norėdavau tuojau pat realizuoti save, vienu žvilgsniu apmesti gyvenimo visumą, kuri man vaidenosi, net kai apie ją negalvodavau. Katastrofa! Progresas, optimizmas, linksmos išdavystės ir slaptas galutinis tikslas, visa, ką aš pats buvau pridėjęs prie ponios Pikar pranašystės, griuvo. Pranašystė liko, bet ką galėjau su ja daryti? Ji buvo tuščia ir, gelbėdama kiekvieną mano akimirką, išskirti nedrįso nė vienos; ateitis staiga išseko, pavirto vien griaučiais, aš vėl pajutau savo būties sunkumą ir supratau, jog niekad ir nebuvo kitaip.

Prisiminimas be datos: sėdžiu Liuksemburgo sode ant suolo, nes Ana Mari prašė, kad pasėdėčiau šalia jos, — aš visas šlapias nuo lakstymo. Bent jau tokia priežasčių ir pasekmių eilė. Bet man taip nuobodu, jog imu įžūliai viską versti aukštyn kojomis: aš laksčiau, nes reikėjo, kad visas suprakaituočiau ir motina turėtų progą mane pasišaukti. Viskas vedė prie šito suolo, viskas turėjo prie jo atvesti. Koks jo vaidmuo? Nežinau ir iš pradžių nesistengiu sužinoti: nė vienas iš mane pasiekusių įspūdžių nedings; yra tikslas: sužinosiu jį vėliau, sužinos jį mano palikuonys. Tabaluoju trumputėmis, žemės nesiekiančiomis kojomis, matau — eina vyras, paketu nešinas, kuprota moterėlė: tai man pravers. Entuziastingai kartoju: „Labai svarbu man čia sėdėti“. Pasidaro dar nuobodžiau; nebegaliu susilaikyti nežvilgtelėjęs į save: netrokštu atskleisti kokios sensacijos, bet norėčiau įspėti šios akimirkos prasmę, pajusti jos būtinumą, nors kiek pasidžiaugti ta nesuprantama įgimta aiškiaregyste, kuri, mano nuomone, būdinga Miusė ir Hugo. Aš, žinoma, nepastebiu nieko, viską dengia migla. Abstraktus mano reikalingumo postulatas ir primityvi mano egzistencijos nuojauta gyvuoja vienas greta kito, nesusidurdami ir nesusiliedami. Aš tesvajoju viena — pabėgti nuo savęs, vėl pajusti tą paslaptingą greitį, kadaise nešusį mane; veltui — kerai jau išblaškyti. Man užtirpsta pakinkliai, imu visaip rangytis. Dangus pačiu laiku man paveda naują misiją: svarbiausias dalykas — vėl pradėti lakstyti. Aš pašoku ir kiek kojos neša leidžiuosi bėgti; gale alėjos atsigręžiu: niekas nepasikeitė, nieko neįvyko. Slepiu nusivylimą, kurdamas naują istoriją: Orijake, mebliuotame kambary, kokiais 1945 metais neabejotinai šio mano bėgimo pasekmės bus neįkainojamos. Nusprendžiu, jog nepaprastai pasisekė, susižaviu; o kad Šventoji Dvasia nebeatsitrauktų, išreiškiu jai pasitikėjimą: karščiausiai prisiekiu būti vertas tos malonės, kurią man ji suteikė. Bet visa tai tik akių dūmimas, tiktai žaidimas nervais, žinau. Tuo tarpu motina prilekia prie manęs nešina vilnoniu megztuku, šaliku, paltu: leidžiuosi apmuturiuojamas — tampu ryšuliu. Prieš akis dar Suflo gatvė, durininko pono Trigono ūsai, hidraulinio lifto kosčiojimas. Pagaliau nelaimingas mažasis pretendentas vėl bibliotekoje, šlaistosi nuo vienos kėdės prie kitos, varto knygas, vėl meta į šalį; prieinu prie lango, pamatau po užuolaida musę, įvarau ją į muslino spąstus ir iškeliu ties ja grėsmingą smilių. Šis momentas neįeina į programą jis išimtas iš bendro laiko, atidėtas į šalį, vienišas, sustingęs, jokių pasekmių jis neturės nei šįvakar, nei vėliau: Orijakas niekad nesužinos apie šią sudrumstą amžinybę. Žmonija snaudžia; o tuo tarpu garsusis rašytojas, šventasis, — tas, kuris nenuskriaus nė muselės, — kaip tik išėjęs. Vienišas vaikas, šią inertišką akimirką neturintis jokios ateities, žudydamas ieško aštrių pojūčių; jeigu man neskirtas žmogaus likimas, aš pats būsiu likimas — kad ir musės. Neskubu, leidžiu jai suvokti, jog ties ja palinko milžinas: stumteliu pirštą sutraiškau. Kaip gaila! Dieve mano, nereikėjo žudyti jos! Iš visų būtybių ji buvo vienintelė, kuri manęs bijojo; dabar su manim niekas nesiskaito. Tapęs vabzdžiažudžiu, aš užimu aukos vietą ir savo ruožtu pasidarau vabzdžiu. Esu musė, visada buvau musė. Šį kartą atsidūriau pačiame dugne. Beliko pasiimti nuo stalo „Kapitono Korkorano nuotykius“, parkristi ant kilimo ir atsiversti, kur pakliuvo, šimtą kartų skaitytą knygą esu toks nuvargęs, toks liūdnas, kad nebeišlaiko nervai ir, perskaitęs pirmąją eilutę, pamirštu viską. Tuščiame senelio kabinete Korkoranas medžioja žvėris; rankose karabinas, įkandin jo seka prijaukinta tigrė; jie skubiai pasineria neįžengiamose džiunglėse; tolumoje aš pasodinau medžius, po kuriuos nuo šakos ant šakos šokinėja beždžionės. Staiga Luizona, tigrė, pradeda riaumoti, Korkoranas sustingsta vietoje: priešas visai čia pat. Kaip tik šią jaudinančią akimirką mano garbė sugrįžta į savo buveinę, žmonija netikėtai nubunda ir pasišaukia mane į pagalbą, o Šventoji Dvasia sukužda man šiuos sukrečiančius žodžius: „Tu neieškotum manęs, jei nebūtum jau radęs“. Tačiau kas iš tų pagyrimų, niekas, be narsiojo Korkorano, jų neišgirs. Tuo metu, lyg to ir telaukęs, sugrįžta garsusis rašytojas; tolimas vaikaitis palenkia savo šviesiaplaukę galvą ties mano biografija, ašara suvilgo jam akis, iškyla ateitis, mane apsiaučia begalinė meilė, šviesos sukasi mano širdy; aš nekrusteliu, nepažvelgiu į tą iliuminaciją. Skaitau neatitraukdamas akių, šviesos galiausiai ima gesti, nieko nebejaučiu, išskyrus kažkokį ritmą, kažkokį nenugalimą impulsą, leidžiuosi pirmyn, jau pasileidau, lekiu, motoras gaudžia. Jaučiu savo sielos greitį.

* * *

Tokia mano pradžia: aš bėgau, išorinės jėgos nustatė mano bėgimo pobūdį ir suformavo mane. Pro pasenusią kultūros koncepciją ėmė ryškėti religija, kuri atstojo modelį, — nieko nebuvo artimesnio vaiko širdžiai už jos vaikiškumą. Mane mokė Šventosios Istorijos, Evangelijos, katekizmo, tačiau nedavė galimybės tikėti: radosi netvarka, kuri tapo mano paties ypatinga tvarka. Įvyko Žemės plutos pakitimai, dideli sprūdžiai; šventumo idėja, paimta iš katalikybės, įsigyveno literatūroje, ir vietoj krikščionio, kuriuo aš negalėjau tapti, išvydau erzacą — literatą: vienintelis jo tikslas buvo išganymas, jo žemiškasis gyvenimas teturėjo vieną tikslą — kantriai iškęsti visas negandas ir nusipelnyti pomirtinę laimę. Mirtis virto paprastu perėjimo ritualu, o žemiškasis nemirtingumas pasisiūlė atstosiąs amžinąjį gyvenimą. Norėdamas užsitikrinti sau amžiną gyvavimą žmonijoje, aš nusprendžiau, kad ji egzistuos amžinai. Užgesti jos prieglobstyje reiškė užgimti ir tapti amžinam, tačiau jei man būtų tekę išgirsti ką nors spėjant, kad vieną gražią dieną mūsų planeta gali žūti kosminėje katastrofoje, nors ir po penkiasdešimties tūkstančių metų, aš būčiau pasibaisėjęs; net ir šiandieną, nebeturėdamas jokių iliuzijų, aš negaliu be baimės galvoti apie galimą saulės atšalimą: mano gentainiai gali mane pamiršti rytojaus dieną po mano laidotuvių, dėl to aš nesisieloju; tol, kol jie gyvens, aš, neapčiuopiamas ir bevardis, būsiu tarp jų, kiekviename jų, kaip manyje yra tie milijardai mirusiųjų, kurių aš nepažįstu ir kuriuos saugau nuo sunaikinimo; tačiau jei žmonija išnyks, ji iš tikrųjų nužudys savo mirusiuosius.

Mitas buvo labai paprastas ir aš jį suvirškinau be vargo. Būdamas dviejų religijų — protestantizmo ir katalikybės kūdikis, aš negalėjau tikėti šventaisiais, Mergele Marija ir netgi Dievu, kol jie vadinami tikraisiais vardais. Tačiau mane veikė milžiniška kolektyvinė jėga — kitų tikėjimas; glūdėdamas mano širdyje, jis tykojo; pakako perkrikštyti jo įprastinį objektą bei kiek pakeisti išorę, ir tikėjimas pažino savo objektą po kauke, kuri mane klaidino, puolė jį ir suleido nagus. Aš tariausi atsidedąs literatūrai, o iš tikrųjų stojau į vienuolyną. Nuolankiausio tikinčiojo pažiūrų tvirtumas manyje virto išdidžiu įsitikinimu, jog esu pašauktasis. Pašauktasis? O kodėl gi ne? Argi ne kiekvienas krikščionis yra išrinktasis? Aš augau kaip piktžolė katalikybės dirvoje, mano šaknys čiulpė jos sultis, kurios tekėjo mano gyslomis. Dėl to aš kentėjau trisdešimt metų — žiūrėjau nieko nematydamas. Kartą 1917 metais La Rošelyje aš laukiau rytą draugų, su kuriais turėjau eiti į licėjų; jie vėlavo, ir aš, nesugalvodamas ką veikti, nusprendžiau pamąstyti apie Visagalį. Tą akimirką jis kūlversčia nusirito dangaus mėlyne ir be jokio pasiaiškinimo dingo. „Jo nėra“, — tariau sau su mandagiu nustebimu ir maniau, kad reikalas baigtas. Tam tikra prasme taip ir buvo, nes niekada po to nejaučiau mažiausio noro jį vėl atgaivinti. Tačiau liko tas Kitas, Nematomasis — Šventoji Dvasia, garantavusi man išduotą mandatą ir didelių, nežinomų, šventų jėgų pagalba valdanti mano gyvenimą. Nuo jos man buvo kur kas sunkiau išsivaduoti, nes ji įsitvirtino pačiose mano smegenyse, tarp nelegaliai įsigytų sąvokų, kuriomis aš naudojausi, kad suprasčiau save, savo vietą gyvenime, savo egzistavimo tikslą. Dar ilgą laiką rašydamas aš tenorėjau permaldauti Mirtį, tą persirengusią Religiją, kad ji ištrauktų mano gyvenimą iš atsitiktinumo nagų. Aš tapau Bažnyčios nariu. Kaip jos kovotojas, ieškojau išsigelbėjimo kūryboje; kaip mistikas, stengiausi įsibrauti į būties tylą ausį rėžiančiu žodžių šnaresiu, ir svarbiausia — daiktus supainiojau su jų vardais: tai ir yra tikėjimas. Man aptemo akys. Ir kol nepraregėjau, maniau, jog būsiu išsisukęs. Kai buvau trisdešimties, man toksai triukas pavyko: „Šleikštulyje“ aprašiau — ir, patikėkite manimi, labai nuoširdžiai — niekuo nepateisinamą, vargingą panašių į mane žmonių gyvenimą, lyg pats būčiau niekuo dėtas. Aš buvau Rokantenas, juo be jokio nuolaidžiavimo parodžiau savo gyvenimo audinį; ir tuo pat metu aš buvau aš, išrinktasis, pragaro metraštininkas, stiklo ir plieno fotomikroskopas, tyrinėjąs savo paties protoplazminį skystį. Vėliau linksmai dėsčiau, kad žmogui neįmanoma būti savimi; aš taip pat negalėjau būti savimi, tačiau nuo kitų skyriausi tuo, kad turėjau mandatą, duodantį man teisę atskleisti šitą negalimumą, kuris, vos atskleistas, pavirsta tik man vienam priklausančiu galimumu, mano misijos objektu, mano garbės tramplinu. Aš buvau šių akivaizdžių tiesų belaisvis, bet jų nemačiau: žvelgiau pro jas į pasaulį. Būdamas veidmainis ligi kaulų smegenų ir drauge kitų apgaudinėjamas, linksmai rašiau apie žmogaus gyvenimo skurdumą. Būdamas dogmatikas, aš abejojau viskuo, tik ne tuo, kad abejojimas — tai ženklas, jog esu išrinktasis; viena ranka grioviau, o antrąja atstatinėjau, ką sugriovęs, ir savo nerimą laikiau saugumo garantija; buvau laimingas.

Nuo to laiko aš pasikeičiau. Vėliau papasakosiu, kokios rūgštys suėdė mane deformavusį permatomą kiautą, kada ir kaip susipažinau su prievarta, suvokiau savo negražumą, — jis ilgą laiką buvo mano negatyvinis principas, tos negesintos kalkės, kuriose ištirpo nuostabusis kūdikis, — kokios priežastys privertė mane sistemingai mąstyti, prieštaraujant pačiam sau, ir prieštaraujant iki tiek, kad juo didesnį nepasitenkinimą man kėlė mano idėja, juo akivaizdesnis man buvo jos teisingumas. Praeities iliuzija subyrėjo į šipulius; kančia, išganymas, nemirtingumas — viskas sužlugo, mano suręstas pastatas virto griuvėsiais, Šventąją Dvasią aptikau rūsyje ir išvijau; ateizmas — žiaurus ir didelis ištvermės reikalaujantis užmojis; man rodos, aš jį atvedžiau ligi galo. Žiūriu į viską blaiviai, nebeturiu iliuzijų, žinau savo tikruosius uždavinius, tikriausiai esu vertas premijos už pilietiškumą; maždaug jau dešimt metų esu žmogus, kuris, atsigavęs po ilgos, karčios ir drauge saldžios beprotybės, negali atsitokėti, negali be šypsenos prisiminti senų savo klaidų ir nežino, ką daryti su savo gyvenimu. Aš vėl tapau tuo pačiu keleiviu be bilieto, kontrolierius įėjo į mano kupė, žiūri į mane, nors ir ne taip rūsčiai kaip anuomet: iš tikrųjų jis tenori vėl išeiti, leisti man ramiai keliauti toliau; reikia tiktai, kad aš kiek išsamiau pasiteisinčiau, nesvarbu kaip — jam bus gerai. Deja, pasiteisinimo aš nerandu jokio, be to, ir ieškoti nenoriu: taip mes ir važiuosime dviese, baisiai nejaukiai jausdamiesi, ligi pat Dižono, kur — aš puikiai žinau — manęs niekas nelaukia.

Aš praradau tikėjimą, tačiau tebetarnauju kultui: rašau ligi šiol. O ką gi kita daryti?

Nulla dies sine linea.

Toks mano įprotis ir, be to, toks mano amatas. Ilgai aš savo plunksną laikiau špaga: dabar jau žinau, kad mes bejėgiai. Nesvarbu: rašau ir rašysiu knygas; jų reikia; jos vis dėlto naudingos. Kultūra neišgelbsti nieko ir nieko nepateisina. Bet ji yra žmogaus kūrinys: žmogus joje atsispindi, atpažįsta save; tik šis kritiškas veidrodis jam parodo jo paties atvaizdą. Pagaliau šis senas apgriuvęs pastatas, mano veidmainystė — tai juk mano charakteris: galima išsigydyti nuo neurozės, nuo savęs nepagysi. Sulaukęs penkiasdešimties, aš tebeturėjau visus savo vaikystės bruožus, nors ir susidėvėjusius, apdilusius, sutryptus, užguitus, ignoruojamus. Paprastai jie tūno susigūžę šešėlyje, tyko: vos tik dėmesys kiek susilpnėja, jie pakelia galvą ir užsimaskavę išlenda į dienos šviesą. Aš nuoširdžiai įsitikinęs, kad rašau tik savo amžininkams, tačiau dabartinis mano garsas erzina mane: tai nėra garbė, nes aš dar gyvenu, ir vis dėlto tai žlugdo mano senąsias svajones. Nejaugi aš jas tebepuoselėju slapčia? Nepasakyčiau: man rodos, aš jas prisitaikiau sau; praradęs galimybę numirti neįvertintas, kartais dar guodžiuosi mintim, kad, kol gyvas, esu nepakankamai vertinamas. Grizelda nenumirė. Pardajanas dar tebėra manyje. Ir Strogovas. Aš priklausau nuo jų, jie — nuo Dievo, o į Dievą aš netikiu. Ir supraskite dabar. Aš nė pats nesusigaudau ir kartais galvoju, ar tik nežaidžiu pakištynių, kur laimi tas, kurs pralaimi, ar tik netrypiu savo buvusių vilčių, tikėdamasis, kad bus atlyginta šimteriopai? Jei taip, tai aš Filoktetas: šis didingas ir dvokiantis luošys be jokių sąlygų atidavė visa, net ir lanką su strėlėmis; tačiau galime būti tikri, jog slapčia jis laukia atpildo.

Tiek jau to. Mami pasakytų: „Nesigilinkite, mirtingieji!“

Mano beprotybė buvo gera tuo, kad iš pat pirmųjų dienų saugojo mane nuo pagundos priskirti save prie „elito“: niekad nemaniau, kad esu iš tų laimingųjų, kurie turi „talentą“; man terūpėjo gelbėtis darbu ir tikėjimu — rankos ir kišenės buvo tuščios. Niekuo nepagrįstas pasirinkimas neiškėlė manęs virš nieko: be aprangos, be įrankių visas pasinėriau į darbą norėdamas išgelbėti visą save. Jei nepasiekiamą amžinąją laimę padėsiu į butaforijos sandėlį, kas man beliks? Visavertis žmogus, sudarytas iš visų žmonių, yra vertas jų visų, o bet kuris jų vertas jo.

Išnašos

Apie dešimtuosius savo gyvenimo metus aš su dideliu malonumu skaičiau „ Transatlantinius laivus Tenai rašoma apie amerikieti berniuką ir jo sesutę, beje, labai dorus vaikus. Skaitydamas aš susitapatinau su berniuku ir per jį pamilau Bidi, mergaitę. Ilgą laiką svajojau parašyti apie du paklydusius vaikus, kurių santykiai yra kraujomaišiški. Šie iliuziniai vaizdai paliko pėdsakų vėlesniuose mano raštuose: Orestas ir Elektra „Musėse“, Borisas ir Ivič „Laisvės keliuose“, Francas ir Lėni „Altanos kaliniuose“. Pastaroji pora yra vienintelė, kuri pereina prie veiksmų. Toks ryšys man buvo patrauklus ne tiek dėl meilės pagundos, kiek dėl draudimo mylėtis: ugnis ir ledas, malonumai ir frustracija kartu, kraujomaiša man patinka tik tada, kai ji platoniška.

Buvo išgelbėtas stebuklingos ašaros.

Būkite atlaidus patys sau - atlaidieji jus mylės; plūskite kaimyną - kiti kaimynai juoksis. Bet jei jūs plaksite savo sielą, visos sielos ims klykti.

Content

Сартр Жан-Поль Žodžiai