Шепард Сара

Merginos be ydų

SARA SHEPARD

Merginos be ydų

Ciklo

„MIELOS MAŽOS MELAGĖS“

antroji knyga

Iš anglų kalbos vertė

Sigitas Parulskis

Versta iš: Sara Shepard FLAWLESS

HarperTeen, New York, 2008

ISBN 9786090105153

Copyright © 2007 by Alloy Entertainment and Sara Shepard

Published by arrangement with Rights People, London

I viršelio lėlės autorė – Tina Amantula

Viršelio šriftas – Peter Horridge

Viršelio nuotraukos – Ali Smith

© Vertimas į lietuvių kalbą, Sigitas Parulskis, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Sigitas Parulskis

Redaktorė Bronė Balčienė

Korektorė Giedrė Bulatovienė

Viršelį adaptavo Galina Talaiko

Maketavo Jurga Morkūnienė

Akis už akį ir visas pasaulis apanka

GANDIS

Kaip viskas iš tikrųjų prasidėjo

Juk žinai, kad vaikėzas, kuris gyvena vos už keleto namų nuo tavęs, yra bjauriausias padaras pasaulyje! Kai savo verandoje bučiuoji vaikiną, linkėdama jam labos nakties, akies krašteliu matai jį kitoj gatvės pusėj, tiesiog stypsantį ten. Jis atsitiktinai išdygsta šalia, kai tu plepi su savo geriausiomis draugėmis, – ir, žinoma, tai nėra joks atsitiktinumas. Jis tarsi juodas katinas, tik ir taikos perbėgti tau kelią. Jeigu jis pralekia dviračiu pro tavo namus, pagalvoji: „Aš susimausiu per biologijos egzaminą.“ O jeigu jis spokso į tave išsišiepęs, geriau įsitaisyk akis pakaušyje.

Kiekvienas miestas turi vaikėzą – juodą katiną. Rouzvude jis buvo vardu Tobis Kavano.

– Manau, ją dar reiktų parausvinti. – Spenserė Hastings atsilošė kėdėje ir ėmė tyrinėti vienos geriausių savo draugių Emilijos Filds veidą. – Vis dar galiu įžiūrėti strazdanas.

– Turiu šiek tiek „Clinique“ makiažo, – pašoko iš vietos Elison Dilaurentis ir nubėgo prie savo mėlyno rumbuoto kosmetikos krepšio.

Emilija žvilgtelėjo į savo atvaizdą veidrodyje, stovinčiame ant Elison svetainės kavos stalelio. Ji pakreipė galvą į vieną pusę, paskui į kitą ir stipriai sučiaupė rožines lūpas.

– Mama užmuštų mane, jeigu pamatytų tokią išsidažiusią.

– Taip, bet mes tave irgi nudėsim, jeigu visa tai nusivalysi, – perspėjo Arija Montgomer, dėl jai vienai žinomų priežasčių išdidžiai vaikštinėjanti po kambarį su rožine moheros liemenėle, kurią pati neseniai nusimezgė.

– Taip, Ema, tu atrodai nuostabiai, – patvirtino Hana Marin. Hana sėdėjo ant grindų sukryžiavusi kojas ir nesiliovė tikrinusi, ar iš jos šiek tiek per ankštų, su diržu žemiau talijos „Blue Cult“ džinsų neišsipešė marškinėliai.

Buvo balandžio mėnesio penktadienio vakaras. Elė, Arija, Emilija, Spenserė ir Hana susirinko drauge pernakvoti ir elgėsi kaip įprasta šeštokėms: nesivaržydamos tepliojo viena kitą kosmetika, kramsnojo sūrius ir aštrius bulvių traškučius ir akies krašteliu plokščiame Elės televizoriaus ekrane stebėjo MTV kanalu rodomus kadrus iš įžymybių gyvenimo. Šįvakar kilimas dar buvo nuklotas ir mergaičių drabužiais, kadangi jos nusprendė per likusį šeštos klasės mokslo metų laiką pasikeisti rūbais.

Spenserė pakėlė citrinos geltonumo kašmyro megztinį ir prisidėjo prie liekno torso.

– Paimk jį, – pasakė jai Elė. – Jis tau puikiai tiks.

Hana sau ant klubų užsitempė Elės aksominį alyvų spalvos sijoną, pasisuko į Elę ir išlaužė pozą.

– Kaip manai? Ar Šonui patiktų?

Elė sudejavo ir pliaukštelėjo Hanai pagalve. Nuo to laiko, kai jos rugsėjį tapo draugėmis, Hana nesiliaudama pliauškė, kaip labai ji myyyylinti Šoną Ekardą, berniuką iš jų klasės Rouzvudo vidurinėje mokykloje, kurią jos visos lankė nuo vaikų darželio laikų. Penktoje klasėje Šonas buvo eilinis mažiukas šlakuotas vaikėzas, tačiau per vasarą jis ūgtelėjo keletą colių ir atsikratė vaikiškų apvalumų. Dabar beveik visos mergaitės norėjo su juo bučiuotis.

Neįtikėtina, kiek daug gali pasikeisti per metus.

Jos visos, išskyrus Elę, žinojo tai puikiai. Pastaraisiais metais jos tiesiog... egzistavo. Spenserė buvo absoliučiai pedantiška mergaitė, sėdėdavo pirmame suole ir keldavo ranką vos pasigirdus klausimui. Arija buvo kiek keistoka, ji sumanė lankyti šokių pamokas, užuot kaip visi žaidusi futbolą. Emilija – drovi, valstijos reitingą turinti plaukikė, bet jeigu susipažintum su ja artimiau, sužinotum, kad po regimai ramiu paviršiumi knibžda daugybė problemų. Ir Hana, atrodžiusi negrabi nevėkšla, vis dėlto stropiai studijavo „Vogue“ ir „Teen Vogue“, ir kiekvieną sykį pasitaikius progai ji leptelėdavo ką nors visiškai netikėto apie madą, ko niekas, išskyrus ją, nežinodavo.

Žinoma, jos visos buvo kuo nors ypatingos, tačiau jos gyveno Rouzvude, Pensilvanijos valstijoje, dvidešimt mylių nuo Filadelfijos miesto esančiame priemiestyje, o Rouzvude viskas buvo ypatinga. Gėlės čia buvo kvapnesnės, vanduo skanesnis, o namai tiesiog didesni. Žmonės juokaudavo, kad voverės naktimis čia triūsia rinkdamos šiukšles ir ravėdamos kiaulpienes, išdygusias tarp grindinio akmenų, todėl Rouzvudas puikiausiai tiko išrankiems jo gyventojams. Čia, kur viskas atrodė taip nepriekaištingai, buvo sunku išsišokti.

Tačiau Elei kažkaip pavyko. Širdies formos veido, ilgais šviesiais plaukais ir didžiulėmis melsvomis akimis ji čia buvo pati patraukliausia mergina. Kai Elės dėka jos artimai susidraugavo – kartais atrodydavo, kad tai ji jas surado, – merginos pasijuto jau nebe egzistuojančios, bet gyvenančios. Staiga jos tarsi būtų gavusios leidimą daryti tai, ko niekad nebūtų išdrįsusios anksčiau. Pavyzdžiui, iššokusios ryte iš autobuso nulėkdavo į Rouzvudo mokyklos tualetą ir užsisegdavo trumpučius sijonukus. Arba klasėje siuntinėdavo vaikinams raštelius su bespalvių lūpų dažų atspaudais. Arba žingsniuodavo Rouzvudo vidurinės koridoriumi išsirikiavusios įžūlia linija, nekreipdamos dėmesio į visokius nevykėlius.

Elė nustvėrė blizgančių raudonų lūpų dažų tūbelę ir brūkštelėjo sau per lūpas.

– Atspėkit, kas aš?

Merginos išsišiepė – Elė mėgdžiojo Imodženą Smit, mergaitę iš jų klasės, kuri buvo tiesiog pakvaišusi dėl savo „Nars“ lūpų dažų.

– Ne, palauk. – Spenserė sučiaupė savo išlenktas lūpas ir ištiesė Elei pagalvę. – Įsikišk ją po marškinėliais.

– Puiku. – Elė įsibruko pagalvę po savo rožiniais marškinėliais ir dabar visos sukikeno garsiau. Sklido gandai, kad Imodžena visą laiką praleidžia su dešimtoku Džefriu Kleinu ir kad ji jau nešioja jo kūdikį.

– Na, jūs ir bjaurios, – nuraudo Emilija. Ji buvo pati santūriausia iš jų, galbūt dėl to, kad ją itin griežtai auklėjantys tėvai manė, jog viskas, kas juokinga, yra bloga.

– Ema, kas tau? – Elė nustvėrė Emiliją už rankos. – Imodžena atrodo siaubingai stora – jai ir teliko viltis, kad ji nėščia.

Mergaitės vėl nusijuokė, bet kiek santūriau. Elė turėjo talentą užčiuopti mergaičių silpnybes, ir jeigu ji buvo teisi dėl Imodženos, tai galbūt ir iš jų panašiai šaiposi joms už akių. Dėl to negalėjai būti visiškai tikras.

Jos ir vėl ėmė apžiūrinėti viena kitos drabužius. Arijai krito į akį be galo tvarkinga Spenserės „Fred Perry“ suknelė. Emilija ant savo liesų šlaunų užsitempė medvilninį mini sijonėlį ir ėmė visų klausinėti, ar jis neatrodo per trumpas. Elė pareiškė, kad Hanos „Joe“ džinsai per daug plačiomis klešnėmis, ir nusimovė juos, likdama tik su savo berniukiškais rožinės spalvos veliūro šortais. Žingsniuodama prie muzikos centro ji žvilgtelėjo pro langą ir sustingo.

– O Dieve! – riktelėjo ji, bėgdama už aksominės gervuogių spalvos sofos.

Mergaitės atsisuko. Prie lango buvo Tobis Kavano. Jis tiesiog... stovėjo ten. Ir spoksojo į jas.

– Ei, ei, ei! – Arija prisidengė krūtinę – ji buvo nusivilkusi Spenserės suknelę ir likusi tik su savo nusimegzta liemenėle. Spenserė, kuri buvo apsirengusi, šoko prie lango.

– Nešdinkis iš čia, iškrypėli! – suriko ji.

Tobis patenkintas nusišiepė, apsisuko ir nubėgo.

Daugelis, pamatę Tobį, pereidavo į kitą gatvės pusę. Jis buvo metais vyresnis už mergaites, išblyškęs, išstypęs ir liesas, ir nuolatos vienišas sukinėdavosi kaimynystėje, tarsi visus šnipinėtų. Jos buvo girdėjusios gandų apie jį: esą tai jis buvęs nustvertas prancūzišku bučiniu bučiavęs savo šunį. Jis esąs puikus plaukikas, nes turi ne plaučius, o žuvies žiaunas. Kiekvieną naktį savo užpakaliniame kieme jis miegąs karste, medyje įrengtame namelyje.

Buvo tik vienas asmuo, su kuriuo Tobis šnekėdavosi: jo įseserė Džena, kuri mokėsi mergaičių klasėje. Džena irgi buvo beviltiška keistuolė, nors ir ne tokia gąsdinanti – bent jau kalbėjo normaliais sakiniais. Be to, ji buvo banaliai graži, vešliais juodais plaukais, didelėmis, rimtomis žaliomis akimis ir stipriai sučiauptomis raudonomis lūpomis.

– Jaučiuosi lyg išprievartauta. – Arija nusipurtė visu savo lieknu kūnu, tarsi jis būtų aplipęs gramneigiamomis bakterijomis. Jos ką tik mokėsi apie jas per mokslo pamokas. – Kaip jis drįsta mus gąsdinti?

Elės veidas plykstelėjo įtūžio raudoniu.

– Mes turim jam atsilyginti.

– Kaip? – išplėtė Hana šviesiai rudas akis.

Elė valandėlę mąstė.

– Tegul paragauja savo paties vaistų.

Vienu žodžiu, ji paaiškino, kad reiktų Tobį išgąsdinti. Kai Tobis nesitrindavo aplinkui, šnipinėdamas žmones, jis neabejotinai lindėdavo savo medžio namelyje. Jis praleisdavo ten visą laiką, žaisdamas delniniu „Game Boy“ kompiuteriu arba, kas žino, galbūt konstravo milžinišką robotą, kad susprogdintų Rouzvudo mokyklą. Kadangi namelis buvo aukštai medyje – o virvines kopėčias Tobis užsitraukdavo į viršų, kad niekas pas jį neužsiropštų, – jos negalėjo paprasčiausiai iš pasalų jo užklupti ir išgąsdinti.

– Vadinasi, mums reikia fejerverkų. Laimei, mes žinome, kur jų gauti, – nusiviepė Elė.

Tobis buvo pamišęs dėl fejerverkų; po medžiu jis turėjo įsirengęs slėptuvę, ten laikė butelines raketas, kurias dažnai šaudydavo pro medžio namelio stoglangį.

– Pašniukštinėsime tenai, vieną pavogsime, o paskui paleisime jam į langą, – paaiškino Elė. – Tai mirtinai jį išgąsdins.

Merginos sužiuro į Kavano namą kitoj pusėj gatvės. Beveik visos šviesos užgesintos, nors dar nebuvo vėlu – tik pusė vienuoliktos.

– Na, nežinau, – ištarė Spenserė.

– Taigi, – pritarė Arija. – O jeigu kas nors atsitiks?

Elė dramatiškai atsiduso.

– Nagi, merginos!

Draugės tylėjo. Paskui krenkštelėjo Hana.

– O man patinka.

– Tebūnie, – nusileido ir Spenserė. Emilija ir Arija sutikdamos gūžtelėjo pečiais.

Elė suplojo rankomis ir mostelėjo palei langą stovinčios sofos link.

– Einu ir viską sutvarkysiu. Jūs galėsit stebėti mane iš čia.

Merginos užsiropštė ant didžiojo kambario palangės ir stebėjo Elę, kertančią gatvę. Tobio namas stovėjo priešais, ties kampu anapus kelio, buvo pastatytas tuo pačiu įspūdingu senamadišku stiliumi, bet nebuvo toks didelis kaip Spenserės šeimos, kurios žemės ribojosi su užpakaliniu Elės kiemu. Hastingsų ūkyje stovėjo nuosavas vėjo malūnas, aštuonių miegamųjų gyvenamasis namas, atskiras garažas penkiems automobiliams, akmenimis papuoštas baseinas ir gyventi įrengtas svirnas.

Elė apibėgo šoninę Kavano tvorelę ir atsidūrė kaip tik priešais Tobio namelį medyje. Jį šiek tiek užstojo guobų ir pušų šakos, tačiau gatvės šviesų pakako, kad merginos įžiūrėtų miglotus namelio kontūrus. Po akimirkos jos labai aiškiai pamatė Elę, kuri rankose laikė kūgio formos fejerverką ir atatupsta traukėsi apie dvidešimt pėdų, kad galėtų aiškiai matyti blykčiojantį melsvą namelio medyje langą.

– Manot, kad ji tikrai tai padarys? – sušnabždėjo Emilija. Pro šalį praūžė automobilis, nušviesdamas Tobio namą.

– Ne-a, – atsiliepė Spenserė, nervingai sukinėdama deimantinius auskarus, kuriuos tėvai padovanojo už aukščiausius įvertinimus paskutiniame pažangumo pažymėjime. – Ji blefuoja.

Arija sukando dantimis vienos iš savo kasų galiuką.

– Be abejonės.

– O kaip mes sužinosim, ar Tobis ten sėdi? – paklausė Hana.

Jas apgaubė nejauki tyla. Merginos ir anksčiau įsiveldavo į Elės sumanytus pokštus, bet jie buvo visiškai nekalti – be leidimų įsigaudavo į karštas jūros vandens vonias „Fermatos“ vandens procedūrų centre, įlašindavo juodų plaukų dažų į Spenserės sesers šampūną, siuntinėdavo suklastotus direktoriaus Apltono meilės laiškus keistuolei Monai Vanderval iš jų klasės. Tačiau dabar jos jautėsi šiek tiek... sunerimusios.

Pokšt!

Emilija ir Arija atšlijo. Spenserė ir Hana priglaudė veidus prie stiklo. Kitapus gatvės tebebuvo tamsu. Kažkas švystelėjo namelio medyje lange, daugiau nieko.

Hana prisimerkė, stengdamasi ką nors įžiūrėti.

– Gal tai buvo ne fejerverkas?

– O kas dar galėjo būti? – paklausė Spenserė sarkastiškai. – Ginklo šūvis?

Pradėjo loti Kavano vokiečių aviganis. Mergaitės susikibo už rankų. Vidiniame kiemelyje užsidegė šviesa. Pasigirdo garsūs šūksniai, ir pro šonines duris išlėkė ponas Kavano. Staiga pro namelio medyje langus ėmė plaikstytis siauri liepsnos liežuviai. Ugnis plėtėsi. Buvo panašu į Emilijos tėvų sukurtą videofilmuką, kurį ji žiūrėdavo per kiekvienas Kalėdas. Paskui pasigirdo sirenos.

Arija žvilgtelėjo į drauges.

– Kas čia darosi?

– Ar manote, kad... – sušnabždėjo Spenserė.

– O jeigu Elė... – pradėjo sakyti Hana.

– Mergaitės! – pasigirdo balsas joms už nugarų. Elė stovėjo svetainės tarpduryje. Jos rankos buvo nuleistos, o veidas išblyškęs – toks baltas, kokio dar niekad nebuvo mačiusios.

– Kas atsitiko? – paklausė visos drauge.

Elė atrodė susirūpinusi.

– Nežinau. Bet aš dėl to nekalta.

Sirenos kaukė vis arčiau ir arčiau... kol greitosios pagalbos automobilis įsuko į Kavano keliuką. Medicinos darbuotojai iššoko iš automobilio ir nuskubėjo prie namelio medyje. Kopėčios kabojo nuleistos žemyn.

– Ele, kas atsitiko? – Spenserė pasisuko ir patraukė durų link. – Tu turi mums pasakyti, kas nutiko.

Elė išsekė paskui ją.

– Spense, nereikia!

Hana ir Arija susižvalgė; jos bijojo eiti į lauką. Kas nors galėjo jas pamatyti.

Spenserė atsitūpė už krūmo ir pažvelgė per gatvę. Tobio medžio namelio lange žiojėjo bjauri, dantyta skylė. Ji išgirdo, kad kažkas atropoja prie jos.

– Tai aš, – sušnabždėjo Elė.

– Kas... – pradėjo Spenserė, tačiau nespėjo užbaigti, nes pamatė iš medžio besileidžiantį mediką, kuris kažką laikė rankose. Ar Tobis sužeistas? O gal jis... negyvas?

Mergaitės ir viduje, ir lauke sužiuro ištempusios kaklus. Jų širdys ėmė neramiai daužytis. O paskui akimirkai apmirė.

Medikas laikė ne Tobį. Tai buvo Džena.

Po keleto minučių Elė ir Spenserė grįžo į vidų. Elė papasakojo joms, kas atsitiko, beveik su klaikiu šaltakraujiškumu: fejerverkas išdaužė stiklą ir pataikė į Dženą. Niekas nematė jos, uždegančios raketą, taigi jos saugios, kol tylės. Šiaip ar taip, tai buvo Tobio fejerverkas. Jei policininkai norės ką nors apkaltinti, apkaltins jį.

Visą naktį jos verkė ir glėbesčiavosi, užmigdavo ir vėl nubusdavo. Spenserė buvo tokia priblokšta, kad valandų valandas gulėjo susirietusi į kamuoliuką ir netardama nė žodžio junginėjo televizoriaus kanalus nuo „E!“ iki „Cartoon Network“ ir „Animal Planet“. Kai jos atsibudo rytojaus dieną, visos naujienos sukosi apie įvykius kaimynystėje: kažkas prisiėmė kaltę.

Tobis.

Mergaitės pamanė, kad tai pokštas, tačiau vietinis laikraštis patvirtino, jog Tobis prisipažino savo namelyje medyje žaidęs su uždegtu fejerverku, tas netyčia pataikęs seseriai į veidą... ir dėl to ji apako. Mergaitės susibūrė Elės virtuvėje aplink stalą ir laikėsi susiėmusios už rankų, kai Elė garsiai perskaitė apie vakarykščius įvykius. Dabar joms palengvėjo, tačiau... jos žinojo tiesą.

Keletą dienų Džena ligoninėje buvo ištikta isterijos ir sutrikusi. Kai jos klausdavo, kas atsitiko, ji tiesiog negalėjo prisiminti. Ji sakė negalinti atsiminti visiškai nieko, kas įvyko prieš nelaimę. Anot gydytojų, tai galėjo būti potrauminis stresas.

Rouzvudo vidurinėje mokykloje Dženos garbei buvo surengtas susirinkimas tema „Nežaiskite su fejerverkais“, po kurio vyko labdaros šokiai ir buvo pardavinėjami kepiniai. Mergaitės, ypač Spenserė, dalyvavo labai uoliai, nors, be abejo, jos apsimetė nežinančios ničnieko apie tai, kas atsitiko. Jeigu kas nors paklausdavo, jos atsakydavo, jog Džena buvusi miela mergaitė ir viena artimiausių jų bičiulių. Daugelis mergaičių, kurios nebuvo nė žodžiu persimetusios su Džena, sakė tą patį. O Džena niekad nebegrįžo į Rouzvudo mokyklą. Ji išvyko į specialią aklųjų mokyklą Filadelfijoje, ir po tos nakties jos niekas nebematė.

Negeri dalykai Rouzvude būdavo švelniai nustumiami į užmarštį, ir Tobis nebuvo išimtis. Likusį mokslo metų laiką tėvai mokė Tobį namuose. Praėjo vasara, ir kitais mokslo metais Tobis iškeliavo į pataisos mokyklą Meine. Jis išvyko paprastai, vieną gražią dieną rugpjūčio viduryje. Tėvas nuvežė jį į geležinkelio stotį, iš kur jis vienas traukiniu pasiekė oro uostą. Merginos stebėjo, kaip jo šeima tą pačią popietę nugriovė medžio namelį. Tarsi jie būtų norėję ištrinti visus įmanomus Tobio egzistavimo pėdsakus.

Praėjus porai dienų nuo Tobio išvykimo Elės tėvai visas mergaites nusivežė pastovyklauti į Pokono kalnus. Visos penkios plaukiojo putojančiomis kalnų upėmis ir karstėsi po uolas, o ežero pakrantėje kaitinosi saulėje. Naktimis, kai pokalbis pakrypdavo apie Tobį ir Dženą – o tą vasarą taip dažnai atsitikdavo, – Elė primindavo, kad jos niekada niekam jokiu būdu negali apie tai prasitarti. Jos turėtų saugoti paslaptį amžinai... ir tai jų draugystę susaistė visiems laikams. Tą naktį, kai jos užsidarė penkiems asmenims skirtoje palapinėje su kašmyro gobtuvais ant galvų, Elė visoms išdalino plonas šviesias apyrankes, simbolizuojančias įžadą. Ji užrišo apyrankę kiekvienai ant riešo ir paliepė kartoti su ja: „Pažadu neprasitarti iki pat savo mirties valandos.“

Paskui Spenserė, Hana, Emilija, Arija susėdo ratu ir visos pakartojo Elės frazę. Elė užsirišo apyrankę paskutinė. „Iki pat savo mirties valandos“, – sušnabždėjo ji užrišusi mazgelį ir rankas prispaudusi prie krūtinės. Mergaitės sėdėjo tvirtai susikibusios už rankų. Nepaisant bauginančių aplinkybių, jos jautėsi laimingos, kad yra drauge.

Mergaitės ryšėjo apyrankes prausdamosi, per pavasario atostogų išvyką į Vašingtoną ir kolonijinių laikų Viljamsburgą – arba, Spenserės atveju, kelionėje į Bermudus, – nenusiimdavo ir žolės riedulio treniruotėse, kur netrūkdavo purvo, ir gripo epidemijos metu. Elė sugebėjo savo apyrankę išsaugoti švariausią, tarsi nešvara būtų suteršusi apyrankės idėją. Kartais jos pridėdavo pirštus prie apyrankės ir sušnabždėdavo: „Iki pat savo mirties valandos“, – kad primintų sau, kokios jos artimos. Tai tapo jų slaptažodžiu; jos visos žinojo, ką tai reiškia. Elė tai ištarė ir kiek mažiau nei po metų, paskutinę mokslo metų dieną, kai jos jau buvo septintokės ir kai susiruošė kartu praleisti vasaros pradžios naktį. Niekas iš jų nežinojo, kad vos po keleto valandų Elė pradings.

Ir kad tai galbūt bus paskutinė jos diena prieš mirtį.

1

Ir mes manėme, kad buvome draugės

Spenserė Hastings stovėjo ant žalios Rouzvudo abatijos pievelės su trimis buvusiomis draugėmis Hana Marin, Arija Montgomer ir Emilija Filds. Merginos liovėsi bendravusios daugiau nei prieš trejetą metų, tuojau po paslaptingo Elison Dilaurentis dingimo, tačiau šiandien jos ir vėl susitiko Elison atminimo pamaldose. Prieš dvi dienas statybininkai surado Elison palaikus po betono plokšte už namo, kuriame ji kadaise gyveno.

Spenserė dar sykį žvilgtelėjo į žinutę, kurią ką tik gavo savo „Sidekick“ telefonu.

Aš vis dar čia, kalės. Ir aš viską žinau. – E

– O Dieve, – sušnabždėjo Hana. Jos „BlackBerry“ ekrane buvo ta pati žinutė. Tas pats sakinys buvo Arijos „Treo“ ir Emilijos „Nokia“. Per pastarąją savaitę jos visos gavo elektroninių laiškų, telefono žinučių ir pranešimų vietiniu interneto tinklu iš kažkokio asmens, pasirašančio E. Pranešimai dažniausiai būdavo susiję su septintosios klasės įvykiais, su tuo laiku, kai pradingo Elė, tačiau juose buvo minimos ir šviežios paslaptys... tai, kas atsitiko dabar.

Spenserė manė, kad E galėjo būti Elison, – kad ji tiesiog iš kažkur sugrįžo, tačiau dabar tai jau buvo nediskutuotina, tiesa? Elės kūnas buvo suiręs po betonu. Ji buvo... mirusi... seniai seniai.

– Ar manote, kad tai... Dženos Atvejis? – sušnabždėjo Arija, ranka brūkšteldama sau per prakaulų žandikaulį.

Spenserė įmetė savo telefoną atgal į „Kate Spade“ tvido krepšį.

– Mes neturėtume apie tai kalbėtis čia. Kas nors gali išgirsti. – Ji nervingai žvilgtelėjo į abatijos laiptus, kur ką tik stovėjo Tobis ir Džena Kavano. Spenserė nebuvo mačiusi Tobio nuo tada, kai pradingo Elė, o Dženą tą nelemtą naktį matė suglebusią rankose mediko, kuris ją iškėlė iš medžio namelio.

– Sūpynės? – sušnabždėjo Arija, turėdama galvoje Rouzvudo mokyklos pradinukų žaidimų aikštelę. Tai buvo jų sena susitikimų vieta.

– Puiku, – pritarė Spenserė, braudamasi per gedėtojų minią. – Susitiksime ten.

Buvo vėlyva giedros rudens dienos popietė. Oras kvepėjo obuoliais ir laužo dūmais. Dangumi plaukė karšto oro balionas. Ši diena puikiausiai tiko vienos gražiausių Rouzvudo mergaičių atminimo pamaldoms.

Aš viską žinau.

Spenserę nukrėtė šiurpas. Tai turėjo būti blefas. Kad ir kas tas E būtų, negalėtų žinoti visko. Tik jau ne apie Dženos Atvejį... ir, žinoma, ne apie paslaptį, kurią žinojo tiktai Spenserė ir Elė. Tą naktį, kai Dženą ištiko nelaimė, Spenserė matė tai, ko jos draugės nematė, tačiau Elė išgavo jos pažadą nesakyti to niekam, net Emilijai, Arijai ir Hanai. Spenserė norėjo joms papasakoti, tačiau taip ir nepapasakojo, taigi pasistengė užmiršti ir apsimetė, kad to niekad nebuvo.

Tačiau... tai atsitiko.

Tą gaivią, pavasarišką balandžio naktį šeštoje klasėje Elei iššovus fejerverką į namelio medyje langą Spenserė iš karto išbėgo į lauką. Ore tvyrojo kvapas, tarsi degtų plaukai. Ji pamatė mediką, siūbuojančiomis virvinėmis kopėčiomis nukeliantį Dženą iš medžio.

Elė stovėjo šalia.

– Ar tu tai padarei tyčia? – paklausė išsigandusi Spenserė.

– Ne! – sugriebė Spenserės ranką Elė. – Tai buvo...

Keletą metų Spenserė stengėsi užmiršti tai, kas atsitiko paskui: tiesiai į jas ėjo Tobis Kavano. Jo plaukai buvo susivėlę, o blyškus veidas išraudęs. Jis žengė prie Elės.

– Aš mačiau tave. – Tobis buvo toks įsiutęs, kad net drebėjo. Jis žvilgtelėjo į namų įvažiavimo kelią, kur ką tik įsuko policijos automobilis. – Aš pasakysiu jiems.

Spenserė aiktelėjo. Greitosios pagalbos durys užsitrenkė ir sirena ėmė tolti nuo namų. Elė buvo rami.

– Taigi, bet ir aš mačiau tave, Tobi, – pasakė ji. – Ir jeigu pasakysi tu, aš taip pat papasakosiu. Tavo tėvams.

Tobis žengė atatupstas.

– Ne.

– Taip, – atkirto Elė. Nors ji tebuvo metro šešiasdešimties, staiga pasirodė esanti daug aukštesnė. – Tai tu uždegei fejerverką. Tu sužeidei savo seserį.

Spenserė sugriebė ją už rankos. Ką gi ji daro? Bet Elė ištraukė ranką iš jos delno.

– Įseserę, – sumurmėjo Tobis vos girdimai. Jis žvilgtelėjo į savo medžio namelį, o paskui tolyn, į gatvės galą. Dar viena policijos mašina atriedėjo prie Kavano namų. – Aš tave dar pričiupsiu, – suurzgė jis Elei. – Pamatysi.

Paskui jis pradingo.

Spenserė vėl nustvėrė Elės ranką.

– Ką dabar darysim?

– Nieko, – atsakė Elė kone nerūpestingai. – Viskas bus gerai.

– Elison... – nepatikliai sumirkčiojo Spenserė. – Ar negirdėjai, ką jis sakė? Jis tvirtino matęs, ką tu padarei. Jis tuojau pat praneš policijai.

– Aš taip nemanau, – Elė nusišypsojo. – Nes ir aš turiu ką apie jį pasakyti.

Tada ji palinko prie Spenserės ir pašnabždėjo, ką buvo mačiusi darant Tobį. Tai buvo taip bjauru, kad Elė net užmiršo laikanti uždegtą fejerverką, kol tas iššovė jai iš rankų ir nulėkė tiesiai į namelio medyje langą.

Elė išgavo Spenserės pažadą ničnieko apie tai neprasitarti draugėms ir perspėjo, kad jeigu Spenserė pasakytų joms, ji rastų būdą kaip atsikeršyti, ir atkeršytų tik jai, Spenserei. Prisibijodama Elės Spenserė nieko apie tai neprasitarė. Ji baiminosi ir dėl to, kad Džena gali ką nors papasakoti, – akivaizdu, jog Džena žinojo, kad tai padarė ne Tobis, – tačiau Džena buvo sutrikusi ir paklaikusi... ji sakė, kad tos nakties visai neprisimenanti.

Vėliau, po metų, Elė pradingo.

Policija klausinėjo visus, be abejo, ir Spenserę, teiravosi, ar kas nors galėjo norėti nuskriausti Elę. Tobis, tučtuojau pagalvojo Spenserė. Ji negalėjo užmiršti akimirkos, kai jis ištarė: Aš tave dar pričiupsiu. Jeigu būtų paminėjusi Tobį, būtų turėjusi papasakoti tiesą apie atsitikimą su Džena – taigi ji iš dalies buvo už tai atsakinga. Visą tą laiką žinojo tiesą ir niekam nepasakė. Be to, ji ir draugėms būtų turėjusi papasakoti daugiau nei metus saugotą paslaptį. Taigi Spenserė neprasitarė.

Spenserė prisidegė dar vieną „Parliament“ cigaretę ir išvažiavo iš Rouzvudo abatijos stovėjimo aikštelės. Matai? Neįmanoma žinoti visko, kaip teigiama žinutėje. Nebent tas E būtų Tobis Kavano... Bet tai nesąmonė. E rašė Spenserei apie paslaptį, kurią žinojo tik Elė: apie septintos klasės laikus, kai Spenserė pabučiavo Ijaną, savo sesers Melisos vaikiną. Spenserė buvo prisipažinusi apie tai Elei – ir niekam daugiau. Bet E taip pat žinojo ir apie Vreną, dabar jau buvusį sesers vaikiną, su kuriuo Spenserė praėjusią savaitę nuveikė kai ką daugiau nei bučiniai.

Tačiau Kavano gyveno Spenserės gatvėje. Su žiūronais Tobis galėjo ją stebėti pro langą. Ir Tobis buvo Rouzvude, nors jau prasidėjo rugsėjis. Argi jis neturėtų tūnoti savo internatinėje mokykloje?

Spenserė įsuko į plytomis grįstą Rouzvudo mokyklos kelią. Jos draugės jau laukė susibūrusios prie pradinukams sukonstruotos laipynės. Tai buvo puiki medinė pilis, papuošta bokšteliais, vėliavomis, su slibino formos šliaužyne. Stovėjimo aikštelė buvo tuščia, niekas nevaikščiojo plytomis grįstais takais, o treniruočių aikštelėse tvyrojo tyla; ši diena buvo skirta Elės atminimui.

– Vadinasi, visos mes gavome pranešimus iš to E? – paklausė Hana, kai atvažiavo Spenserė. Jos išsitraukė telefonus ir spoksojo į žinutę: Aš viską žinau.

– Gavau dar dvi, – nedrąsiai pratarė Emilija. – Maniau, kad jos buvo siųstos Elės.

– Aš irgi gavau! – atsiduso Hana, pliaukštelėdama delnu per laipynės kupolą. Arija ir Spenserė pritariamai linktelėjo. Merginos žiūrėjo viena į kitą, nervingai išplėtusios akis.

– Kas buvo parašyta taviškėse? – kreipėsi į Emiliją Spenserė.

Emilija nusibraukė nuo akių šviesiai rudą plaukų sruogą.

– Tai... asmeniška.

Spenserė labai nustebo, net garsiai nusijuokė.

– Ema, tu neturi paslapčių!

Emilija buvo tyriausia, mieliausia mergaitė planetoje.

Dabar ji įsižeidusi dėbtelėjo.

– Ką gi, vadinasi, turiu.

– Ak! – Spenserė paslydo ant šliaužynės laiptelio ir parkrito. Ji giliai įkvėpė, tikėdamasi užuosti mulčio ir pjuvenų kvapą. Tačiau jai į nosį tvokstelėjo svylančių plaukų dvokas – toks pat, kaip tą nelemtą naktį, kai Dženą ištiko nelaimė. – O tavo, Hana?

Hana suraukė dailią nosytę.

– Jeigu Emilija nepasakoja apie saviškes, aš irgi nenoriu kalbėti apie savąsias. Tai buvo šis tas, ką žinojo tiktai Elė.

– Ir aš taip pat, – greitai ištarė Arija. Ji nudelbė akis. – Atsiprašau.

Spenserė pajuto, kaip susigniaužia skrandis.

– Vadinasi, visos turėjom paslapčių, kurias žinojo tiktai Elė?

Visos pritariamai linktelėjo. Spenserė bjauriai suparpė.

– Maniau, kad mes buvome geriausios draugės.

Arija pasisuko į Spenserę ir susiraukė.

– Gerai, o kas buvo parašyta tavosiose?

Spenserė nemanė, kad jos nuotykis su Ijanu buvo labai jau pikantiškas. Tai buvo juokai, palyginti su tuo, ką ji žinojo apie Dženos Atvejį. Bet dabar ji išdidžiai atsakė:

– Tai paslaptis, kurią žinojo tik Elė, kaip ir jūsiškės. – Ji nubraukė savo ilgus, pilkšvai šviesius plaukus už ausų. – Tačiau E man taip pat atsiuntė elektroninį laišką, susijusį su dabartim. Toks įspūdis, tarsi mane kas būtų šnipinėjęs.

Arija išplėtė šviesiai mėlynas akis.

– Ir mane taip pat.

– Vadinasi, kažkas mus visas stebi, – pratarė Emilija. Ant jos peties nusileido boružė, bet ji tuojau pat nusipurtė ją, lyg tai būtų kur kas bjauresnis dalykas nei vabalėlis.

Spenserė atsistojo.

– Ar manote, kad tai galėtų būti... Tobis?

Merginos nustebusios susižvalgė.

– Kodėl? – paklausė Arija.

– Jis yra susijęs su Dženos Atveju, – atsargiai atsakė Spenserė. – O jeigu jis žino?

Arija bakstelėjo į žinutę savo telefone.

– Tu iš tiesų manai, kad tai dėl... Dženos Atvejo?

Spenserė apsilaižė. Pasakyk joms.

– Mes iki šiol nežinome, kodėl Tobis prisiėmė kaltę, – užsiminė ji, lūkuriuodama, ką pasakys draugės.

Hana susimąstė.

– Tobis apie tai, ką mes padarėme, galėjo sužinoti vieninteliu būdu – kas nors iš mūsų turėjo jam tai pasakyti. – Ji nepatikliai žvilgtelėjo į drauges. – Aš nesakiau.

– Aš taip pat, – paskubom kvyktelėjo Arija ir Emilija.

– O jeigu Tobis rado kitokį būdą? – paklausė Spenserė.

– Turi galvoje, kad kas nors matė Elę tą naktį ir jam pasakė? – paklausė Arija. – Arba jis pats matė Elę?

– Ne... Turiu galvoje... Aš nežinau, – išsisuko Spenserė. – Tik bandau spėlioti.

Pasakyk joms, vėl pagalvojo Spenserė, tačiau nepajėgė. Draugės žvelgė viena į kitą nepatikliai, panašiai buvo ir po Elės dingimo, kai jų draugystė iširo. Jeigu Spenserė pasakytų joms tiesą apie Tobį, jos nekęstų Spenserės, kad ji to nepasakė policijai, kai Elė pradingo. Galbūt net apkaltintų ją dėl Elės mirties. Ir gal net būtų teisios. Ką, jeigu Tobis iš tiesų... tai padarė?

– Tai buvo tik spėlionė, – išgirdo ji savo pačios balsą. – Greičiausiai aš klystu.

– Elė sakė, kad niekas neturi žinoti, išskyrus mus. – Emilijos akys sudrėko. – Ji prisaikdino mus. Prisimenate?

– Beje, – pridūrė Hana, – kaip Tobis galėtų tiek daug žinoti apie mus? Suprasčiau, jei tai būtų viena iš buvusių Elės lauko riedulio komandos draugių ar jos brolis, ar dar kas nors, kam ji iš tiesų papasakojo. Bet Tobio jinai negalėjo pakęsti. Kaip ir mes visos.

Spenserė gūžtelėjo pečiais.

– Ko gero, tu teisi. – Vos ištarus šiuos žodžius, jai palengvėjo. Ją visa tai jau užkniso.

Buvo be galo tylu. Galbūt per daug tylu. Visai greta trakštelėjo medžio šaka ir Spenserė staigiai atsisuko. Sūpynės sūpavosi, tarsi kažkas ką tik būtų nuo jų nušokęs. Rudas paukštis nutūpė ant Rouzvudo mokyklos stogo ir dėbtelėjo į merginas, tarsi ir jis viską žinotų.

– Manau, kažkas tiesiog nori pažaisti su mumis, – sušnabždėjo Arija.

– Taigi, – pritarė Emilija, tačiau jos balsas nuskambėjo neįtikinamai.

– O jeigu mes gausime dar vieną žinutę? – trūktelėjo suknelę ant savo lieknų šlaunų Hana. – Vis dėlto mes turėtume išsiaiškinti, kas tai.

– O jeigu mes, gavusios naują žinutę, paskambintume viena kitai? – pasiūlė Spenserė. – Surinkusios informaciją, galėtume pabandyti visa tai išnarplioti kartu. Tik nemanau, kad reiktų griebtis kokių nors kvailysčių. Pasistenkime nesijaudinti.

– Aš nesijaudinu, – staigiai pratarė Hana.

– Aš irgi, – kartu atsiliepė Arija ir Emilija. Tačiau kai nuo kelio atsklido automobilio signalas, visos krūptelėjo.

– Hana! – Pro geltono „Hummer H3“ langą blyškiai šviesią galvą iškišo Mona Vanderval, geriausia Hanos draugė. Ji buvo užsimaukšlinusi didelius, tamsiai rožinius lakūno akinius nuo saulės.

Hana žvilgtelėjo į drauges, neketindama atsiprašinėti.

– Turiu važiuot, – murmtelėjo ji ir nubėgo kalvos šlaitu aukštyn.

Per keletą pastarųjų metų Hana persikūnijo į vieną populiariausių Rouzvudo merginų. Ji numetė svorio, plaukus nusidažė seksualia tamsiai kaštonine spalva, įsigijo madingiausių dizainerių drabužių ir dabar juodvi su Mona Vanderval – dar viena neatpažįstamai pasikeitusia nevėkšla – vaikštinėdavo mokykloje išdidžios ir nepasiekiamos. Spenserei pasidarė smalsu, kokia gi galėtų būti didžioji Hanos paslaptis?

– Aš taip pat turiu važiuoti. – Arija pasitaisė ant peties savo beformę violetinę rankinę. – Taigi... Aš jums paskambinsiu.

Ir ji patraukė savo „Subaru“ link.

Spenserė liko stovėt prie sūpynių. Emilija, kurios visada linksmas veidas dabar atrodė drėgnas ir pavargęs, priėjo prie jos. Spenserė uždėjo delną jai ant šlakuotos rankos.

– Ar tu gerai jautiesi?

Emilija papurtė galvą.

– Elė. Ji...

– Taip, žinau.

Juodvi negrabiai apsikabino, paskui Emilija pasileido nosies tiesumu per miškelį pasakiusi, kad eis namo trumpiausiu keliu.

Keletą metų Spenserė, Emilija, Arija ir Hana nesikalbėjo, net jeigu sėdėdavo viena kitai už nugaros per istorijos pamokas ar pasilikdavo vienos merginų tualete. Spenserė žinojo nemažai dalykų apie visas jas – slapčiausių būdo bruožų, apie kuriuos gali žinoti tik artimiausi draugai. Pavyzdžiui, apie tai, kad Elės mirtį Emilija išgyveno skaudžiausiai. Jos anksčiau vadindavo Emiliją „Žudike“, mat ji gindavo Elę tarsi asmeninis jos rotveileris.

Grįžusi į automobilį Spenserė susmuko į odinę sėdynę ir įjungė radiją. Ji pasukiojo stoties nustatymo rankenėlę ir surado 610 AM bangų dažnį, Filadelfijos beisbolo komandos radijo stotį. Kažkokių su hormonais nesusitvarkančių vaikinukų šūkaujama „Phillies“ ir „Sixers“ susitikimo statistika ją nuramino. Ji tikėjosi, kad pasikalbėjus su senomis draugėmis kai kas paaiškės, tačiau dabar viskas pasidarė dar... bjauriau. Net pasitelkusi savo gausų „SAT“ žodyną ji negalėjo sugalvoti tinkamesnio žodžio tam apibūdinti.

Kai kišenėje sučirškė jos mobilusis, ji išsitraukė jį manydama, kad tai, ko gero, Emilija arba Arija. O gal net Hana. Spenserė gūžtelėjo ir atsidarė gautų žinučių skyrių.

Spense, nekaltinu tavęs, kad neišdavei joms mūsų mažytės paslapties apie Tobį. Tiesa gali būti pavojinga – o tu juk nenori jų skaudinti, ar ne? – E

2

Hana – tik patenkinamai

Mona Vanderval įvairavo tėvų „Hummer“ į stovėjimo aikštelę, tačiau variklio neišjungė. Ji įmetė mobilųjį telefoną į didelį, konjako spalvos „Lauren Merkin“ krepšį ir nusišypsojo geriausiai draugei Hanai.

– Bandžiau tau prisiskambinti.

Hana stovėjo ant šaligatvio ir nepatikliai žvelgė į ją.

– Kodėl tu čia?

– Ką dabar čia šneki?

– Žinai, aš juk neprašiau, kad mane pavėžėtum. – Ji virpėdama mostelėjo į savo „Toyota Prius“ stovėjimo aikštelėje. – Mano automobilis čia. Ar tau kas nors pasakė, kad aš čia, ar...

Mona apvyniojo ilgą šviesių plaukų sruogą sau ant piršto.

– Važiavau namo iš bažnyčios, kvaiša tu. Pamačiau tave ir sustojau. – Ji sukikeno. – Gal prisigėrei mamos valiumo? Atrodai visai nuplaukusi.

Hana iš juodos „Prada“ rankinės išsitraukė „Camel Ultra Light“ cigaretę ir užsirūkė. Akivaizdu, kad ji buvo nuplaukusi. Jos sena geriausia draugė nužudyta ir ji visą savaitę gauna gąsdinančias žinutes nuo kažkokio E. Šiandien kiekvieną akimirką – ruošdamasi Elės laidotuvėms, pirkdama dietinę kolą „Wawa“ parduotuvėje, kirsdama Rouzvudo abatijos teritoriją greitkelio link – jautėsi sekama.

– Nemačiau tavęs bažnyčioje, – sumurmėjo ji.

Mona nusiėmė akinius, jos mėlynos akys buvo sklidinos nuostabos.

– Tu žiūrėjai tiesiai į mane. Aš tau pamojavau. Ar tau tai nieko neprimena?

Hana gūžtelėjo.

– Aš... neprisimenu.

– Ką gi, spėju, buvai pernelyg užsiėmusi su savo senomis draugėmis, – atkirto Mona.

Hana pyktelėjo. Jos senos draugės juodviem nemaloni tema – prieš milijoną metų Mona buvo viena iš mergaičių, iš kurių Elė, Hana ir kitos šaipydavosi. Tik po to, kai Džena buvo sužeista, ji pasidarė mergina, kuriai galima pasiguosti.

– Atleisk. Buvo labai daug žmonių.

– Aš visiškai nesislapsčiau. Sėdėjau už Šono.

Hana giliai įkvėpė. Šonas.

Šonas Ekardas, dabar jau buvęs jos vaikinas; jų santykiai nutrūko praėjusios savaitės penktadienį, Noelio Kano naujų mokslo metų proga surengtame vakarėlyje. Hana buvo nusprendusi, kad tą penktadienio naktį ji praras nekaltybę, tačiau kai ėmė gundyti Šoną, jis atstūmė ją ir išrėžė pamokslą apie pagarbą savo kūnui. Keršydama Hana sėdo į Ekardų šeimos BMW, išlėkė su Mona pasivažinėti ir trenkėsi į telefono stulpą priešais vietinę geležinkelio stotį.

Mona savo aukštakulniu bateliu spustelėjo akseleratoriaus pedalą, ir milijoną cilindrų turintis automobilio variklis suriaumojo.

– Klausyk. Mūsų padėtis kritiška – mes dar nesusitarėm dėl pasimatymo.

– Su kuo? – sumirkčiojo Hana.

Mona pakėlė blizgančius šviesius antakius.

– Alio, Hana? Mes juk einam į „Foxy“! Šį savaitgalį. Dabar, kai tu metei Šoną, gali susirast ką nors kietesnį.

Hana spoksojo į mažytes kiaulpienes, augančias šaligatvio plyšeliuose. „Foxy“ buvo kasmetinis labdaros vakaras, rengiamas „jauniesiems Rouzvudo bendruomenės nariams“, kurį rėmė Rouzvudo lapių medžioklės lyga, iš čia kilęs ir vakaro pavadinimas. Už 250 dolerių, skirtų lygos remiamai labdarai, gali pavalgyti, pašokti ir pamatyt savo nuotrauką „Philadelphia Inquirer“ ir vietiniame bendruomenės internetiniame tinklapyje glam.R5.com – ir, žinoma, tai buvo puiki galimybė pasipuikuoti drabužiais, išgerti ir pasiglamžyti su kokiu nors vaikinu. Hana sumokėjo už savo bilietą liepos mėnesį manydama, kad eis drauge su Šonu.

– Nesu tikra, ar aš ten eisiu, – liūdnai sumurmėjo ji.

– Žinoma, kad eisi. – Mona pavartė mėlynas akis ir sunkiai atsiduso. – Klausyk, skambtelėk man, kai išsigydysi lobotomiją.

Ji išvairavo automobilį į plentą ir greitai pranyko iš akių.

Hana lėtai nužingsniavo prie savosios „Prius“. Draugės išvažiavo ir jos sidabrinis automobilis tuščioje stovėjimo aikštelėje atrodė vienišas. Ją slėgė nemalonus jausmas. Mona geriausia jos draugė, tačiau buvo daugybė dalykų, kurių jinai jai nesakė. Pavyzdžiui, E žinutės. Arba kad šeštadienio rytą ji buvo suimta už pono Ekardo automobilio vagystę. Ir kad tai Šonas ją metė, o ne atvirkščiai. Šonas buvo labai diplomatiškas, savo draugams tepasakė, kad jiedu „nusprendė pabendrauti ir su kitais“. Hana sumanė, kad galėtų susikurti sau naudingą istoriją, todėl niekas neturėtų sužinoti tiesos.

Tačiau jeigu ji apie ką nors prasitartų Monai, ji pamatytų, kad gyvenimas sprūsta jai iš rankų. Hana ir Mona drauge susikūrė save, ir taisyklė buvo tokia, kad tapusios mokyklos primadonomis, juodvi turėjo būti tobulos. Tai reiškė būti lieknoms kaip lazdelė kokteiliui maišyti, anksčiau nei kitos įlįsti į aptemptus „Paige“ džinsus ir niekados neprarasti savitvardos. Bet koks plyšelis jų šarvuose galėjo jas paversti nemadingomis nevėkšlomis, o jos niekad nebenorėjo tokios būti. Niekad. Taigi Hana turėjo apsimesti, kad praėjusią savaitę nieko siaubingo neatsitiko, nors buvo akivaizdu, kad atsitiko.

Hana niekad nepažinojo nieko, kas būtų numiręs, o juo labiau kad būtų nužudytas. Ir dėl to, kad tai buvo Elė – kartu su pranešimais iš paslaptingojo E, – atrodė dar klaikiau. Jeigu kas nors iš tiesų žinojo apie Dženos Atvejį... ir galėjo papasakoti... ir jeigu tas kas nors prisidėjo prie Elės mirties, Hanos gyvenimas buvo akivaizdžiai nebe jos rankose.

Hana sustojo prie savo namo, didžiulio plytinio Jurgio epochos stiliaus pastato, po kurio langais augo lapiniai kopūstai. Kai ji žvilgtelėjo į save automobilio galinio vaizdo veidrodėlyje, pašiurpo, kad jos oda tokia spuoguota ir riebaluota, o poros atrodo milžiniškos. Ji palinko arčiau veidrodėlio ir staiga... oda tapo švari. Hana keletą sykių stipriai ir giliai įkvėpė ir išlipo iš automobilio. Pastaruoju metu ją nuolat persekioja tokios haliucinacijos.

Sukrėsta ji įsmuko į namus ir pasuko į virtuvę. Įžengusi pro dvivėres įstiklintas duris, sustojo kaip įbesta.

Hanos mama sėdėjo prie virtuvės stalo, priešais pasidėjusi lėkštę su krekeriais ir sūriu. Jos tamsūs, kaštoniniai plaukai buvo papuošti šinjonu, o deimantais inkrustuotas „Chopard“ laikrodis žybčiojo popietės saulėje. Jos bevielė „Motorolos“ ausinukė kabojo ties ausimi.

O šalia jos sėdėjo... Hanos tėvas.

– Mes tavęs laukėme, – pasakė tėtis.

Hana žingtelėjo atgal. Jo plaukai buvo žilesni, jis dėvėjo naujus akinius plonais rėmeliais, o visa kita buvo kaip ir anksčiau: aukštas, raukšlelės aplink akis, mėlyni marškinėliai. Ir balsas išliko toks pat, labai žemas ir ramus kaip Nacionalinio radijo apžvalgininko. Hana nebuvo jo mačiusi ir su juo kalbėjusi beveik ketverius metus.

– Ką tu čia veiki? – išsprūdo jai.

– Turėjau šį tą nuveikti Filadelfijoje, – atsakė ponas Marinas, tariant žodį nuveikti, balsas nervingai girgžtelėjo. Jis pakėlė nuo stalo kavos puoduką su dobermano nuotrauka. Kai gyveno kartu, tėtis nuolatos gerdavo iš šio puodelio; Hana pamanė, jog jis turėjo pasirausti spintoje, kad jį surastų. – Mama paskambino ir pasakė man apie Elison. Labai užjaučiu, Hana.

– Taigi, – teištarė Hana. Ji jautėsi apsvaigusi.

– Ar norėtum apie ką nors pasikalbėti? – paklausė mama, kramsnodama gabalėlį čederio.

Hana sutrikusi nuleido galvą. Ponios Marin ir Hanos bendravimas labiau priminė viršininko ir pavaldinio nei mamos ir dukters santykius. Ešlė Marin užėmė aukštas pareigas Filadelfijos reklamos „McManus & Tate“ firmoje ir su visais elgėsi kaip su pavaldiniais. Hana neprisiminė, kada mama jos klausė ko nors intymaus. Ko gero, niekados.

– Hm, viskas gerai. Bet ačiū, – pridūrė ji šiek tiek atžariai.

Ar jie galėtų ją apkaltinti, kad ji elgiasi kaip įsižeidęs vaikas? Po skyrybų tėvas persikėlė į Anapolį, ėmė susitikinėti su moterimi, vardu Izabelė, ir įsitaisė žavingą lyg ir podukrą. Po skyrybų tėvas elgėsi gana nedraugiškai, Hana jį aplankė vos vieną sykį. Per tuos metus tėvas nė nebandė jai skambinti, susisiekti internetu ar panašiai. Jis netgi neatsiųsdavo dovanų gimimo dienos proga – tik čekius.

Tėvas atsiduso.

– Ko gero, tai ne pati geriausia diena pakalbėti apie kitus reikalus.

Hana žvilgtelėjo į jį.

– Kokius kitus reikalus?

Ponas Marinas kostelėjo.

– Mama skambino ir dėl kitos priežasties. – Jis nuleido akis. – Dėl automobilio.

Hana susiraukė. Automobilio? Kokio automobilio? Ak.

– Blogai jau tai, kad tu pavogei pono Ekardo automobilį, – pasakė tėvas. – Tačiau tu juk ir iš įvykio vietos pasprukai?

Hana dėbtelėjo į mamą.

– Maniau, kad viskas jau sutvarkyta.

– Niekas nesutvarkyta, – nuvėrė ją akimis ponia Marin.

Manęs neapkvailinsi, norėjo pasakyti Hana. Kai šeštadienį ją paleido iš policijos, motina Hanai paslaptingai pasakė, kad ji „viską sutvarkiusi“, todėl Hana neturėtų jaudintis. Paslaptis išaiškėjo, kai Hana kitą naktį jų virtuvėje pamatė besiglėbesčiuojančius motiną ir jauną policijos pareigūną Dareną Vaildeną.

– Aš rimtai, – pasakė ponia Marin, ir Hana liovėsi kvailai šypsotis. – Taip, policija sutiko nutraukti bylą, tačiau kažkas negerai tau, Hana. Iš pradžių tu apsivogei „Tiffany“ parduotuvėje, dabar automobilis. Net nežinau, ką daryti. Taigi paskambinau tavo tėvui.

Hana spoksojo į lėkštę su sūriu ir jautėsi tokia sutrikusi, kad nedrįso net pažvelgti jiems į akis. Vadinasi, mama pasakė tėčiui, kad ji ir parduotuvėje apsivogė?

Ponas Marinas krenkštelėjo.

– Nors policija ir nutraukė bylą, ponas Ekardas norėtų sutvarkyti šį reikalą privačiai, be teismo.

Hana skaudžiai krimstelėjo lūpą.

– Argi draudimas nesumokės už nuostolius?

– Ne visai, – atsakė ponas Marinas. – Ponas Ekardas pateikė motinai pasiūlymą.

– Šono tėvas plastikos chirurgas, – paaiškino mama, – tačiau jo mėgstamiausias projektas yra reabilitacijos klinika nudegimų aukoms. Jis nori, kad tu ten atvyktum rytoj pusę keturių.

Hana suraukė nosį.

– Kodėl negalėtume tiesiog sumokėti jam?

Suskambo mažytis ponios Marin mobilusis telefonas „LG“.

– Manau, tai bus gera pamoka tau. Nuveikti ką nors naudingo bendruomenei. Kad suprastum, ką padarei.

– Bet aš jau supratau!

Hana Marin nenorėjo švaistyti savo laisvalaikio nudegimų klinikoje. Jeigu jau ji turi užsiimti savanoriška veikla, kodėl tai negalėtų būti kas nors prašmatnaus? Pavyzdžiui, JT su Nikole ir Andželina?

– Dėl to jau sutarta, – šiurkščiai nukirto ponia Marin. Ir šūktelėjo į telefoną: – Karsonai? Ar jau padarei maketus?

Hana sėdėjo kietai suspaudusi kumščius. Tiesą sakant, ji norėjo užlipti į savo kambarį, persirengti gedulingus drabužius – ar tai dėl jų jos šlaunys atrodė milžiniškos, ar tai tik atspindys durų stikle? – susitvarkyti makiažą, atsikratyti penkių svarų ir įkalti vodkos. Tada ji nusileistų žemyn ir pasirodytų visai kitokia.

Kai ji žvilgtelėjo į tėvą, jis silpnai šyptelėjo jai. Hanos širdis suspurdėjo. Jis sučiaupė lūpas, tarsi rengdamasis kažką sakyti, tačiau tada suskambo ir jo telefonas. Jis kilstelėjo pirštą, kad Hana palauktų.

– Keite? – atsiliepė jis.

Hanos širdis apmirė. Keitė. Žavioji, nuostabioji podukra.

Tėvas priglaudė telefoną prie skruosto.

– Ei! Na, ir kaip sekėsi kroso varžybose? Mažiau nei per aštuoniolika minučių? Tai nuostabu.

Hana nuo lėkštės pagriebė gabalą čederio sūrio. Kai ji lankėsi Anapolyje, Keitė nė nežiūrėjo į ją. Ji ir Elė, kuri važiavo su Hana morališkai jos palaikyti, susivienijo į nuostabiausių merginų sąjungą, ir Hanai ten nebuvo vietos. Dėl to Hana suėdė visus užkandžius, kokius tik pavyko rasti mylios atstumu, – tai nutiko tais laikais, kai ji dar buvo putli ir bjauri ir be perstogės valgydavo. Kai ji nusitvėrė kone plyštančio pilvo, tėvas pakratė ją už mažojo pirštelio ir paklausė: „Ar paršeliui bloga?“ Visiems girdint. Tada Hana nulėkė į tualetą ir susigrūdo dantų šepetėlį į gerklę.

Čederio gabalas lūkuriavo priešais Hanos burną. Giliai įkvėpusi, ji įbruko jį į servetėlę ir išmetė į šiukšlių dėžę. Visa tai atsitiko labai seniai... kai ji buvo dar visai kitokia Hana. Ir tik Elė žinojo apie tai, bet ankstesnioji Hana buvo užmiršta.

3

Gal kur nors galima užsirašyti į amišų bendruomenę?

Emilija Filds stovėjo priešais „Pilkojo arklio“ užeigos namus, aptriušusį mūrinį pastatą, kuriame Nepriklausomybės karo metais veikė ligoninė. Dabartinis savininkas viršutinius pastato aukštus perdarė į viešbutį pasiturintiems miesto svečiams ir įrengė natūralaus maisto kavinę pirmame aukšte. Emilija spoksojo pro kavinės langus į savo bendraklasius ir jų šeimų narius, valgančius riestainius su rūkyta lašiša, suslėgtus itališkus sumuštinius ir milžiniškas salotų porcijas. Visi buvo ištikti to paties po laidotuvių užpuolančio alkio.

– Smagu, kad atėjai.

Emilija atsisuko ir pamatė Mają Sen Žermen, palinkusią virš terakotinės vazos su bijūnais. Maja paskambino Emilijai, jau išėjusiai iš Rouzvudo mokyklos žaidimų aikštelės, ir paklausė, ar juodvi galėtų čia susitikti. Kaip ir Emilija, Maja tebevilkėjo gedulingus drabužius – juodą, trumpą klostytą aksominį sijoną, juodus batelius ir juodą berankovį megztinį su dailiais apykaklės nėriniais. Kaip ir Emilijos atveju, atrodė, kad Maja gedulingus apdarus taip pat išsitraukė iš tolimiausio savo spintos kampo.

Emilija liūdnai šyptelėjo. Sen Žermenai atsikraustė į buvusį Elės namą. Kai darbininkai ėmė rausti žemę prie neužbaigto Dilaurenčių vasarnamio, ketindami įrengti Sen Žermenams teniso kortą, po betono plokšte jie surado suirusį Elės lavoną. Nuo tada naujienų furgonai, policijos automobiliai ir smalsūs žioplinėtojai būriavosi aplink namą adresu 24/7. Kol viskas nurims, Majos šeima persikėlė į užeigos namus.

– Sveika. – Emilija apsižvalgė. – Ar taviškiai taip pat valgo priešpiečius?

Maja papurtė purias rudai juodas garbanas.

– Jie išvyko į Lankasterį. Į gamtos prieglobstį ar panašiai. Tiesą sakant, jie ištikti šoko, taigi gyvenimas ramioje aplinkoje galbūt jiems bus į naudą.

Emilija šyptelėjo įsivaizduodama, kaip Majos šeima mėgina įsilieti į amišų bendruomenę mažyčiame miestelyje į vakarus nuo Rouzvudo.

– Gal nori užeit į mano kambarį? – paklausė Maja, kilstelėdama antakį.

Emilija timptelėjo žemyn sijoną – nuo plaukiojimo jos kojos tapo raumeningos – ir akimirką sudvejojo. Jeigu Majos šeimos nėra, jos bus vienos. Kambaryje. Su lova.

Kai Emilija ir Maja susitiko pirmą sykį, Emilija buvo tarsi apsėsta. Ji troško draugės, kuri galėtų pakeisti Elę. Elė ir Maja buvo panašios daugeliu atžvilgių – abi buvo bebaimės ir linksmos ir atrodė esančios vienintelės pasaulyje, kurios supranta tikrąją Emiliją. Abi siejo ir dar kai kas: Emilija joms jautė šį tą neįprasto.

– Eime, – ir Maja patraukė į viešbučio pusę. Emilija, nesusivokdama, ką dar galėtų daryti, nusekė paskui.

Ji sekė paskui Mają girgždančiais, vingiuotais užeigos laiptais į 1776-ąjį kambarį. Viduje kvepėjo drėgna vilna. Kambaryje buvo nelygios pušinės grindys, didžiulė, išklibusi lova su baldakimu ir milžinišku juokingu apklotu ir mįslingas įrenginys kampe, atrodąs tarsi sviesto muštuvis.

– Tėvai mudviem su broliu užsakė atskirus kambarius, – pasakė Maja ir atsisėdo ant girgžtelėjusios lovos.

– Puiku, – atsakė Emilija, pritūpdama ant išklerusio krėslo krašto, kadaise, ko gero, priklausiusio Džordžui Vašingtonui.

– Tai kaip laikaisi? – palinko į jos pusę Maja. – Viešpatie, mačiau tave per laidotuves. Tu atrodei... priblokšta.

Šviesiai rudos Emilijos akys priplūdo ašarų. Ji iš tiesų buvo priblokšta dėl Elės. Emilija pastaruosius trejetą su puse metų praleido vildamasi, kad Elė vieną dieną pasirodys jos priemenėje kaip visada sveika ir švytinti. Ir kai ji ėmė gauti žinutes iš E, buvo įsitikinusi, kad Elė sugrįžo. Kas dar būtų galėjęs tai žinoti? Tačiau dabar Emilija tikrai žinojo, kad Elė iš tiesų mirusi. Visiems laikams. Negana to, kažkas žinojo jos didžiausią paslaptį – kad ji buvo įsimylėjusi Elę ir kad tas pats jai atsitiko su Maja. Gali būti, kad tas kažkas žinojo tiesą ir apie tai, ką jos padarė Dženai.

Emilija jautėsi blogai, nes nepasakė senoms savo draugėms, kas buvo jai siųstose žinutėse nuo E. Tačiau ji... negalėjo. Vienas raštelis buvo ant jos seno meilės laiško, kurį ji siuntė Elei. Ironiška tai, kad ji galėjo su Maja pasišnekėti apie laiškelio turinį, tačiau baiminosi prasitarti apie E.

– Manau, aš vis dar gerokai sukrėsta, – pagaliau ištarė ji, jausdama beprasidedantį galvos skausmą. – Nors, žinoma... Ir labai pavargusi.

Maja nusispyrė batus.

– Ir kodėl gi tau nesnūstelėjus? Tu tikrai nepasijusi geriau sėdėdama šitame kankinimų krėsle.

Emilija įsikibo į krėslo ranktūrius.

– Aš...

Emilija paplekšnojo per lovą.

– Atrodai taip, tarsi tave reiktų apkabinti.

Apkabinimas tikrai būtų ne pro šalį. Emilija nusibraukė šviesiai rusvus plaukus nuo akių ir prisėdo ant lovos šalia Majos. Jų kūnai ėmė smelktis vienas į kitą. Per marškinėlių audinį Emilija jautė Majos šonkaulius. Ji buvo tokia smulkutė, kad Emilija būtų kone galėjusi pakelti ją ir apsivynioti aplink save.

Jos atšlijo viena nuo kitos ir jų veidai sustingo vos per keletą colių vienas nuo kito. Majos akys buvo anglies juodumo, o rainelėse spindėjo mažyčiai aukso taškeliai. Maja lėtai pakreipė Emilijos smakrą. Iš pradžių ji švelniai ją pabučiavo. Paskui stipriau.

Emilija pajuto plūstelint pažįstamą jaudulį, kai Majos ranka palietė jos sijono kraštą. Staiga ji šmurkštelėjo po sijonu. Prisilietimas buvo šaltas ir netikėtas. Emilija atsimerkė ir atšoko į šalį.

Baltos su įmantriais papuošimais Majos kambario užuolaidos buvo atitrauktos ir Emilija stovėjimo aikštelėje galėjo matyti „Escalades“, „Mercedes“ furgonus ir hibridinius „Lexus“. Sara Aisling ir Tarina Or, dvi merginos iš Emilijos klasės, lydimos tėvų neskubėdamos žingsniavo iš restorano. Emilija susigūžė.

Maja atsitiesė.

– Kas atsitiko?

– Ką tu darai? – Emilija prispaudė ranka savo atsegtą sijoną.

– O kaip tu manai, ką aš darau? – šyptelėjo Maja.

Emilija vėl žvilgtelėjo į langą. Saros ir Tarinos nebebuvo.

Maja pašokinėjo ant girgždančio lovos čiužinio.

– Ar tu žinai, kad šeštadienį vyks „Foxy“ labdaros vakaras?

– Taip. – Visas Emilijos kūnas virpėjo.

– Manau, mes turėtume ten nueiti, – tarė Maja. – Turėtų būti linksma.

Emilija susiraukė.

– Bilietas kainuoja 250 dolerių. Tave turėtų kas nors pakviesti.

– Mano brolis nupirko bilietus. Mums užteks. – Maja pasislinko arčiau Emilijos. – Ar eisi su manim į pasimatymą?

Emilija pašoko nuo lovos.

– Aš... – Ji žengtelėjo atgal ir kluptelėjo ant slidaus, susigarankščiavusio kilimėlio. Daugybė mokinių iš Rouzvudo mokyklos ėjo į „Foxy“ vakarą. Visi populiariausi moksleiviai, visi sportininkai... visi. – Man reikia į vonios kambarį.

Maja atrodė sutrikusi.

– Jis ten.

Emilija užtrenkė kreivas vonios duris. Ji atsisėdo ant klozeto ir įsispoksojo į plakatą ant sienos, kuriame pavaizduota amišų moteris su skrybėlaite ir kone žemę siekiančia suknele. Galbūt tai buvo ženklas. Emilija visą laiką ieškojo ženklų, galinčių padėti jai apsispręsti – horoskopuose, sėkmės sausainėliuose ir tokiuose atsitiktiniuose dalykuose kaip šis plakatas. Galbūt ši nuotrauka reiškė: Būk kaip amišai? Argi jie negyveno skaisčiai? Argi jų gyvenimas nebuvo beprotiškai paprastas? Argi jie nedegindavo merginų ant laužo už tai, kad joms patikdavo kitos merginos?

Ir tada suskambo jos telefonas.

Emilija išsitraukė jį iš kišenės spėdama, kad tai mama nori pasiteirauti, kur ji. Ponia Filds buvo ne itin patenkinta, kad Emilija ir Maja susidraugavo, – ir greičiausiai dėl nerimą keliančių rasistinių priežasčių. Jeigu tik mama sužinotų, ką jos čia išdarinėjo!

Emilijos „Nokia“ mirktelėjo, atsirado užrašas: Naujas tekstinis pranešimas. Ji spustelėjo SKAITYTI.

Em! Matau, vis dar mėgaujiesi tais pačiais „malonumais“ su savo geriausiomis draugėmis. Nors daugelis mūsų labai pasikeitė, malonu, kad išlikai tokia pat! Ketini visiems papasakoti apie savo naują meilę? O gal galėčiau aš? – E

– Ne, – sušnabždėjo Emilija.

Staiga už jos kažkas sušniokštė. Ji pašoko ir klubu trenkėsi į kriauklę. Kažkas nuleido vandenį tualete gretimame viešbučio kambaryje. Paskui ten pasigirdo šnabždesys ir kikenimas. Atrodė, kad garsas sklinda iš kriauklės nutekamojo vamzdžio.

– Emilija? – pašaukė Maja. – Viskas gerai?

– A... taip, – karktelėjo Emilija. Ji spoksojo į save veidrodyje. Akys buvo išsiplėtusios ir įdubusios, o jos šviesūs rusvi plaukai susišiaušę. Kai ji galiausiai išlindo iš vonios kambario, miegamojo šviesos buvo užgesintos, o užuolaidos užtrauktos.

– Šššš, – šnypštelėjo Maja iš lovos. Ji gundančiai gulėjo ant šono.

Emilija apsižvalgė. Ji buvo įsitikinusi, kad Maja net neužrakino durų. Daugybė Rouzvudo vaikų apačioje valgė priešpiečius...

– Aš negaliu, – burbtelėjo Emilija.

– Kodėl? – blykstelėjo prieblandoje akinamas Majos dantų baltumas.

– Mes draugės. – Emilija prigludo nugara prie sienos. – Tu man patinki.

– Tu man taip pat patinki. – Maja perbraukė delnu sau per nuogą ranką.

– Tačiau viskas, ką dabar galiu pasiūlyti, – patikslino Emilija, – tai draugystė.

Majos šypsena tamsoje užgeso.

– Atleisk. – Emilija nusitvėrė savo apavą ir ėmė paskubomis grūsti koją ne į tą batą.

– Tai nereiškia, kad privalai išeiti, – tyliai ištarė Maja.

Nusitvėrusi apvalios durų rankenos, Emilija žvilgtelėjo į Mają. Akys jau buvo pripratusios prie prieblandos, ir ji matė nusiminusį Majos žvilgsnį, jos sutrikimą ir... grožį.

– Turiu eiti, – sumurmėjo Emilija. – Vėluoju.

– Kur vėluoji?

Emilija neatsakė. Atidarė duris. Kaip ji ir įtarė, Maja nepasivargino jų užrakinti.

4

Tiesa slypi vyne... arba, Arijos atveju, „Amstel“ aluje

Kai Arija Montgomeri įslinko į savo stačiakampį, avangardo stiliaus namą, kuris išsiskyrė iš kitų tipinių neoklasikinio Viktorijos epochos stiliaus jų gatvės namų, išgirdo virtuvėje tyliai besišnekučiuojančius tėvus.

– Aš nesuprantu, – kalbėjo jos mama Ela – tėvai mėgo, kad Arija juos vadintų vardais, – sakei, kad galėsi tai padaryti menininkų pietums praėjusią savaitę. Tai svarbu. Manau, Džeksonas galėtų nupirkti keletą paveikslų, kuriuos nupiešiau Reikjavike.

– Aš jau turiu daugybę rašto darbų, – atsakė jos tėvas Baironas. – Dar neįsitraukiau į rašinių vertinimo ritmą.

Ela atsiduso.

– Kaip čia išeina, kad jie jau prirašė rašinių, o tu dirbai tik dvi dienas?

– Buvau davęs jiems užduočių dar prieš semestro pradžią. – Baironas atrodė išsiblaškęs. – Aš padarysiu tai, pažadu. Ką manai apie vakarienę „Otto“ restorane šeštadienį?

Arija pamindžikavo prieškambaryje. Šeima ką tik sugrįžo dvejus metus praleidusi Islandijoje, Reikjavike, kur tėtis buvo išvykęs dirbti mokslinio darbo ir galėjo pailsėti nuo dėstymo Holyje, Rouzvudo laisvųjų menų koledže. Tai buvo puikus atokvėpis jiems visiems – Arijai reikėjo sprukti po Elės dingimo, jos broliui Maikui pravertė šiek tiek kultūros ir disciplinos, o Ela ir Baironas, dienas stūmę tarpusavyje nebesikalbėdami, Islandijoje atrodė vėl įsimylėję. Tačiau dabar, kai jie parvyko namo, viskas grįžo į senas vėžes.

Arija praėjo pro virtuvę. Tėtis jau buvo išėjęs, o mama stovėjo palinkusi virš virtuvės stalo, rankomis parėmusi galvą.

Pamačiusi Ariją, ji nušvito.

– Kaip tau sekasi, moliūgėli? – rūpestingai paklausė Ela, stumtelėdama į šalį atminimo atviruką, gautą Elei skirtose pamaldose.

– Viskas gerai, – sumurmėjo Arija.

– Nori apie tai pasikalbėti?

Arija papurtė galvą.

– Galbūt vėliau. – Išsiblaškiusi ir sutrikusi ji nuskuodė į svetainę, nors buvo neseniai išgėrusi šešias „Red Bull“ skardines. Ir taip jautėsi ne tik dėl Elės laidotuvių.

Pastarąją savaitę E pasišaipė iš jos skaudžiausios paslapties: septintoje klasėje Arija nutvėrė tėvą bučiuojantis su viena iš jo studenčių, mergina vardu Meriditė. Baironas paprašė Arijos nesakyti motinai, ir Arija apie tai neprasitarė, nors nuolat dėl to jautėsi kalta. Kai E pagrasino papasakoti Elai visą bjaurią tiesą, Arija įtarė, kad E yra Elison. Nes ji kaip tik su Ele pamatė Baironą ir Meriditę drauge, o Arija niekad niekam apie tai nepasakojo.

Tačiau dabar Arija žinojo, kad E negali būti Elison, bet E grasinimas tebebuvo grėsmingas, ir tai galėjo sugriauti Arijos šeimą. Ji žinojo, kad turėtų Elai papasakoti anksčiau, nei tai padarys E, – tačiau negalėjo prisiversti.

Ji nuėjo į kiemo pusės verandą, suleidusi pirštus į savo ilgus šviesius plaukus. Pro šalį kažkas greitai šmėkštelėjo. Tai buvo jos brolis Maikas, lakstantis aplink kiemą su lakroso lazda.

– Ei! – šūktelėjo jinai, staiga kai ką sumaniusi. Kadangi Maikas neatsiliepė, ji nužengė ant pievelės ir užkirto jam kelią. – Važiuoju į miesto centrą. Nori kartu?

Maikas susiraukė.

– Ten pilna purvinų hipių. Be to, aš treniruojuosi.

Arija pavartė akis. Maikas kraustėsi iš galvos dėl žaidimo Rouzvudo mokyklos lakroso komandoje, jis netgi nepasivargino nusirengti tamsiai pilko laidotuvių kostiumo prieš pradėdamas treniruotis. Jos brolis buvo tipiškas Rouzvudo gyventojas – dėvėjo purviną baltą beisbolo kepuraitę, iš rankų nepaleisdavo „PlayStation“, taupė pinigus tamsiai žaliam „Jeep Cherokee“, kurį norėjo įsigyti vos sulaukęs šešiolikos. Deja, buvo akivaizdu, kad jiedu yra to paties genofondo – Arija ir brolis buvo aukšti, turėjo melsvai juodus plaukus ir įsimintinus kampuotus veidus.

– Ką gi, aš ketinu nusitašyti, – pasakė jinai jam. – Ar tu tikras, kad nori treniruotis?

Maikas įsmeigė savo pilkai melsvas akis į ją, mėgindamas apdoroti informaciją.

– O tu slapta nenutempsi manęs į poezijos skaitymus?

Ji papurtė galvą.

– Mes susirasime patį bjauriausią, kokį tik pajėgsime, koledžo barą.

Maikas gūžtelėjo ir nuleido lakroso lazdą.

– Varom, – pasakė jis.

Maikas įsmuko į nišą.

– Ši vieta veža.

Jie atėjo į „Victory Brewery“ – iš tiesų bjauriausią barą, kokį tik galėjo rasti. Prie jo šliejosi pirsingo salonas ir „Hippie Gypsy“ parduotuvė, pardavinėjanti „hidroponines sėklas“ – bakst, bakst. Ant šaligatvio priešais barą matėsi vėmalų dėmė ir stovėjo pusantro šimto kilogramų sveriantis pusaklis apsauginis, rankos mostu įleidęs juos į vidų, per daug įnikęs į „Dubs“ žurnalą, kad pasidomėtų jų dokumentais.

Baras buvo tamsus ir purvinas, tolumoj stovėjo aptriušęs teniso stalas. Ši vieta labai priminė „Snooker’s“, kitą nešvarų Holio studentų barą, tačiau Arija prisiekė niekados ten nebekelti kojos. Prieš dvi savaites „Snooker’s“ bare ji sutiko žavų vaikiną, vardu Ezra, tačiau vėliau paaiškėjo, kad jis ne tik mielas vaikinas, bet ir anglų kalbos dėstytojas – jos mokytojas. E atsiuntė Arijai erzinantį tekstą apie Ezrą, ir kai Ezra atsitiktinai pamatė E žinutę, jis nusprendė, kad Arija išplepėjo apie juodu visai mokyklai. Taip pasibaigė Arijos romanas su Rouzvudo mokytoju.

Padavėja su nenormaliai didelėmis krūtimis ir supintomis kasomis atėjo prie jų nišos ir įtariai žvilgtelėjo į Maiką.

– Ar jau turi dvidešimt vienerius?

– O, taip, – atsakė Maikas, sunerdamas rankas ir atsiremdamas į stalą. – Tiesą sakant, man dvidešimt penkeri.

– Norėtume ąsotį „Amstel“ alaus, – įsiterpė Arija, koja baksnodama Maikui po stalu.

– Ir, – pridūrė Maikas, – aš dar norėčiau taurelės „Jėgerio“.

Padavėja žvilgtelėjo į juos skausmingai susiraukusi, tačiau sugrįžo su ąsočiu alaus ir taurele gėrimo. Maikas išgėrė „Jėgerio“ ir nutaisė susirūpinusį, mergaitišką veidą. Jis trinktelėjo stikliuką ant apdaužyto medinio stalo ir įsistebeilijo į Ariją.

– Manyčiau, aš įsikirtau, kodėl tu elgiesi kaip beprotė. – Maikas prieš savaitę pasakė, kad Arija jam atrodanti keistesnė nei anksčiau, ir jis pažadėjo išsiaiškinti, kodėl taip atsitiko.

– Mirštu iš nekantrumo, – ramiai atsakė Arija.

Maikas nelyg profesorius sunėrė pirštus, kaip tai dažnai darydavo jų tėvas.

– Manau, kad tu slapta šoki „Turbulencijoje“.

Arija nusikvatojo taip garsiai, kad alus kliūstelėjo net į nosiaryklę. „Turbulencija“ buvo striptizo baras miesto pakraštyje, prie oro uosto su vienu pakilimo taku.

– Pora vaikinukų sakė matę merginą einančią tenai, ir ji atrodė visai kaip tu, – paaiškino Maikas. – Nuo manęs gali neslėpti. Tylėsiu kaip žemė.

Arija atsargiai timptelėjo pačios nusimegztą moheros liemenėlę. Ji numezgė tokią sau, Elei ir kitoms draugėms dar šeštoje klasėje ir užsisegė ją į Elės laidotuves, norėdama pagerbti draugę. Deja, šeštoje klasėje Arijos krūtinės dydis buvo kone per pusę mažesnis ir dabar liemenėlė pragariškai graužė.

– Vadinasi, tu nemanai, jog aš elgiuosi keistai, nes a) mes grįžome į Rouzvudą ir aš jo negaliu pakęsti ir b) mano sena geriausia draugė rasta negyva?

Maikas gūžtelėjo.

– Maniau, kad iš tiesų tu nemėgai tos mergaitės.

Arija apsižvalgė. Būdavo akimirkų, kai tikrai nemėgdavo Elės, tai tiesa. Ypač, kai Elė nežiūrėdavo į ją rimtai arba mėgindavo iš Arijos išgauti pikantiškų smulkmenų apie Meriditę ir Baironą.

– Tu klysti, – sumelavo ji.

Maikas vėl įsipylė alaus į savo bokalą.

– Argi tai ne sumautas dalykas, kad ji kaip kokia šiukšlė buvo įmesta į duobę? Ir dar betono užpilta ant jos.

Arija susigūžė ir užsimerkė. Jos brolis neturėjo nė lašo taktiškumo.

– Ar manai, kad ją kas nors nužudė? – paklausė Maikas.

Arija gūžtelėjo. Tai buvo klausimas, kuris ją persekiojo ir kurio niekas iki šiol nebuvo uždavęs. Elei skirtose pamaldose niekas neįvardijo, kad ji buvo nužudyta, tik tai, kad ji buvo surasta. Bet kas gi tai dar galėjo būti, jeigu ne žmogžudystė? Elė rengėsi kartu su jomis praleisti naktį, o paskui staiga dingo. Ir po trejų metų jos lavonas atrastas duobėje, užpakaliniame jos kieme.

Arija spėliojo, ar E ir Elės žudikas susiję – o gal tai turi ryšį ir su Dženos Atveju? Kai Dženai atsitiko nelaimė, Arijai pasirodė, kad ji matė kažką už Elės prie Tobio medžio namelio. Vėliau tą naktį ji nubudo išgąsdinta sapno ir nusprendė, kad reiktų apie tai paklausti Elės. Ji surado ją su Spensere besišnabždančias už uždarytų vonios kambario durų, tačiau kai Arija pasiprašė įleidžiama, Elė pasakė jai, kad eitų miegoti. Iš ryto Tobis prisipažino, kad tai jo kaltė.

– Galiu lažintis, kad žudikas yra tas, apie kurį nė nepagalvotum, – pasakė Maikas. – Na... kas nors, ko tu neįtartum trilijoną metų.

Jo akys nušvito.

– Pavyzdžiui, ponia Kreikroft?

Ponia Kreikroft buvo pagyvenusi jų kaimynė iš dešinės. Kartą ji į „Poland Spring“ mineralinio vandens butelį monetomis pririnko penkis tūkstančius dolerių ir vietiniame monetų keitimo automate mėgino pakeisti jas į banknotus. Vietinė televizija transliavo apie ją reportažą ir taip toliau.

– Taigi, tu išnarpliojai bylą, – ištarė Arija be jokios išraiškos.

– Na, kažkas panašaus. – Maikas pabarškino savo kaulėtais pirštais į stalą. – Dabar, kai žinau, kas tau darosi, galiu sutelkti dėmesį į Elę D.

– Varyk.

Jeigu policijai neužtenka įgūdžių surasti Elei jos užpakaliniame kieme, Maikas puikiausiai gali išmėginti savo jėgas.

– Manau, mudu turėtume pažaisti alaus tenisą, – pasakė Maikas ir, Arijai nespėjus atsakyti, jis jau turėjo keletą stalo teniso kamuoliukų ir tuščią alaus bokalą. – Tai mėgstamiausias Noelio Kano žaidimas.

Arija kvailai išsišiepė. Noelis Kanas buvo vienas turtingiausių mokyklos vaikų ir pats tipiškiausias Rouzvudo vaikinukas, ir dėl to jis buvo Maiko idealas. O juokingiausia buvo tai, kad, regis, jis mėgino kabinti Ariją, bet ji iš visų jėgų bandė nuo to išsisukti.

– Palinkėk man sėkmės, – ištarė Maikas, rankoje laikydamas paruoštą teniso kamuoliuką. Jis nepataikė į bokalą, ir kamuoliukas nuo stalo nulėkė ant grindų.

– Dabar ligi dugno, – monotoniškai išdudeno Arija, ir jos brolis abiem rankom nustvėrė bokalą ir visą alų susivertė į gerklę.

Antrą sykį Maikas bandė kamuoliuku pataikyti į Arijos bokalą, tačiau ir vėl nepataikė.

– Kaip jis užknisa!

Arija kikeno iš brolio, nuo išgerto alaus ji jautėsi šiek tiek apsvaigusi.

– Tarsi tau geriau išeitų, – atsikirto Maikas.

– Nori lažintis?

Maikas sušnarpštė.

– Jeigu tu nepataikysi, turėsi nusivesti mane į „Turbulenciją“. Mane ir Noelį. Bet ne tada, kai tu dirbsi, – pridūrė paskubomis.

– Jeigu aš pataikysiu, tu būsi mano vergas visą savaitę. Mokykloje taip pat.

– Sutarta, – sutiko Maikas. – Tu vis tiek nepataikysi, todėl tai nieko nereiškia.

Ji pastūmė bokalą į Maiko pusę ir nusitaikė. Kamuoliukas atšoko nuo vienos iš daugybės stalo įdubų ir nusileido tiesiai į bokalo vidų, beveik nepaliesdamas jo sienelių.

– Cha! – sušuko Arija. – Tu pralaimėjai!

Maikas atrodė priblokštas.

– Tai buvo tik laimingas atsitiktinumas.

– Koks skirtumas! – džiaugsmingai sukikeno Arija. – Taigi, tikiuosi... ar turėčiau tave priversti man iš paskos į mokyklą ropoti keturiomis? O gal užsimaukšlintum mamos blizgalą? – Ji sukikeno. Elos blizgalas buvo tradicinė islandiška smaila kepurė, ją dėvintysis atrodydavo kaip trenktas elfas.

– Eik šikt. – Maikas išgriebė kamuoliuką iš savo bokalo. Jis ištrūko jam iš rankos ir nukaukšėjo į šalį.

– Aš jį paimsiu, – pasisiūlė Arija. Ji atsistojo, jausdamasi maloniai įkaušusi. Kamuoliukas nuriedėjo iki pat baro, ir Arijai reikėjo pasilenkti, kad jį paimtų. Kažkokia pora praėjo jai už nugaros, braudamasi prie nuošalaus, atskirto nuo patalpos staliuko kampe. Arija pastebėjo, kad mergina ilgais juodais plaukais ir ant riešo turi rausvą voratinklio tatuiruotę.

Tatuiruotė pasirodė pažįstama. Labai pažįstama. Ir kai mergina kažką sušnabždėjo su ja atėjusiam vyriškiui, jis ėmė maniakiškai kosėti. Arija atsitiesė.

Tai buvo jos tėvas. Ir Meriditė.

Arija tekina grįžo pas Maiką.

– Mums reikia nešdintis.

Maikas išvertė akis.

– Bet aš ką tik užsisakiau dar vieną „Jėgerio“.

– Labai blogai.

Arija sugriebė savo striukę.

– Mes išeiname. Tuojau pat. – Ji numetė keturiasdešimt dolerių ant stalo ir trūktelėjo Maikui už rankos taip, kad tas atsistojo. Jis šiek tiek svirduliavo, tačiau ji sumaniai stūmė jį durų link.

Deja, Baironas labai netinkamu metu garsiai nusikvatojo tik jam būdingu juoku, kurį Arija lygindavo su gaištančio banginio klyksmu. Maikas, atpažinęs juoką, apmirė. Tėvas buvo nusisukęs į šalį, ištiesęs ranką per stalą glostė Meriditės plaštaką.

Arija stebėjo, kaip reaguos Maikas. Jis suraukė antakius.

– Lukterk, – sutrikęs spygtelėjo jis, žiūrėdamas į Ariją. Ji mėgino prisiversti nutaisyti nerūpestingą veidą, tačiau pajuto, kaip jos lūpų kampučiai nusviro žemyn. Ji žinojo, kad dabar atrodo kaip Ela, kai ji bandydavo apsaugoti Ariją ir Maiką nuo dalykų, kurie galėtų juos įskaudinti.

Maikas pažvelgė į ją, paskui į tėvą ir Meriditę. Jis prasižiojo, norėdamas kažką pasakyti, paskui vėl susičiaupė ir žengė žingsnį jų link. Arija ištiesė ranką jam sustabdyti – ji nenorėjo, kad tai įvyktų dabar. Tiesą sakant, ji nenorėjo, kad tai apskritai kada nors įvyktų. Tada Maikas kietai suspaudė žandikaulius, nusisuko nuo tėvo ir, pakeliui atsitrenkdamas į padavėjas, ėmė veržtis lauk iš „Victory“ baro.

Arija stūmėsi pro žmones jam iš paskos. Išėjusi į stovėjimo aikštelę, prisimerkusi popietės saulėje ėmė žvalgytis Maiko. Tačiau brolis buvo dingęs.

5

Pasidaliję namai

Spenserė nubudo ant antrojo aukšto vonios kambario grindų ir negalėjo suprasti, kaip čia atsidūrusi. Dušo radijo laikrodis rodė 18:45, ir už lango vakaro saulės spinduliai kieme metė ilgus šešėlius. Vis dar buvo pirmadienis, diena po Elės laidotuvių. Greičiausiai ji užmigo... o paskui per miegus vaikščiojo. Anksčiau ji buvo chroniška lunatikė – reikalai taip suprastėjo, kad septintoje klasėje turėjo praleisti naktį Pensilvanijos universiteto Miego klinikoje, kur jai prie galvos prijungė daugybę elektrodų. Anot gydytojų, jai tebuvo stresas.

Ji atsistojo, nusiprausė veidą šaltu vandeniu ir įsižiūrėjo į savo atvaizdą veidrodyje: ilgi šviesūs plaukai, smaragdinės žalumos akys, smailas smakras. Jos oda buvo nepriekaištinga ir dantys spindėjo baltumu. Buvo kiek absurdiška, kad jos išvaizda buvo visiškai priešinga šlykščiai savijautai.

Ji vėl mintyse ėmė spręsti lygtį: E žinojo apie Tobį ir Dženos Atvejį. Tobis sugrįžo. Vadinasi, Tobis turėjo būti E. Ir jis liepė Spenserei laikyti liežuvį už dantų. Ta pati kankynė, kaip ir šeštoje klasėje, vėl viskas iš naujo.

Ji nuėjo į savo kambarį ir priglaudė kaktą prie stiklo. Kairėje stovėjo nuosavas jos šeimos vėjo malūnas – jis jau seniai nebeveikė, tačiau tėvai mėgo malūną dėl jų sodybai teikiamos kaimietiškos, autentiškos dvasios. Dešinėje aplink visą Dilaurenčių pievelę vis dar matėsi juosta su užrašu: Eiti draudžiama. Elės šventyklėlė, apkaišiota gėlėmis, žvakėmis, nuotraukomis ir kitais niekniekiais jos garbei, buvo dar labiau išaugusi ir užėmusi kone visą akligatvį.

Priešais šventyklėlę, kitapus gatvės, stovėjo Kavano namas. Du automobiliai įvažiavimo kelyje, krepšinio kamuolys kieme, raudona vėliavėlė ant pašto dėžutės. Išorėje viskas atrodė normalu. Tačiau viduje...

Spenserė užsimerkė prisimindama septintos klasės gegužę, praėjus metams po Dženos Atvejo. Ji įlipo į Filadelfijos priemiestinį traukinį, nes mieste turėjo susitikti su Ele ir eiti apsipirkti. Ji buvo taip įnikusi į susirašinėjimą su Ele savo naujutėlaičiu mobiliuoju telefonu „Sidekick“, kad tik po penkių ar šešių stotelių pastebėjo kažką sėdintį kitapus praėjimo. Tai buvo Tobis. Ir jis spoksojo į ją.

Jos rankos ėmė tirtėti. Tobis visus metus praleido mokykloje internate, taigi Spenserė jo senokai nematė. Kaip visada plaukai krito jam ant akių ir jis buvo užsigriozdinęs didžiules ausines, tačiau tą dieną jis atrodė tarsi... grėsmingesnis. Labiau bauginantis.

Kaltės jausmas, nerimą kelianti būsena dėl Dženos Atvejo, kurią Spenserė stengėsi nustumti kuo giliau, vėl ją užplūdo. Aš tave pričiupsiu. Ji net nenorėjo būti tame pat traukinyje su juo. Ji atsargiai į praėjimą iškišo vieną koją, paskui kitą, tačiau priešais staiga išdygo konduktorius.

– Ar važiuojate į Trisdešimtąją gatvę, ar į „Market East“ stotelę? – sududeno jis.

Spenserė atsitraukė atgal.

– Į Trisdešimtąją, – sušnabždėjo ji. Kai konduktorius praėjo, ji vėl žvilgtelėjo į Tobį. Jo veide švytėjo bloga lemianti šypsena. Po akimirkos jis vėl nutaisė abejingą miną, tačiau akys sakyte sakė: „Jūs. Dar. Atsiimsite.“

Spenserė pašoko ir nulėkė į kitą vagoną. Elė laukė jos Trisdešimtosios gatvės stotelės perone, ir kai jos atsisuko į traukinį, Tobis spoksojo tiesiai į jas.

– Matau, kad kažkas paleistas iš mažojo kalėjimo, – kvailai šypsodamasi pasakė Elė.

– Taip. – Spenserė taip pat norėjo visa tai paversti juokais. – Ir jis vis dar nevykėlis iš didžiosios raidės.

Tačiau po keleto savaičių Elė pradingo. Ir tada nebebuvo juokinga.

Iš kompiuterio atsklidęs švilpesys privertė ją krūptelėti. Tai buvo naujas jos elektroninio pašto perspėjimo signalas. Ji nervingai nužingsniavo prie kompiuterio ir du kartus spragtelėjo naujosios žinutės simbolį.

Sveika, mieloji. Jau dvi dienas nesikalbėjau su tavimi, beprotiškai tavęs pasiilgau. – Vrenas

Spenserė atsiduso, ir ją nusmelkė susijaudinimas. Kai ji pirmą sykį pamatė Vreną – sesuo jį atsivedė supažindinti su tėvais per šeimos pietus, – jai kažkas atsitiko. Tai buvo... tarsi jis būtų apkerėjęs ją tą akimirką, kai atsisėdo „Moshulu“ restorane prie stalo, siurbtelėjo vyno ir jų akys susitiko. Jis buvo britas, egzotiškas, sąmojingas ir protingas, ir mėgo tas pačias nepriklausomas popgrupes kaip ir Spenserė. Jis visiškai netiko jos seseriai, manieringai ir tobulai, tikrai mėmei Melisai. Bet jis labai tiko Spenserei. Ji tai žinojo... akivaizdu, kad ir jis tai suprato.

Prieš tai, kai Melisa juos užtiko glamonėjantis penktadienio vakarą, ji ir Vrenas patyrė dvidešimt neįtikėtinų aistros minučių. Melisa juos įskundė, o tėvai visuomet palaikydavo Melisą, taigi Spenserei buvo uždrausta vėl susitikti su Vrenu. Ji taip pat kraustėsi iš proto jo ilgėdamasi, tačiau ką gi ji galėjo padaryti?

Jausdamasi kiek nusilpusi ir sutrikusi, ji nulipo laiptais ir perėjo ilgą, tiesų koridorių, kuriame motina buvo pakabinusi Tomo Koulo peizažus, paveldėtus iš senelio. Kyštelėjo nosį į virtuvę. Tėvai ją restauravo devynioliktojo amžiaus stiliumi, išskyrus stalviršius ir šiuolaikinę buitinę techniką. Šeima sėdėjo prie virtuvės stalo, ant kurio stovėjo išsineštinio tailandietiško maisto dėžutės.

Spenserė sustingo tarpduryje. Ji paskutinį sykį su jais kalbėjosi dar prieš Elės laidotuves – į jas ji važiavo viena ir tik probėgšmais matė juos pievelėje priešais bažnyčią. Tiesą sakant, nesikalbėjo su tėvais nuo tada, kai jie prieš porą dienų apšaukė ją dėl Vreno, ir dabar jie jos vengė, todėl vakarieniauti pradėjo be jos. Buvo ir svečių. Ijanas Tomas, buvęs Melisos vaikinas – ir pirmas jos vaikinas, su kuriuo Spenserė pasibučiavo, – sėdėjo ten, kur paprastai sėdėdavo Spenserė.

– Oi! – aiktelėjo jinai.

Ijanas vienintelis pakėlė į ją akis.

– Sveika, Spense! Kaip laikaisi? – paklausė jis, tarsi Hastingsų virtuvėje pietautų kasdien. Spenserei keblumų kėlė vien jau tai, kad Ijanas buvo jos lauko riedulio komandos treneris, o dabar – dar keisčiau.

– Hm... puikiai, – atsakė Spenserė, šnairuodama į kitus šeimos narius, tačiau niekas į ją nesiteikė pažvelgti... ar bent paaiškinti, kodėl Ijanas šveičia tailandietišką maistą jų virtuvėje. Spenserė prisitraukė kėdę prie stalo kampo ir ėmė šaukštu dėtis sau į lėkštę vištienos gabaliukus su citrinžolėmis. – Taigi, e, Ijanai. Vadinasi, pietauji su mumis?

Ponia Hastings griežtai nužvelgė ją. Spenserė užsičiaupė, ir ją kiaurai persmelkė karštas, lipnus pojūtis.

– Mes atsitiktinai susitikome, hm, pamaldose, – paaiškino Ijanas. Jį pertraukė sirena ir Ijanui iš rankos iškrito šakutė. Garsas, ko gero, sklido nuo Dilaurenčių namo pusės. Ten nuolatos buvo pilna policijos automobilių. – Ganėtinai beprotiška, tiesa? – ištarė Ijanas ir persibraukė ranka per šviesius garbanotus plaukus. – Nemaniau, kad čia vis dar bus tiek policininkų.

Melisa lengvai kumštelėjo jį alkūne.

– Ar buvai patekęs į policijos nemalonę gyvendamas ten, pavojingoje Kalifornijoje?

Melisa ir Ijanas išsiskyrė, kai jis išvyko studijuoti į Berklio koledžą kitame šalies pakraštyje.

– Ne-a, – atsakė Ijanas. Nelaukdama, kol jis pasakys dar ką nors, Melisa pasielgė jai būdinga maniera ir ėmėsi kitos temos: savęs. Ji pasisuko į ponią Hastings.

– Taigi, mama, gėlės pamaldose buvo kaip tik tokios spalvos, kokia norėčiau išdažyti savo svetainės sienas. – Melisa paėmė „Martha Stewart Living“ žurnalą ir atvertė pažymėtą puslapį. Ji nesiliaudama kalbėjo apie namo remontą; šiuo metu ji naujai dažė namą Filadelfijos centre, kurį gavo iš tėvų dovanų už tai, kad įstojo į Pensilvanijos universiteto Vartono verslo mokyklą. Jie niekada nepadarytų nieko panašaus dėl Spenserės.

Ponia Hastings linktelėjo pasižiūrėti.

– Labai miela.

– Iš tiesų gražu, – sutiko Ijanas.

Spenserei tai buvo taip neįtikėtina, kad ji nevalingai net susijuokė. Atminimo pamaldos už Elison Dilaurentis vyko šiandien, o jie ramiausiai gali kalbėtis apie dažų spalvas?

Melisa pasisuko į Spenserę.

– Ką tai reiškia?

– Na... aš tik... – sumikčiojo Spenserė. Melisa atrodė įsižeidusi, tarsi Spenserė ką tik būtų pasakiusi ką nors labai šiurkštaus. Ji nervingai pasukiojo šakutę. – Ne, nieko.

Ir vėl įsitvyrojo tyla. Atrodė, kad dabar net ir Ijanas žvelgia į ją nepatikliai. Jos tėtis sriubtelėjo didoką gurkšnį vyno.

– Veronika, ar matei šiandien Lizą?

– Taip, persimečiau su ja keletu žodžių, – atsakė Spenserės mama. – Manyčiau, ji atrodo puikiai... atsižvelgiant į aplinkybes.

Spenserė suprato, kad kalbama apie Elizabetę Dilaurentis, netoliese gyvenančią jaunyvą Elės tetą.

– Kaip tai siaubinga turėjo būti jai, – iškilmingai pasakė Melisa. – Net sunku įsivaizduoti.

Ijanas užjaučiamai numykė. Spenserė pajuto, kad jos apatinė lūpa virpa. Alio, o kaipgi aš? – norėjo sušukti ji. – Ar jūs jau užmiršote? Buvau geriausia Elės draugė!

Kuo ilgiau truko tyla, tuo labiau nepageidaujama jautėsi Spenserė. Ji laukė, kada kas nors paklaus, kaip ji laikosi, pasiūlys gabalėlį keptos tempuros ar galiausiai pasakys: Į sveikatą! – kai ji nusičiaudėjo. Bet jie vis dar baudė ją už bučiavimąsi su Vrenu. Net ir tokią dieną kaip... šiandien.

Jos gerklėje atsirado gumulas. Ji buvo įpratusi būti visų mėgstamiausia: mokytojų, lauko riedulio trenerių, metraščio redaktoriaus. Netgi jos kirpėjas Uri sakė, kad ji mėgstamiausia jo klientė, nes jos plaukai taip puikiai nusidažo. Ji turėjo krūvas mokyklinių apdovanojimų ir 370 „MySpace“ bičiulių, neskaičiuojant grupių. Ir nors ji niekaip neįstengtų tapti tėvų numylėtine, – nes Melisa čia nepranokstama, – tačiau ji negalėjo leisti jiems jos nekęsti. Ypač dabar, kai viskas jos gyvenime taip netvirta.

Kai Ijanas atsistojo ir atsiprašė turįs paskambinti, Spenserė giliai įkvėpė.

– Melisa? – Jos balsas suvirpėjo.

Melisa žvilgtelėjo į ją ir toliau baksnojo šakute tailandietiškus makaronus savo lėkštėje.

Spenserė kostelėjo.

– Ar galėtum pasikalbėti su manim?

Melisa nežymiai gūžtelėjo.

– Aš negaliu... Nenoriu, kad tu manęs nekęstum. Tu buvai visiškai teisi. Dėl... na, žinai. – Jos rankos ėmė smarkiai virpėti, ir jai teko jas pakišti po šlaunimis. Atsiprašymas iš jos pareikalavo daug jėgų.

Melisa sukryžiavo rankas virš savo žurnalų.

– Atsiprašau, – pasakė ji. – Manau, kad tai nebediskutuotina. – Ji atsistojo ir nunešė lėkštę į kriauklę.

– Bet... – Spenserė buvo šokiruota. Ji pažvelgė į tėvus. – Klausykit, žmonės, aš tikrai labai atsiprašau... – Ji jautė, kaip akyse tvenkiasi ašaros.

Tėvo veide šmėkštelėjo vos pastebimas užuojautos šešėlis, tačiau jis greitai nusuko akis į šalį. Mama sudėjo vištienos su citrinžolėm likučius į „Tupperware“ dėžutę. Ji gūžtelėjo.

– Kaip pasiklosi, taip išsimiegosi, Spensere, – pasakė ji keldamasi nuo stalo ir nešdama maisto likučius į masyvų nerūdijančio plieno šaldytuvą.

– Bet...

– Spensere! – nutraukė ją ponia Hastings tonu, reiškiančiu, kad pokalbis baigtas.

Spenserė nutilo, kietai suspaudusi lūpas. Ijanas įstraksėjo į kambarį plačiai, kvailai šypsodamasis. Jis pajuto tvyrančią įtampą ir šypsena užgeso.

– Nagi, – atsistojo Melisa ir paėmė jį už rankos, – eime kur nors deserto.

– Žinoma. – Ijanas patapšnojo Spenserei per petį. – Spensere, ar nori kartu?

Tiesą sakant, Spenserė ne itin norėjo – be to, ir Melisa kumštelėjo jį, akivaizdu, kad ir ji nenorėjo Spenserės draugijos, – tačiau ji net neturėjo galimybės atsakyti. Ponia Hastings greitai ištarė:

– Ne, Ijanai, Spenserei nepriklauso desertas. – Jos balso tonas buvo toks pat, kokiu ji bardavo šunis.

– Vis tiek ačiū, – atsakė Spenserė, rydama ašaras. Norėdama įveikti savo silpnumą, įsigrūdo į burną didelį gabalą mango su kariu. Tačiau jis įsmuko į gerklę anksčiau, nei ji spėjo jį sukramtyti ir nuryti, ir aštrus padažas ėmė deginti ryklę. Keletą sykių sunkiai ir garsiai atsikosėjusi Spenserė pagaliau išspjovė mango kąsnį į nosinę. Tačiau ašaroms atslūgus ji pamatė, kad tėvai nė nesiteikė pasižiūrėti, ar ji nepaspringo. Jie paprasčiausiai išėjo iš virtuvės.

Spenserė nusišluostė ašaras ir įsispoksojo į bjaurų spjaudalą savo nosinėje – apkramtytą mango gabalėlį. Jis atrodė visai taip, kaip ji jautėsi.

6

Labdara nėra labai jau maloni

Antradienio popietę Hana pasitaisė puošnią kreminę liemenėlę ir apsmukusį kašmyro megztinį, kuriuo persirengė grįžusi iš mokyklos, ir ryžtingai ėmė lipti „William Atlantic“ plastinės chirurgijos ir nudegimų reabilitacinės klinikos laiptais. Jeigu kreiptumeisi dėl nudegimų, vadintum ją Viljamo Atlantu. Jeigu kiltų problemų su gerybiniais navikais, sakytum, kad eini į Bilo paplūdimį.

Pastatas buvo apsuptas medžių, tik mažytis mėlyno dangaus ruoželis švytėjo pro didingas, viską gožiančias viršūnes. Oras kvepėjo laukinėmis gėlėmis. Buvo puiki ankstyvo rudens popietė, kurią galėjo leisti gulėdama užmiesčio klubo baseine ir stebėdama tenisą žaidžiančius vaikinus. Tinkamiausia popietė prabėgti šešioms mylioms ir sudeginti kalorijoms, nes vakar vakare, sujaudinta tėčio apsilankymo, susikimšo dėžutę traškučių. Tai galėjo būti puiki popietė netgi stebėti skruzdėlynui ar prižiūrėti šešiamečiams berniūkščiams dvyniams, gyvenantiems kaimynystėje. Būtų buvę geriau bet kas, tik ne tai, ką ji turėjo šiandien daryti – savanoriškai darbuotis nudegimų klinikoje.

Savanorystė Hanai buvo keiksmažodis. Paskutinį sykį su ja susidūrė septintoje klasėje, kai vyko Rouzvudo vidurinės mokyklos labdaringas madų demonstravimas. Mokyklos merginos vilkėjo dizainerių sukurtas sukneles ir vaikštinėjo ant pakylos; žmonės siūlydavo drabužių kainą ir tie pinigai atitekdavo labdarai. Elė vilkėjo nuostabią, siaurą ir aptemptą „Calvin Klein“ suknelę ir kažkokia perkarusi turtuolė pasiūlė už ją tūkstantį dolerių. Na, o Hana įsispraudė į įmantriai puošnią, neoninės spalvos išsigimėlišką „Betsey Johnson“ suknelę, su kuria atrodė dar storesnė, nei buvo. Vienintelis asmuo, pasiūlęs pinigų už drabužį, buvo jos tėtis. Po savaitės tėvai pasakė, kad jiedu skiriasi.

O dabar tėtis sugrįžo. Na, kažkas panašaus.

Kai Hana pagalvodavo apie vakarykštį tėvo pasirodymą, apimdavo svaigulys, nerimas ir pyktis vienu metu. Nuo pat savo pasikeitimo ji svajodavo apie akimirką, kai pamatys jį. Ji liekna, populiari ir šaltakraujiška. Svajonėse jis visados pasirodydavo su Keite, kuri būdavo sustorėjusi ir spuoguota, ir šalia jos Hana atrodydavo dar nuostabesnė.

– Uch! – šūktelėjo ji. Kažkas ėjo pro duris lauk tuo pat metu, kai ji žengė į vidų.

– Žiūrėk, kur eini, – burbtelėjo sutiktoji. Hana pažvelgė į ją. Ji stovėjo prie dvigubo stiklo durų, šalia peleninės ir didelėje vazoje augančių raktažolių. O pro duris ėjęs asmuo buvo... Mona.

Hana iš nuostabos išsižiojo. Tokia pat nuostabos išraiška šmėkštelėjo ir Monos veidu. Juodvi nužvelgė viena kitą.

– Ką čia veiki? – paklausė Hana.

– Lankiau mamos draugę. Pasididino krūtis. – Hana permetė savo blyškių plaukų sruogą per strazdanotą petį. – O tu?

– Hm, aš irgi.

Hana atidžiai apžiūrinėjo Moną. Jos melo radaras signalizavo, kad Mona gali meluoti. Kita vertus, Mona apie ją galėjo pagalvoti lygiai tą patį.

– Ką gi, aš nešdinuosi. – Mona trūktelėjo savo vyšnių spalvos krepšį. – Paskambinsiu tau vėliau.

– Gerai, – tarstelėjo Hana. Ir juodvi nuėjo į skirtingas puses. Hana atsisuko, žvilgtelėjo į Moną ir pamatė, kad jos draugė padarė lygiai tą patį.

– O dabar atkreipk dėmesį į tai, – pasakė vyriausioji slaugytoja Ingrida, apkūni stojiška vokietė. Juodvi buvo apžiūros kabinete ir Ingrida mokė Haną, kaip reikia pakeisti šiukšliadėžes. Tarsi tai būtų sudėtinga.

Visi tyrimų kambariai buvo nudažyti avokado spalva, o ant sienų kabojo tiktai niūrūs, odos ligas vaizduojantys plakatai. Ingrida Haną paskyrė darbuotis ambulatorinių ligonių apžiūros kabinetuose; vieną dieną, jeigu Hanai gerai seksis, galbūt jai bus leista išvalyti ir stacionaro ligonių palatas – ten guli nukentėjusieji dėl rimtų nudegimų. Kaip jai pasisekė!

Ingrida ištraukė šiukšlių maišą.

– Šis maišas keliauja į mėlyną konteinerį, stovintį vidiniame kieme. Tu taip pat privalai ištuštinti ir infekcinių atliekų šiukšliadėžes. – Ji mostelėjo į lygiai taip pat atrodančią šiukšlių dėžę. – Šios atliekos turi visą laiką būti atskirai nuo kitų šiukšlių. Ir dar tu turi mūvėti jas. – Ji ištiesė Hanai lateksinių pirštinių porą. Hana žvilgtelėjo į jas taip, tarsi šios būtų išteptos infekcinėmis atliekomis.

Paskui Ingrida mostelėjo žemyn į vestibiulio pusę.

– O štai ten yra kiti dešimt kabinetų, – paaiškino jinai. – Ištuštink šiukšliadėžes ir visuose nušluostyk stalviršius. O tada susirask mane.

Stengdamasi nekvėpuoti – ji negalėjo pakęsti antiseptikų kvapo, kuriuo ligoninėse dvokdavo sergantieji, – Hana sunkiai nupėdino prie sieninės spintos pasiimti šiukšlių maišelių. Ji žvilgtelėjo į vestibiulį, mėgindama pamatyti, kurgi tos stacionaro ligonių palatos. Džena čia gulėjo. Pastaruoju metu daugybė dalykų jai primindavo Dženos Atvejį, nors ji ir stengėsi mesti tai iš galvos. Buvo labai sunku susitaikyti su mintimi, kad kažkas žino – ir gali apie tai papasakoti.

Nors Dženos Atvejis buvo nelaimingas atsitikimas, Hana kartais jausdavosi, lyg tai būtų ne visai tiesa. Elė buvo praminusi Dženą Snieguole, kaip kino filme „Snieguolė ir septyni nykštukai“, nes Džena buvo erzinančiai panaši į Disnėjaus sukurtą personažą. Hana taip pat manė, kad Džena atrodo kaip Snieguolė, tačiau gerąja prasme. Džena nebuvo tokia tviskanti kaip Elė, ir vis dėlto savotiškai gražutė. Kartą Hanai dingtelėjo, kad galbūt vienintelis personažas iš Snieguolės, į kurį ji pati tikrai panaši, yra nykštukas Kvailiukas.

Taigi Elė buvo rimtai nusitaikiusi į Dženą, todėl šeštoje klasėje Hana pakeverzojo paskalą apie Dženos krūtis po popierinių rankšluosčių automatu mergaičių tualete. Prieš algebros pamoką ji ant Dženos kėdės užpylė vandens, kad ant jos kelnių užpakalio atsirastų dėmė ir ji atrodytų kaip apsišlapinusi. Ji tyčiojosi iš prancūziško Dženos akcento pamėgdžiodama ją per prancūzų kalbos pamoką... Ir kai medikai bogino Dženą iš namelio medyje, Hana jautėsi blogai. Ji viena iš pirmųjų buvo už tai, kad reikia pasišaipyti iš Tobio. Jos logika buvo tokia: Galbūt jeigu mes pasišaipysime iš Tobio, tai kartu pasityčiosime ir iš Dženos. Tarsi ji būtų norėjusi, kad įvyktų nelaimė.

Vestibiulio gale sučiužėjusios atsidarė automatinės durys ir nutraukė Hanos mintis. Ji sustingo, širdis pašėlo daužytis, krūtinę užtvindė noras, kad atvykėlis būtų Šonas, bet tai buvo ne jis. Susierzinusi iš savo megztinio kišenės ji išsitraukė „BlackBerry“ ir surinko jo numerį. Atsiliepė balso paštas, ir Hana atšaukė skambutį. Ji dar sykį pabandė paskambinti vildamasi, kad jis nespėjo sugraibyti telefono ir atsiliepti, tačiau ir vėl pasigirdo balso pašto atsakiklis.

– Sveikas, Šonai! – sučiulbo Hana po pyptelėjimo, stengdamasi atrodyti nerūpestinga. – Čia vėl Hana. Aš labai norėčiau pasikalbėti su tavimi, taigi, hm, tu žinai, kur mane rasti!

Ji šiandien jau buvo palikusi jam tris žinutes, kad popietę bus čia, tačiau Šonas neatsiliepė. Ji spėliojo, kad jis, ko gero, būsiąs N Klubo susirinkime – mat jis neseniai buvo pasirašęs nekaltybės įžadus, prisiekdamas neužsiimti seksu – niekada. Gal jis jai paskambins, kai susirinkimas pasibaigs. Arba... nepaskambins. Hana sunkiai nurijo seiles, stengdamasi kuo greičiau atsikratyti tokios minties.

Ji atsiduso ir patraukė į darbuotojams skirtą kambarį. Ingrida buvo pakabinusi jos „Ferragamo“ krepšį su alavo sagtimis ant kablio šalia dryžuoto plastikinio „Gap“ maišelio ir jai teko įveikti kylantį šiurpulį. Ji įmetė telefoną į krepšį, stvėrė popierinių rankšluosčių ritinį ir butelį purškiklio ir susirado tuščią apžiūros kabinetą. Galbūt fizinis darbas išsklaidys nerimą, kylantį jos galvoje dėl Šono ir E.

Kai ji jau baigė plauti kriauklę, netyčia trinktelėjo į šalia esančią metalinę spintelę ir jos durys prasivėrė. Viduje matėsi lentynos su kartono dėžutėmis, ant kurių buvo surašyti pažįstami pavadinimai: Tylenol 3. Vicodin. Percocet. Hana žvilgtelėjo giliau. Ten buvo tūkstančiai vaistų piliulių. Tiesiog... tūnojo ten, ir tiek. Neužrakintos.

Aukso puodas!

Hana paskubom susikimšo į netikėtai gilias savo megztinio kišenes keletą saujų Percocet piliulių. Bent jau galės savaitgalį pasismaginti kartu su Mona.

Ir tada kažkas uždėjo jai ranką ant peties. Hana atšoko, staigiai apsisuko, paspyrė „Fantastiškai sugeriančius“ popierinius rankšluosčius ir išvertė ant grindų stiklainį, pilną vatos tamponų.

– Kodėl tu dar tik antrame kambaryje? – suraukė antakius Ingrida. Ji buvo panaši į piktą mopsą.

– Aš... tik stengiausi valyti kruopščiai. – Hana paskubom sumetė popierinio rankšluosčio skiautes į šiukšliadėžę ir vylėsi, kad Percocet neišbyrės jai iš kišenių. Kaklo vieta, kur prisilietė Ingridos ranka, degte degė.

– Gerai, eime su manim, – ištarė Ingrida. – Kažkas tavo krepšyje labai triukšmauja. Tai trikdo pacientus.

– Ar jūs tikra, kad mano krepšyje? – paklausė Hana. – Aš ką tik buvau prie savo krepšio ir...

Ingrida nusivedė Haną atgal į darbuotojų patalpą. Buvo akivaizdu, kad žvangėjimas sklido iš jos krepšio vidinės kišenės.

– Tai tik mano telefonas. – Hanos širdis suspurdėjo. Galbūt tai skambina Šonas!

– Ką gi, prašyčiau jį nutildyti, – atsiduso Ingrida. – O paskui grįžk prie darbo.

Hana išsitraukė savo „BlackBerry“ ir žvilgtelėjo, kas skambina. Ji buvo gavusi naują pranešimą.

Hanute: Bilo paplūdimio grindų šluostymas nepadės tau susigrąžinti gyvenimo. Tu niekad neišgramdysi šio purvo. Pagaliau, žinau šį tą apie tave ir galiu užtikrinti, kad niekad nebebūsi šauniausia Rouzvudo vidurinės mergina – niekada. – E

Hana sutrikusi apsižvalgė drabužinėje. Perskaitė žinutę dar sykį, jos gerklė ėmė džiūti ir tapo gliti. Ką gali E žinoti, kad užtikrintų tai?

Džena.

Jeigu E apie ją žinotų...

Hana telefono klaviatūra greitai surinko atsakymą: Tu nieko nežinai. Ir spustelėjo „Siųsti“. Po keleto sekundžių E atsakė:

Aš viską žinau. Ir galėčiau SUNAIKINTI TAVE.

7

O, kapitone, mano kapitone

Antradienio popietę Emilija stabtelėjo trenerės Loren kabineto tarpduryje.

– Ar galėčiau pasikalbėti su jumis?

– Ką gi, liko tik keletas minučių, paskui turėsiu vadovams pristatyti štai šitą, – atsakė Loren, kilstelėdama varžybų tvarkaraštį. Šiandien vyko Rouzvudo baseino turnyras, pirmosios sezono plaukimo varžybos. Tai turėjo būti draugiškos parodomosios varžybos – buvo pakviestos visos aplinkinės mokyklos ir rezultatai net nefiksuojami, – tačiau Emilija prieš varžybas visada nusiskusdavo papilvę ir ją kaskart imdavo krėsti drebulys. Net ir šį sykį.

– Kas nutiko, Fildse? – paklausė Loren.

Loren Kinkaid, vos įžengusi į ketvirtą dešimtį, turėjo nesikeičiančią chloro sužalotą šviesią šukuoseną ir nuolat vilkėdavo marškinėlius trumpomis rankovėmis su tipiniais plaukimo šūkiais, tokiais kaip: Rykit mūsų burbulus arba Aš iškeičiau Stilių į Laisvą stilių. Emilijos trenere ji buvo jau šešerius metus. Iš pradžių Vaikų plaukimo lygoje, paskui penkiasdešimties metrų baseine, o dabar Rouzvudo mokykloje. Nedaugelis žmonių Emiliją pažinojo taip gerai – taip, kad ją vadintų Fildse, kad žinotų jos mėgstamiausią patiekalą prieš varžybas – aštrų kepsnį iš „Kinų rožės“ arba suprastų, kad jeigu Emilijos plaukimo peteliške laikas trim dešimtosiomis sekundės greitesnis, vadinasi, jai mėnesinės. Ir dėl to Emilijai buvo tik sunkiau.

– Aš noriu išeiti, – išpyškino ji.

Loren sumirksėjo. Atrodė suglumusi, tarsi kas nors būtų ką tik pranešęs, kad baseinas pilnas elektrinių ungurių.

– K-kodėl?

Emilija spoksojo į šachmatines linoleumo grindis.

– Manęs nebeveža.

Loren išpūtė orą iš burnos.

– Na, tai ne visą laiką smagu. Kartais tai tiesiog darbas.

– Žinau. Tačiau... Tiesiog nebenoriu daugiau to daryti.

– Tu įsitikinusi?

Emilija atsiduso. Ji manė, kad įsitikinusi. Praėjusią savaitę buvo tikra. Ji plaukiojo daugybę metų neklausinėdama savęs, patinka jai tai ar ne. Padedama Majos ji įgavo drąsos prisipažinti sau pačiai – ir savo tėvams, – kad nori liautis.

Žinoma, tai buvo dar prieš... visa tai. Dabar ji jautėsi abejojanti labiau nei bet kada. Vieną akimirką ji norėjo išeiti. O jau kitą norėjo normalaus, geros mergaitės gyvenimo kaip anksčiau, gyvenimo, kuriame ji vaikščiodavo plaukioti, leisdavo savaitgalius su savo seserimi Karolina ir valandų valandas keliaudavo autobusu, kvailiodama su savo komandos draugais, ir skaitydavo horoskopų pagal gimimo dieną knygą. O paskui ji panoro laisvės atsidėti tiktai savo interesams. Tačiau... kas gi buvo tie interesai, išskyrus plaukimą?

– Jaučiuosi visiškai išsekusi, – galiausiai išspaudė Emilija, mėgindama pasiaiškinti.

Loren pasirėmė ranka smakrą.

– Ketinau tave paskirti kapitone.

Emilija išsižiojo.

– Kapitone?

– Na, taip. – Loren suklaksėjo rašikliu. – Manau, tu nusipelnei. Tau labai artima komandinė dvasia, ar žinai tai? Tačiau jeigu tu nebenori plaukti, tada...

Net jos vyresnieji brolis Džeikas ir sesuo Betė, kurie visus ketverius metus lankė plaukimą mokykloje ir gavo koledžo stipendijas, nebuvo kapitonais.

Loren apvyniojo savo švilpuko juostelę aplink pirštą.

– O jeigu tau leisčiau kiek atsipūsti? – Ji paėmė Emiliją už rankos. – Žinau, kad tau nelengva. Dėl draugės...

– Taip. – Emilija žiūrėjo į Loren plakatą su Maiklu Felbsu vildamasi, kad ji nepradės vėl žliumbti. Kai tik kas nors paminėdavo Elę – o tai atsitikdavo kas dešimt minučių, – jos nosis ir akys imdavo trūkčioti.

– Tai ką pasakysi? – meilikaujamai paklausė Loren.

Emilija perbraukė liežuviu per vidinę dantų pusę. Kapitonė. Žinoma, ji buvo valstijos šimto metrų plaukimo peteliške čempionė, tačiau Rouzvudo mokykla turėjo neįtikėtinai stiprią plaukimo komandą – Lenė Ailer užėmė penktą vietą šalies jaunių pirmenybėse penkių šimtų metrų distancijoje laisvu stiliumi, o Stanfordo universitetas Dženei Kestler pažadėjo kitiems metams stipendiją. Tai, kad Loren pasirinko ne Lenę ar Dženę, kažką turėtų reikšti. Galbūt tai buvo ženklas, kad jos išsibalansavęs gyvenimas turėtų grįžti į normalias vėžes.

– Gerai, – išgirdo save sakančią.

– Puiku. – Loren paplekšnojo jai per ranką. Iš kartoninės dėžutės, kurių čia buvo daugybė, ji ištraukė marškinėlius ir ištiesė juos Emilijai. – Čia tau. Sezono pradžios dovana.

Emilija išskleidė juos. Ant krūtinės buvo užrašas: Lesbietės: nesulaikomos, kai drėgnos. Ji žvilgtelėjo į Loren, burna staiga išdžiūvo. Loren žino?

Loren kilstelėjo galvą.

– Aliuzija į plaukimo stilių, – lėtai ištarė ji. – Na, žinai, „peteliške“.

Emilija vėl žvilgtelėjo į marškinėlius. Ten buvo parašyta ne „lesbietės“, o „peteliškės“.

– O! – teištarė ji ir sulankstė marškinėlius. – Ačiū.

Ji išėjo iš Loren kabineto ir linkstančiom kojom perėjo plaukimo baseino vestibiulį. Persirengimo kambarys buvo pilnas į varžybas susirinkusių plaukikų. Ji stabtelėjo pajutusi, kad kažkas į ją žiūri. Kitoj pusėj patalpos pamatė Beną, jos buvusį vaikiną, atsirėmusį į trofėjų stendą. Jis taip atkakliai spoksojo į ją, kad net nemirksėjo. Emilijai pašiurpo oda, o skruostus išmušė raudonis. Benas išsišiepė ir pasisukęs kažką pašnabždėjo geriausiam bičiuliui Setui Kardifui. Setas nusijuokė, žvilgtelėjo į Emiliją ir pašnabždėjo kažką Benui. Ir tada abu suprunkštė.

Emilija pasislėpė už būrelio vaikų iš Šv. Antano mokyklos.

Tai buvo dar viena priežastis, kodėl ji norėjo mesti plaukimą, – tada nereikėtų kiekvieną dieną po pamokų susitikti su savo buvusiu vaikinu, kuris šį tą žinojo. Penktadienį Noelio vakarėlyje jis nustvėrė Mają ir Emiliją tokią akimirką, kai jos buvo suartėjusios daugiau nei įprasta draugėms.

Ji prasispraudė į tuščią koridorių, praėjo pro patalpas su mergaičių ir berniukų spintelėmis vėl galvodama apie paskutinę E žinutę. Labai keista, tačiau kai ji skaitė pranešimą Majos viešbučio vonioje, jautėsi taip, tarsi beveik girdėtų Elės balsą. Nors tai ir neįmanoma, tiesa? Be to, Benas buvo vienintelis, žinojęs apie Mają. Galbūt jis kaip nors išsiaiškino, kad Emilija mėgino pabučiuoti Elę? Ar gali... ar Benas gali būti E?

– Kur keliauji?

Emilija atsisuko. Benas ėjo koridoriumi jai iš paskos.

– Sveikas, – Emilija pabandė nusišypsoti. – Kaip sekasi?

Benas vilkėjo savo apiplyšusius „Champion“ treningus – buvo įsitikinęs, kad jie neša jam sėkmę, todėl vilkėdavo juos per kiekvienas varžybas. Savaitgalį jis vėl nusiskuto plaukus. Dėl to jo ir taip jau kampuotas veidas atrodė dar rūstesnis.

– Nieko naujo, – atsakė jis šlykščiai, o jo balsas nuskardėjo plytelėm išklotame koridoriuje. – Maniau, kad tu metei plaukimą.

Emilija gūžtelėjo.

– Na taip, bet aš, ko gero, apsigalvojau.

– Tikrai? Penktadienį buvai tokia užtikrinta. Ir atrodė, kad tavo draugė labai didžiuojasi tavimi.

Emilija nusuko akis į šalį.

– Mes buvome išgėrusios.

– Tai tiesa. – Jis žingtelėjo į jos pusę.

– Galvok, ką nori. – Ji patraukė į drabužinę. – Ir tavo žinutė, kurią atsiuntei, manęs neišgąsdino.

Benas suraukė antakius.

– Kokia žinutė?

Ji stabtelėjo.

– Žinutė, kurioje sakai, kad ketini visiems papasakoti, – ištarė ji, norėdama jį patikrinti.

– Nerašiau tau jokios žinutės. – Benas perkreipė žandikaulį. – Tačiau... aš galėčiau visiems papasakoti. Naujiena, kad tu lesbietė, visiems labai patiktų.

– Aš ne lesbietė, – iškošė pro dantis Emilija.

– Tikrai? – Benas žengė dar arčiau. Jo šnervės ėmė virpėti. – Įrodyk.

Emilija garsiai susijuokė. Tai buvo tikrasis Benas. Tačiau tada jis puolė pirmyn, nustvėrė Emiliją už riešo ir stumtelėjo ją prie vandens fontanėlio.

Ji giliai įkvėpė. Jautė karštą Beno alsavimą sau ant kaklo, jam iš burnos kvepėjo vynuoginiu „Gatorade“ gėrimu.

– Liaukis, – sušnabždėjo ji mėgindama ištrūkti.

Benui užteko vienos rankos, kad neleistų jai atsitiesti. Jis prisiglaudė visu kūnu prie jos.

– Aš pasakiau, įrodyk!

– Benai, baik. – Jos akyse ištryško išgąsčio ašaros. Ji nedrąsiai pliaukštelėjo jam, tačiau toks judesys jį tik dar labiau įaudrino. Jis griebė ranka jai už krūtinės. Emilijai iš gerklės ištrūko cyptelėjimas.

– Ar turite problemų?

Benas staiga atšlijo. Už jų koridoriaus gale stovėjo vaikinukas, vilkintis sportinę Teito mokyklos palaidinę. Emilija prisimerkusi žvilgtelėjo į jį. Ar tai tik ne...

– Tai ne tavo reikalas, žmogau, – garsiai pasakė Benas.

– Kas ne mano reikalas? – Vaikinukas žengė arčiau. Tai buvo jis. Tobis Kavano.

– Ei, biče! – Benas atsisuko į jį.

Tobio akys nukrypo į Beno ranką, laikančią Emiliją už riešo. Jis linktelėjo galva, žiūrėdamas į Beną:

– Ką tai reiškia?

Benas žvilgtelėjo į Emiliją ir paleido ją. Ji atšoko į šalį, o Benas petim bakstelėjo į persirengimo kambario duris ir pradingo už jų. Įsitvyrojo tyla.

– Ar tau viskas gerai? – paklausė Tobis.

Emilija linktelėjo ir nuleido galvą.

– Manau, kad taip.

– Ar tikrai?

Emilija vogčiomis dirstelėjo į Tobį. Dabar jis buvo tikrai aukštas ir jo veidas nebepriminė baikštaus graužiko snukučio, atvirkščiai, jo skruostikauliai buvo kiek atsikišę, o akys juodos ir atrodė jis gana žaviai. Tai privertė ją pagalvoti apie kitą E žinutės dalį. Nors daugelis mūsų labai pasikeitė...

Jos keliai ėmė linkti. Taip negali būti... ar gali?

– Turiu eiti, – burbtelėjo ji ir, ištiesusi į priekį rankas, nulėkė į merginų rūbinę.

8

Net ir tipiškam Rouzvudo vaikinui rūpi dvasiniai ieškojimai

Antradienio popietę, kai Arija važiavo namo iš mokyklos, lakroso aikštėje pastebėjo pažįstamą vienišą figūrą, su priešais atkišta lazda lakstančią aplink vartų aikštelę. Ji kaitaliojo judėjimo kryptį ir slidinėjo ant šlapios, purvinos žolės. Grėsmingi pilki debesys aptraukė dangų ir pamažu pradėjo krapnoti.

Arija sustabdė automobilį.

– Maikai! – Ji nematė brolio nuo tada, kai jis vakar išlėkė iš „Victory“ baro. Po keleto valandų jis paskambino namo ir pasakė, kad vakarieniavo savo draugo Teo namuose. Paskui, kiek vėliau, jis paskambino pasakyti, kad lieka pas draugą nakvoti.

Brolis pažvelgė į ją iš aikštelės ir susiraukė.

– Ko nori?

– Ateik čia.

Maikas vilkdamas koją už kojos žingsniavo per trumpai nupjautą, gerai prižiūrimą veją.

– Lipk į vidų, – įsakė Arija.

– Aš treniruojuosi.

– Tu negali šito amžinai vengti. Mes turime apie tai pasikalbėti.

– Apie ką pasikalbėti?

Ji kilstelėjo tobulai išlenktą antakį.

– Hm, apie tai, ką mes matėme vakar. Bare.

Maikas ėmė krapštinėti odinį lakroso lazdos dirželį. Lietaus lašai kapojo jo brezentinės „Brine“ kepuraitės viršų.

– Nesuprantu, apie ką tu kalbi.

– Ką? – nustebusi prisimerkė Arija. Bet Maikas net nežiūrėjo į ją.

– Gerai. – Ji perjungė atbulinę pavarą. – Būk bailys.

Tada Maikas uždėjo ranką ant stiklo rėmo.

– Aš... aš nežinau, ką daryti, – ištarė jis tyliai.

Arija nuspaudė stabdį.

– Nesupratau?

– Jeigu jie išsiskirtų, nežinau, ką daryčiau, – pakartojo Maikas. Jo veidas buvo toks pažeidžiamas ir sutrikęs, kad jis tapo panašus į dešimtmetį berniuką. – Galbūt susisprogdinčiau.

Jos akyse pasirodė ašaros.

– Taip neatsitiks, – ištarė ji virpančiu balsu. – Pažadu.

Maikas sušnarpštė. Ji ištiesė ranką jo pusėn, tačiau brolis atšoko nuo automobilio ir nubėgo atgal į aikštę.

Arija nusprendė važiuoti ir lėtai nuriedėjo vingiuotu šlapiu keliu. Lietingas oras buvo jos mėgstamiausias. Tai jai primindavo tuos laikus, kai buvo devynerių. Ji paslapčia įsigaudavo į kaimynų kieme stovintį burlaivį, palįsdavo po brezentu, įsitaisydavo vienoje iš kajučių ir klausydamasi, kaip lietus barbena į brezentą, rašydavo savo dienoraštį.

Lietingomis dienomis ji galėdavo blaiviausiai mąstyti, ir dabar jai akivaizdžiai reikėjo daug ką apgalvoti. Ji būtų susitvarkiusi su E problema papasakodama Elai apie Meriditę, jeigu taip būtų atsitikę anksčiau, prieš keletą metų. Jos tėvai būtų pasikalbėję, Baironas būtų prisiekęs, kad taip daugiau neatsitiks, ir taip toliau. Tačiau dabar, kai Meriditė vėl atsirado, viskas pasikeitė. Vakar vakare tėtis negrįžo namo vakarienės, – nes jam, hm, teko perskaityti ir įvertinti daug rašinių, – taigi Arija ir mama sėdėjo ant sofos ir žiūrėjo televizijos šou „Jeopardy“ su sriubos dubenimis sterblėse. Tarp jų tvyrojo mirtina tyla. Esmė tokia, kad ir ji nežinojo, ką reiktų daryti, jeigu tėvai išsiskirtų.

Kildama į dar vieną kalvą, Arija spustelėjo akseleratorių – „Subaru“ įkalnėje nuolatos reikia papildomos galios. Tačiau, užuot padidinęs apsukas, variklis nutilo, o prietaisų skydelio šviesos užgeso. Automobilis ėmė atbulas riedėti nuo kalvos.

– Mėšlas, – sušnabždėjo Arija, trūktelėdama rankinį stabdį. Kai ji pabandė pasukti degimo raktelį, variklis neužsivedė.

Ji pažvelgė į tuščią dviejų juostų užmiesčio kelią. Virš galvos nugriaudėjo griaustinis, ir lietus prapliupo visu smarkumu. Arija ėmė raustis savo krepšyje, suprasdama, kad reiktų paskambinti vilkikui ar tėvams, kad jie atvažiuotų jos pasiimti, tačiau pasiknaisiojusi galiausiai suprato, kad telefoną paliko namie. Lietus pliaupė negailestingai, automobilio langai aprasojo.

– O Dieve, – sušnabždėjo Arija, pajutusi, kad tuoj ištiks klaustrofobijos priepuolis. Akyse sutavaravo tamsios dėmės.

Jai buvo pažįstamas šis nerimo jausmas: tai panikos priepuolis. Taip buvo nutikę jau keletą sykių. Iš pradžių po Dženos Atvejo, paskui po Elės dingimo, ir dar sykį tai įvyko Reikjavike, kai ji vaikščiojo Laugaveguro gatve ir skelbimų lentoje pamatė merginą, atrodančią lygiai kaip Meriditė.

Nurimk, pasakė sau. Tai tik lietus. Ji du kartus giliai įkvėpė, užsikimšo pirštais ausis ir pradėjo dainuoti „Frère Jacques“ – kažkodėl prancūziška versija suveikdavo. Pakartojus dainelę tris kartus, dėmės akyse pamažu ėmė nykti. Lietus iš uraganinės krušos virto paprasta liūtimi. Jai tereikėjo nueiti iki sodybos, kurią ji pravažiavo, ir paprašyti, kad leistų paskambinti. Stumtelėjusi atidarė automobilio duris, užsitraukė Rouzvudo mokyklos švarkelį ant galvos ir pasileido bėgti. Vėjo gūsis užvertė jos mini sijonėlį, ir ji įrioglino į didelę, dumbliną balą. Vanduo ėmė sunktis pro plonyčius aukštakulnių sandalų šonus.

– Velniai griebtų, – suniurzgė ji.

Jai tebuvo likę vos keliasdešimt metrų iki sodybos, kai pro šalį pralėkė tamsiai mėlyna „Audi“. Ji tėkštelėjo balos vandeniu ant Arijos, paskui sustojo prie „Subaru“. Galiausiai lėtai atbula atvažiavo iki jos. Vairuotojo stiklas nusileido.

– Kas nutiko?

Arija cyptelėjo, lietaus lašai varvėjo per jos nosies galiuką. Automobilį vairavo Šonas Ekardas, vaikinas iš jos klasės. Jis buvo tipiškas Rouzvudo vaikinas: šiugždantys marškinėliai, kremu įtrinta oda, grynai amerikietiški bruožai, brangus automobilis. Tik jis žaidė ne lakrosą, o futbolą. Ir nebuvo tas asmuo, kurį ji dabar būtų norėjusi matyti.

– Viskas gerai, – šūktelėjo jinai.

– Tiesą sakant, tu permirkusi. Pavėžėti?

Arija buvo tokia šlapia, kad jai jau atrodė, jog veidas darosi kaip džiovinta slyva. Šono mašina buvo sausa ir jauki. Taigi ji įsmuko į keleivio vietą ir užtrenkė duris.

Šonas patarė jai permirkusį švarkelį numesti ant galinės sėdynės. Paskui jis ištiesė ranką ir atsuko šilumą.

– Kur važiuosim?

Arija nusibraukė nuo kaktos susivėlusius, juodus karčiukus.

– Tiesą sakant, aš tik pasinaudosiu tavo telefonu ir galėsi važiuoti, kur norėsi.

– Gerai. – Šonas ėmė raustis kuprinėje, ieškodamas telefono.

Arija atsirėmė ir apsižvalgė. Šonas nebuvo išklijavęs automobilio vidaus roko grupių lipdukais kaip kai kurie vaikinai ir salonas netrenkė jaunuolio prakaitu. Atvirkščiai, jis kvepėjo keistu duonos ir šviežiai išmaudyto šuns šampūno kvapu. Jai prie kojų ant grindų gulėjo dvi knygos: „Dzenbudizmas ir menas prižiūrėti motociklą“ ir „Pūkuotuko Tao“.

– Mėgsti filosofiją? – Arija patraukė savo kojas, kad nesušlapintų knygų.

Šonas linktelėjo galvą.

– Na, taip. – Jis atrodė kiek sutrikęs.

– Aš taip pat skaičiau šias knygas, – pasakė Arija. – Ir dar šią vasarą domėjausi prancūzų filosofais, kai buvau Islandijoje. – Ji nutilo. Niekad anksčiau nebuvo kalbėjusi su Šonu. Prieš jai išvykstant į Europą Rouzvudo vaikinai jos vengdavo – ko gero, iš dalies dėl to jinai jų ir nekentė. – Hm, buvau kurį laiką išvykusi į Islandiją. Mano tėtis buvo gavęs atostogų moksliniam darbui.

– Žinau, – kreivai šyptelėjo Šonas.

Arija spoksojo į savo rankas.

– Ak. – Įsitvyrojo nesmagi tyla. Tiktai barbeno lietus ir ritmingai švytavo priekinio stiklo valytuvai.

– Taigi tu skaitei Kamiu ir visa kita? – paklausė Šonas. Kai Arija linktelėjo, jis išsišiepė. – Vasarą perskaičiau „Svetimą“.

– Tikrai? – Arija kilstelėjo smakrą aukštyn, tarsi neabejotų, kad jis nesuprato, ką skaitęs. Ko gi galėtų ieškoti rimtose filosofinėse knygose tipiškas Rouzvudo vaikinas? Jeigu tai būtų Standartinio Įvertinimo Užduotis, tai santykis „tipiškas Rouzvudo vaikinas: skaito prancūzų filosofiją“ atitiktų santykį „amerikiečiai turistai Islandijoje: maitinasi visur, išskyrus McDonald’s“. Tačiau šiuo atveju buvo kitaip.

Nesulaukusi Šono atsakymo, ji paėmė jo telefoną ir surinko namų numerį. Niekas nekėlė ragelio, o balso paštas neįsijungė – jie dar nebuvo įjungę atsakiklio. Paskui ji paskambino tėčio numeriu į mokyklą – jau beveik penkios, o ant šaldytuvo jis buvo prilipinęs savo darbo valandas nuo pusės keturių iki pusės šešių, laikas, kai jį galima rasti jo kabinete. Ir vėl niekas nekėlė ragelio.

Kai ji pagalvojo, kur arba... su kuo jis galėtų būti, Arijai akyse vėl ėmė ribuliuoti dėmės. Ji palinko virš nuogų kelių, mėgindama giliau įkvėpti. „Frère Jacques“, – ėmė tyliai niūniuoti.

– Oho, – sududeno Šonas, jo balsas atsklido iš labai toli.

– Man viskas gerai, – atsiliepė Arija, kalbėdama vos girdimai, sau į kojas. – Aš tik turiu...

Ji išgirdo Šoną kažko grabinėjantį aplinkui. Po akimirkos jis įspraudė jai į rankas „Burger King“ maišelį.

– Kvėpuok į jį. Manau, ten dar liko keletas bulvyčių. Atleisk ir nekreipk dėmesio.

Arija prisidėjo maišelį prie burnos, lėtai įkvėpė, o paskui iškvėpė. Ji jautė šiltą Šono ranką sau ant nugaros. Galvos svaigimas pamažu praėjo. Kai ji pakėlė galvą, Šonas susirūpinęs žiūrėjo į ją.

– Panikos priepuolis? – pasiteiravo jis. – Jie ištinka mano pamotę. Maišelis visada padeda.

Arija suglamžė maišelį sterblėje.

– Ačiū.

– Kažkas neduoda ramybės?

Arija greitai pakratė galvą.

– Ne, man viskas gerai.

– Nagi, – suabejojo Šonas. – Juk panikos priepuoliai neištinka šiaip sau, tiesa?

Arija suspaudė lūpas.

– Tai gana sudėtinga. – Be to, norėjo pasakyti ji, nuo kada tipiški Rouzvudo vaikinai domisi keistuolių merginų problemomis?

Šonas gūžtelėjo.

– Tu juk draugavai su Elison Dilaurentis, tiesa?

Arija linktelėjo.

– Visa tai keista, tiesa?

– Taip. – Ji kostelėjo. – Nors, hm, tai nėra keista tik dėl to, ką galėtum pagalvoti. Tikrai, tai keista, bet keista dar ir dėl kitų priežasčių.

– Dėl kokių?

Ji pasiraivė; nuo šlapių apatinių drabužių ėmė niežėti kūną. Šiandien mokykloje atrodė taip, tarsi visi kalbėtų su ja veblendami kaip su kūdikiu. Nejaugi jie manė, kad jeigu kalbėtų normaliais balsais, Ariją ištiktų isterija?

– Tik norėčiau, kad mane paliktų ramybėje, – prisivertė ištarti ji. – Kaip pastarąją savaitę.

Šonas sprigtelėjo pušies kvapo oro gaiviklį, kabantį ant galinio vaizdo veidrodėlio, ir tas ėmė siūbuoti.

– Žinau, ką turi galvoje. Kai mirė mano mama, visi manė, kad jeigu aš nors sekundei liksiu vienas, tuojau pat išprotėsiu.

Arija atsitiesė.

– Tavo mama mirė?

Šonas žvilgtelėjo į ją.

– Taip. Tai buvo gana seniai. Ketvirtoje klasėje.

– O! – Arija pabandė prisiminti Šoną ketvirtoje klasėje. Jis buvo vienas mažiausių vaikų klasėje, ir jiedu nemažai laiko praleido toje pačioje komandoje žaisdami kikbolą, bet daugiau ji neprisiminė. Ją nuliūdino jos užmaršumas. – Man labai gaila.

Ir vėl abu nutilo. Arija sukryžiavo, paskui vėl ištiesė nuogas savo kojas. Mašinoje jautėsi jos švarkelio šlapios vilnos audinio kvapas.

– Buvo nelengva, – prabilo Šonas. – Tėvas pradėjo susitikinėti su moterimis. Iš pradžių nemėgau savo pamotės. Bet paskui pripratau prie jos.

Arija pajuto, kad jos akys prisipildė ašarų. Ji nenorėjo priprasti prie savo šeimos pasikeitimų. Ji garsiai sušnarpštė.

Šonas palinko į priekį.

– Ar tu tikra, kad negali apie tai kalbėti?

Arija gūžtelėjo.

– Tai turėtų būti paslaptis.

– Žiūrėk. O ką, jeigu tu papasakosi man savo paslaptį, o aš tau – savo?

– Gerai, – greitai sutiko Arija. Iš tiesų ji mirtinai norėjo kam nors apie tai papasakoti. Ji būtų pasidalinusi šia paslaptimi su savo senomis draugėmis, tačiau visas jas kaustė paslaptys, susijusios su E, todėl Arijai atrodė keista lįsti su savosiomis. – Bet tu niekam negali to pasakoti.

– Be abejonės.

Ir tada Arija papasakojo jam apie Elą ir Baironą, apie Meriditę ir apie tai, ką jiedu su Maiku vakar matė bare. Visa tai išsiliejo vienu atsikvėpimu.

– Ir aš nežinau, ką daryti, – pabaigė jinai. – Jaučiuosi, tarsi būčiau ta, kuri turi išlaikyti visus drauge.

Šonas tylėjo ir Arija ėmė būgštauti, kad jis nebesiklauso. Bet paskui jis kilstelėjo galvą.

– Tavo tėtis neturėtų įstumti tavęs į tokią padėtį.

– Na, taip. – Arija žvilgtelėjo į Šoną. Jeigu nepaisytum chaki šortų ir į juos sukištų marškinėlių, jis atrodytų gana mielas. Rausvos lūpos ir krumplėti, kiek kreivi pirštai. Pagal krūtinę aptempusius marškinėlius galėjai spręsti, kad jis puikios futbolininko formos. Staiga ją apėmė drovumas.

– Su tavimi lengva kalbėtis, – nedrąsiai ištarė Arija, spoksodama į savo nuogas kojas. Skusdama jas, ji paliko keletą plaukelių ties keliais. Šiaip nieko tragiško, tačiau dabar jie labai akivaizdžiai styrojo. – Ką gi, hm, ačiū.

– Nėra už ką. – Kai Šonas nusišypsojo, aplink jo akis atsirado mielos raukšlelės.

– Aš visiškai nemaniau taip praleisti popietės, – pridūrė Arija. Lietus vis dar plakėsi į automobilio stiklą, tačiau, kol ji kalbėjo, salonas jau visiškai įšilo.

– Aš taip pat. – Šonas žvilgtelėjo pro langą. Lietus pamažu rimo. – Tačiau... nežinau. Bet juk visai neblogai, tiesa?

Arija gūžtelėjo. Paskui ji sujudo.

– Ei, tu pažadėjai papasakoti paslaptį! Geriau jau tegul ji būna įdomi.

– Ką gi, nežinau, ar ji įdomi. – Šonas palinko į Arijos pusę, o ji taip pat pasislinko arčiau. Jai net šmėkštelėjo beprotiška mintis, kad jie galėtų pasibučiuoti.

– Taigi aš priklausau organizacijai, kuri vadinasi N klubas, – sušnabždėjo Šonas. Jam iš burnos kvepėjo mėtiniais saldainiais. – Ar žinai, kas tai?

– Manau, taip. – Arija stengėsi virpančias lūpas sutramdyti šypsena. – Tai susiję su įžadais „jokio sekso iki vedybų“, tiesa?

– Taip. – Šonas atsitiesė. – Taigi... Aš nekaltas. Išskyrus tai, kad... Aš jau nežinau, ar tikrai noriu toks būti.

9

Kažkieno dėka visko gauni mažiau

Trečiadienio popietę ponas Makadamas, Spenserės ekonomikos kurso mokytojas, vaikštinėjo pirmyn ir atgal po klasę imdamas popieriaus lapus iš krūvos ir dėliodamas juos užverstus priešais kiekvieną mokinį ant jo stalo. Jis buvo aukštas vyriškis išsprogusiomis akimis, nusklembta nosimi ir putlaus veido. Prieš keletą metų vienas iš jo geriausių mokinių pastebėjo, kad jis atrodo kaip Kalmaras iš filmo „Kempiniukas Plačiakelnis“, ir pravardė prilipo.

– Daugelis atsakymų labai geri, – sumurmėjo jisai.

Spenserė atsitiesė. Ji visada taip darydavo, kai nebūdavo tikra, ar gerai atliko testą: galvodavo apie žemiausią įvertinimą, kokį tik galėtų gauti, apie pažymį, tačiau ir jis patvirtintų, kad jos žinios vis dar puikios. Dažniausiai pažymys jos galvoje būdavo labai žemas – mat Spenserei žemas buvo B su pliusu, blogiausiu atveju tik B, – kad gavusi atsakymą, būtų maloniai nustebinta. B su pliusu, vėl pasakė jinai sau, kai Kalmaras padėjo testą ant jos staliuko. Tai yra žemiausias įvertinimas. Ir tada ji atvertė lapą.

B su minusu.

Spenserė metė lapą ant stalo tarsi jis liepsnotų. Ji perbėgo akimis Kalmaro pažymėtas klaidas, tačiau nežinojo teisingų atsakymų į klausimus, ties kuriais buvo įrašyti raudoni X ženkliukai.

Na ką gi, matyt, ji mokėsi nepakankamai.

Kai jie vakar gavo testo užduotis, viskas, apie ką ji, mėgindama pasirinkti teisingą atsakymą iš daugybės įmanomų, galėjo galvoti, buvo a) Vrenas ir kaip ji galėtų jo niekada nebematyti, b) jos tėvai ir Melisa ir kaip ji galėtų susigrąžinti jų meilę, c) Elė ir d), e), f) ir g) ją kankinanti Tobio paslaptis.

Kančia dėl Tobio buvo visiška nesąmonė. Tačiau ką ji galėjo padaryti – nueiti į policiją? Ir papasakoti jiems... ką? Vienas vaikas prieš ketverius metus man pasakė: „Aš tave prigriebsiu“, – ir aš manau, jis nužudė Elę, ir manau, kad jis rengiasi nužudyti mane? Gavau pranešimą, kuriame sakoma, kad mano draugams ir man gresia pavojus? Policininkai nusikvatotų ir pasakytų, kad ji prisiuostė per daug ritalino. Taip pat ji bijojo apie viską papasakoti draugėms. O jeigu E nejuokauja ir po jos pokalbio su draugėmis joms kas nors atsitiks?

– Kaip laikaisi? – pasigirdo šnabždesys.

Spenserė krūptelėjo. Šalia prisėdo Endrius Kempbelas. Jis buvo toks pat maksimalistas kaip ir ji. Jiedu su Spensere klasėje dalinosi pirmąją ir antrąją vietas ir nuolat kaitaliojosi vietomis. Jo testas išdidžiai gulėjo atverstas ant stalo. Didžiulė A su pliusu švietė lapo viršuje.

Spenserė prisitraukė savo testo lapą prie krūtinės.

– Puikiai.

– Jėga. – Liūto karčius primenanti Endriaus plaukų sruoga užkrito jam ant veido.

Spenserė grikštelėjo dantimis. Endrius buvo akivaizdžiai smalsus. Ji visada galvojo, kad tai tik jo itin aktyvaus konkurencingumo požymis, bet pastarąją savaitę ėmė svarstyti, ar jis negalėtų būti E. Nors uolus Endriaus domėjimasis Spenserės gyvenimo smulkmenomis buvo įtartinas, ji nemanė, kad tai jis. Tą dieną, kai darbininkai surado Elės palaikus, Endrius pasirūpino Spensere, ją, ištiktą šoko, apgobė antklode. E nebūtų padaręs ko nors panašaus.

Kai Kalmaras uždavė jiems namų darbų, Spenserė žvilgtelėjo į savo užrašus. Jos rašysena, visada tvarkingai surikiuota eilutėmis, dabar blaškėsi po visą puslapį. Ji pradėjo greitai perrašinėti, tačiau ją nutraukė skambutis, ir Spenserė suglumusi atsistojo, ketindama eiti iš klasės. B su minusu.

– Panelė Hastings?

Ji pakėlė akis. Kalmaras mojo jai nuo savo stalo. Ji nužingsniavo jo link, taisydamasi tamsiai mėlyną Rouzvudo vidurinės švarkelį ir atidžiai žiūrėdama sau po kojom, kad nesukluptų su karamelės spalvos jodinėjimo batais iš ožiuko odos.

– Juk tu Melisos Hastings sesuo, tiesa?

Spenserę nutvilkė vidinis silpnumas.

– Hm, taip. – Ji jau žinojo, kas bus toliau.

– Man be galo smagu. – Jis padėjo savo mechaninį pieštuką ant stalo. – Buvo didelis malonumas mokyti Melisą.

Neabejoju, – suurzgė panosėje Spenserė.

– Kur Melisa dabar?

Spenserė sugriežė dantimis. Namuose, susigrobusi visą tėvų meilę ir dėmesį.

– Ji Vartone. Siekia verslo magistro laipsnio.

Kalmaras nusišypsojo.

– Visada žinojau, kad ji mokysis Vartone. – Tada jis įdėmiai pažvelgė į Spenserę. – Pirmoji esė klausimų grupė numatyta kitam pirmadieniui, – pasakė jis. – Duosiu tau užuominą: papildomos knygos, kurias paminėjau konspekte, labai pagelbėtų.

– Ak! – susidrovėjo Spenserė. Ar jis jai patarinėja dėl to, kad ji gavo B su minusu ir jam pasidarė jos gaila, ar dėl to, kad ji Melisos sesuo?

Ji ištiesino pečius.

– Šiaip ar taip, ketinau jomis pasinaudoti.

Kalmaras ramiai žvilgtelėjo į ją.

– Ką gi, puiku.

Spenserė išslinko į koridorių visiškai sutrikusi. Šiaip jau ji buvo tarp geriausiųjų mokinių, tačiau Kalmaras privertė ją pasijusti kone blogiausia klasėje.

Pamokos baigėsi. Rouzvudo mokiniai šurmuliavo prie savo spintelių, kimšdami knygas į krepšius, kalbėdamiesi telefonais ar traukdami sportinę aprangą treniruotėms. Spenserės lauko riedulio treniruotė turėjo būti trečią valandą, tačiau ji pirmiausia norėjo užeiti į „Wordsmith“ knygyną knygų iš Kalmaro sąrašo. Paskui ji turėjo susitikti su metraščio redakcija, pasidomėti labdaros organizacijos sąrašu ir pasisveikinti su dramos klubo konsultantu. Ko gero, į treniruotę ji keletą minučių pavėluos, tačiau ką padarysi?

Kai ji įėjo pro „Wordsmith“ knygyno duris, tuojau pat apsiramino. Knygyne visuomet tylu, čia nesutiksi pataikaujančių pardavėjų, kurie priverčia bėgti lauk. Kai Elė pradingo, Spenserė ateidavo čia ir skaitydavo „Kalvino ir Hobso“ komiksų knygeles, kad galėtų pabūti viena. Knygyno darbuotojai nepuldavo į isteriją, kai suskambėdavo kieno nors mobilusis, kuris, beje, dabar suskambo Spenserės krepšyje. Jos širdis suspurdo... o paskui ėmė plakti dar labiau, kai pamatė, kas skambina.

– Vrenai, – sušnabždėjo ji ir atsisėdo priešais lentyną su kelionių knygomis.

– Ar gavai mano elektroninį laišką? – paklausė jis savo seksualiu britišku akcentu.

– Hm... taip, – atsakė Spenserė. – Tačiau... Nemanau, kad tu turėtum man skambinti.

– Vadinasi, nebenori su manim kalbėtis?

Spenserė atsargiai apsižvalgė po knygyną, kur du pirmakursiai kikeno prie saviugdai skirtų knygų apie seksą, o pagyvenusi moteris sklaidė Filadelfijos žemėlapį.

– Ne, – sušnabždėjo.

– Klausyk, mirštu, kaip noriu pamatyt tave, Spense. Ar galim kur nors susitikti?

Spenserė delstelėjo. Kaip skausmingai ji norėjo atsakyti „taip“.

– Nežinau, ar tai dabar būtų geras sumanymas.

– Ką turi galvoje sakydama „nežinau“? – Vrenas nusijuokė. – Nagi, Spense. Jau ir taip buvo be galo sunku taip ilgai tau neskambinti.

Spenserė papurtė galvą.

– Aš... Aš negaliu, – pagaliau apsisprendė. – Labai atsiprašau. Mano šeima... jie net pažvelgti į mane nenori. Gal mes galėtume susitikti... po poros mėnesių?

Vrenas patylėjo.

– Tu rimtai?

Spenserė sušnarpštė, nežinodama ką atsakyti.

– Aš tik pamaniau... Net nežinau. – Vreno balsas skambėjo griežtai. – Tu įsitikinusi?

Ji perbraukė ranka sau per plaukus ir žvilgtelėjo pro didelę knygyno vitriną. Du jos klasiokai, Meisonas Bajersas ir Penelopė Vaits, bučiavosi kitapus gatvės prie „Ferra“ sūrainių užkandinės. Ji pajuto neapykantą jiems.

– Taip, aš įsitikinusi, – atsakė ji Vrenui, springdama žodžiais. – Atleisk. – Ir išjungė telefoną.

Ji sunkiai atsiduso. Staiga knygyne įsitvyrojo tyla. Muzikos centras jau kurį laiką nebegrojo klasikinės muzikos iš kompaktinės plokštelės. Plaukeliai ant jos sprando pasišiaušė. E galėjo nugirsti jos pokalbį.

Svirdinėdama ji nužingsniavo į ekonomikos skyrių, įtariai nužvelgdama vaikinuką, sustojusį prie lentynos, skirtos Antrajam pasauliniam karui, ir moterį, sklaidančią kalendorių su buldogo nuotraukomis. Ar kuris nors iš jų galėjo būti E? Kaip E galėjo viską žinoti?

Ji greitai susirado knygas iš Kalmaro sąrašo, nuėjo prie kasos ir padavė kreditinę kortelę, nervingai sukiodama sidabrinę tamsiai mėlyno mokyklinio švarkelio sagą. Ji visiškai nenorėjo imtis kasdienės veiklos, o paskui eiti į riedulio treniruotę. Ji tenorėjo grįžti namo ir pasislėpti.

– Hm. – Kasininkė, mergina su trimis žiedais antakyje, kilstelėjo Spenserės „Visa“ kortelę. – Kortelė neveikia.

– Tai neįmanoma, – atšovė Spenserė. Tada ji ištraukė iš krepšio „MasterCard“ kortelę.

Pardavėja brūkštelėjo kortele per aparatą, tačiau ir vėl pasigirdo tas pats neigiamas pyptelėjimas.

– Ir šitos nepriima.

Tada pardavėja paskambino trumpuoju numeriu, keletą sykių linktelėjo, padėjo telefono ragelį.

– Jos užblokuotos, – pasakė tyliai, ryškiai išdažytos jos akys išsiplėtė. – Turėčiau jas perkirpti, tačiau... – Ji ramiai gūžtelėjo ir atidavė korteles Spenserei.

Spenserė stvėrė savo korteles.

– Turbūt jūsų aparatas sugedęs. Šios kortelės, jos... – Ji jau norėjo pasakyti: Jos susietos su mano tėvų sąskaita.

Ir staiga jai dingtelėjo, kas nutiko. Tėvai užblokavo korteles.

– Ar norėsite mokėti grynaisiais? – paklausė pardavėja.

Tėvai užblokavo jos kredito korteles. Kas bus toliau, gal jie uždės spyną ant šaldytuvo durų? Atjungs oro kondicionierių jos miegamajame? Ims dozuoti deguonį?

Spenserė patraukė lauk iš knygyno. Ji sumokėjo „Visa“ kortele pirkdama sojos picos su sūriu gabalėlį, kai važiavo namo iš Elės laidotuvių. Tada kortelė dar veikė. Vakar ryte ji atsiprašė šeimos, o dabar jos kortelės nebeveikė. Tai buvo antausis.

Ją apėmė įniršis. Tai štai kaip jie nusiteikę jos atžvilgiu.

Spenserė liūdnai spoksojo į savo kredito korteles. Jos buvo daug naudotos, parašai vos įžiūrimi. Sukandusi žandikaulius ji atsidarė rankinę, sugriebė telefoną, perbėgo akimis per gautų skambučių sąrašą, ieškodama Vreno numerio. Jis atsiliepė po pirmojo signalo.

– Koks tavo adresas? – paklausė ji. – Aš apsigalvojau.

10

Abstinencija kilnina žmogų

To paties trečiadienio popietę Hana stovėjo priešais restauruotus kolonijinio stiliaus rūmus, prie įėjimo į Krikščioniškojo jaunimo sąjungos būstinę. Raudonų plytų fasadą rėmė dvi baltos, trečiąjį aukštą siekiančios kolonos, o dėl pakraigėje ir aplink langus esančių dekoratyvinių liejinių namas atrodė neskoningai puošnus. Brigsai, legendinių ekscentrikų šeima, pasistatė namą 1886 metais, ir jame apsigyveno jie patys, trys namų patarnautojai, dvi papūgos ir dvylika etaloninių pudelių. Daugelis istorinių pastato detalių buvo sunaikintos įrengiant jaunimo sąjungos šešių takelių baseiną, treniruočių centrą ir kambarius „susitikimams“. Hana spėliojo, ką pagalvotų Brigsai apie kai kurias grupes, susirenkančias jų rūmuose. Pavyzdžiui, apie Nekaltybės klubą.

Hana ištiesino pečius ir nužingsniavo kreivai medžiu apkaltu koridoriumi prie 204 kambario, kur vyko N klubo susitikimas. Šonas vis dar neatsakinėjo į jos skambučius. Dėl Dievo meilės, ji tenorėjo atsiprašyti, nieko daugiau. Kaipgi jie galėtų tęsti savo santykius, jeigu ji neatsiprašytų? Vienintelė vieta, kur ji žinojo galinti rasti Šoną, – o Šonas manė, kad jos ten niekad nesutiks, – buvo Nekaltybės klubas.

Galbūt tai buvo asmeninės Šono erdvės pažeidimas, bet ji tai darė dėl svarbios priežasties. Ji pasiilgo Šono, ypač dėl įvykių, susijusių su E.

– Hana?

Hana atsisuko. Ant elipsinio treniruoklio mankštos kambaryje stovėjo Naomė Ceigler. Ji mūvėjo tamsiai raudonus frotinius „Adidas“ šortus, ankštai aptemptą rausvą sportinę liemenėlę ir prie jos derančias rausvas kojines. Jos puikūs šviesūs plaukai buvo surišti į uodegą prie aprangos derančiu raudonu kaspinu.

Hana dirbtinai nusišypsojo, tačiau viduje susigūžė. Naomė ir jos geriausia draugė Raili Volfė nekentė Hanos ir Monos. Pernai pavasarį Naomė paviliojo Monos meilę Džeisoną Raiderį, o po poros savaičių jį metė. Prieš pernykštį šokių vakarą Raili sužinojo, kad Hana vilkės ryškiai žalią „Calvin Klein“ suknelę... ir nusipirko lygiai tokią pat, tik jos lūpų dažai buvo raudoni.

– Ką tu čia veiki? – sušuko Naomė, tebemindama treniruoklį. Hana pastebėjo, kad treniruoklio LED monitorius rodo, jog Naomė sudeginusi 876 kalorijas. Kalė.

– Turiu su kai kuo susitikti, – sumurmėjo Hana. Ji atsirėmė ranka į 204 kambario duris, stengdamasi atrodyti nerūpestinga, tik ji nesuprato, kad durys praviros. Jos visai atsivėrė ir Hana, praradusi pusiausvyrą, kyštelėjo galvą į vidų. Sėdintieji viduje atsisuko į ją.

– Ei! – šūktelėjo moteris, apsigobusi bjauria „Burberry“ skraistės kopija. Ji iškišo galvą pro duris ir nužvelgė Haną. – Ar jūs atėjote į susirinkimą?

– Aha, – burbtelėjo Hana. Kai grįžtelėjo į elipsinį treniruoklį, Naomės jau nebebuvo.

– Nebijok.

Hana nežinojo, ką dar galėtų daryti, todėl nusekė paskui moterį į vidų ir atsisėdo.

Kambarys buvo apmuštas medžiu, tamsus ir tvankus. Vaikai sėdėjo ant medinių kėdžių aukštomis atkaltėmis. Daugelis atrodė normaliai, nors gal kiek per daug geručiukai. Be to, vaikinai buvo pernelyg kresni ir stori arba itin prakaulūs. Ji nepamatė nė vieno pažįstamo iš Rouzvudo mokyklos, išskyrus Šoną. Jis sėdėjo skersai kambarį šalia dviejų sveikai atrodančių blondinių, kurios su nerimu spoksojo į Haną. Ji vos vos pamojavo jam, tačiau jis nereagavo.

– Aš esu Kendisė, – pasakė prie durų ją pasitikusi moteris, – o tu...

– Hana. Hana Marin.

– Puiku! Sveika atvykusi, Hana, – pasakė Kendisė. Ji buvo įpusėjusi penktąją dešimtį, trumpais šviesiais plaukais ir nuo galvos ligi kojų apsišlaksčiusi „Chloé Narcisse“ kvepalais – ironiška, nes Hana pastarojo penktadienio vakarą ketindama prarasti nekaltybę su Šonu pasipurškė kaip tik šiais kvepalais. – Kas tave pas mus atvedė?

Hana pagalvojo.

– Manau, atėjau... kad daugiau apie tai sužinočiau.

– Ką gi, pirmiausia noriu tau pasakyti, jog čia saugi erdvė. – Kendisė apsivijo rankomis šviesiaplaukės merginos kėdės atkaltę. – Kad ir ką mums pasakytum kaip didžiausią paslaptį, nesibaimink dėl to. Tačiau ir tu turi pasižadėti nepasakoti nieko, kas čia yra sakoma.

– Ak, aš pažadu, – greitai ištarė Hana. Jinai jokiu būdu negalėtų pasakoti, ką čia sužinojo. Tai reikštų, kad ji pirmiausia turėtų prisipažinti čia apsilankiusi.

– Ar norėtum ką nors sužinoti? – paklausė Kendisė.

– Na, hm, net nežinau, – pralemeno Hana.

– O gal ką nors norėtum mums papasakoti?

Hana vogčiomis žvilgtelėjo į Šoną. Jis taip pat pažiūrėjo į ją tarsi sakydamas, taip, ką gi norėtum papasakoti?

Ji atsitiesė.

– Labai daug galvojau apie seksą. Hm, tai yra, man buvo labai smalsu. Tačiau dabar... aš nebežinau. – Ji giliai įkvėpė ir pabandė įsivaizduoti, ką Šonas norėtų išgirsti. – Manau, kad tai turėtų būti tinkamas asmuo.

– Tinkamas asmuo, kurį tu myli, – patikslino Kendisė. – Ir kuris yra tavo sutuoktinis.

– Taip, – paskubom pritarė Hana.

– Nors tai ir nelengva. – Kendisė ėmė žingsniuoti aplink kambarį. – Ar kas nors turi ką pasakyti Hanai? Pasidalinti su ja kokia nors patirtimi?

Blondinas su kamufliažinėmis kelnėmis – beveik mielas vaikinas, jeigu žiūrėtum prisimerkusi, – pakėlė ranką, paskui apsigalvojo ir nuleido. Rudaplaukė mergina, vilkinti „Dubble Bubble“ marškinėlius, nedrąsiai pakėlė į viršų du pirštus ir pasakė:

– Aš taip pat daug galvojau apie seksą. Mano vaikinas gąsdino mane mesiąs, jeigu su juo nesimylėsiu. Jau buvau nusprendusi sutikti, tačiau džiaugiuosi, kad atsispyriau.

Hana linktelėjo, stengdamasi atrodyti susimąsčiusi. Ką šitie žmonės nori apgauti? Ji spėjo, kad visi jie miršta iš noro su kuo nors permiegoti.

– Šonai, o kaip tu? – paklausė Kendisė. – Praėjusią savaitę pasakojai, kad tu ir tavo mergina skirtingai galvojate apie seksą. Kaip tau sekasi?

Hana pajuto skruostuose įsiplieskiantį karštį. Ji. Negalėjo. Tuo. Patikėti.

– Puikiai, – sumurmėjo Šonas.

– Ar tu tikras? Ar pasikalbėjai su ja taip, kaip mes diskutavome?

– Taip, – sausai atkirto Šonas.

Stojo tyla. Hana pagalvojo: jeigu jie žinotų, kad ta „ji“ yra... ji...

Kendisė ėjo aplink kambarį ir klausinėjo kitų apie jų gundymus: ar kas nors gulėjo šalia draugo ar draugės? Ar kas nors glamonėjosi? Ar kas nors žiūrėjo „Skinamax“ pornografinius filmus? Taip, taip, taip! – atsakinėjo mintyse Hana, nors ir žinojo, kad N klube visa tai draudžiama.

Keletas vaikų paklausė apie seksą – daugelis mėgino išsiaiškinti, ką tai reiškia „seksualinė patirtis“ ir ko jie turėtų vengti.

– Visko, kas su tuo susiję, – visiškai rimtai konstatavo Kendisė. Hana buvo pritrenkta – ji manė, kad N klubas draudžia lytinius santykius, bet ne visą seksualinį meniu. Pagaliau atėjo metas pertraukai ir N klubo vaikai pakilo rąžydamiesi nuo kėdžių. Kambario pakraštyje ant stalo atsirado sodos vandens skardinių, popierinių puodelių, lėkštė su „Oreo“ sausainiais ir maišelis „Terra Yukon Gold“ bulvių traškučių. Hana atsistojo, pasitaisė violetinių aukštakulnių dirželius ant kulkšnių ir ištiesusi rankas pasiraivė. Ji negalėjo daryti nieko kito, tiktai stebėti, kaip Šonas spokso į jos nepridengtą pilvą. Ji koketiškai šyptelėjo ir priėjo prie jo.

– Sveikas, – pasakė ji.

– Hana... – Jis perbraukė per savo trumpai kirptus plaukus, jautėsi nejaukiai. Kai jis juos nusikirpo praėjusį pavasarį, Hana pasakė, kad dabar jis atrodo šiek tiek panašus į Džastiną Timberleiką, gal tik ne toks nešvankus. Atsilygindamas Šonas siaubingai, bet kartu ir gana žaviai padainavo „Cry Me a River“. Taip būdavo anksčiau, kai jis dar pokštaudavo. – Ką tu darai? – paklausė jis.

Ji pakėlė ranką sau prie gerklės.

– Ką turi galvoje?

– Aš tik... Nemanau, kad tu turėtum čia būti.

– Kodėl? – pasipiktino ji. – Turiu teisę čia būti kaip ir visi kiti. Aš tik norėjau atsiprašyti, supranti? Bandžiau tave pagauti mokykloje, bet tu bėgai nuo manęs.

– Na, tai gana komplikuota, Hana, – pratarė Šonas.

Hana jau norėjo paklausti, kas gi taip komplikuota, kai Kendisė uždėjo rankas juodviem ant pečių.

– Matau, kad judu pažįstami!

– Iš tiesų, – sučiulbo Hana, iš karto nuslėpdama savo susierzinimą.

– Mes labai džiaugiamės, kad tu čia, Hana, – džiugiai nusišypsojo Kendisė. – Galėtum būti mums labai pozityvaus vaidmens modelis.

– Ačiū.

Hana buvo šiek tiek susijaudinusi. Net jeigu tai dėl N klubo, vis dėlto Hana retai taip įsitraukdavo, kaip šį sykį. Nei su savo trečios klasės teniso treneriu, nei su draugėmis, nei su mokytojais ir, žinoma, tik ne su tėvais. Galbūt N klubas jos pašaukimas? Ji įsivaizdavo save kaip N klubo atstovę. Galbūt tai panašu, kaip ir būti Mis Amerika, išskyrus karūną, tačiau ji gautų puikų N klubo žiedą. O gal N klubo krepšį. „Louis Vuitton“ rankinę su vyšninės spalvos monogramomis ir ranka užrašyta N raide.

– Na, ką manai, ar prisijungsi prie mūsų kitą savaitę? – paklausė Kendisė.

Hana žvilgtelėjo į Šoną.

– Ko gero.

– Nuostabu! – šūktelėjo Kendisė.

Pagaliau ji paliko Šoną ir Haną vienus. Hana įtraukė pilvą, norėdama, kad prieš susitikimą nebūtų sušlamštusi šokoladinio „Good Humor“ eklero, kurį ūmai nusipirko prie sąjungos būstinės stovėjusiame ledų furgonėlyje.

– Vadinasi, tu pasakojai apie mane, a?

Šonas nudelbė akis.

– Atsiprašau, kad ji apie tai prašneko.

– Ne, viskas gerai, – įsiterpė Hana. – Aš nesuvokiau, kiek daug visa tai... tau reiškia. Ir man tikrai patinka tie dalykai, apie kuriuos čia šnekama. Apie seksą su asmeniu, kurį tu myli. Aš visiškai tam pritariu. Ir visa tai atrodo gana miela. – Ji buvo nustebusi, kad žodžiai taip lengvai liejasi jai iš burnos. Ji beveik tai ir norėjo pasakyti.

Šonas gūžtelėjo.

– Taip, čia viskas gerai.

Hana susiraukė, nustebinta jo abejingumo. Tada ji atsiduso ir pakėlė akis.

– Šonai, aš tikrai labai atsiprašau dėl to, kas atsitiko. Dėl... dėl automobilio. Aš tik... Net nežinau, kaip galėčiau atsiprašyti. Tiesiog jaučiuosi labai kvailai. Bet man labai sunku pakelti, kad tu nekenti manęs.

Šonas buvo ramus.

– Nejaučiu tau neapykantos. Penktadienį viskas vyko labai sumautai. Ko gero, mes abu buvom fatališkų aplinkybių aukos. Nemanau, kad tu turėjai padaryti tai, ką padarei, tačiau... – Jis gūžtelėjo. – Tu savanorė klinikoje, tiesa?

– Aha. – Ji vylėsi, kad jos nosis nesusiraukė iš pasibjaurėjimo.

Jis keletą sykių linktelėjo.

– Manau, kad tai labai gerai. Esu tikras, savo buvimu tu prašviesinsi pacientams kasdienybę.

Hana pajuto, kaip jos skruostai rausta iš dėkingumo, tačiau jo švelnumas jos nenustebino. Šonas buvo pavyzdingas, užjaučiantis vaikinas – Filadelfijoje jis dalindavo benamiams pinigus, atiduodavo perdirbti savo senus mobiliuosius telefonus ir niekada iš nieko nesityčiodavo, netgi iš įžymybių, kurios tik tam ir egzistuoja, kad iš jų šaipytumeisi. Tai buvo viena priežasčių, kodėl jinai įsimylėjo Šoną dar šeštoje klasėje, būdama putli nevykėlė.

Išskyrus pastarąją savaitę, Šonas jau buvo jos. Ji įveikė ilgą kelią nuo to laiko, kai buvo nevykėlė mergaitė, skleidžianti nešvarias Elės paskalas, ir ji negalėjo leisti, kad mažytis nesusipratimas dėl girtumo užmiesčio iškyloje sugriautų jų santykius. Nebent... gal buvo dar kažkas – ar kas nors, – kas galėtų sugriauti jų santykius.

Galiu SUNAIKINTI tave.

– Šonai? – Hanos širdis ėmė daužytis. – Ar tu esi gavęs kokių nors keistų žinučių apie mane?

– Žinučių? – pakartojo Šonas. Jis kilstelėjo galvą. – Ne...

Hana krimstelėjo nagą.

– Jeigu gautum, – pasakė ji, – netikėk jomis.

– Gerai. – Šonas nusišypsojo jai. Hana jautėsi įsiaudrinusi.

– Taigi, – pratarė po pauzės. – Ar vis dar ketini eiti į „Foxy“?

Šonas žvilgtelėjo į šalį.

– Ko gero. Turbūt kartu su kitais vaikinais ar panašiai.

– Pažadėk man šokį, – sumurkė jinai ir spustelėjo jam ranką. Ji mėgdavo prisiliesti prie jo rankos – tvirtos, šiltos ir raumeningos. Ji buvo tokia laiminga jį liesdama, kad pagalvojo, jog galbūt galėtų ištverti ir nesimylėjusi iki vedybų. Ji ir Šonas nuolatos bendrautų tik vertikaliai, užmerktų akis, pamatę sekso scenas, o prekybos centre vengtų „Victoria Secret“ parduotuvių. Ir jeigu jis būtų tas vienintelis, na, gerai, tas mylimasis, galbūt Hana ir sutiktų pasiaukoti.

Be to, turint galvoje, kaip Šonas žiūrėjo į jos diafragmą, gal tai irgi tam tikras ženklas, apie kurį ji galėtų su juo pasikalbėti.

11

Argi mama nemokė Emilijos niekados nelipti į nepažįstamo žmogaus automobilį?

„Fresh Fields“ parduotuvėje Emilija pasuko kramtomosios gumos aparato diską. Buvo trečiadienio popietė, plaukimo treniruotė baigėsi, ir ji užsuko nupirkti produktų, kurių mamai reikėjo pietums. Kiekvieną sykį, kai užsukdavo į „Fresh Fields“, žaisdavo šį žaidimą: jeigu iškris geltonos gumos rutuliukas, jai nutiks kas nors gero. Ji žvilgtelėjo į rutuliuką savo delne. Jis buvo žalias.

– Sveika. – Kažkas stovėjo jai už nugaros.

Emilija atsisuko.

– Arija. Labas.

Kaip įprastai, Arija nevengė išsiskirti iš kitų savo drabužiais. Ji vilkėjo neoninio melsvumo pūstą liemenę, pabrėžiančią jos įspūdingas mėlynas akis. Ir nors segėjo standartinio pavyzdžio mokyklinės uniformos sijoną, jis buvo pakeltas virš kelių ir suderintas su juodomis blauzdinėmis ir madingais violetinio melsvumo bateliais be užkulnių. Juodi plaukai buvo sukelti aukštyn ir surišti į stilingą uodegą. Tai darė neabejotiną įspūdį ir daugybė vaikinų parduotuvės stovėjimo aikštelėje, kuriems dar nebuvo septyniasdešimt penkerių, spoksojo į ją.

Arija palinko prie Emilijos.

– Kaip laikaisi, viskas gerai?

– Taip. O tu?

Arija patraukė pečiais. Ji vogčiomis nužvelgė stovėjimo aikštelę, pilną besiblaškančių parduotuvės darbuotojų, surinkinėjančių pirkinių vežimėlius ir stumiančių juos į tam skirtus aptvarus.

– Ar negavai kokių nors...

– Ne-a, – atsakė Emilija, vengdama Arijos akių. Ji ištrynė pirmadienį iš E gautą tekstą apie jos naują meilę, taigi buvo beveik kaip ir nieko negavusi. – O tu?

– Ne. – Arija gūžtelėjo. – Gal visa tai jau baigėsi?

Ne, nesibaigė, – norėjo pasakyti Emilija. Ji įsikando sau į skruostą.

– Ką gi, gali man skambinti kada užsimaniusi. – Ir Arija nužingsniavo prie dėžių su sodos vandeniu.

Emilija iš parduotuvės išėjo visa išmušta šalto prakaito. Vis dėlto, kodėl tiktai jai vienai E rašydavo? Ar E vienintelę ją išsirinko?

Ji įsidėjo maišelį su pirkiniais į kuprinę, atsirakino dviratį ir išmynė iš stovėjimo aikštelės. Kai pasuko į šalutinę gatvę, palei kurią driekėsi ilgiausia baltai dažyta statinių tvora, pajuto ore tvyrantį vos juntamą rudens kvapą. Ruduo Emilijai visuomet primindavo, kad prasideda plaukimo sezonas. Paprastai tai būdavo smagus dalykas, tačiau šiemet Emilijai buvo nelengva. Vakar, pasibaigus Rouzvudo baseino turnyrui, trenerė Loren paskelbė apie naująjį komandos kapitoną. Visos merginos apspito sveikinti Emilijos, o kai ji pasakė apie tai tėvams, mamos akyse pasirodė ašaros. Emilija žinojo, kad turėtų jaustis laiminga – viskas pamažu grįžo į savas vėžes. Išskyrus tai, jog ji jautėsi neatšaukiamai pasikeitusi.

– Emilija! – kažkas šūktelėjo jai už nugaros.

Ji atsisuko pažiūrėti, kas ją šaukia, priekinis dviračio ratas slystelėjo ant šlapių lapų. Ir ji akimoju pasijuto gulinti ant žemės.

– O Dieve, ar tu neužsigavai? – paklausė balsas.

Emilija atsimerkė. Šalia jos stovėjo Tobis Kavano. Jis buvo su striukės gobtuvu ant galvos, todėl veidas atrodė pamėkliškas ir dulsvas.

Emilija suunkštė. Vakarykštis incidentas mokyklos koridoriuje prie spintelių vėl iškilo jai prieš akis. Tobio veidas, jo susierzinusi išraiška. Kaip jis viso labo tik žvilgtelėjo į Beną ir tas iš karto ją paleido. Ar tai buvo tik atsitiktinumas, kad jis tuo metu ėjo koridoriumi pro šalį, ar jis ją sekė? Ji prisiminė E žinutę. Nors daugelis mūsų labai pasikeitė... Ką gi, Tobis tikrai buvo pasikeitęs.

Tobis pasilenkė.

– Leisk, padėsiu.

Emilija nustūmė dviratį nuo savęs, atsargiai pajudino kojas, paskui trūktelėjo vieną kelnių klešnę aukštyn ir apžiūrėjo ilgą, nemalonų įbrėžimą ant blauzdos.

– Viskas gerai.

– Kai ką pametei. – Tobis ištiesė jos laimingųjų monetų piniginę. Ji buvo iš lakinės odos ir su E monograma priekinėje pusėje; Emilijai ją padovanojo Elė likus mėnesiui iki dingimo.

– E, ačiū. – Emilija paėmė piniginę, jausdamasi ne itin smagiai.

Tobis susirūpinęs žvilgtelėjo į įbrėžimą.

– Atrodo nekaip. Gal nueikim iki mano automobilio? Manau, turiu tvarsčių...

Emilijos širdis ėmė daužytis. Iš pradžių ji gavo tą žinutę iš E, paskui Tobis ją išgelbėjo mokyklos koridoriuje, o dabar ir vėl. Vis dėlto, kodėl jis buvo Teite? Argi neturėtų būti Meine? Be to, ji visą laiką spėliojo, ar Tobis žinojo apie Dženos Atvejį ir kodėl jis prisipažino tai padaręs.

– Iš tiesų, viskas gerai, – atsakė ji kiek pakeltu balsu.

– Tai gal bent galiu tave kur nors pavėžėti?

– Ne! – spygtelėjo Emilija. Tada ji pastebėjo, kaip smarkiai kraujuoja jos koja. Ji negalėjo pakęsti kraujo vaizdo. Rankas pamažu užplūdo silpnumas.

– Emilija? – kreipėsi į ją Tobis. – Ar tu...

Vaizdas Emilijos akyse išskydo. Bet ji negalėjo dabar nualpti. Ji turėjo nešdintis šalin nuo Tobio. Nors daugelis mūsų labai pasikeitė... Ir tada viskas aptemo.

Kai ji atsipeikėjo, suprato gulinti ant galinės sėdynės mažame automobilyje. Ant jos kojos įbrėžimo buvo suklijuota daugybė sterilių tvarstelių. Vis dar apsvaigusi ji apsižvalgė aplinkui, bandydama susigaudyti, kur esanti, ir tada pamatė, kas vairuoja.

Tobis atsigręžė į ją.

– Uch!

Emilija riktelėjo.

– Ei! – Tobis stabtelėjo prie šviesoforo ir iškėlė abi rankas į viršų, tarsi sakydamas: „Nešauk!“ – Atsiprašau. Aš tik pajuokavau.

Emilija atsisėdo. Ant galinės sėdynės buvo pilna visokio šlamšto: tuščių „Gatorade“ butelių, spirale susegtų bloknotų, sąsiuvinių, sunešioti sportbačiai ir pilki treningai. Tobio sėdynės pagalvėlė vietomis buvo išblukusi, matėsi ištrupėjęs melsvas porolonas. Ant galinio vaizdo veidrodėlio kabojo oro gaiviklis, „Grateful Dead“ šokantis meškinas. Tačiau kvapas mašinoje nebuvo gaivus. Oras buvo rūgštus ir aitrus.

– Ką tu darai? – suklykė Emilija. – Kur mes važiuojame?

– Tu nualpai, – ramiai atsakė Tobis. – Turbūt pamačiusi kraują. Nežinojau, ką daryti, taigi pakėliau tave ir paguldžiau į automobilį. Tavo dviratį įkišau į bagažinę.

Emilija žvilgtelėjo sau prie kojų; ten gulėjo jos kuprinė. Ar Tobis ją pakėlė? Tiesiog štai taip, ant rankų? Ji jautėsi visiškai apkvaitusi, tarsi vėl ketintų nualpti. Apsižvalgiusi ji neatpažino medžiais apaugusio kelio, kuriuo jie važiavo. Jie galėjo būti dievai žino kur.

– Išleisk mane, – suriko Emilija. – Galiu ir iš čia parvažiuoti dviračiu.

– Bet čia nėra kelkraščio...

– Rimtai. Sustabdyk automobilį.

Tobis sustojo ant žole apaugusio kauburio ir atsisuko į ją. Jo lūpų kampučiai nusviro žemyn, o akys buvo susirūpinusios.

– Aš neketinau... – Jis brūkštelėjo ranka sau per smakrą. – O ką aš turėjau daryti? Palikt tave ten gulinčią?

– Taip, – atšovė Emilija.

– Na ką gi, hm, jeigu taip, aš atsiprašau. – Tobis išlipo iš automobilio, priėjo prie galinių durelių ir atidarė jas. Juodų plaukų sruoga užkrito jam ant akių. – Mokykloje aš priklausiau greitosios medicinos pagalbos grupei. Dabar galiu išgelbėti bet ką. Netgi ant kelio partrenktą gyvūną.

Emilija pažvelgė atgal į užmiesčio kelią ir tolumoje pastebėjo milžinišką Apelgeito žirgyno vandens ratą. Jie nebuvo nežinia kur. Jie buvo tik per mylią nuo jos namų.

– Nagi, – pasakė Tobis. – Leisk, aš tau padėsiu.

Galbūt ji sureagavo pernelyg jautriai. Aplinkui buvo daugybė iš tiesų labai pasikeitusių žmonių – pavyzdžiui, bet kuri iš senų Emilijos draugių. Tai nereiškė, kad Tobis ir turėtų būti E. Ji atgniaužė delną ir nuėmė ranką nuo sėdynės rankenėlės.

– E, gali pavėžėti mane. Jeigu nori.

Akimirką jis spoksojo į ją. Viena lūpų pusė persikreipė, tarsi jis ketintų nusišypsoti. Veido išraiška sakyte sakė: Hm, gerai, tu gerokai trenkta, – tačiau garsiai jis to neištarė.

Jis grįžo prie vairo, o Emilija tylėdama jį tyrinėjo. Tobis iš tiesų buvo pasikeitęs. Anksčiau bauginančiai atrodžiusios akys tapo gilesnės ir mąslesnės. Ir, be to, jis kalbėjo. Nuosekliai. Baigę šeštą klasę Emilija ir Tobis vasarą išvyko į tą pačią plaukimo stovyklą, ir Tobis begėdiškai spoksodavo į Emiliją, paskui užsimaukšlindavo kepuraitę ant akių ir niūniuodavo. Net ir tada Emilija labiausiai norėdavo užduoti milijono dolerių vertės klausimą: kodėl jis prisiėmė kaltę dėl savo įseserės apakimo, nors buvo dėl to nekaltas?

Naktį, kai tai atsitiko, Elė grįžo į namus ir pasakė joms, kad viskas puiku, kad niekas jos nematė. Iš pradžių visos buvo tokios persigandusios, jog negalėjo užmigti, tačiau Elė ramindama kiekvienai pakasė nugarą. Kitą dieną, kai Tobis prisipažino, Arija paklausė Elės, ar ji jau žinojusi, kad jis ketina tai padaryti, – kaipgi kitaip ji būtų galėjusi būti tokia rami.

– Man nuojauta pakuždėjo, kad viskas bus gerai, – paaiškino Elė.

Laikui bėgant Tobio prisipažinimas tapo viena iš tų gyvenimo paslapčių, kurių jos niekad neįminė – kaip, pavyzdžiui, tai, kodėl Bredas ir Džen iš tiesų išsiskyrė, kas tokio buvo ant Rouzvudo mokyklos mergaičių tualeto grindų tą dieną, kai prižiūrėtojas baisiausiai klykė, kodėl Imodžena Smit šeštoje klasėje praleido tiek daug pamokų (juk tai akivaizdžiai nebuvo mononukleozės virusas) arba, pavyzdžiui... kas nužudė Elę? Gal Tobis jautėsi dėl ko nors kaltas arba norėjo išvykti iš Rouzvudo? Arba jis laikė fejerverką medžio namelyje ir netyčia jį iššovė.

Tobis įvažiavo į Emilijos gatvę. Lėta, bliuzo stiliaus daina sklido iš jo radijo aparato, ir jis pritardamas tapšnojo delnais vairą. Ji prisiminė, kaip jis vakar ją išgelbėjo nuo Beno. Norėjo jam padėkoti, bet bijojo, kad jis neimtų klausinėti. Ką Emilija atsakytų? Ak, jisai užsiuto, nes aš į lūpas pabučiavau merginą.

Pagaliau Emilija sugalvojo saugų klausimą.

– Vadinasi, tu dabar Teite?

– Taip, – atsakė jis. – Tėvai pasakė, kad, jeigu įstosiu, galiu ten keliauti. Ir aš įstojau. Puiku būti arčiau namų. Dabar galiu matytis su seserimi – ji mokosi Filadelfijoje.

Džena. Visas Emilijos kūnas iki pat kojų pirštų įsitempė. Ji stengėsi niekaip neišsiduoti, o Tobis žiūrėjo tiesiai priešais save, neva nepastebėdamas, kad ji nervinasi.

– O, hm, kur tu buvai anksčiau? Meine? – paklausė Emilija, nutaisiusi balsą, tarsi ji nebūtų žinojusi, kad jis buvo Maningo berniukų mokykloje, kuri, anot „Google“ paieškos rezultatų, įsikūrusi Portlande, Freiburgo gatvėje.

– Taip. – Tobis pristabdė, praleisdamas gatvę kertančius du mažus vaikus su ratukinėmis pačiūžomis. – Meine buvo puiku. O geriausias dalykas ten – greitosios medicinos pagalbos grupė.

– Ar tau teko... ar matei ką nors mirštantį?

Jųdviejų akys ir vėl susitiko galinio vaizdo veidrodėlyje. Emilija tik dabar pamatė, kad jos beveik tamsiai mėlynos.

– Ne. Bet viena pagyvenusi ponia testamentu man paliko šunį.

– Savo šunį? – Emilija negalėjo susilaikyti nenusijuokusi.

– Taip. Lydėjau ją greitosios pagalbos automobilyje ir aplankiau intensyviosios terapijos skyriuje. Mes pasišnekėjome apie jos šunį, pasakiau, kad myliu šunis. Kai ji numirė, jos advokatas susirado mane.

– Vadinasi... tu laikai šunį?

– Tai kalė. Dabar ji mano namuose. Labai miela, bet beveik tokia pat sena kaip ir jos buvusi šeimininkė.

Emilija sukikeno, ir jos viduje tarsi kažkas atsileido. Tobis atrodė toks... normalus. Ir mielas. Nespėjus jai nieko pasakyti, jie privažiavo prie jos namo.

Tobis sustabdė automobilį, paskui ištraukė iš bagažinės Emilijos dviratį. Jai perimant iš jo vairą, jųdviejų pirštai susilietė. Kažkas lengvai dilgtelėjo jos viduje. Tobis pažvelgė į ją, o ji nuleido akis į šaligatvį. Prieš amžinybę ji įspaudė savo delną į šviežiai išlietą betoną. Dabar įspaudas atrodė toks mažas, jog sunku buvo patikėti, kad tai jos ranka.

Tobis atsisėdo prie vairo.

– Ar aš pamatysiu tave rytoj?

Emilija kilstelėjo galvą.

– K-kodėl?

Tobis pasuko degimo raktelį.

– Rouzvudo ir Teito komandų susitikimas. Prisimeni?

– Ak, – atsiliepė Emilija. – Žinoma.

Kai Tobis nuvažiavo, ji jautė, kaip rimsta širdis. Dėl keleto kvailų priežasčių ji pamanė, kad Tobis norėjo pakviesti ją į pasimatymą. Dėl Dievo meilės, sumurmėjo panosėj, eidama prie savo namų laiptų. Juk tai Tobis. Kad jie taptų pora taip pat tikėtina kaip ir... na, gerai, tas pats, kaip kad Elė būtų vis dar gyva. Ir pirmą sykį po jos dingimo Emilija pagaliau liovėsi puoselėjusi tokią viltį.

12

Kitą sykį nenumatytam atvejui turėk drabužių rankinėje

– ?Cuándo es? – pasakė balsas jai į ausį. – Kiek dabar valandų? Laikas Spenserei mirti!

Spenserė pašoko iš miego. Tamsi, pažįstama figūra, dunksojusi virš jos veido, pradingo. Ji buvo švariame, baltame miegamajame. Ant sienų kabojo Rembranto ofortai ir plakatas, vaizduojantis žmogaus raumenų sistemą. Televizoriuje Elmo mokė vaikus, kaip paklausti, kiek laiko, ispaniškai. Laikrodis rodė 6:04, ir ji suprato, kad dabar ankstus rytas: pro langą matėsi vos patekėjusi saulė, iš gatvės apačioje atsklido šviežių riestainių ir kepamo omleto kvapai.

Pažvelgė šalia savęs ir viskas tapo aišku. Vrenas miegojo ant nugaros, viena ranka prisidengęs akis, neužklota krūtine. Vreno tėvas buvo korėjietis, o mama britė, dėl to jo oda buvo puiki, auksinio atspalvio. Virš lūpos turėjo randą; nosis strazdanota, suvelti melsvai juodi plaukai, o kvepėjo „Adidas“ dezodorantu ir „Tide“ skalbimo milteliais. Platus sidabro žiedas, kurį jis mūvėjo ant dešinės rankos smiliaus, žybtelėjo ryto saulėje. Jis nukėlė ranką sau nuo veido ir atmerkė nuostabias migdolo formos akis.

– Sveika. – Jis lėtai apkabino Spenserę per liemenį ir prisitraukė arčiau savęs.

– Sveikas, – sušnabždėjo jinai, atšlydama nuo jo. Jos ausyse vis dar skambėjo sapnuotas balsas: Laikas Spenserei mirti! Tai buvo Tobio balsas.

Vrenas susiraukė.

– Kas atsitiko?

– Nieko, – tyliai atsakė Spenserė. Ji prispaudė pirštus sau prie kaklo ir užčiuopė pulsą. – Tai tik... blogas sapnas.

– Nori papasakoti?

Spenserė dvejojo. Ji norėtų, jei galėtų. Paskui papurtė galvą.

– Na ką gi. Eikš.

Keletą minučių jiedu bučiavosi ir Spenserę užplūdo palengvėjimas, dėkingumas. Viskas klostėsi puikiai. Ji jautėsi saugi.

Tai buvo pirmas sykis, kai ji miegojo – ir liko visai nakčiai – vaikino lovoje. Vakar vakare ji atlėkė į Filadelfiją, pastatė automobilį gatvėje ir nė nepasirūpino pasinaudoti Klubo kortele; tėvai, ko gero, atims iš jos ir automobilį. Jiedu su Vrenu nedelsdami griuvo į lovą ir atsikėlė tik paimti iš pasiuntinuko kinų maisto. Vėliau ji paskambino ir paliko tėvų atsakiklyje žinutę, kad liksianti nakvoti pas savo žolės riedulio komandos draugę Kirsten. Jautėsi kvailai, nes ką tik stengėsi būti atsakinga, tačiau dabar elgėsi visiškai neapgalvotai, tačiau jai tai menkai terūpėjo.

Pirmą sykį nuo to laiko, kai ėmė gauti E žinutes, ji miegojo kaip kūdikis. Galbūt taip atsitiko todėl, kad ji buvo Filadelfijoje, o ne Rouzvude, Tobio kaimynystėje, ir, be abejo, dėl Vreno. Prieš užmigdami jie visą valandą kalbėjosi apie Elę – apie jų draugystę, apie jos pradingimą ir kad kažkas ją nužudė. Jis netgi leido jai žadintuve nustatyti „svirplių čirpimą“, nors tai buvo jo antrasis mažiausiai mėgstamas garsas po „upelio čiurlenimo“.

Spenserė ėmė jį bučiuoti dar aistringiau ir pamažu išsinėrė iš jai per didelių Vreno marškinėlių su Pensilvanijos universiteto užrašu, kuriuos ji vilkėjo kaip naktinius marškinius. Vrenas ranka perbraukė per jos nuogą raktikaulį, paskui pasikėlė lovoje remdamasis keliais ir rankomis.

– Ar tu nori... – paklausė jis.

– Manau, kad taip, – sušnabždėjo Spenserė.

– Ar tikrai?

– Aha! – Ji rangydamasi nusimovė kelnaites. Vrenas per galvą nusitraukė marškinėlius. Spenserei ėmė daužytis širdis. Ji buvo dar nekalta ir apie seksą nusimanė kaip ir apie visa kita gyvenime – ji turi tai atlikti su tobulu asmeniu.

Bet Vrenas ir buvo tinkamas asmuo. Ji žinojo, kad kerta ribą, už kurios jau nebėra kelio atgal, – jeigu jos tėvai sužinotų, ji niekada nebegautų iš jų nė cento. Arba jie visai nebekreiptų į ją dėmesio. Nebesiųstų į koledžą. Ko gero, nebemaitintų. Na ir kas? Su Vrenu ji jautėsi saugi.

Viena „Sezamo gatvė“, viena „Drakono istorijų“ serija, o paskui pusė „Artūro“, pagalvojo Spenserė apsivertusi ant nugaros, palaimingai spoksodama į lubas. Ir tai vadinama neskubėjimu. Paskui ji pasikėlė ant alkūnių ir žvilgtelėjo į laikrodį.

– Mėšlas! – sušnabždėjo ji. Po septynių dvidešimt. Pamokos prasideda aštuntą; mažiausiai pirmą pamoką jai teks praleisti.

– Turiu lėkti. – Ji šoko iš lovos, permetė žvilgsniu netvarkingai ant grindų gulinčius languotą sijoną, švarkelį, apatinius, liemenėlę ir batus. – Ir dar aš turiu užsukti į namus.

Vrenas atsisėdo lovoje, žiūrėdamas į ją.

– Kodėl?

– Negaliu vilkėti tų pačių drabužių dvi dienas iš eilės.

Vrenas akivaizdžiai bandė susilaikyt nesijuokęs.

– Bet juk tai uniforma, tiesa?

– Taip, bet šią liemenę vilkėjau vakar. Ir batai tie patys.

Vrenas sukikeno.

– Tu labai miela pedantė.

Išgirdusi žodį miela, Spenserė nunėrė galvą.

Ji greitai palindo po dušu, nusiprausė ir išsiplovė galvą. Širdis vis dar daužėsi. Jautėsi susinervinusi, nerimavo, kad vėluoja į pamokas, susirūpinusi dėl košmariško sapno apie Tobį, tačiau apimta palaimos dėl Vreno. Kai grįžo iš dušo, Vrenas sėdėjo ant lovos. Butas kvepėjo riešutų kava. Spenserė suėmė Vreno ranką, lėtai nutraukė jo sidabrinį žiedą nuo piršto ir užsimovė sau ant nykščio.

– Man puikiai tinka.

Žvilgtelėjusi į jį pamatė, kad Vrenas šypsosi vos pastebima, mąslia šypsena.

– Kas yra? – paklausė Spenserė.

– Tu tiesiog... – Vrenas papurtė galvą ir gūžtelėjo. – Vis užmirštu, kad tu tebesi mokinukė. Tu tokia... miela.

Spenserė nuraudo.

– Ne, ne tokia aš jau ir miela.

– Taip, tu miela. Tai tarsi... tiesą sakant, tu daug mielesnė nei...

Vrenas nutilo, bet Spenserė žinojo, kad jis ketino pasakyti: Mielesnė nei Melisa. Ji jautė didžiulį pasitenkinimą. Galbūt Melisa laimėjo mūšį dėl tėvų palankumo, tačiau Spenserė nugalėjo ją kovodama dėl Vreno. Ir tai buvo svarbiausia.

Spenserė žingsniavo prie savo namų ilgu, plytelėmis klotu įvažiavimo keliu. Buvo po devintos dešimt, mokykloje jau prasidėjo antroji pamoka. Jos tėvas jau turėjo būti seniai išvažiavęs į darbą, sėkmės atveju ir mama gal bus arklidėse.

Ji atidarė lauko duris. Vienintelis garsas, kurį išgirdo, buvo šaldytuvo ūžimas. Pirštų galiukais nusėlino į savo kambarį galvodama, kad reiktų suklastoti motinos pateisinantį raštelį dėl pavėlavimo – ir tada staiga suprato, kad ji niekad nėra to dariusi. Kiekvienais metais Spenserė pelnydavo prizą už geriausią lankomumą ir punktualumą.

– Sveika.

Spenserė riktelėjo ir atsisuko, o jos mokyklinis krepšys nuslydo nuo peties.

– Jėzau! – Tarpduryje stovėjo Melisa. – Ramiau.

– K-kodėl tu nesimokai? – paklausė Spenserė, nervingai virpėdama.

Melisa vilkėjo tamsiai rausvas sportines veliūro kelnes ir Pensilvanijos universiteto marškinėlius, tačiau jos kampu nukirpti, smakrą siekiantys šviesūs plaukai buvo surišti ant pakaušio mėlynu raiščiu. Nors Melisa ir atrodė atsipalaidavusi, vis dėlto ji neslėpė susirūpinimo.

– O kodėl tu ne mokykloje?

Spenserė perbraukė ranka sau per sprandą ir pajuto, kad jis išmuštas prakaito.

– Aš... aš šį tą užmiršau. Turėčiau tuojau pat grįžti.

– Ak. – Melisa paslaptingai nusišypsojo. Spenserei nugara nubėgo šiurpuliai. Ji jautėsi tarsi stovėtų ant uolos krašto pavojingai pasvirusi. – Ką gi, tiesą sakant, džiaugiuosi, kad tu čia. Galvojau apie tai, ką pasakei pirmadienį. Man taip pat dėl visko labai gaila.

– Ak, – ir tai buvo viskas, ką Spenserė sugebėjo pasakyti.

Melisa prabilo minkštesniu balsu.

– Mes iš tiesų turėtume būti geresnės viena kitai. Abidvi. Kas žino, kas dar gali nutikti šiame beprotiškame pasaulyje? Žiūrėk, kas atsitiko Elison Dilaurentis. Tokios nelaimės akivaizdoje viskas, dėl ko mes pešėmės, atrodo labai menka.

– Taip, – sumurmėjo Spenserė. Palyginimas buvo kiek keistas.

– Žodžiu, aš pakalbėjau su mama ir tėčiu apie tai. Manau, jie irgi pakeis savo požiūrį.

– O! – Spenserė lyžtelėjo dantis. – Oho. Ačiū. Tai labai svarbu.

Melisa džiugiai nusišypsojo. Kiek delstelėjusi, ji įžengė į Spenserės kambarį ir atsirėmė į vyšnių spalvos komodą, kur Spenserė laikė drabužius. – Taaaaip... ir kaip tau sekasi? Ar eisi į „Foxy“? Ijanas klausė manęs, bet nemanau, kad eisiu. Ko gero, tam aš jau per sena.

Spenserė tylėjo, ji tam buvo visiškai nepasirengusi. Ar Melisa kažką rezga? Jos niekada apie tai nesikalbėdavo.

– Aš... ė... aš nežinau.

– Velniai griebtų, – išsiviepė Melisa. – Tikiuosi, tu eisi su tuo vaikinuku, kuris tau įtaisė šitą. – Ji parodė pirštu į Spenserės kaklą.

Spenserė puolė prie veidrodžio ir pamatė didelę, violetinę bučinio žymę šalia raktikaulio. Kaip pamišusi rankomis stvėrėsi už kaklo. Paskui pastebėjo, kad ji vis dar mūvi sidabrinį Vreno žiedą.

Melisa gyveno su Vrenu – ar ji atpažino žiedą? Spenserė nutraukė jį nuo piršto ir įgrūdo į apatinių drabužių stalčių. Smilkiniuose sunkiai dunksėjo pulsas.

Suskambo telefonas, ir Melisa koridoriuje pakėlė ragelį. Po keleto sekundžių jos galva vėl pasirodė Spenserės tarpduryje.

– Čia tau, – sušnabždėjo ji. – Vaikinukas!

– V...vaikinukas? – Ar Vrenas toks kvailas, kad skambintų čia? Kas dar galėjo skambinti ketvirtadienio rytą penkiolika minučių po devintos? Atrodė, kad Spenserės galva tuoj subyrės į daugybę dalelių. Ji paėmė telefono ragelį. – Klausau?

– Spensere? Čia Endrius. Kempbelas. – Jis nervingai sukikeno. – Iš mokyklos.

Spenserė žvilgtelėjo į Melisą.

– Ė, sveikas, – atsiliepė ji. Keletą akimirkų ji net negalėjo atsiminti, kas tas Endrius Kempbelas. – Kas nutiko?

– Tik norėjau pasiteirauti, ar tu pasigavai gripą, kuris dabar siaučia. Nemačiau tavęs šįryt mokinių tarybos susirinkime. Tu niekada, ė, nepraleisdavai susirinkimų.

– Ak, – Spenserė sunkiai nurijo seiles. Ji pašnairavo į Melisą, kuri viltingai stypsojo tarpduryje. – Na, taip, bet aš... dabar man geriau.

– Tik norėjau pasakyti, kad pasisiūliau užvežti tau namų darbus, – pasakė Endrius. – Kadangi mums uždavė tą patį. – Jo balsas aidėjo; garsas buvo toks, tarsi skambintų iš persirengimo kambario. Endrius buvo iš tų, kurie mėgsta išsisukti nuo fizinio lavinimo pamokų. – Uždavė keletą matematikos uždavinių iš paskutinio skyriaus.

– A. Ką gi, ačiū.

– O gal tu norėtum dar sykį peržvelgti esė užrašus? Makadamas sako, kad tai turės didelę įtaką mūsų įvertinimams.

– Hm, žinoma, – atsakė Spenserė. Melisa pagavo Spenserės žvilgsnį ir nutaisė viltingą, susijaudinusią miną. Bučinio žymė? – ištarė ji be garso, rodydama į Spenserės kaklą, o paskui į telefoną.

Spenserė jautėsi taip, tarsi mintimis brautųsi per jogurtą. Paskui staiga jai šovė į galvą idėja. Ji krenkštelėjo.

– Klausyk, Endriau... ar tu jau turi su kuo eiti į „Foxy“?

– „Foxy“? – pakartojo Endrius. – Ė, net nežinau. Ko gero, aš neketinau...

– Ar norėtum eiti su manimi? – nutraukė jį Spenserė.

Endrius nusijuokė; atrodė tarsi žagsėtų.

– Tu rimtai?

– E, taip, – patvirtino Spenserė, atsisukdama į seserį.

– Taip, žinoma! – apsidžiaugė Endrius. – Būtų nuostabu! O kada? Ką turėčiau apsirengti? Ar tu nueisi su draugėmis anksčiau? O po vakaro ten kas nors dar bus?

Spenserė pavartė akis. Endrius klausinėja, lyg ruošdamasis kontroliniam darbui.

– Gerai, mes tai aptarsime, – pasakė Spenserė, nusisukdama į langą.

Padėjusi ragelį vos beatgavo kvapą, tarsi būtų lauko riedulio treniruotėje bėgusi keletą mylių. Kai atsisuko į duris, Melisos jau nebebuvo.

13

Tas anglų kalbos mokytojas visai nepatikimas pasakotojas

Kai ketvirtadienį Arija stovėjo anglų kalbos kabineto tarpduryje nesiryždama įeiti, pro šalį ėjo Spenserė.

– Sveika. – Arija sugriebė jos ranką. – Ar tu gavai kokių nors...

Spenserės akys ėmė šaudyti šen ir ten kaip tų didžiųjų driežų, kuriuos Arija buvo mačiusi Paryžiaus zoologijos sode.

– Ė, ne, – atsakė ji. – Atleisk, labai vėluoju, taigi... – Ir ji nulėkė koridoriumi. Arija skaudžiai krimstelėjo lūpą. Na gerai.

Kažkas uždėjo ranką jai ant peties. Ji klyktelėjo ir išmetė vandens buteliuką iš rankų. Tas dunkstelėjo į grindis ir nuriedėjo šalin.

– Oho. Aš tik norėčiau praeiti.

Už jos stovėjo Ezra. Antradienį ir trečiadienį jo nebuvo mokykloje, ir Arija spėliojo, kad galbūt jis išėjo iš darbo.

– Atsiprašau, – sumurmėjo jinai, ryškiai nuraudusi.

Ezra mūvėjo tas pačias suglamžytas velveto kelnes kaip ir praėjusią savaitę, vilkėjo tvido švarką su mažyte skylute ties alkūne, avėjo „Merrill“ suvarstomais batais. Iš arti jis šiek tiek kvepėjo „Seda France“ eteriniu aliejumi ir šafrano kvapo „vyriška žvake“, kurią Arija prisiminė mačiusi jo kambaryje ant židinio atbrailos. Ji lankėsi jo bute vos prieš šešias dienas, bet jautėsi taip, tarsi nuo to laiko būtų prabėgę du gyvenimai.

Arija pirštų galais įslinko paskui jį į klasę.

– Vadinasi, sirgai? – paklausė ji.

– Taip, – atsakė Ezra. – Gripas.

– Užjaučiu. – Arija pagalvojo, kad ir pati mielai susirgtų gripu.

Ezra žvilgtelėjo į tuščią klasę ir priėjo arčiau jos.

– Taip. Klausyk. Ką manai, jeigu pradėtume viską iš naujo? – Jo veidas atrodė susirūpinęs.

– Hm, gerai, – tarstelėjo Arija.

– Visus metus mums teks dirbti kartu, – pridūrė Ezra. – Gal tiesiog užmirškim tai, kas nutiko?

Arija sunkiai nurijo seiles. Ji žinojo, kad jų santykiai sugadinti, tačiau vis dar buvo neabejinga Ezrai. Ji atvėrė jam širdį, o tai pasitaikydavo nedažnai. Be to, jis buvo gerokai kitoks.

– Žinoma, – atsakė ji, nors visiškai tuo netikėjo. Tarp jų buvo užsimezgęs visiškai tikras... ryšys.

Ezra nežymiai linktelėjo. Paskui taip pat lėtai jis ištiesė ranką ir uždėjo delną jai ant sprando. Jai per nugarą nubėgo šiurpuliukai. Ji sulaikė kvėpavimą, kol jis nuėmė ranką ir nuėjo.

Arija atsisėdo į savo vietą, jos protas dirbo be atvangos. Ar tai buvo ženklas? Jis sakė, kad reikia viską užmiršti, tačiau elgėsi visiškai priešingai.

Kol ji svarstė, ar turėtų ką nors pasakyti Ezrai, priešais ją ant kėdės klestelėjo Noelis Kanas ir bakstelėjo ją „Montblanc“ rašikliu.

– Klausyk, Suomija, girdėjau, tu mane apgaudinėji.

– Ką? – atsitiesė sunerimusi Arija ir uždėjo ranką sau ant kaklo.

– Šonas Ekardas klausinėjo apie tave. Juk žinai, kad jis draugauja su Hana, tiesa?

Arija perbraukė liežuviu sau per dantis.

– Šonas... Ekardas?

– Jiedu su Hana jau nebe pora, – įsiterpė Džeimsas Frydas, sėsdamasis į savo vietą priešais Noelį. – Mona man sakė, kad Hana jį metė.

– Tai kaip, ar tau patinka Šonas? – paklausė Noelis, nubraukdamas savo garbanotus plaukus nuo kaktos.

– Ne, – automatiškai atsakė Arija. Ir tada ji ėmė prisiminti antradienio pokalbį su Šonu jo automobilyje. Buvo smagu pasikalbėti su juo apie svarbius dalykus.

– Gerai, – atsakė Noelis ir vėl perbraukė ranka sau per kaktą. – Aš jau nerimavau.

Arija pavartė akis.

Hana įėjo į klasę jau skambant skambučiui, pastatė savo didžiulį „Prada“ krepšį ant stalo ir dramatiškai susmuko ant kėdės. Žvilgtelėjusi į Ariją, ji išspaudė šykščią šypseną.

– Sveika. – Arija šiek tiek drovėjosi. Mokykloje Hana atrodė visiškai kitokia.

– Sveika, Hana, ar tu jau išsiskyrei su Šonu Ekardu? – garsiai paklausė Noelis.

Hana spoksojo į jį. Jos vokai trūkčiojo.

– Mums nieko neišėjo. Kodėl klausi?

– Šiaip sau, – paskubom įsiterpė Arija. Nors jai taip pat buvo įdomu, kodėl Hana jį metė. Jie buvo panašūs kaip du vandens lašai Rouzvudo kontekste.

Ezra suplojo rankomis.

– Gerai, – ištarė jis. – Prie tų knygų, kurias skaitome per pratybas, norėčiau pridėti dar vieną užduotį, susijusią su nepatikimais pasakotojais.

Devona Arlis pakėlė ranką.

– O ką tai reiškia?

Ezra žingsniavo aplink klasę.

– Ką gi, pasakotojas knygoje dėsto mums istoriją, tiesa? O jeigu... pasakotojas nesako mums tiesos? Galbūt jis pasakoja iškreiptą istorijos versiją, kad pelnytų mūsų palankumą. Arba gąsdina mus. O gal jis beprotis!

Arija pašiurpo. Tai jai priminė E.

– Paskirsiu kiekvienam iš jūsų knygą, – pasakė Ezra. – Dešimtyje puslapių turėsite pateikti argumentus už ir prieš, kodėl pasakotojas yra nepatikimas.

Klasė sudejavo. Arija pasirėmė galvą delnu. O gal E nėra visiškai patikimas? Galbūt E iš tikrųjų nieko nežinojo, bet mėgino įtikinti jas, kad yra atvirkščiai? Ir vis dėlto, kas tas E? Ji apsidairė, nužvelgė Amber Bilings, pirštu tikrinančią skylutę kojinėje; Meisoną Bajersą, prisidengusį užrašų bloknotu ir mobiliajame telefone vogčiomis tikrinantį beisbolo komandos rezultatus; Haną, violetiniu rašalu užsirašinėjančią, ką pasakė Ezra. Ar galėtų kuris nors iš jų būti E? Kas galėjo žinoti apie Ezrą, jos tėvus... ir Dženos Atvejį?

Už lango pro šalį prazvimbė sporto aikštelės prižiūrėtojas su „John Deer“ žoliapjove, ir Arija krūptelėjo. Ezra tebekalbėjo apie melagingus pasakotojus, kartais sriubtelėdamas kavos iš savo puodelio. Jis šyptelėjo Arijai vos pastebima šypsena ir jos širdis ėmė daužytis.

Džeimsas Frydas palinko prie Hanos, bakstelėjo jai ir mostelėjo į Ezrą.

– Žinai, girdėjau, kad Fitsas tratinasi į kairę ir į dešinę, – sušnabždėjo jis gana garsiai, kad Arija ir kiti mokiniai jos eilėje išgirstų.

Hana žvilgtelėjo į Ezrą ir suraukė nosį.

– Jisai? Eik sau.

– Akivaizdu, kad jis turi draugę Niujorke, tačiau kiekvieną savaitgalį ir čia susiranda vis kitą merginą iš Holio koledžo, – nesiliovė Džeimsas.

Arija sukluso. Draugę?

– Kur tu apie tai girdėjai? – paklausė Noelis Džeimso.

Džeimsas išsišiepė.

– Pažįsti ponią Polanski? Biologijos mokytoją? Ji man pasakė. Ji kartais su mumis parūko.

Noelis ir Džeimsas iškėlė rankas ir sumušė delnais.

– Biče, ponia Polanski karšta.

– Iš tiesų, – atsakė Džeimsas. – Kaip manai, ar galėčiau ją pakviesti į „Foxy“?

Arija pasijuto, tarsi ją kas būtų įmetęs į laužą. Draugė? Penktadienio vakarą jis sakė, kad jau ilgai su niekuo nesusitikinėjo. Arija prisiminė pastebėjusi jo viengungiškus šaldytus pietus vienam asmeniui, jo aštuonis tūkstančius knygų, tačiau tiktai vieną taurę gėrimams, ir jo liūdną, nuvytusį kuokštinį chlorofilą. Visiškai neatrodė, kad jis turėtų draugę.

Džeimsas galėjo būti neteisingai informuotas, tačiau ji tuo suabejojo. Arija užvirė iš pykčio. Prieš metus ji gal būtų ir maniusi, kad tiktai Rouzvudo vaikinai gali apgaudinėti, tačiau Islandijoje ji nemažai sužinojo apie vaikinus. Kartais patys kukliausi vaikinai būdavo patys primityviausi. Nė viena mergina žiūrėdama į Ezrą – jautrų, susitaršiusiais plaukais, mielą, užjaučiantį Ezrą – nepajustų jam nepasitikėjimo. Kai ką jis Arijai priminė. Tėvą.

Staiga Ariją ėmė pykinti. Ji atsistojo, sugriebė nuo kablio koridoriaus durų raktą ir išlėkė iš kabineto.

– Arija? – susirūpinęs šūktelėjo Ezra.

Ji nesustojo. Merginų tualete puolė prie kriauklės, įlašino į delną rausvo muilo ir ėmė trinti Ezros paliestą vietą sau ant kaklo. Jai einant atgal į klasę suskambo telefonas. Išsitraukė jį iš krepšio ir spustelėjo „Skaityti“.

Išdykusi, išdykusi Arija! Kad ir kaip būtų, nelabai protinga persekioti mokytoją. Tokios merginos kaip tu sugriauna puikias laimingas šeimas. – E

Arija pašiurpo. Ji stovėjo vidury tuščio koridoriaus. Išgirdusi triukšmą, ji atsisuko. Priešais ją buvo stiklinė trofėjų spinta, kuri buvo paversta Elison Dilaurentis atminimo šventykla. Viduje buvo daugybė Rouzvudo vidurinės nuotraukų – per mokslo metus mokytojai nuolatos pridarydavo daugybę fotografijų, ir mokykla tradiciškai jas dovanodavo tėvams, kai vaikai baigdavo mokslus. Ten buvo Elė – retadantė darželinukė; kitoje nuotraukoje ji jau ketvirtokė, vaidina kažkokioje pjesėje ir vilki piligrimo rūbais. Ten matėsi ir kai kurie jos mokykliniai darbai, pavyzdžiui, trečios klasės jūros dugno diorama ir kraujo apytakos sistemos iliustracija, piešta penktoje klasėje.

Arijos akį patraukė ryškus rausvas kvadratas. Kažkas ant memorialo stiklo priklijavo lapuką su užrašu. Arijos akys iš nuostabos išsiplėtė.

P. S. Spėlioji, kas aš esu, ar ne? Aš arčiau, nei tu manai. – E

14

Emilija nesibodi kartoti jausmingų Elės akimirkų

– Visi šypsomės! – išgiedojo Skotas Činas, Rouzvudo mokyklos metraščio fotografas. Buvo ketvirtadienio popietė, ir plaukimo komanda susirinko nusifotografuoti prie baseino prieš prasidedant rungtynėms su Teito plaukikais. Nors Emilija plaukimo komandoje buvo jau daug metų, jai nešovė į galvą turėti savo nuotrauką su maudymosi kostiumu.

Ji pozavo sudėjusi rankas ant starto pakylos ir stengėsi šypsotis.

– Nuostabu! – šūktelėjo Skotas, sučiaupdamas savo rausvas lūpas. Daugelis mokinių spėliojo, ar Skotas gėjus. Skotas to niekad nepripažino, tačiau ir nedarė nieko, kad tuos gandus paneigtų.

Baseino pakraščiu eidama savo krepšio su daiktais link Emilija pastebėjo, kad į jai skirtą vietą žingsniuoja Teito komanda. Tobis, vilkintis mėlynus „Champion“ treningus, ėjo grupės viduryje ir apšilimui pirmyn ir atgal sukinėjo pečius.

Emilija sulaikė kvėpavimą. Nuo vakar dienos, kai Tobis jai pagelbėjo, ji nesiliovė apie jį galvojusi. Ji negalėjo įsivaizduoti, kad Benas būtų pasielgęs taip pat – jis būtų bijojęs ją pakelti nuo žemės, kad nepasitemptų savo peties raumenų ir nesusigadintų šios dienos varžybų. Mintys apie Tobį išjudino ir dar šį tą: prisiminimus apie Elę, kurią ji buvo jau beveik užmiršusi.

Tai buvo vienas iš paskutinių kartų, kai ji buvo viena su Ele. Ji niekad neužmirš tos dienos – mėlynas giedras dangus, visos gėlės žydėjo, visur skraidė bitės. Elės namelis medyje kvepėjo „Kool-Aid“ gėrimu, augalų syvais ir cigarečių dūmais – Elė nugvelbė „Parliament“ cigarečių iš vyresniojo brolio pakelio. Ji sugriebė Emiliją už rankų.

– Negali apie tai prasitarti kitoms, – pasakė ji. – Aš pradėjau slapta susitikinėti su vyresniu vaikinu ir tai yra nuo-sta-bu.

Emilijos šypsena išblėso. Kas kartą, kai Elė pasakodavo apie jai patinkančius vaikinus, jai skaudžiai dilgtelėdavo širdį.

– Jis toks karštas, – gyrėsi Elė. – Aš, ko gero, galėčiau su juo eiti ligi galo.

– Ką turi omenyje? – Emilija dar niekad gyvenime nebuvo girdėjusi tokių gąsdinančių dalykų. – Kas jis?

– Negaliu pasakyti, – gudriai šyptelėjo Elė. – Jūs, merginos, pašiurptumėte.

Ir tada Emilija, nebegalėdama ilgiau pakęsti tokių šnekų, palinko į priekį ir pabučiavo Elę. Tai buvo nepaprasta, nuostabi akimirka; paskui Elė atšlijo nuo jos ir nusijuokė. Emilija mėgino apsimesti, kad ji tik žaidė... o paskui juodvi grįžo kiekviena į savo namus pietų.

Ji galvojo apie bučinį taip dažnai, kad jau nebeprisiminė, kas dėjosi prieš tai. Bet dabar, kai grįžo Tobis ir jis buvo toks mielas... ir Emilija pradėjo galvoti, kad galbūt Elės vaikinas buvo Tobis? Kas dar būtų galėjęs labiau jas pašiurpinti?

Kad Elei galėjo patikti Tobis, buvo suprantama. Prieš baigdama septintąją klasę, ji ėmė žavėtis blogais vaikinais ir nuolat sakydavo, kad mielai susitikinėtų su kokiu nors „tikru blogiuku“. Kadangi Tobis buvo išsiųstas į pataisos mokyklą kaip blogiukas, galbūt Elė įžvelgė jame tai, ko nematė niekas kitas. Emilija pagalvojo, jog galbūt dabar ji galėtų tai pamatyti. Ir galbūt, nors atrodė šiek tiek keista, Emilijai Tobis buvo kur kas patrauklesnis dėl to, kad jis patiko Elei. Tai, kas tiko Elei, kuo puikiausiai tiko ir jai.

Kai tik buvo paskelbta varžybų pertrauka prieš šuolius į vandenį, Emilija išsitraukė iš savo krepšio šlepetes ir ketino nueiti pas Tobį. Jos pirštai užčiuopė po rankšluosčiu užkištą mobilųjį telefoną. Jis mirkčiojo; buvo praleisti septyni Majos skambučiai.

Emilijai suspaudė gerklę. Maja visą savaitę skambino, siuntė žinutes vietiniu tinklu, rašė elektroninius laiškus, o Emilija neatsakinėjo. Po kiekvieno naujo skambučio ji jautėsi vis labiau sutrikusi. Viena jos dalis norėjo susirasti Mają mokykloje ir perbraukti ranka per jos švelnius, garbanotus plaukus. Sėsti ant jos dviračio bagažinės ir lėkti iš mokyklos. Bučiuotis su Maja buvo pavojingai malonu. Tačiau kita jos dalis norėjo, kad Maja tiesiog... išnyktų.

Emilija spoksojo į telefono ekraną, jausdama gerklėje gumulą. Paskui lėtai uždarė telefoną. Panašiai ji jautėsi ir būdama aštuonerių, kai nusprendė išmesti savo vaikišką, ją apsaugančią „Bee-Bee“ antklodę. Didelėms mergaitėms nereikia antklodžių, pasakė sau, nors uždarydama šiukšlių konteinerio dangtį jautėsi siaubingai.

Ji giliai atsikvėpė ir patraukė prie Teito mokyklos komandos. Pakeliui žvilgtelėjo per petį, ieškodama Beno. Jis stovėjo su Rouzvudo komandos plaukikais ir plekšnojo „Sammy“ rankšluosčiu Setą per pečius. Nuo antradienio varžybų Benas laikėsi atokiau nuo Emilijos apsimesdamas, kad ji neegzistuoja. Akivaizdu, kad tai buvo geriau, nei jis būtų kabinėjęsis prie jos, tačiau jai nedavė ramybės mintis, kad jis apkalba ją už akių. Ji slapta norėjo, kad Benas pamatytų ją dabar, kai ji prieis prie Tobio. Žiūrėk! Aš kalbuosi su vaikinu!

Tobis sėdėjo pasiklojęs rankšluostį ant baseino plytelių, ant ausų buvo užsimaukšlinęs ausines, o sterblėje gulėjo iPod. Jo plaukai buvo sušukuoti atgal ir ryškiai mėlyni treningai, kuriuos vilkėjo ant plaukimo kostiumo – dėl jo Emilija nedrąsiai žvilgčiojo į jį pirmojo plaukimo metu, – dar labiau paryškino jo akių mėlynumą.

Kai jis pamatė Emiliją, jo veidas nušvito.

– Sveika. Juk sakiau tau, kad pasimatysim čia, ar ne?

– Taip. – Emilija droviai šyptelėjo. – Žinai, e, aš tik norėjau padėkoti. Už pagalbą vakar. Ir, žinoma, užvakar.

– A. Ką gi, nėra už ką.

Ir tada staiga išdygo Skotas su savo metraščio kamera.

– Pakliuvai! – sušuko jis ir spragtelėjo aparatu. – Aš jau matau antraštę: „Emilija Filds flirtuoja su priešais“. – O paskui ištarė Emilijai tyliau: – Nors maniau, kad jis ne tavo skonio.

Emilija klausiamai žvilgtelėjo į Skotą. Ką gi tai gali reikšti? Bet jis nupleveno į šalį. Kai atsisuko į Tobį, tas žaidė su iPod, taigi ji patraukė atgal prie savo komandos. Jau buvo žengusi tris žingsnius, kai Tobis ją pašaukė:

– Ei, ar norėtum įkvėpti gryno oro?

Emilija dvejojo. Paskubom dirstelėjo į Beną. Vis dar jokio dėmesio jai.

– Hm, gerai, – nusprendė ji.

Jie praėjo pro dvigubas baseino duris, pro grupelę vaikų, laukiančių vėluojančių autobusų, ir atsisėdo ant Steigėjų fontano krašto. Stipria srove trykštantis vanduo buvo panašus į ilgą, mirguliuojančią plunksną. Dangus buvo debesuotas, todėl vanduo ne žaižaravo saulėje, o buvo pilkšvai baltas. Emilija spoksojo į saujelę smulkių centų fontano seklumoje, ant žvilgančio dugno.

– Paskutinę mokslo metų dieną abiturientai savo mėgstamiausius mokytojus įstumia į fontaną, – pasakė ji Tobiui.

– Žinau, – atsiliepė jis. – Aš lankiau šią mokyklą, atsimeni?

– Ak! – Emilija pasijuto idiotiškai. Žinoma, jis lankė. O paskui buvo išsiųstas kažin kur.

Tobis išsitraukė iš krepšio šokoladinių sausainių pakelį. Pasiūlė jų Emilijai.

– Nori vieno? Užkandžio prieš varžybas?

Emilija patraukė pečiais.

– Gal pusę?

– Tau bus tik į naudą, – pasakė Tobis, duodamas jai sausainį. Jis žvilgtelėjo į šalį. – Juokinga, kaip skiriasi vaikinai ir merginos. Vaikinai nori pervalgyti vienas kitą. Ypač mano pažįstami vyresni vaikinai. Pavyzdžiui, mano psichoanalitikas Meine. Kartą jo namuose mes surengėme krevečių valgymo varžybas. Jis laimėjo prieš mane šešiomis krevetėmis. Ir iš viso suvalgė trisdešimt penkias.

– Krevetes? – pašiurpo Emilija. Kadangi nenorėjo tiesiogiai klausti: Ar tu lankeisi pas psichoanalitiką? – ji paklausė užuolankomis: – Ir kas gi nutiko tavo, e, psichoanalitikui, kai jis visas jas suvalgė?

– Jis apsivėmė. – Tobis brūkštelėjo per vandens paviršių pirštų galiukais. Fontano vanduo trenkė chloru, kaip ir baseinas.

Emilija persibraukė rankomis sau per kelius. Ji spėjo, kad jis lankėsi pas psichoanalitiką dėl tos pačios priežasties, dėl kurios prisiėmė kaltę dėl Dženos Atvejo.

Į Rouzvudo mokyklos stovėjimo aikštelę įvažiavo prabangus autobusas. Iš jo ėmė lėtai lipti mokyklos orkestrantai, vilkintys uniformomis – raudonais švarkais su apsiuvais, tviskančiomis smokingo kelnėmis, būgnininkas su kvailoka kailine kepure, kuri atrodė per šilta ir nepatogi dėvėti šiam metų laikui.

– Tu, e, dažnai kalbi apie Meiną, – ištarė Emilija. – Ar jautiesi laimingas, grįžęs į Rouzvudą?

Tobis kilstelėjo antakį.

– O tu laiminga gyvendama Rouzvude?

Emilija suraukė antakius. Ji stebėjo voveraitę, sukančią ratus aplink vieną iš netoliese augančių ąžuolų.

– Nežinau, – tyliai atsakė ji. – Kartais čia jaučiuosi blogai. Anksčiau tarsi viskas buvo gerai, bet dabar... Nežinau. Žinau, kad turėčiau tiesiog būti savimi, bet kažkodėl negaliu.

Tobis žiūrėjo į ją.

– Teko girdėt apie tai. – Jis atsiduso. – Čia tiek daug tobulų žmonių. Ir... jeigu tu nesi vienas iš jų, vadinasi, esi nevykėlis. Bet, mano galva, nepriekaištingai atrodantys žmonės tokie pat nevykėliai kaip ir mes.

Jis įdėmiai pažvelgė į Emiliją, ir jos viduje viskas apsivertė aukštyn kojom. Jautėsi taip, tarsi jos mintys ir paslaptys švytėtų kaip didžiausios laikraščių antraštės, o Tobis galėtų visas jas perskaityti. Tačiau Tobis buvo pirmas žmogus, samprotavęs labai panašiai, kaip ir ji galvojo apie kai kuriuos dalykus.

– Aš didžiąją laiko dalį jaučiuosi nevykėlė, – ištarė ji tyliai.

Tobis žvilgtelėjo į ją, tarsi netikėtų.

– Ir kas gi tau negerai?

Virš galvų nugriaudėjo perkūnas. Emilija įtraukė plaštakas į šiltas savo apšilimo palaidinukės rankoves. Jaučiuosi nevykėlė, nes nežinau, kas esu ir ko aš noriu, norėjo pasakyti ji. Tačiau, užuot tai pasakiusi, pažvelgė tiesiai į jį ir leptelėjo:

– Man patinka audra.

– Man taip pat, – atsiliepė jis.

Ir tada Tobis lėtai pasviro į priekį ir pabučiavo ją. Tai buvo labai švelnus ir nedrąsus bučinys, lyg vėjo gūsis per lūpas. Kai jis atšlijo, Emilija palietė savo lūpas pirštais, tarsi bučinys tebebūtų ant jų.

– Kodėl tu tai padarei? – sušnabždėjo ji.

– Aš nežinau, – atsakė Tobis. – Ar man nederėjo...

– Ne, – sušnabždėjo Emilija. – Buvo labai miela.

Pirma, kas jai atėjo į galvą, buvo mintis: aš pabučiavau vaikiną, kurį galbūt bučiavo Elė. O paskui tuojau pat šmėkštelėjo mintis, kad taip galvoti, ko gero, gali taip pat tik nevykėlė.

– Tobi? – staiga pasigirdo balsas. Po baseino stogine stovėjo vyras odine striuke, susidėjęs rankas ant klubų. Tai buvo ponas Kavano. Emilija buvo mačiusi jį prieš metus vasaros plaukimo stovykloje... ir tą naktį, kai buvo sužeista Džena. Jos pečių raumenys susitraukė. Jeigu ponas Kavano čia, tai galbūt ir Džena kartu su juo? Paskui ji prisiminė, kad Džena mokosi Filadelfijoje. Laimei.

– Ką tu čia veiki? – ponas Kavano ištiesė rankas iš po stoginės, tikrindamas, ar lyja, nes kaip tik pradėjo lašnoti. – Greitai tavo startas.

– O! – Tobis nušoko nuo fontano atbrailos. Jis šyptelėjo Emilijai. – Ar tu irgi grįši į vidų?

– Taip, šiek tiek vėliau, – silpnu balsu atsakė Emilija. Bijojo, kad jeigu dabar mėgintų stotis, kojos jai imtų linkti. – Sėkmės varžybose.

– Gerai. – Jo akys akimirkai stabtelėjo ties ja. Atrodė, kad jis nori kažką pasakyti, tačiau apsisuko ir nuėjo įkandin tėvui.

Emilija keletą minučių sėdėjo ant akmeninio fontano krašto, lietus sunkėsi kiaurai jos palaidinę. Ji jautėsi putojanti iš vidaus, tarsi būtų įsotinta angliarūgštės. Kas čia ką tik nutiko? Kai jos „Nokia“ suzvimbė, pranešdama apie gautą žinutę, ji krūptelėjo ir išsitraukė telefoną iš kišenės. Jos širdis apmirė. Atsitiko tai, ko labiausiai bijojo.

Emilija, o jeigu šią nuotrauką pasiūlytume metraščiui?

Ji spustelėjo ir atsidarė prisegtą nuotrauką. Tai buvo jos ir Majos nuotrauka iš Noelio fotobūdelės. Juodvi ilgesingai žvelgė viena kitai į akis beveik liesdamosi lūpomis. Emilija iš nuostabos išsižiojo. Ji prisiminė įmetusi žetoną į aparatą, kad tas fotografuotų, tačiau nejaugi Maja nepaėmė nuotraukų?

TU JUK NENORĖTUM, KAD JĄ PAMATYTŲ KITI, TIESA? – toks tekstas buvo po nuotrauka.

Ir – žinoma – parašas E.

15

Ji vagia dėl tavęs, ir štai kaip jai atsilygini

Mona išėjo iš „Saks“ matavimosi kambario vilkėdama ploną žalią „Calvin Klein“ suknelę kvadratine iškirpte. Kai ji apsisuko, suknelės apačia išsiskleidė ir pakilo.

– Ką manai? – paklausė ji Hanos, stovinčios šalia, prie kabyklų.

– Žavinga, – sumurmėjo Hana. Matavimosi kambario lempų šviesoje buvo matyti, kad Mona nedėvi liemenėlės.

Mona atsistojo priešais trijų dalių veidrodį. Ji buvo tokia liekna, kad kartais įlįsdavo į pavydėtiną nulinį dydį.

– Manau, kad ji labiau tiktų tavo koloritui. – Ji timptelėjo vieną petnešėlę. – Nori pasimatuoti?

– Nežinau, – atsakė Hana. – Labai jau permatoma.

Mona susiraukė.

– Nuo kada tau tas rūpi?

Hana gūžtelėjo ir pažvelgė pro kabančius „Marc Jacobs“ švarkelius. Buvo ketvirtadienio vakaras, ir jos leido laiką karaliaus Jokūbo pramogų ir prekybos centro „Saks“ drabužių skyriuje, įnirtingai ieškodamos suknelių „Foxy“ vakarui. Ten susirinkdavo daug vidurinės mokyklos ir koledžą baigusių, bet su tėvais gyvenančių merginų, todėl buvo svarbu surasti suknelę, kurios nevilkėtų bent penkios kitos panelės.

– Noriu atrodyti klasiškai, – atsakė Hana. – Kaip Skarlet Johanson.

– Kodėl? – nustebo Mona. – Jos užpakalis milžiniškas.

Hana sučiaupė lūpas. Sakydama klasiškai, ji turėjo galvoje subtiliai. Kaip tos merginos, reklamuojančios deimantus, kurios atrodo mielos, tačiau jų plaukuose išpurkšti žodžiai išdulkink mane. Šonas turėtų būti pakerėtas Hanos dorybės, kad atsisakytų savo N klubo įžadų ir nuplėštų jos apatinius.

Hana kilstelėjo rudų aukštakulnių „Miu Miu“ batelių porą nuo lentynos visai greta matavimosi kabinos.

– Man patinka šitie. – Ji pakėlė vieną, kad Mona pamatytų.

– Tai kodėl tu... – Mona smakru linktelėjo žemyn į Hanos krepšį.

Hana numetė batelius ant lentynos.

– Jokiu būdu.

– Kodėl ne? – sušnabždėjo Mona. – Batus nudžiaut lengviausia. Tu juk žinai. – Kadangi Hana atrodė sutrikusi, Mona klaktelėjo liežuviu. – Ar tu vis dar nerviniesi dėl „Tiffany“?

Užuot atsakiusi, Hana apsimetė, kad ją domina žvilgančios „Marc Jacobs“ basutės.

Mona paėmė nuo lentynų keletą daiktų ir grįžo į persirengimo kambarį. Po kelių akimirkų ji iš ten išėjo tuščiomis rankomis.

– Čia nieko gero. Pabandykim „Prada“.

Jos nužingsniavo per prekybos centrą, Mona ėjo rašydama žinutę mobiliuoju telefonu.

– Klausiu Eriko, kokios spalvos gėlių jis man dovanos, – paaiškino ji. – Galbūt aš priderinsiu suknelę prie jų.

Mona nusprendė eiti į „Foxy“ vakarą su Noelio Kano broliu Eriku, su kuriuo šią savaitę ji jau matėsi keletą sykių. Kanų sūnūs puikiausiai tiko eiti į „Foxy“ – jie gerai atrodė ir buvo turtingi, ir aukštuomenės fotografai juos mėgdavo. Mona mėgino įkalbėti Haną, kad ši pakviestų Noelį sau į porą, tačiau ji per ilgai delsė. Noelis pakvietė Selestę Ričards, kuri lankė netoliese esančią kvakerių mokyklą, – tai buvo staigmena, nes daugelis manė, kad Noelis nusižiūrėjęs Ariją Montgomeri. Hanai tas nerūpėjo. Jeigu ji neis su Šonu, ji apskritai neis į tą vakarą.

Mona pakėlė akis nuo telefono.

– Kaip manai, kuris įdegio purškalas geresnis: „Sun Land“ ar „Dalia“? Mudvi su Seleste turėtume rytoj eiti į „Sun Land“, bet man atrodo, kad jie nudažo tave kaip apelsiną.

Hana gūžtelėjo pečiais ir pajuto lengvą pavydą. Mona turėjo eiti darytis įdegio su ja, o ne su Seleste. Ji jau ketino atsakyti, bet suskambo jos telefonas. Širdis suspurdėjo. Kai tik jos telefonas suskambėdavo, ji pagalvodavo apie E.

– Hana? – tai buvo mama. – Kur tu esi?

– Aš parduotuvėje, – atsakė Hana. Kada jos motinai ėmė tai rūpėti?

– Ką gi, tau reiktų grįžti namo. Tavo tėvas nori trumpam užsukti.

– Ką? Kodėl? – Hana žvilgtelėjo į Moną, esplanados kioske apžiūrinėjančią pigius saulės akinius. Ji nesakė Monai, kad pirmadienį lankėsi tėtis. Apie tai kalbėti buvo nemalonu.

– Jis tik... Jam reikia šį tą pasiimti, – pasakė mama.

– Ir ką gi?

Ponia Marin nervingai sušnarpštė.

– Jis pasiims keletą finansinių dokumentų, kuriuos mums reikia sutvarkyti prieš jo vedybas. Ar tokio paaiškinimo tau pakanka?

Hanai sprandą ėmė dilgyti šaltas prakaitas. Pirma, jos mama užsiminė apie tai, apie ką ji nekentė galvoti – jos tėvas ves Izabelę ir jis bus Keitės tėvas. Antra, ji manė, kad tėvas užsuks pasimatyti būtent su ja. Kodėl ji turėtų važiuoti namo, jeigu jis nori užsukti dėl kitos priežasties? Tarsi ji neturėtų savo gyvenimo. Ji žvilgtelėjo į savo atvaizdą „Banana Republic“ vitrinoje.

– Kada jis atvažiuos?

– Maždaug po valandos. – Ir motina staigiai nutraukė pokalbį. Hana pliaukštelėjo uždarydama telefoną ir pavartė jį rankose, jausdama delnais aparato šilumą.

– Kas skambino? – monotoniškai išdudeno Mona, imdama Haną už parankės.

– Mama, – išsiblaškiusi atsakė Hana. Ji galvojo, ar turės pakankamai laiko grįžusi nusimaudyti po dušu; ji kvepėjo įvairiausiais kvepalais, kuriuos išbandė „Neiman Marcus“ parduotuvėje. – Nori, kad grįžčiau namo.

– Kodėl?

– Tiesiog... šiaip sau.

Mona sustojo ir atidžiai pažvelgė Hanai į akis.

– Han. Tavo mama neskambina tau šiaip sau, kad lieptų eiti namo.

Hana irgi sustojo. Juodvi stovėjo priešais prabangų prekybos centro kinų bistro „Triušio metai“, ir iš jo sklindantis hoisin padažo kvapas kuteno šnerves.

– Ką gi. Dėl to, kad... tėvas nori užsukti.

Mona susiraukė.

– Tavo tėvas? Aš maniau, kad jis...

– Ne, jis gyvas, – greitai atsakė Hana. Kai Mona ir Hana tapo draugėmis, Hana jai pasakė, kad jos tėvas miręs. Ji prisiekė niekad apie jį nebekalbėti, todėl tai nebuvo visiška netiesa. – Mes nesimatėme labai ilgai, – paaiškino ji. – Mačiau jį anądien, jis turėjo reikalų Filadelfijoje ar panašiai. Ir šiandien jis atvažiuos ne su manim pasimatyti. Nežinau, kodėl mama nori, kad grįžčiau namo.

Mona įsirėmė ranka į klubą.

– Kodėl man apie tai nepasakojai anksčiau?

Hana patraukė pečiais.

– Ir kada gi tai atsitiko?

– Nežinau. Gal pirmadienį?

– Pirmadienį? – Mona atrodė įskaudinta.

– Merginos! – staiga jas nutraukė balsas. Hana ir Mona atsisuko. Tai buvo Naomė Ceigler. Ji ir Raili Volfė ėjo iš „Prados“ parduotuvės, per puikiu dirbtiniu įdegiu švytinčius pečius persimetusios juodus pirkinių maišus.

– Ar ieškote pirkinių „Foxy“ vakarui? – paklausė Naomė. Jos plaukai kaip visada žvilgėjo ir oda erzinamai spindėjo, tačiau Hana negalėjo nepastebėti, kad jos BCBG suknelė buvo jau praėjusio sezono. Jai nespėjus praverti burnos, Naomė pridūrė: – Nesivarginkite eiti į „Prada“. Vienintelį ten buvusį gerą daiktą mes jau nupirkome.

– O gal mes jau turime sukneles? – atšovė Mona.

– Hana, ar tu irgi eisi į vakarą? – išplėtė rudas akis Raili ir krestelėjo savo švytinčius rusvus plaukus. – Pamaniau, kad jeigu tu jau nebedraugauji su Šonu...

– Nenorėčiau praleisti vakaro, – išdidžiai atsakė Hana.

Raili įsirėmė ranka į klubą. Ji mūvėjo juodas blauzdines, atspurusius medvilninius marškinius ir bjaurų juodai ir baltai dryžuotą megztinį. Neseniai paparaciai nufotografavo Mišą Barton, vilkinčią tokiais pat drabužiais.

– Šonas toks gražus, – sumurkė Raili. – Manau, per vasarą jis taps dar dailesnis.

– Jis visiškas gėjus, – išpyškino Mona.

Raili nenusiminė.

– Prisiekiu, galėčiau pakeisti jo nuomonę.

Hana sugniaužė kumščius.

Naomės veidas nušvito.

– Ei, Hana, Jaunimo sąjunga jėga, ar ne? Tau reiktų lankyti su manimi „Pilates“ užsiėmimus. Pažįsti instruktorių Oreną? Nuostabus.

– Hana nesilanko Jaunimo sąjungos būstinėje, – įsiterpė Mona. – Mes einame į „Body Tonic“. Jaunimo sąjunga – šiknaskylė.

Hana žiūrėjo čia į Moną, čia į Naomę, jos paširdžiai ėmė virpėti.

– Tu nesilankai Jaunimo būstinėje? – Naomė nutaisė nekalčiausią miną, kokią tik sugebėjo. – Aš sutrikusi. Argi nemačiau tavęs ten vakar? Prie treniruoklių kambario?

Hana stvėrė Moną už rankos.

– Mes jau vėluojame. – Ir ji ėmė tempti draugę tolyn nuo „Prada“ parduotuvės, atgal, „Saks“ skyriaus kryptimi.

– Ką visa tai reiškia? – paklausė Mona, grakščiai aplenkdama arkliškai atrodančią moterį, apsikrovusią pirkinių maišeliais.

– Nieko. Tiesiog negaliu jos pakęsti.

– Kodėl tu vakar lankeisi Jaunimo būstinėje? Man sakei, kad buvai pas dermatologą...

Hana sustojo. Ji žinojo, kad sutikti Naomę pakeliui į N klubą reiškia bėdą.

– Aš... aš turėjau ten šį tą padaryti.

– Ką?

– Negaliu tau pasakyti.

Mona susiraukė, paskui apsisuko. Žengė keletą tvirtų, ryžtingų žingsnių į „Burberry“. Hana pasivijo ją.

– Klausyk, tiesiog negaliu. Labai atsiprašau.

– Matau, kaip tu atsiprašai.

Mona ėmė raustis savo krepšyje ir ištraukė iš jo rudos spalvos „Miu Miu“ batelius iš „Saks“. Jie buvo nesupakuoti, o apsaugos kortelė nuo jų nuplėšta. Ji patabalavo jais Hanai prieš nosį.

– Ketinau tau juos padovanoti. Bet dabar užmiršk.

Hana išsižiojo iš nuostabos.

– Bet...

– Tavo tėvas apsilankė prieš tris dienas ir tu nieko apie tai man nepasakojai, – pasakė Mona. – O dabar tu slepi nuo manęs, ką veiki po pamokų.

– Tai visai ne tai... – sumikčiojo Hana.

– O man atrodo taip, – susiraukė Mona. – Ko dar man primelavai?

– Aš atsiprašau, – cyptelėjo Hana. – Aš tik... – Ji žvilgtelėjo į savo batus ir giliai įkvėpė. – Nori žinoti, kodėl ėjau į Jaunimo sąjungą? Gerai. Aš lankiausi Nekaltybės klube.

Mona išplėtė akis. Jos telefonas skambėjo rankinėje, bet ji nė nekrustelėjo.

– Tikiuosi, dabar tu tikrai meluoji?

Hana papurtė galvą. Ją šiek tiek pykino; iš „Burberry“ labai smarkiai trenkė naujaisiais jų kvepalais.

– Bet... kodėl?

– Noriu susigrąžinti Šoną.

Mona pratrūko kvatotis.

– Tu sakei, kad atstūmei Šoną Noelio vakarėlyje.

Hana žvilgtelėjo į parduotuvės vitriną ir kone gavo širdies smūgį. Ar tikrai jos užpakalis toks storas? Staiga ji įgavo tas pačias proporcijas kaip nevykėlė, riebuilė Hana iš praeities. Ji aiktelėjo, nusuko akis į šalį ir pažvelgė į vitriną dar sykį. Ir išvydo normalios Hanos atvaizdą.

– Ne, – pasakė ji Monai. – Tai jis mane metė.

Mona nebesijuokė, tačiau ir nemėgino paguosti Hanos.

– Ar dėl to lankeisi ir jo tėvo klinikoje?

– Ne, – greitai ištarė Hana, užmiršusi, kad buvo sutikusi ten Moną. Paskui, supratusi, kad turėtų pasakyti jai tikrąją priežastį, pasitaisė. – Na, taip. Maždaug.

Mona gūžtelėjo pečiais.

– Ką gi, kad Šonas tave metė, aš girdėjau ir dar iš kažko.

– Ką? – sušnypštė Hana. – Iš ko?

– Gal gimnastikos salėje. Neprisimenu. – Mona trūktelėjo pečiais. – Gal pats Šonas paskleidė tokią žinią.

Hanai aptemo akyse. Ji abejojo, kad Šonas būtų išplepėjęs, bet... gal tai E darbas?

Mona atidžiai pažvelgė į ją.

– Maniau, kad tu nori prarasti nekaltybę, o ne kuo ilgiau išsaugoti.

– Aš tik norėjau sužinoti, kaip visa tai atrodo, – tyliai ištarė Hana.

– Ir kaip? – išdykėliškai papūtė lūpas Mona. – Nagi, pažerk man nešvankybių. Lažinuosi, ten buvo linksma. Apie ką tu kalbėjai? Ar tu giedojai? Dainavai? Papasakok.

Hana suraukė antakius ir nusisuko. Šiaip jau ji būtų viską papasakojusi Monai. Nors ir buvo skaudu, kad Mona juokiasi iš jos, ir ji nenorėjo suteikti jai pasitenkinimo. Kendisė taip graudžiai ištarė: Čia saugi erdvė. Ir dabar Hana nenorėjo išduoti kieno nors paslapčių, kad tai atrodytų taip pat, kaip E išduoda jos paslaptis. Ir kodėl Mona, girdėjusi paskalas apie ją, nieko jai nepasakė? Argi jos nėra geriausios draugės?

– Nieko panašaus, tikrai, – sumurmėjo ji. – Buvo labai nuobodu.

Monos veidas buvo sklidinas lūkesčių; dabar juos pakeitė nusivylimas. Juodvi spoksojo viena į kitą. Tada suskambo Monos telefonas ir ji nusisuko.

– Seleste? – atsiliepė Mona. – Sveikutė!

Hana nervingai prikando lūpą ir pažvelgė į laikrodį su „Gucci“ apyranke.

– Turiu eiti, – sušnabždėjo Monai, mostelėdama prekybos centro rytinio išėjimo link. – Mano tėtis...

– Palauk, – ištarė Mona į telefoną. Ji pridengė telefoną delnu, akimis parodė „Miu Miu“ batelius ir įbruko juos Hanai. – Paimk juos. Tiesą sakant, aš jų jau nekenčiu.

Hana žingtelėjo atgal, laikydama pavogtus batelius už dirželių. Staiga ir jinai ėmė jų nekęsti.

16

Gražus, normalus Montgomerių šeimos vakaras

Tą vakarą Arija sėdėjo lovoje ir iš moheros siūlų mezgė kimštinę pelėdą. Pelėda buvo ruda ir atrodė berniukiškai; pradėjo ją prieš savaitę, norėdama padovanoti Ezrai. Dabar, kai taip jau nebegalėjo atsitikti, ji galvojo... kad galbūt galėtų padovanoti ją Šonui? Kaip tai keista?

Prieš pradingdama Elė stengėsi Ariją supažindinti su Rouzvudo vaikinais, sakydavo: „Tu tik prieik ir pakalbėk su juo. Tai nesunku.“ Tačiau Arijai tai buvo sunku. Ji prieidavo prie Rouzvudo vaikino ir sustingdavo, leptelėdavo pirmą pasitaikiusią idiotybę, kuri šaudavo į galvą, – ir tai dėl tam tikrų priežasčių būdavo susiję su matematika. Todėl ji nekentė matematikos. Jai baigiant septintąją klasę, tiktai vienas Rouzvudo vaikinas šnekėdavosi su ja už mokyklos ribų: Tobis Kavano. Ir tai gerokai gąsdino. Tai atsitiko vos kelios savaitės prieš dingstant Elei, Arija užsirašė į savaitgalio meno stovyklą, ir jos studijoje pasirodė ne kas nors kitas, o Tobis. Arija buvo priblokšta – argi jis neturėjo būti išsiųstas į pataisos mokyklą... visiems laikams? Tačiau, matyt, jo mokykloje atostogos prasidėjo anksčiau nei Rouzvudo vidurinėje, todėl jis buvo čia. Sėdėjo kampe ant veido užkritusiais plaukais, spragsėdamas guminiu raiščiu ant riešo.

Jų dramos mokytoja, moteris smulkiai garbanotais plaukais, vilkinti tie-dye drabužiais, visiems paskyrė dramos užduotį: jie susiskirstė poromis ir šūkalojo vieni kitiems frazes, kurios turėjo skambėti ritmiškai. Frazė pamažu turėjo natūraliai pasikeisti. Paskui jie ėjo ratu aplink kambarį, keisdamiesi partneriais, ir greitai Arija atsidūrė priešais Tobį. Tos dienos frazė buvo: Vasarą niekad nesninga.

– Vasarą niekad nesninga, – pasakė Tobis.

– Vasarą niekad nesninga, – atsakė jam Arija.

– Vasarą niekad nesninga, – pakartojo Tobis. Jo akys buvo įdubusios, o nagai nukramtyti iki gyvuonies. Arija nervinosi stovėdama taip arti jo. Ji negalėjo liautis galvojusi apie vampyrišką Tobio veidą Elės lange prieš pat Dženos sužeidimą. Ir kaip greitosios pagalbos medikų virvinėmis kopėčiomis žemyn leidžiama Džena vos neišsprūdo jiems iš rankų. Ir kaip po keleto dienų, kai jos buvo fejerverkų saugumui skirtame labdaros renginyje, ji išgirdo savo higienos mokytoją ponią Aiverson sakančią: „Jeigu būčiau to berniuko tėvas, nesiųsčiau jo į internatinę mokyklą. Siųsčiau jį į kalėjimą.“

Paskui frazė pasikeitė. Dabar ji skambėjo: „Žinau, ką padarei praėjusią vasarą.“ Tobis buvo pirmasis, kuris tai ištarė, tačiau Arija pakartojo frazę keletą sykių ir tik tada pagaliau suprato, ką ji iš tikrųjų reiškia.

– Ak, visai kaip filmo pavadinimas! – sušuko mokytoja, plodama rankomis.

– Taip, – atsakė Tobis ir nusišypsojo Arijai. Ir tai buvo normali šypsena, ne grėsminga, nuo kurios Arijai pasidarydavo bloga. Kai ji apie tai papasakojo Elei, ši atsiduso.

– Arija, Tobis protiškai sutrikęs. Girdėjau, kad jis Meine vos nenuskendo, nes mėgindamas nufotografuoti briedį, įkrito į užšalusį upelį.

Tačiau Arija nebegrįžo į dramos užsiėmimus.

Ji vėl prisiminė E lapuką su užrašu. Spėlioji, kas aš? Aš arčiau, nei tu manai.

Ar galėtų E būti Tobis? Ar jis prasmuko į Rouzvudo mokyklą ir įkišo tą raštelį į Elei skirtą ekspoziciją? Ar kas nors iš jos draugių tai matė? O gal E buvo viename iš jos lankomų pratybų? Anglų kalbos pratybos kėlė daugiausia įtarimų – daugumą žinučių gaudavo panašiu laiku. Tačiau kas? Noelis? Džeimsas Frydas? Hana?

Arija susimąstė apie Haną. Ji galvojo apie ją ir anksčiau – Elė galėjo papasakoti Hanai apie jos tėvus. Ir Hana buvo susijusi su Dženos Atveju.

Tačiau kodėl?

Ji perbėgo akimis Rouzvudo vidurinės „feisbuką“ – tik šiandien pasirodžiusį visų jos klasiokų vardų ir telefonų numerių katalogą – ir susirado Šono atvaizdą. Jo plaukai buvo sportiškai trumpai apkirpti, ir įdegęs, tarsi būtų praleidęs vasarą tėčio jachtoje. Vaikinai, su kuriais Arija susitikinėdavo Islandijoje, būdavo išblyškę ir apšepę, ir jeigu jie turėdavo laivus, tai tik kajakus, su kuriais plaukdavo prie Snefelsjokulio ledyno.

Ji paskambino Šonui, tačiau atsiliepė balso paštas.

– Sveikas, Šonai, – pasakė ji, tikėdamasi, kad balsas neskamba per daug monotoniškai. – Čia Arija Montgomeri. Aš, a, aš tik norėjau pasisveikinti ir, ė, parekomenduoti tau filosofą. Tai Aina Rend. Ji, ko gero, labai paini, tačiau tikrai įdomu skaityti. Pasižiūrėk.

Ji paliko jam savo telefono numerį ir vietinio ryšio adresą, padėjo ragelį ir iš karto panoro ištrinti žinutę. Ko gero, Šonas sulaukia krūvos ne tokių žioplų Rouzvudo merginų skambučių.

– Arija! – nuo laiptų apačios pašaukė Ela. – Pietūs!

Ji numetė telefoną ant lovos ir lėtai nupėdino laiptais žemyn. Jos ausis pasiekė keistas pypsėjimas, sklindantis iš virtuvės. Kas tai... orkaitės laikrodis? Bet juk tai neįmanoma. Jų virtuvė įrengta šeštojo dešimtmečio retro stiliumi ir krosnis buvo 1956-ųjų autentiška „Magic Chef“. Ela retai ją naudodavo, nes baiminosi, kad krosnis per sena ir nuo jos gali užsiliepsnoti namas.

Tačiau, Arijos nuostabai, Ela kažką pagamino krosnyje, ir jos brolis bei tėvas jau sėdėjo prie stalo. Tai buvo pirmas sykis po savaitgalio, kai susirinko visa šeima. Maikas pastarąsias tris naktis praleido pas skirtingus lakroso komandos draugus, o jos tėtis, na, jis buvo labai užsiėmęs „dėstymu“.

Vidury stalo buvo padėta keptas viščiukas, dubuo bulvių košės ir lėkštė šparaginių pupelių. Visos lėkštės ir indai derėjo tarpusavyje, ir net patiesalai buvo kiekvienam padėti. Arija įsitempė. Visa tai atrodė pernelyg normalu... ypač jų šeimai. Turėjo atsitikti kas nors blogo. Gal kas nors mirė? Ar E pranešė motinai apie tėvą?

Tačiau tėvai atrodė ramūs. Mama iš krosnies – stebuklas, tačiau ji neužsidegė – traukė kepamąją skardą su bandelėmis, o tėtis sėdėjo nebylus, vartydamas „New York Times“ puslapius su skaitytojų laiškais. Jis nuolatos skaitydavo: prie stalo, žiūrėdamas Maiko rungtynes, kartais net vairuodamas.

Arija pasisuko į tėvą, kurio beveik nematė nuo pirmadienio „Victory“ bare.

– Labas, Baironai, – pasakė ji.

Tėvas atsakė nuoširdžia šypsena:

– Sveika, Beždžionėle.

Kartais jis ją vadindavo Beždžione; anksčiau pravardžiuodavo ją ir Gauruota Šimpanze, kol ji paprašė liautis. Jis pats visuomet atrodydavo, tarsi ką tik išsiritęs iš lovos: vilkėdavo skylėtus, padėvėtų drabužių parduotuvėje pirktus marškinėlius, „Philadelphia 76ers“ trumpikes arba plačias pižamos kelnes ir senas avies vilnos šliures. O jo tamsūs tankūs plaukai nuolatos būdavo juokingai susivėlę. Arija pagalvojo, kad jis labai panašus į koalą.

– Sveikas ir tu, Maiki! – linksmai pasakė Arija ir pataršė jam plaukus.

Maikas atšoko.

– Nesikabinėk prie manęs!

– Maikai, nurimk, – pasakė Ela, rodydama į jį valgomąja lazdele, kuria dažnai būdavo persmeigtas jos tamsiai rudų plaukų kuodas.

– Aš tik norėjau būti draugiška, – pasakė Arija ir susilaikė nepaleidusi Maiko adresu sarkastiškos replikos. Ji atsisėdo, pasiklojo ant kelių gėlėmis siuvinėtą servetėlę ir paėmė bakelito šakutę.

– Viščiukas kvepia tikrai nuostabiai, Ela.

Ela visiems į lėkštes įdrėbė bulvių košės.

– Na, tokių skanėstų gali rasti kulinarijos skyriuje.

– Nuo kada viščiukas tau ėmė kvepėti nuostabiai? – suurzgė Maikas. – Tu gi jo nevalgai.

Tai buvo tiesa. Arija tapo vegetare vos savaitę pragyvenusi Islandijoje, kai Halbjornas, pirmasis jos vaikinas, gatvėje nupirko jai užkandžio ir ji pamanė, kad tai dešrainis. Ji mirė iš alkio, tačiau, kai suvalgė, jis pasakė, kad tai buvo pufino mėsa. Ir nuo tada, kai tik prieš save matydavo mėsą, visada įsivaizduodavo mielą jauniklio pufino galvutę.

– Na taip, – atsakė Arija. – Užtat aš valgau bulves. – Ji susikimšo pilną garuojantį šaukštą košės į burną. – O košė tikrai puiki.

Ela suraukė kaktą.

– Ji iš pakelio. Juk žinai, kad aš negaliu gaminti.

Arija suprato, kad persistengė. Tačiau jeigu, nepaisant jos sarkastiškos, niūrios asmenybės, ji būtų pavyzdinga dukra, Baironas turėtų suprasti, ką jis praranda.

Ji vėl pasisuko į Baironą. Arija nenorėjo nekęsti tėvo. Juk buvo daugybė gerų dalykų, susijusių su juo, – jis visuomet išklausydavo jos problemų, jis buvo sumanus, jis iškepė karamelinių sausainių, kai ji sirgo gripu. Ji bandė surasti logiškų, ne romantiškų priežasčių, kodėl Meriditė atsirado tėvo gyvenime. Ji nenorėjo manyti, kad jis myli dar kažką ar kad jis nori palikti šeimą. Ir vis dėlto buvo sunku apie tai galvoti šalta galva.

Kai ji pasėmė šaukštą šparaginių pupelių, suskambo Elos mobilusis telefonas, gulėjęs ant virtuvės stalo. Ela žvilgtelėjo į Baironą.

– Ar turėčiau atsiliepti?

Baironas susiraukė.

– Ar tau kas nors skambintų pietų metu?

– Galbūt Oliveris iš galerijos.

Staiga Arija pajuto, kaip jai suspaudė gerklę. O jeigu tai E?

Telefonas ir vėl suskambo. Arija atsistojo.

– Aš atsiliepsiu.

Ela nusišluostė burną ir atstūmė kėdę.

– Ne, aš turėčiau pati atsiliepti.

– Ne! – puolė prie stalo Arija. Telefonas suskambo trečią sykį. – Aš... ė... tai...

Ji suplasnojo rankomis, bandydama ką nors sumąstyti. Nieko nesugalvojusi, stvėrė telefoną ir sviedė jį į svetainę. Aparatas nušliuožė grindimis, sustojo priešais sofą ir liovėsi skambėjęs. Montgomerių katinas Polas nutapeno prie telefono ir grybštelėjo jį dryžuota letena.

Kai Arija atsisuko į stalą, šeimos nariai spoksojo į ją.

– Kas tau atsitiko? – paklausė Ela.

– Aš tik... – Arija buvo sudrėkusi nuo prakaito ir visame kūne jautė sunkius širdies dūžius. Maikas sukryžiavo rankas sau už galvos. „Pa-mi-šė-lė“, – išskiemenavo jis lūpomis be garso.

Ela nušnarėjo pro ją į svetainę ir pasilenkusi žvilgtelėjo į telefono ekraną. Jos klostytas sijonas brūkštelėjo per grindis, pakeldamas dulkes.

– Oliveris skambino.

Tuo pat metu nuo stalo pakilo Baironas.

– Man jau reikia eiti.

– Eiti? – Elos balsas suvirpėjo. – Bet mes ką tik pradėjom valgyti.

Baironas nunešė savo tuščią lėkštę į kriauklę. Jis visados būdavo greičiausias valgytojas planetoje, greitesnis net už Maiką.

– Darbe turiu šį tą nuveikti.

– Bet... – įsirėmė rankomis į siaurą liemenį Ela. Jie visi bejėgiškai stebėjo, kaip Baironas dingsta laiptų viršuje, o po pusės minutės vėl pasirodo mūvintis pilkomis susiglamžiusiomis kelnėmis ir vilkintis marškiniais su sagutėmis apykaklės kampuose. Jo plaukai taip ir liko susivėlę. Jis nustvėrė savo apsitrynusį odinį portfelį ir raktus.

– Iki greito pasimatymo.

– Ar galėtum nupirkti apelsinų sulčių? – šūktelėjo Ela, tačiau Baironas nieko neatsakęs užtrenkė lauko duris.

Po akimirkos Maikas išlėkė iš virtuvės, net nepadėjęs savo lėkštės į kriauklę. Jis pačiupo striukę, lakroso lazdą ir įsispyrė į sportbačius, net neatrišęs raištelių.

– Na, o tu kur susiruošei? – pasiteiravo Ela.

– Treniruotė, – atšovė Maikas. Galvą buvo nuleidęs ir nuolat kramtė lūpą, tarsi stengtųsi nepravirkti. Arija norėjo pribėgti prie brolio ir apkabinti jį, susivokti, kas čia vyksta, bet sėdėjo sustingusi, tarsi būtų keraminė plytelė virtuvės grindyse.

Maikas taip trinktelėjo durimis, kad sudrebėjo visas namas. Po keleto akimirkų tylos Ela pakėlė savo pilkas akis į Ariją:

– Visi mus palieka.

– Ne, visiškai ne, – greitai atsakė Arija.

Jos mama grįžo prie stalo ir įsistebeilijo į vištienos likučius savo lėkštėje. Keletą sekundžių pasvarsčiusi, ji uždengė lėkštę servetėle ir atsisuko į Ariją.

– Ar tau tėvas neatrodo keistas?

Arija pajuto džiūstant burną.

– Dėl ko?

– Nežinau. – Ela perbraukė pirštu porcelianinės lėkštės kraštą. – Atrodo, kad kažkas jam kelia nerimą. Gal tai dėl studijų? Jis atrodo toks užsiėmęs...

Arija žinojo, kad turėtų ką nors pasakyti, tačiau žodžiai įstrigo viduje ir be kanalizacinės pompos ar dulkių siurblio ji nebūtų galėjusi jų iš ten ištraukti.

– Ne, jis nieko apie tai neužsiminė. – Ir tai nebuvo visiškas melas.

Ela žiūrėjo į ją.

– Tu turėtum man pasakyti, jeigu jis ką nors užsimintų, gerai?

Arija nulenkė galvą, apsimetusi, kad kažkas pakliuvo į akį.

– Tai žinoma.

Ela pakilo ir pabaigė tvarkyti pietų stalą. Arija bejėgiškai stovėjo šalia. Tai buvo proga jai... bet ji tik stovėjo. Kaip bulvių maišas.

Ji grįžo į savo kambarį ir atsisėdo prie stalo, nežinodama, ką daryti. Iš apačios girdėjo atsklindančius prasidedančios TV laidos „Jeopardy!“ garsus. Galbūt ji turėtų grįžti ir pabūti su Ela. Labiausiai ji nenorėjo sėdėti ir žliumbti.

Jos kompiuteris suklaksėjo, pranešdamas apie naują vietinio ryšio žinutę. Arija žvilgtelėjo, spėliodama, kad galbūt tai Šonas. Bet... ne.

A A A A A A: dvi galimybės: arba sutvarkyk tai, arba pasakyk mamai. Duodu tau laiko iki šeštadienio vidurnakčio, Pelene. Priešingu atveju... – E

Girgždesys privertė ją pašokti. Ji apsižvalgė ir pamatė, kad jos katinas, bakstelėjęs snukučiu, pravėrė kambario duris. Ji išsiblaškiusi glostė jį ir iš naujo skaitė pranešimą. Skaitė ir skaitė.

Priešingu atveju? Ir sutvarkyk tai? Kaip ji galėtų tai padaryti?

Jos kompiuteris dar sykį klaktelėjo. Vietinio ryšio langelyje nušvito nauja žinutė.

A A A A A A: Nežinai kaip? Štai užuomina: „Strawberry Ridge Yoga“ studija. Pusę aštuntos ryte. Rytoj. Būk ten.

17

Mažoji tėčio mergytė turi paslaptį

Hana stovėjo prisikišusi prie miegamojo veidrodžio ir atidžiai tyrinėjo save. Prekybos centre matytas atvaizdas buvo nesuprantama keistenybė, nes ji atrodė normali ir liekna. Kita vertus... ar jos poros neatrodo kiek didesnės nei įprastai? O gal ji pradėjo žvairuoti?

Susinervinusi ji atidarė stalelio stalčių ir išsitraukė didžiulį maišelį bulvių traškučių. Susikimšo pilną saują į burną, pakramtė, paskui liovėsi. Pastarąją savaitę E žinutės ją vėl pastūmėjo į ėdimo ir išsivalymo ciklą, nors ji šio įpročio jau keletą metų buvo atsikračiusi. Ji neturėtų vėl to imtis. Ir ypač ne tėvui matant.

Ji suvyniojo maišelį ir vėl pažvelgė pro langą. Kurgi jis? Jau apytikriai dvi valandos praėjo nuo tada, kai mama jai skambino į prekybos centrą. Tada ji pamatė į jų keliuką, vingiuotą, apaugusį medžiais ketvirčio mylios ilgio taką, įsukantį žalią „Range Rover“. Automobilis lengvai įveikė daugybę vingių ir posūkių, o tai galėjo padaryti tiktai čia gyvenantis žmogus. Kai Hana buvo jaunesnė, jiedu su tėčiu ant šio keliuko važinėdavosi rogutėmis. Jis ją mokė, kaip pasvirti atliekant posūkius, todėl ji neišvirsdavo.

Kai suskambo durų skambutis, ji pašoko. Jos miniatiūrinis pinčeris Dotas pradėjo loti, o skambutis nuskambėjo dar sykį. Šuns lojimas darėsi vis smarkesnis ir aršesnis, ir skambutis nuaidėjo trečią sykį.

– Ateinu! – suurzgė Hana.

– Sveika, – ištarė tėvas, kai ji atlapojo duris. Dotas ėmė strikinėti jam aplink kojas. – Ei, labas. – Jis pasilenkė, norėdamas pakelti mažą šunytį.

– Dotai, ramiai! – subarė Hana.

– Ne, jis gerutis. – Ponas Marinas paglostė mažytę miniatiūrinio pinčerio nosį. Hana gavo Dotą dovanų iš karto, kai tėvas jas paliko.

– Taigi. – Tėvas nerangiai trypčiojo priemenėje. Jis vilkėjo juodą dalykinį kostiumą, ryšėjo raudoną ir mėlyną kaklaraištį, tarsi ką tik būtų grįžęs iš susitikimo. Hana pagalvojo, gal jis norėtų įeiti į vidų. Ji jautėsi keistai kviesdama savo tėvą į jo paties namus.

– Ar galėčiau... – pradėjo jisai.

– Ar norėtum... – tuo pačiu metu ištarė Hana. Tėvas nervingai nusijuokė. Hana nebuvo tikra, ar nori jį apkabinti. Tėvas žengė žingsnį prie jos ir ji žengtelėjo atgal, atsitrenkdama į duris. Ji pabandė apsimesti, kad taip ir buvo sumaniusi.

– Prašom į vidų, – pasakė ji, neslėpdama susierzinimo.

Jiedu sustojo prieškambaryje. Hana jautė į ją įsmeigtą tėvo žvilgsnį.

– Labai smagu tave matyti, – pasakė jis.

Hana gūžtelėjo pečiais. Jai labai norėjosi cigaretės ar ko nors kito, kad rankos nebūtų tuščios.

– Taip, gerai. Vadinasi, tau reikia finansinių popierių? Jie tenai.

Jis prisimerkė žiūrėdamas į ją ir nekreipė dėmesio į jos žodžius.

– Norėjau tavęs paklausti anądien. Tavo plaukai. Kažką padarei su jais. Ar jie... trumpesni?

Ji šyptelėjo.

– Tamsesni.

Jis iškėlė aukštyn pirštą.

– Bingo! Ir tu nebenešioji akinių!

– Man buvo atlikta regėjimo korekcija eksimeriniu lazeriu. – Įdėmus jos žvilgsnis privertė tėvą nuleisti akis. – Prieš dvejus metus.

– O! – Tėvas susikišo rankas į kišenes.

– Ar manai, kad tai blogai?

– Ne, – greitai atsakė tėvas. – Tiesiog tu atrodai... kitokia.

Hana susinėrė rankas ant krūtinės. Kai tėvai nusprendė skirtis, Hana manė, kad tai dėl to, jog ji stora. Ir nevėkšla. Bjauri. Susitikimas su Keite buvo tarsi dar vienas įrodymas. Jis rado dukrai pakaitalą ir sėkmingai ją iškeitė į kitą.

Po Anapolio katastrofos tėvas mėgino palaikyti ryšius. Iš pradžių Hana sutiko, kad tėvas paskambintų, tačiau pokalbiai būdavo niūrūs ir labai trumpi. Ponas Marinas mėgino išpešti iš jos, kas atsitiko, tačiau Hana pernelyg gėdijosi apie tai kalbėti. Pamažu pauzės tarp pokalbių telefonu darėsi vis ilgesnės ir ilgesnės... ir galiausiai jie apskritai liovėsi.

Ponas Marinas nužingsniavo prieškambariu, girgždindamas medines grindis. Hana spėliojo, ar jis stengiasi įvertinti, kas čia pasikeitė, o kas liko kaip anksčiau? Ar jis pastebėjo, kad jau nebėra nespalvotos Hanos ir tėčio nuotraukos, kabojusios virš misijos stiliaus stalo? Ir kad dabar toj vietoj kabo litografija, vaizduojanti moterį, atliekančią jogos pratimą „Saulės pasveikinimas“ – to atspaudo Hanos tėvas nekentė, o mama mėgo.

Jos tėtis sudribo ant svetainės sofos, nors niekas nesinaudodavo svetaine. Ir jis niekada nesilankydavo svetainėje. Ji buvo tamsi, kone troški, čia buvo patiesti bjaurūs rytietiški kilimėliai ir dvokė baldų valikliu. Hana nežinojo, ką jai daryti, todėl nusekė paskui jį ir atsisėdo kampe ant otomanės su letenų formos kojom.

– Taigi. Kaip tu laikaisi, Hana?

Ji parietė kojas po savimi.

– Puikiai.

– Gerai.

Dar vienas tylos vandenynas. Ji girdėjo tylų Doto nagučių caksėjimą į virtuvės grindis ir kaip jis laka vandenį savo liežuvėliu. Ji norėjo, kad kas nors sutrikdytų tą tylą – telefono skambutis, gaisro signalas, kurį išgirdus reikia bėgt iš namų, netgi dar viena E žinutė – bet kas, kas išgelbėtų ją nuo šio nesmagumo.

– O kaip tu? – pagaliau paklausė ji.

– Nesakyčiau, kad blogai. – Jis pakėlė nuo sofos pagalvėlę su kutais ir padėjo į šalį kiek pasiekė ranka. – Šie dalykėliai visą laiką atrodė bjauriai.

Hana sutiko su juo, tačiau ką – pagalvės Izabelės namuose buvo tobulos?

Tėvas žvilgtelėjo į ją.

– Prisimeni žaidimą, kurį žaisdavai? Padėdavai pagalves ant grindų ir šokinėdavai nuo vienos ant kitos, nes grindys būdavo virtusios lava.

– Tėti. – Hana suraukė nosį ir dar stipriau apkabino savo kelius.

Jisai suspaudė pagalvę.

– Tu galėdavai taip žaisti valandų valandas.

– Man buvo šešeri.

– Ar atsimeni Kornelijų Maksimilianą?

Ji pakėlė akis. Tėvo akys žibėjo.

– Tėti...

Jis išmetė pagalvę aukštyn ir vėl sugavo ją.

– Ar neturėčiau apie jį kalbėti? Ar tai buvo labai seniai?

Ji atkišo smakrą į priekį.

– Ko gero.

Vis dėlto giliai viduje ji pajuto mažytį malonumą. Kornelijus Maksimilianas buvo jųdviejų bendras pokštas, kurį susikūrė, kai ji pažiūrėjo „Gladiatorių“. Hanai tai buvo didelis malonumas eiti į smurtingą, tik nuo aštuoniolikos leidžiamą žiūrėti filmą, tačiau ji buvo tik dešimties, ir tie kruvini vaizdai ją traumavo. Ji buvo įsitikinusi, kad tą naktį negalės užmigti, ir jos tėtis sugalvojo Kornelijų, kad ji pasijustų geriau. Jis viso labo tebuvo šuo – jie manė, kad pudelis, nors kartais pakeisdavo jį Bostono terjeru, – pakankamai galingas, kad kovotų gladiatorių ringe. Jis nugalėdavo tigrus, jis nugalėdavo kitus gąsdinančius gladiatorius. Jis galėdavo padaryti viską, net ir prikelti žuvusius gladiatorius iš mirusiųjų.

Jie sukūrė Kornelijaus charakterį, kalbėdavosi, ką jis veikia laisvalaikiu, kokius antkaklius su kniedėmis jis mėgsta dėvėti ir kad jam reikia draugės. Kartais Hana ir tėvas paminėdavo Kornelijų girdint motinai ir ji klausinėdavo: „Ką? Kas?“ – nors jie buvo pasakoję apie šį pokštą tūkstantį kartų. Kai Hana įsigijo Dotą, ji ketino pavadinti jį Kornelijumi, tačiau tai būtų buvę per daug skaudu.

Tėvas atsilošė ant sofos.

– Atsiprašau, kad viskas taip susiklostė.

Hana apsimetė susidomėjusi savo prancūzišku manikiūru.

– Kaip susiklostė?

– Na... mums. – Jis atsikrenkštė. – Atleisk, kad nepaskambindavau tau.

Hana pavartė akis. Labai jau primena TV laidą „Po pamokų“.

– Nieko baisaus.

Ponas Marinas pabeldė pirštais į kavos stalelį. Akivaizdu, kad jautėsi nesmagiai. Puiku.

– Tai kodėl vis dėlto pavogei savo vaikino tėvo automobilį? Klausiau tavo mamos, ar ji žino, tačiau ji nežino.

– Tai gana sudėtinga, – greitai atsakė Hana. Ironiška: kai jiedu išsiskyrė, Hana galvodavo, kaip galėtų priversti juos pasikalbėti, kad jie vėl įsimylėtų vienas kitą, – kaip tai padarė Lindsei Lohan dvyniai filme „Spąstai tėvams“. O jai teko būti keletą sykių suimtai, kad tai įvyktų.

– Nagi, – meilikaujamai kreipėsi ponas Marinas. – Ar jūs išsiskyrėte? Tu buvai nusiminusi?

– Manau, kad taip.

– Ir jis viską nutraukė?

Hana liūdnai nurijo seiles.

– Kaip tu sužinojai?

– Jeigu jis tave metė, gal nebuvo tavęs vertas?

Hana negalėjo patikėti tuo, ką girdi. Šiaip ar taip, ji tuo nepatikėjo. Galbūt jai pasigirdo. Ko gero, ji per garsiai klausėsi savo iPod.

– Ar galvoji apie Elison? – paklausė tėvas.

Hana žvilgtelėjo į savo rankas.

– Ko gero. Taip.

– Tai iš tiesų neįtikėtina.

Hana dar sykį sunkiai nurijo seiles. Staiga ji pajuto, kad tuojau pravirks.

– Žinau.

Ponas Marinas atsilošė. Sofa išleido keistą, į bezdėjimą panašų garsą. Prieš keletą metų tėtis būtų galėjęs tai pakomentuoti, tačiau dabar jis tylėjo.

– O žinai, koks mano geriausias atsiminimas apie Elison?

– Koks? – paklausė paskubom Hana. Ji meldė, kad tik jis nepasakytų: „Kai judvi atvykot į Anapolį ir ji susidraugavo su Keite.“

– Buvo vasara. Spėju, kad jūs buvote septintokės ar panašiai. Pasiėmiau tave ir Elison vienai dienai į Avaloną. Atsimeni?

– Šiek tiek, – atsakė Hana. Ji prisiminė, kad persivalgė jūrinių irisų, kad su savo bikiniu atrodė stora, o Elė su savuoju nuostabiai liekna, ir kad banglentininkas pakvietė Elę pasisėdėti prie laužo, tačiau ji paskutinę akimirką apsigalvojo.

– Mes sėdėjome paplūdimyje; netoliese gulėjo mergina ir vaikinas. Jūs pažinojote merginą iš mokyklos, – tačiau ji nebuvo iš tų, su kuriomis jūs draugaudavot. Ant nugaros buvo prisirišusi kažką panašaus į butelį su vandeniu, kurį ji siurbčiojo per šiaudelį. Elė kalbėjosi su jos broliu, o į ją nekreipė dėmesio.

Staiga Hana puikiausiai prisiminė. Rouzvudo gyventojai dažnai vykdavo į Džersio pakrantę, ir ta mergaitė neabejotinai buvo Mona. O vaikinas – Monos pusbrolis. Elė manė, kad jis mielas, taigi ji nuėjo pasišnekėti su juo. Mona atrodė ištikta ekstazės, kad Elė įsitaisė šalia jos, tačiau Elė pasisuko į Moną ir tarė: „Ei, mano jūrų kiaulytė lygiai taip pat geria vandenį iš butelio.“

– Ir tai tavo mėgstamiausias atsiminimas? – leptelėjo Hana. Ji buvo užblokavusi tai; ir buvo tikra, kad Mona taip pat.

– Aš dar nebaigiau, – pasakojo tėtis. – Elison su vaikinu nuėjo pasivaikščioti paplūdimiu, o tu pasilikai ir kalbėjaisi su mergaite, kuri atrodė visiškai sugniuždyta, kai Elė išėjo. Nežinau, ką tu jai pasakei, bet tu buvai jai labai gera. Aš tikrai tavimi didžiavausi.

Hana suraukė nosį. Ji abejojo, ar iš tiesų buvo tokia gera – ji tik nesakydavo, ką galvoja. Po Dženos Atvejo Hana visai nebesimėgavo erzinimu.

– Tu visada buvai visiems maloni, – pasakė tėvas.

– Ne, nebuvau, – atsakė ji tyliai.

Ji prisiminė, kaip kalbėdavo apie Dženą: „Tu neturėtum tikėti šia mergaite, tėti, – sakydavo ji. – Ji pabandė padainuoti tą pačią miuziklo partiją, kurią dainuoja Elė, ir tu turėtum išgirsti ją dainuojančią. Atrodo lyg karvė maurotų.“ Arba: „Net jei Džena Kavano ir būtų teisingai atsakiusi į visus higienos testo klausimus ir padariusi dvylika prisitraukimų Prezidento taurės varžybose, ji vis tiek nevykėlė.“

Jos tėvas visada buvo geras klausytojas, bent jau kol žinojo, kad ji nesakytų apie žmones nieko blogo jiems girdint. Ją ypač sukrėtė tai, ko jis paklausė praėjus keletui dienų po Dženos nelaimės, kai jie važiavo į parduotuvę. Jis atsisuko į ją ir staiga lyg niekur nieko pasakė: „Palauk. Ta mergaitė, kurią apakino... Ar tai ta pati, kuri dainuodama maurojo kaip karvė, tiesa?“ Atrodė taip, lyg būtų pagaliau suradęs svarbias sąsajas. Baimindamasi atsakyti Hana apsimetė, kad ją ištiko kosulio priepuolis, o paskui pakeitė pokalbio temą.

Tėvas atsistojo ir per visą svetainę nuėjo prie kabinetinio fortepijono. Jis pakėlė dangtį ir į orą pakilo dulkės. Kai jis nuspaudė klavišą, nuskambėjo metalinis garsas.

– Spėju, kad motina pasakė tau apie mano ir Izabelės vedybas?

Hanos širdis apmirė.

– Taip, ji kažką apie tai kalbėjo.

– Mes galvojome apie kitą vasarą, nors tada negalėtų dalyvauti Keitė. Ji ketina koledžui pasirengti pagal vasaros programą Ispanijoje.

Išgirdusi Keitės vardą, Hana pasišiaušė. Vargšas vaikelis turi važiuoti į Ispaniją.

– Mes norėtume, kad ir tu būtum vestuvėse, – pridūrė tėvas. Kadangi Hana nieko neatsakė, jis tęsė: – Jeigu tu galėtum. Žinau, tai kiek keista. Ir jeigu taip yra, mes turėtume apie tai pasišnekėti. Mieliau norėčiau, kad tu kalbėtumeisi su manimi, o ne vogtum mašinas.

Hana sušnarpštė. Kaip jos tėvas drįsta manyti, kad ši vagystė susijusi su juo ir jo kvaila santuoka! Bet paskui ji apsigalvojo. O gal tikrai?

– Aš pagalvosiu, – ištarė ji.

Tėvas perbraukė ranka per pianino suolelio kraštą.

– Aš Filadelfijoje apsistojau visam savaitgaliui, o šeštadieniui užsakiau mums pietus „Le Bec-Fin“.

– Iš tikrųjų? – nevalingai šūktelėjo Hana. „Le Bec-Fin“ buvo garsus prancūzų restoranas Filadelfijos centre, į kurį ji norėjo nueiti daug metų. Spenserės ir Elės šeimos nusitempdavo jas tenai, ir jos paskui unkšdavo jai apie tą restoraną. Tenai gana koktu, jos sakydavo, angliško valgiaraščio nėra, o restoranas pilnas pagyvenusių ponių su baisiais žvėrelių kailiais, kurie turi galvas ir akis. Tačiau Hanai „Le Bec-Fin“ skambėdavo absoliučiai žavingai.

– Be to, viešbutyje „Four Seasons“ užsakiau tau liukso kambarį, – kalbėjo tėvas. – Žinau, kad dabar turi problemų, tačiau tavo motina tam neprieštaravo.

– Rimtai? – suplojo delnais Hana. Ji dievino gyventi prašmatniuose viešbučiuose.

– Ten yra baseinas. – Jis apsimestinai kukliai šyptelėjo. Hana visada labai džiaugdavosi, kai jie apsigyvendavo viešbučiuose su baseinu. – Gali atvykti šeštadienį ankstyvą popietę ir paplaukioti.

Staiga Hanos veidas ištįso. Šeštadienį buvo... „Foxy“ vakaras.

– Ar mes galėtume tai perkelti į sekmadienį?

– Na, ne. Viskas užsakyta šeštadieniui.

Hana prikando lūpą.

– Aš negalėsiu.

– Kodėl?

– Aš tik... tai dėl šokių vakaro. Tai... labai svarbu.

Tėvas iškėlė rankas.

– Tavo mama leidžia tave į šokius po... po to, ką iškrėtei? Maniau, kad tau namų areštas.

Hana gūžtelėjo.

– Aš jau seniai buvau nusipirkusi bilietus. Jie brangūs.

– Labai norėčiau, kad ateitum, – švelniai pasakė tėvas. – Labai norėčiau praleisti savaitgalį su tavimi.

Tėtis atrodė tikrai nusiminęs. Galėjai pamanyti, kad tuojau net apsiverks. Ji taip pat norėjo praleisti savaitgalį su juo. Jis neužmiršo skystos lavos grindų nei to, kaip ji pasakodavo jam apie „Le Bec-Fin“ ir kaip ji dievino ištaigingus viešbučius su baseinais. Įdomu, ar jis turi tik jodviem su Keite suprantamų pokštų? Jai nesinorėtų, kad taip būtų. Ji norėtų būti išskirtinė.

– Manau, galėčiau spjauti į tą vakarą, – pagaliau ištarė ji.

– Puiku, – nusišypsojo jai tėvas.

– Dėl Kornelijaus Maksimiliano, – pridūrė jinai, droviai žvilgtelėjusi į jį.

– Dar geriau.

Hana stebėjo, kaip jos tėvas įlipa į automobilį ir lėtai išvažiuoja žemyn keliu. Šilti, jaudinantys jausmai užplūdo kūną. Ji buvo tokia laiminga, kad netgi negalvojo apie tai, jog reiktų išsitraukti bulvių traškučius iš sandėliuko, kur juos buvo numetusi. Ji jautėsi, lyg skrajotų po namus.

Kai išgirdo apačioje skambantį savo „BlackBerry“, ji atsipeikėjo. Reikėjo atlikti daugybę darbų. Ji turėjo paskambinti Šonui ir pasakyti, kad neis į „Foxy“. Ji turėjo paskambinti ir pasakyti apie tai Monai. Ji turėjo iškapstyti nuostabų drabužį, kurį dėvėtų restorane, – galbūt tą puikią „Theory“ suknelę su diržu, kurios ji dar neturėjo progos apsivilkti?

Ji nubėgo laiptais žemyn, žvilgtelėjo į telefoną ir susiraukė. Tai buvo... pranešimas.

Keturi paprasti žodžiai:

Hana. Marin. Apakino. Dženą.

Ką pagalvotų apie tai tėtis, jeigu sužinotų?

Aš stebiu tave, Hana, ir geriau jau tu daryk, ką tau sakau. – E

18

Būk normalių žmonių draugijoje ir galbūt pati tapsi normali

– Kokia tu laiminga, gali eiti į „Foxy“ nemokamai, – pasakė vyresnioji Emilijos sesuo Karolina. – Tikrai turėtum pasinaudoti proga.

Buvo penktadienio rytas, Emilija su Karolina prie įvažiavimo į namus laukė motinos, kuri jas turėjo nuvežti į ankstyvą rytinę plaukimo treniruotę. Emilija pasisuko į seserį ir perbraukė ranka sau per plaukus. Kaip plaukimo komandos kapitonė, ji gavo nemokamus bilietus į „Foxy“ vakarą, tačiau jai atrodė keistoka linksmintis iš karto po Elison laidotuvių.

– Ko gero, aš neisiu. Neturiu ir su kuo eiti. Mudu su Benu išsiskyrėme, taigi...

– Eik su draugu. – Karolina brūkštelėjo sau per siauras, natūraliai rausvas lūpas bespalviu tepalu. – Mudu su Toferiu mielai eitume, bet aš bilietui išleisčiau visus už vaiko priežiūrą uždirbtus pinigus. Taigi mes ketiname praleisti vakarą jo namuose žiūrėdami filmą.

Emilija žvilgtelėjo į seserį. Karolina buvo abiturientė ir atrodė visai kaip Emilija, šviesiai rusvais, chloro pažeistais plaukais, strazdanotais skruostais, blyškiomis blakstienomis ir tvirto sudėjimo plaukikė. Kai Emilija buvo paskirta kapitone, ji nerimavo, kad Karolina pavydės – ji buvo vyresnė. Tačiau Karolina atrodė visiškai patenkinta. Paslapčia Emilija netgi norėjo pamatyti seserį pratrūkstant pykčiu dėl ko nors. Nors kartą.

– Ei! – staiga atkuto Karolina. – Vakar mačiau juokingą tavo nuotrauką!

Emilija įbedė akis į vieną tašką.

– Nuotrauką? – pakartojo kimiu balsu. Ji pagalvojo apie fotobūdelės nuotrauką, apie kurią vakar jai parašė E. Turbūt išplatino. Dabar jau prasidės.

– Taip, iš vakarykščių varžybų su Teito komanda, – priminė jai Karolina. – Tu atrodai... Net nežinau. Užklupta iš pasalų. Tavo veido išraiška tokia keista.

Emilija sumirksėjo. Nuotrauka, kurią padarė Skotas. Ji su Tobiu. Jos raumenys atsipalaidavo.

– O! – ištarė ji.

– Emilija?

Emilija pakėlė akis ir vos girdimai aiktelėjo. Gatvėje, už keleto metrų nuo jų, apžergusi savo mėlyną kalnų dviratį stovėjo Maja. Jos garbanoti, tamsiai rudi plaukai buvo susegti, kad nekristų ant veido, o balto medvilninio švarkelio rankovės atraitotos. Po akimis matėsi tamsūs ratilai. Buvo gana neįprasta matyti ją tokį ankstų rytą.

– Sveika, – tarstelėjo Emilija. – Hm, kaip sekasi?

– Čia vienintelė vieta, kur maniau galėsianti tave pagauti. – Maja mostelėjo į Emilijos namą. – Nuo pirmadienio negirdėjau iš tavęs nė žodžio.

Emilija per petį žvilgtelėjo į Karoliną, kuri rausėsi priekinėje savo raudonos „North Face“ kuprinės kišenėje. Ji dar sykį prisiminė E žinutę. Kaip E galėjo gauti tas nuotraukas? Argi Maja jų nepasiėmė... o gal ten buvo kokios nors kitos?

– Labai atsiprašau, – pasakė Emilija Majai. Ji nežinojo, kur dėti rankas, todėl pasidėjo jas ant pašto dėžės, kuri buvo miniatiūrinė jų namo versija. – Buvau labai užsiėmusi.

– Taigi, iš tiesų taip ir atrodo.

Nuo kartėlio Majos balse Emilijai pašiurpo sprandas.

– K-ką turi galvoje? – sumikčiojo Emilija.

Bet Maja atrodė tiesiog sumišusi ir liūdna.

– Aš... aš tik turėjau galvoje, kad tu man neatsakei į skambučius.

Emilija trūktelėjo savo raudono gobtuvo raištelius.

– Paėjėkim į šalį, – sumurmėjo ji, eidama į jų sklypo pakraštį po gluosniu svyruokliu. Ji tik norėjo šiek tiek privatumo, kad Karolina negirdėtų, deja, vieta po maskuojančiomis, vešliomis medžio šakomis atrodė labai jau seksuali. Šviesa buvo blyškiai žalia ir Majos oda atrodė labai... gaivi. Ji buvo panaši į miško fėją.

– Tiesą sakant, noriu tavęs paklausti, – sušnabždėjo Emilija, mėgindama blokuoti visas mintis apie seksualias miško fėjas. – Ar prisimeni tas mūsų nuotraukas iš fotobūdelės?

– Aha. – Maja buvo palinkusi taip arti, kad Emilija beveik galėjo justi jos plaukų galiukus, braukiančius jai per skruostą. Staiga pasijuto taip, tarsi jai būtų išaugę papildomas milijonas nervų galūnių ir visi jie be perstogės dilgčiotų.

– Ar kas nors jas matė? – sušnabždėjo Emilija.

Maja atsakė ne iš karto.

– Ne...

– Ar tu įsitikinusi?

Maja kaip paukštis kilstelėjo galvą ir nusišypsojo.

– Bet aš parodysiu jas visiems, jeigu nori... – Kai ji pamatė, kaip susigūžė Emilija, erzinimo kibirkštėlės jos akyse išblėso. – Lukterk. Tai dėl to tu manęs vengei? Manei, kad aš iš tiesų jas kam nors parodžiau?

– Nežinau, – burbtelėjo Emilija, braukdama koja per paviršiuje styrančią gluosnio šaknį. Jos širdis taip daužėsi, kad beveik neabejojo, jog tai būtų naujas pasaulio rekordas.

Maja ištiesė ranką ir palietė Emilijos skruostą, pakreipdama jį taip, kad Emilija pažvelgtų į ją.

– Aš taip nepasielgčiau. Noriu pasilikti jas sau.

Emilija krestelėjo galva. Jos neturėtų glamonėtis tiesiog priešais Emilijos namus.

– Yra dar vienas dalykas, kurį turėtum žinoti. Aš... aš su kai kuo susipažinau.

Maja pakreipė galvą.

– Kas tas „kai kas“?

– Jo vardas Tobis. Jis tikrai mielas. Ir... ir manau, kad jis man patinka.

Maja nepatikliai sumirkčiojo, tarsi Emilija jai būtų pasakiusi, kad įsimylėjo ožką.

– Ir manau, kad galėčiau jį pakviesti į „Foxy“, – pridūrė Emilija.

Ši mintis Emilijai ką tik šovė į galvą, tačiau atrodė visai nebloga. Jai patiko, kad Tobis nėra tobulas ir nesirūpina toks būti. Ir jeigu ji gerokai pasistengtų, ko gero, galėtų numoti ranka į keblumą, kad jis yra Dženos įbrolis. Ir jeigu ji atsivestų į „Foxy“ vaikiną, tai paneigtų nuotraukas iš Noelio vakarėlio ir būtų įrodymas visiems, kad ji nėra homoseksuali.

Hm, juk taip, tiesa?

Maja pliaukštelėjo liežuviu.

– O argi „Foxy“ ne rytoj? Ką, jeigu jis turi kitų sumanymų?

Emilija patraukė pečiais. Ji buvo visiškai tikra, kad Tobis laisvas.

– O be to, – tęsė Maja, – atsimenu, tu sakei, kad „Foxy“ tau per brangus.

– Mane, e, paskyrė plaukimo komandos kapitone. Todėl galiu eiti nemokamai.

– Oho, – po pauzės ištarė Maja. Atrodė, kad Emilija net galėtų užuosti Majos nusivylimą, lyg tai būtų feromonas. Maja kaip tik įtikinėjo Emiliją mesti plaukimą. – Ką gi, sveikinu.

Emilija spoksojo į savo vyšnių spalvos batelius.

– Ačiū, – atsakė ji, nors Maja akivaizdžiai tuo nesidžiaugė. Ji jautė, kad Maja laukia, kol ji pažvelgs į ją ir pasakys: „Kvailystė. Aš tik juokauju.“ Emilija susierzino. Kodėl Maja viską taip komplikuoja? Kodėl jos negalėtų būti tiesiog normalios draugės?

Maja garsiai sušnarpštė, paskui prasibrovė pro šakas atgal į Emilijos kiemą. Emilija nusekė iš paskos ir pamatė, kad mama stovi prie namo durų. Ponios Filds trumpai apkirpti plaukai buvo standūs ir papūsti, ir ji buvo nutaisiusi miną: Nekvailiokit, aš skubu.

Pamačiusi Mają, ji išblyško.

– Emilija, metas važiuoti, – šūktelėjo.

– Tai žinoma, – atsiliepė Emilija. Ji nenorėjo, kad mama tai matytų. Atsisuko į Mają, kuri stovėjo kelkraštyje su dviračiu.

Maja žiūrėjo į ją.

– Tu negali būti ne tuo, kas esi, Emilija, – garsiai ištarė ji. – Tikiuosi, žinai tai.

Emilija jautė jai į nugarą įsmeigtus mamos ir Karolinos žvilgsnius.

– Nesuprantu, apie ką tu šneki, – šūktelėjo garsiai ir ji.

– Emilija, tu pavėluosi, – perspėjo ponia Filds.

Maja atsisveikindama žvilgtelėjo į Emiliją, paskui kaip pašėlusi numynė gatve tolyn. Emilija sunkiai nurijo seiles. Ji jautėsi gana dviprasmiškai. Viena vertus, ji pyko ant Majos už surengtą jai akistatą čia – jos kieme, Karolinos ir mamos akyse. Kita vertus, ji jautėsi taip pat, kaip tada, kai būdama septynerių netyčia iš rankų išleido Peliuko Mikio formos balioną, kurį tėvų išprašė nupirkti jai Disnėjaus atrakcionuose. Ji žiūrėjo, kaip balionas kyla į dangų, kol dingo iš akių. Ji galvojo apie jį visą likusią kelionę, kol mama pasakė: „Tai tik balionas, brangute! Pati kalta, kad jį paleidai!“

Ji klestelėjo ant galinės „Volvo“ sėdynės, priekinę atidavusi Karolinai be kovos. Kai jos išsuko iš įvažiavimo keliuko, Emilija žvilgtelėjo į Mają, tolumoje virtusią mažyčiu taškeliu, paskui giliai atsikvėpė ir uždėjo rankas ant mamos krėslo atkaltės.

– Mama, žinai ką? Ketinu pakviesti vaikiną į rytojaus labdaros vakarą.

– Kokį labdaros vakarą? – sumurmėjo ponia Filds, kurios balse nuskambėjo priekaištas: Aš nesu tavimi labai patenkinta.

– „Foxy“, – atsiliepė Karolina, sukinėdama radijo paieškos svirtelę. – Kasmetinis vakaras, išsamiai nušviečiamas žiniasklaidos. Jis toks svarbus, kad kai kurios merginos net pasidaro plastines operacijas.

Ponia Filds suspaudė lūpas.

– Nesu tikra, ar noriu, kad tenai eitum.

– Bet aš galiu eiti nemokamai. Kadangi esu kapitonė.

– Mama, tu turi ją leisti, – patikino Karolina. – Tai tooooks kerintis įvykis.

Ponia Filds žvilgtelėjo į Emiliją galinio vaizdo veidrodėlyje.

– Koks vaikinas?

– Na, jis vardu Tobis. Anksčiau jis lankė mūsų mokyklą, o dabar eina į Teitą, – paaiškino Emilija, praleisdama tai, kur – ir kodėl – Tobis buvo pastaruosius trejus metus. Laimei, jos motina, kaip ir daugelis mamų, neprisiminė smulkmenų apie kitus Emilijos amžiaus Rouzvudo vaikus. Atrodo, Karolina taip pat neprisiminė jo vardo, – tačiau Karolina niekada neprisimindavo skandalų, netgi labai pikantiškų, vykstančių Holivude. – Jis labai mielas ir tikrai geras plaukikas. Beje, greitesnis už Beną.

– Benas buvo mielas, – sumurmėjo ponia Filds.

Emilija sukando dantis.

– Taip, bet Tobis daug, daug mielesnis. – Ji taip pat norėjo pridurti: „Ir nesijaudink, jis baltasis“, – tačiau nebenorėjo jos nervinti.

Karolina atsisuko į ją.

– Ar tai tas pats vaikinukas, kurį mačiau su tavimi nuotraukoje?

– Taip, – tyliai atsakė Emilija.

Karolina pasisuko į motiną.

– Jis tikrai kietas. Dviejų šimtų metrų distancijoje laisvuoju stiliumi jis įveikė Toferį.

Ponia Filds šyptelėjo Emilijai.

– Nors turėtum sėdėti namie, bet po visų šią savaitę susiklosčiusių aplinkybių, manau, gali eiti. Tik jokių plastinių operacijų.

Emilija susiraukė. Tai buvo kvailystė, tačiau motina kartais labai persistengdavo. Pernai ponia Filds TV programoje „20/20“ pamatė reportažą apie metamfetaminą ir kaip jis paplitęs, net privačiose mokyklose, ir ji iš namų išmetė net „Sudafed“ piliules, tarsi Emilija ir Karolina būtų ketinusios įrengti mini metamfetamino laboratoriją savo miegamajame.

Ji susijuokė.

– Aš ir neketinu...

Tačiau ponia Filds ėmė kikenti ir pagavo Emilijos žvilgsnį veidrodyje.

– Aš tik juokauju. – Ji linktelėjo į tolstančią, dabar jau kitame jų gatvės gale vos matomą Majos figūrą ir pridūrė: – Smagu matyti, kad susirandi naujų draugų.

19

Saugokis merginų su prietaisais įdagams

„Strawberry Ridge“ jogos studija buvo įsikūrusi kitame Rouzvudo pakraštyje, rekonstruotoje daržinėje. Mindama dviratį Arija pravažiavo rudą tiltą ir eilę Holio menų fakulteto kolonijinio stiliaus žavingai aptriušusių pastatų, nutaškytų įvairių raudonų, rausvų ir melsvų atspalvių dažais. Ji įspraudė dviratį į stovą priešais jogos studiją; čia jau buvo pilna dviračių, ant kurių rėmų mirgėjo „Mėsa žudikė“ ir PETA lipdukai.

Ji stabtelėjo jogos studijos fojė ir žvilgtelėjo į netvarkingas, nepasidažiusias merginas ir apšepusius, liaunus vaikinus. „Strawberry Ridge“ jogos studija. Būk ten“, – gal ji trenkta, kad paraidžiui vykdo E nurodymus? Ar ji pasirengusi susitikti su Meridite? Ko gero, E erzina ją. Ko gero, E čia.

Meriditę Arija buvo mačiusi tris kartus: pirmą sykį, kai Meriditė atėjo į tėvo surengtą studentų ir dėstytojo kokteilių vakarą, paskui, kai ji nustvėrė Meriditę su tėčiu automobilyje, ir galiausiai anądien „Victory“ bare, tačiau ji būtų atpažinusi ją bet kur. Dabar Meriditė stovėjo priešais studijos spintą, iš kurios traukė kilimėlius, antklodes, kubelius ir juostas. Jos rudi plaukai buvo netvarkingai surišti į arklio uodegą, o ant vidinės riešo pusės matėsi rausva voratinklio tatuiruotė.

Meriditė pastebėjo Ariją ir nusišypsojo.

– Tu naujokė, tiesa? – Jųdviejų akys susitiko, ir Ariją persmelkė nemaloni, bet labai tikra nuojauta, kad Meriditė žino, kas ji tokia. Tačiau paskui ji nusuko akis į šalį, pasilenkė ir įdėjo kompaktinę plokštelę į nešiojamą grotuvą. Iš garso kolonėlių pasklido indiško sitaro garsai. – Ar anksčiau esi užsiėmusi Aštanga joga?

– E, taip, – atsakė Arija. Ji pastebėjo didelį užrašą ant stalo „Individualūs kursai 15 dolerių“, išsitraukė dešimtinę ir penkinę ir padėjo pinigus ant stalo, spėliodama, kaip E sužinojo, kad Meriditė bus čia – ir ar tikrai E yra čia.

Meriditė patenkinta šyptelėjo.

– Ir, spėju, tu žinai paslaptį, tiesa?

– K-ką? – sušnabždėjo Arija, o jos širdis ėmė daužytis. – Paslaptį?

– Tu atsinešei savo kilimėlį. – Meriditė bakstelėjo į raudoną jogos kilimėlį Arijos pažastyje. – Daugybė naujokių ateina čia ir naudojasi studijos kilimėliais. Aš tau to nesakiau, tačiau galima būtų nuo mūsų kilimėlių nugremžti kojų grybelius ir pagaminti sūrį.

Arija pamėgino nusišypsoti. Ji atsinešdavo savo jogos kilimėlį į užsiėmimus nuo tada, kai septintoje klasėje pirmą sykį ten apsilankė su Ele. Elė nuolatos jai kartodavo, kad nuo bendrai naudojamų jogos kilimėlių gali užsikrėsti venerinėmis ligomis.

Meriditė atidžiai žvilgtelėjo į ją.

– Atrodai matyta. Ar lankai mano piešimo kursą?

Arija papurtė galvą ir staiga suprato, kad čia kvepia pėdų mikstūra ir smilkalais. Tai buvo tokia jogos studija, kurią lankyti tiktų Elai. Kita vertus, gal Ela čia ir lankėsi.

– Kuo tu vardu?

– E, Elison, – paskubom ištarė Arija. Ji nemanė, kad jos vardas populiariausias pasaulyje, be to, Baironas galėjo Meriditei apie ją papasakoti. Ji staiga susimąstė. Ar Baironas pasakodavo Meriditei apie Ariją?

– Atrodai kaip ta mergaitė iš mano piešimo kurso, – pasakė Meriditė. – Užsiėmimai ką tik prasidėjo. Aš dar visus painioju.

Arija paėmė nuo stalo lapelį, skirtą seminarui „Sužinok apie savo čakras“.

– Vadinasi, tu magistrantė?

Meriditė linktelėjo.

– Siekiu dailės magistro laipsnio.

– Ir kokia tavo specializacija?

– Na, aš užsiimu daug kuo. Tapyba. Piešimas. – Meriditė žvilgtelėjo Arijai už nugaros ir pamojavo kažkam, ką tik atėjusiam. – Bet dabar susidomėjau įdagais.

– Kuo?

– Įdagais. Išlydau metalą, suformuoju žodžius ir paskui juos išdeginu ant didelių medienos kubų.

– Palauk, turi galvoje tuos įdagus, kurie daromi galvijams?

Meriditė kilstelėjo galvą.

– Stengiuosi tai paaiškinti, tačiau daugelis žmonių mano, kad aš beprotė.

– Ne, – greitai pasakė Arija. – Juk tai jėga.

Meriditė žvilgtelėjo į laikrodį ant sienos.

– Dar yra šiek tiek laiko. Galiu tau parodyti keletą nuotraukų. – Iš šalia stovėjusio dryžuoto medžiaginio krepšio ji ištraukė telefoną. – Štai čia, jos slenka viena paskui kitą...

Nuotraukose matėsi šviesūs medžio ritiniai. Ant kai kurių buvo vos po raidę, o ant kitų užrašyti trumpi sakiniai, pavyzdžiui, sugauk mane arba kontroliuok užgaidas. Raidės buvo kiek keistokos formos, tačiau išdegtos medyje atrodė puikiai. Arija atvertė kitą nuotrauką. Ant ilgesnio pusrąsčio buvo išdeginta: Klysti žmogiška, tačiau jausmas dieviškas.

Arija pakėlė akis.

– Mei Vest.

Meriditės veidas nušvito.

– Tai viena mėgstamiausių mano citatų.

– Ir mano. – Arija atidavė Meriditei telefoną. – Atrodo labai neblogai.

Meriditė nusišypsojo.

– Džiaugiuosi, kad tau patiko. Po keleto mėnesių turėčiau surengti parodą.

– Aš nu... – ir Arija kietai sučiaupė lūpas. Ji vos nepasakė: „Aš nustebinta.“ Ji nesitikėjo, kad Meriditė bus tokia. Kai įsivaizduodavo Meriditę, į galvą ateidavo tiktai nuobodybės. Įsivaizduojama Meriditė nr. 1 studijavo meno istoriją ir dirbo kažkur užmiestyje tvankioje, priplėkusioje galerijoje, parduodančioje Hadsono mokyklos peizažus turtingoms pagyvenusioms ponioms. Įsivaizduojama Meriditė nr. 2 klausydavosi Keli Klarkson, mėgo „Laguna Beach“, o padrąsinta kilstelėtų savo marškinėlius, kad patektų į „Girls Gone Wild“. Arija niekad nepagalvojo, kad ji galėtų domėtis menais. Kam Baironui menininkė? Jis juk turi Elą.

Meriditė sveikinosi su dar vienu jogos lankytoju, o Arija įėjo į pagrindinę studijos patalpą. Lubos čia buvo aukštos, matėsi daržinės gegnės; medinės grindys blizgėjo, buvo nudažytos karamelės spalva; visur ant sienų kabojo dideli indiški plakatai. Daugelis jau sėdėjo arba gulėjo ant savo kilimėlių. Tvyrojo keistoka tyla.

Arija apsižvalgė. Mergina su ruda arklio uodega ir plačiais klubais mėgino atsilenkti atgal. Išstypęs vaikinukas intensyviai kvėpuodamas pro nosį sėlinančio šuns pozą mėgino pakeisti kūdikio poza. Šviesiaplaukė mergina kampe sėdėdama suko liemenį. Kai ji atsigręžė, Arijos širdis apmirė.

– Spensere? – burbtelėjo ji.

Spenserė išblyško ir atsiklaupė.

– O, – ištarė ji. – Arija. Sveika.

Arija sunkiai nurijo seiles.

– Ką tu čia veiki?

Spenserė nustebusi pažvelgė į ją.

– Darau jogos pratimus.

– Ne, aš žinau, tačiau... – Arija papurtė galvą. – Turiu galvoje, ar tau kas nors liepė čia ateiti, ar...

– Ne... – Spenserės akys įtariai susiaurėjo. – Palauk. Ką turi omenyje?

Arija sumirksėjo. Spėlioji, kas aš? Esu arčiau, nei manai.

Nuo Spenserės jos akys nukrypo prie Meriditės, plepančios su kažkuo fojė. Jos galvoje ėmė suktis krumpliaračiai. Kažkas čia buvo visiškai ne taip.

Kai ji išėjo iš pagrindinės patalpos, širdis jai daužėsi kaip pašėlusi. Ji puolė prie durų ir atsitrenkė į aukštą, barzdotą vaikiną su triko. Kieme pasaulis atrodė pasiutusiai abejingas jos panikai – paukščiai čiulbėjo, pušys siūbavo, šaligatviu žingsniavo moteris, stumdama vaiko vežimėlį ir kalbėdama telefonu.

Kai Arija puolė prie dviračių stovo ir atsirakino dviratį, kažkas stvėrė ją už rankos. Stipriai. Šalia stovėjo Meriditė ir labai atidžiai žiūrėjo į ją. Arija iš nuostabos išsižiojo. Paskui garsiai aiktelėjo.

– Tu nepasiliksi? – paklausė Meriditė.

Arija papurtė galvą.

– Aš... e... šeimyninės aplinkybės. – Ji trūktelėjo dviratį iš stovo ir ėmė kiek įmanydama minti.

– Palauk! – suriko Meriditė. – Grąžinsiu pinigus!

Tačiau Arija jau buvo įveikusi pusę kvartalo.

20

Laissez-faire reiškia „patrauk rankas“

Penktadienį per ekonomikos pamoką Endrius Kempbelas pasilenkė ir pliaukštelėjo per Spenserės sąsiuvinį.

– Klausyk, negaliu prisiminti, į „Foxy“ norėjai važiuoti limuzinu ar automobiliu?

Spenserė pavartė tarp pirštų rašiklį.

– Hm, manau, automobiliu.

Tai buvo nelengva. Paprastai tokia Primadona kaip ji reikalaudavo limuzino. Ir ji norėjo, kad jos šeima manytų, jog rytdienos pasimatymas su Endriumi rimtas. Tačiau jautėsi labai pavargusi. Naujas vaikinas buvo puiku, tačiau labai nelengva susitikinėti su juo ir išlikti ambicingiausia Rouzvudo mokyklos mokine. Vakar ji ruošė pamokas iki pusės trijų ryto. Per jogos treniruotę ėmė snūduriuoti – po to, kai Arija taip keistai išlėkė lauk. Galbūt Spenserei derėjo užsiminti apie E žinutę, tačiau Arija išbėgo jai nespėjus nė susivokti. Ji buvo užsnūdusi ir klasėje. Gal jai reiktų nueiti į medicinos sesers kabinetą ir nusnausti ant sulankstomos lovos?

Endrius nebeturėjo laiko užduoti daugiau klausimų. Ponas Makadamas pralaimėjo grumtynes su epidiaskopu – taip atsitikdavo kiekvieną pamoką – ir dabar stovėjo prie lentos.

– Pirmadienį laukiu jūsų esė klausimų, – sududeno jis. – Be to, turiu staigmeną. Jeigu elektroniniu paštu atsiųsit man savo esė iki rytojaus, kaip apdovanojimą gausite penkis papildomus įskaitos taškus.

Spenserė suglumusi sumirksėjo. Išsitraukė telefoną ir pasitikrino datas. Kaip greitai atėjo penktadienis. Ji peršoko į pirmadienį. Štai kaip. Ekonomikos esė iki pirmadienio.

Ji dar nepradėjo rašyti. Ji net nepradėjo apie tai galvoti. Kai antradienį ištiko fiasko su kreditinėmis kortelėmis, Spenserė manė Makadamo nurodytų knygų nueisianti į biblioteką. Bet paskui atsirado Vrenas, ir B su minusu nebelabai rūpėjo. Niekas neberūpėjo.

Trečiadienio naktį ji praleido Vreno namuose. Vakar, įsėlinusi į mokyklą tik po trečios pamokos, ji numojo ranka į žolės riedulio treniruotę ir vėl išvažiavo į Filadelfiją, šį sykį jau ne automobiliu, bet priemiestiniu traukiniu, nes pamanė, kad taip bus greičiau. Tačiau... jos traukinys įstrigo. Kai pagaliau atvyko į Trisdešimtosios gatvės stotį, ji turėjo tiktai keturiasdešimt penkias minutes iki grįžimo namo pietų. Vrenas ją pasitiko ir jiedu glamonėjosi ant nuošalaus suolelio už stoties gėlių stendo, ir jųdviejų bučiniai kvepėjo alyvomis.

Ji pastebėjo, kad dešimt pirmųjų „Pragaro“ giesmių taip pat užduota perskaityti iki pirmadienio. Ir trijų puslapių referatas iš Platono. Matematikos egzaminas. Pjesės „Audra“, pirmojo šių metų Rouzvudo vidurinės spektaklio, skaitymai taip pat pirmadienį. Ji padėjo galvą ant stalo.

– Panele Hastings?

Krūptelėjusi Spenserė pakėlė akis. Skambėjo skambutis, visi jau buvo išėję, ji liko viena. Kalmaras stovėjo prie jos.

– Atsiprašau, kad pažadinau, – ištarė šaltai.

– Ne... Aš tikrai ne... – Spenserė subruzdo rinkti savo daiktus. Tačiau buvo per vėlu. Kalmaras nuvalė užrašus nuo lentos. Ji pastebėjo, kad jis lėtai linguoja galvą, tarsi ji būtų visiškai beviltiška.

– Gerai, – sušnabždėjo Spenserė. Ji sėdėjo prie kompiuterio apsikrovusi popieriaus lapais ir knygomis. Ji dar sykį lėtai pakartojo pirmąjį esė klausimą.

Paaiškinti Adamo Smito „nematomos rankos“ koncepciją laissez-faire ekonomikoje ir pateikti šiuolaikinį pavyzdį.

Geraaai.

Anksčiau Spenserė būtų perskaičiuosi ekonomikos kurso užduotis ir visą Adamo Smito knygą, išmarginusi pastabomis tinkamus puslapius ir surašiusi atsakymo metmenis. Tačiau ne dabar. Ji neturėjo jokios nuovokos, ką apskritai reiškia laissez-faire. Ar tai pasiūla ir paklausa? Ir kas ten nematoma? Ji įrašė keletą raktinių žodžių į Vikipedijos paiešką, tačiau teorijos buvo painios ir nežinomos. Tas pats ir su jos pamokų užrašais; ji neprisiminė, kad būtų apie tai ką nors užsirašiusi.

Ji arė mokykloje vienuolika ilgų, įtemptų metų – netgi dvylika, jeigu skaičiuotume Montessori mokyklą prieš vaikų darželį. Tai nejaugi ji negali šiek tiek susimauti, gauti įvertinimą B su minusu ir šį semestrą pasiekti reikiamą lygį vėliau?

Tačiau įvertinimas buvo svarbesnis nei iki šiol. Vakar, kai juodu su Vrenu traukinio stotelėje pagaliau atsiplėšė vienas nuo kito, jis pasiūlė jai baigti mokyklą dar šių metų pabaigoje ir parašyti prašymą į Pensilvanijos universitetą. Spenserei sumanymas labai patiko ir keletą paskutinių minučių prieš atvykstant jos traukiniui jiedu fantazavo apie butą, kurį abu nuomotųsi, kaip įsirengtų kiekvienas po atskirą kampą mokytis ir kaip įsigytų katiną – Vrenas būdamas mažas niekad jo neturėjo, nes jo brolis buvo alergiškas.

Važiuojant traukiniu namo ši idėja suvešėjo Spenserės galvoje, ir kai tik ji grįžo į savo kambarį, iš karto pasitikrino, ar jai užtektų kreditų baigti Rouzvudo mokyklą ir pateikti prašymą į Pensilvanijos universitetą. Keblumas toks, kad ir Melisa lankė tą patį universitetą, tačiau tai didelė mokymo įstaiga ir Spenserė vylėsi, kad jos niekad nesusitiktų.

Ji atsiduso ir žvilgtelėjo į telefoną. Vrenas sakė, kad paskambins jai tarp penktos ir šeštos, o dabar buvo jau pusė septynių. Spenserė nervindavosi, kai žmonės nepadarydavo to, ką žadėję.

Užmetė akį į praleistų skambučių skyrių patikrinti, ar ten nėra jo numerio. Patikrino balso paštą, nes priėmimo ryšys juk kartais sutrinka. Jokių naujų žinučių.

Galiausiai ji paskambino Vrenui. Atsiliepė balso paštas. Spenserė nusviedė telefoną ant lovos ir vėl įbedė akis į klausimus. Adamas Smitas. Laissez-faire. Nematomos rankos. Didelės, stiprios, britiškos gydytojo rankos. Glamonėjančios jos kūną.

Ji kovojo su pagunda dar sykį paskambinti Vrenui. Tai atrodė labai paaugliška – kai tik Vrenas pasakė, kad ji atrodo suaugusi, ji ėmė kreipti dėmesį į kiekvieną savo poelgį. Jos telefono melodija buvo grupės „Black Eyed Peas“ daina „My Humps“; ar Vrenui tai atrodė taip pat ironiška kaip ir jai, ar tiesiog paaugliška? Arba pliušinė beždžionėlė, prisegta ant jos kuprinės? Ir ar būtų vyresnė mergina susimąsčiusi, kad jie gali patekti į bėdą, kai Vrenas nematant pardavėjui iš gėlių parduotuvės stendo nuskynė tulpę ir nesumokėjęs įteikė ją Spenserei?

Saulė ėmė grimzti į medžių lajas. Kai tėvas kyštelėjo galvą į jos kambarį, Spenserė pašoko.

– Mes tuojau valgysim, – pasakė jis. – Melisa šįvakar neprisijungs.

– Gerai, – atsakė Spenserė. Tai buvo pirmas nepriešiškas žodis, kurį pastarosiomis dienomis jai ištarė tėvas.

Tėčio platininis „Rolex“ žybtelėjo saulės šviesoje. Jo veidas atrodė kone... atgailaujantis.

– Paėmiau keletą bandelių su cinamonu, kurias tu mėgsti. Dabar jas kiek pakaitinsiu.

Spenserė sumirkčiojo. Kai jis tai pasakė, ji iš karto užuodė bandelių kvapą orkaitėje. Tėtis žinojo, kad cinamono bandelės iš „Struble“ kepyklos Spenserei yra skaniausias maistas pasaulyje. Kepykla buvo atokiau nuo jo teisinės kontoros ir jis retai turėdavo laiko jų nupirkti. Tai iš tiesų buvo bandelių pavidalo alyvų šakelė.

– Melisa sakė, tu kažką pakvietei į „Foxy“, – ištarė jis. – Ar mes jį pažįstame?

– Endrių Kempbelą, – atsakė Spenserė.

Ponas Hastingsas pakėlė antakius.

– Klasės seniūną Endrių Kempbelą?

– Taip. – Tai buvo jautrus pokalbio objektas. Endrius nugalėjo Spenserę kovoje dėl seniūno posto; tėvai nusiminė dėl jos pralaimėjimo. Šiaip ar taip, Melisa buvo klasės seniūnė.

Ponas Hastingsas atrodė patenkintas. Paskui jis nuleido akis.

– Ką gi, gerai, kad tu... Džiaugiuosi, kad ta painiava baigėsi.

Spenserė vylėsi, kad jos skruostai nešviečia ryškiai raudonai.

– E... o ką apie tai mano mama?

Tėtis nusišypsojo jai.

– Ji pritars.

Jis patapšnojo durų staktą, paskui nužingsniavo koridoriumi. Spenserė jautėsi kalta ir sutrikusi. Cinamono bandelės iš apačios kvepėjo beveik taip, tarsi jau pridegusios.

Telefonas suskambo išgąsdindamas ją. Ji šoko prie jo.

– Sveikutė. – Kai ji atsiliepė, Vrenas atrodė patenkintas ir įsiaudrinęs ir tuojau pat suerzino Spenserę. – Kaip sekasi?

– Kur tu buvai? – reikliai pasiteiravo Spenserė.

Vrenas patylėjo.

– Su keletu mokslo draugų išėjom prasiblaškyti prieš šio vakaro pamainą.

– Kodėl nepaskambinai anksčiau?

Vrenas vėl patylėjo.

– Bare buvo labai triukšminga. – Jo balsas tapo oficialus, susierzinęs.

Spenserė sugniaužė kumščius.

– Atsiprašau, – pasakė ji. – Ko gero, aš šiek tiek įsitempusi.

– Spenserė Hastings įsitempusi? – Ji buvo tikra, kad Vrenas šypsosi. – Kodėl?

– Ekonomikos referatas, – atsiduso ji. – Tai katastrofa.

– Ak, – ištarė Vrenas. – Spjauk į jį. Atvažiuok pas mane.

Spenserė sudvejojo. Jos užrašai netvarkingai mėtėsi ant stalo. Ant grindų gulėjo šios savaitės testas raštu. B su minusu švytėjo kaip neoninis ženklas.

– Negaliu.

– Na ką gi, – sunkiai atsiduso Vrenas. – Vadinasi, rytoj? Ar galėsiu su tavim praleisti visą dieną?

Spenserė įsikando sau į skruostą.

– Rytoj taip pat negaliu. Aš... Aš turiu eiti į labdaros vakarą. Eisiu su vaikinu iš mokyklos.

– Į pasimatymą?

– Ne visai.

– Kodėl nepakvietei manęs?

Spenserė susiraukė.

– Tai visai ne dėl to, kad jis man patiktų. Jis tik berniūkštis iš mokyklos. Bet, jeigu tu nenori, aš neisiu.

Vrenas sukrizeno.

– Nenoriu tavęs apsunkinti. Eik į tą labdaros vakarą. Pasilinksmink. Mes galėsime pasimatyti sekmadienį. – Paskui jis pasakė, kad jau turi lėkti – prasideda jo pamaina ligoninėje. – Sėkmės rašant referatą, – pridūrė jis. – Neabejoju, kad susitvarkysi.

Spenserė ilgesingai spoksojo į užrašą telefono monitoriuje „Pokalbis baigtas“. Jie kalbėjosi ištisą minutę ir keturiasdešimt šešias sekundes.

– Žinoma, susitvarkysiu, – sušnabždėjo ji telefonui. Savaitę vėluodama.

Eidama pro kompiuterį pastebėjo, kad gautas naujas elektroninis laiškas. Jis atėjo apytikriai prieš penkias minutes, kai ji kalbėjosi su tėvu.

Nori be vargo gauti A? Manau, žinai, kur tai rasti. – E

Spenserei susitraukė skrandis. Žvilgtelėjo pro langą, tačiau pievelėje nieko nebuvo. Ji iškišo galvą į lauką, norėdama patikrinti, ar kur nors nėra pritvirtintos sekimo kameros arba mini mikrofono. Tačiau viskas, ką pamatė, buvo pilkai rudas mūrinis jos namo eksterjeras.

Savo vidurinės mokyklos užrašus Melisa saugojo šeimos kompiuteryje. Ji buvo tokia pat pedantė kaip ir Spenserė ir saugodavo viską. Spenserei net nereiktų prašyti Melisos leidimo pasižiūrėti į jos užrašus – jie buvo bendrajame diske.

Bet kaip, po velnių, E apie tai sužinojo?

Tai buvo didelė pagunda. Nebent... ne. Šiaip ar taip, Spenserė abejojo, kad E norėtų jai padėti. Ar tai buvo įmantriai paspęsti spąstai? Ar galėtų E būti Melisa?

– Spensere? – pašaukė motina iš apačios. – Pietūs!

Spenserė sumažino elektroninį laišką ir išsiblaškiusi patraukė durų link. Dalykas tas, kad jeigu ji pasinaudotų Melisos užrašais, tada turėtų laiko užbaigti kitiems namų darbams ir pamatytų Vreną. Ji galėtų pakeisti keletą žodžių... pasinaudojusi enciklopedija... Ji niekad dar nebuvo to dariusi.

Jos kompiuteris skambtelėjo dar sykį, ir ji atsisuko.

P. S. Tu įskaudinai mane, taigi aš ketinu įskaudinti tave. O gal turėčiau įskaudinti ne tave, o naująjį draugą? Jūs, merginos, geriau saugokitės – aš pasirodysiu, kai jūs to mažiausiai tikėsitės. – E

21

Kažkoks slaptas gerbėjas...

Penktadienio popietę Hana sėdėjo stadione ir žiūrėjo Rouzvudo vaikinų futbolo komandos rungtynes su Lansingo mokykla. Tačiau ji negalėjo susikaupti. Jos visada prižiūrimi nagai buvo atšerpetoję, nuo nervingo pešiojimo nykščių oda nusėta kraujosruvom, o akys nuo nemigos raudonos, tarsi ji sirgtų aštriu infekciniu konjunktyvitu. Ji turėtų tūnoti namie. Sėdėti futbolo stadiono tribūnose per daug vieša.

Aš stebiu tave, rašė E. Geriau daryk tai, ką tau sakau.

O gal tai tas pats, ką politikai sako apie teroristų atakas: jeigu tu bijodamas jų išpuolių lindėsi užsidaręs namuose, tai reikš, kad teroristai laimėjo. Ji sėdės čia ir žiūrės futbolą, kaip tai darydavo visus pastaruosius metus ir anksčiau.

Paskui Hana apsižvalgė. Tas kažkas tikrai, iš tiesų žinojo apie Dženos Atvejį – ir grasino apkaltinti ją – įbauginti. O ką, jeigu E iš tiesų pasakytų tėvui? Tik ne dabar. Ne dabar, kai viskas galėtų susitvarkyti.

Ji jau nežinia kelintą sykį ištiesė kaklą, tarp žiūrovų žvalgydamasi Monos. Stebėti žaidžiančius vaikinus buvo mažytė Hanos-Monos tradicija; jos sumaišydavo „SoCo“ viskį su saldžia kola iš stadiono bufeto ir šūkaliodavo užgaulias seksualias užuominas priešininkų komandai. Bet Mona buvo dingusi. Po nemalonaus vakarykščio susikirtimo prekybos centre juodvi dar nesikalbėjo.

Hana pastebėjo švystelėjusią šviesią arklio uodegą ir raudoną palaidą kasą ir susigūžė. Atėjo Raili ir Naomė ir juodvi lipo laipteliais į vietas netoli Hanos. Šiandien merginos nešėsi vieną prie kitos priderintas patentuotas odines „Chanel“ rankines ir vilkėjo akivaizdžiai naujutėlaičiais laisvais tvido apsiaustais, tarsi būtų vėsus ruduo, o ne vasariškai šilta, virš dvidešimties laipsnių įšilusi diena. Kai jos pažvelgė Hanos pusėn, Hana greitai apsimetė susidomėjusi futbolo varžybomis, nors nė nežinojo, koks rezultatas.

– Hana taip apsirengusi atrodo stora, – išgirdo šnabždančią Raili.

Hana pajuto, kaip karštis mušė į skruostus. Ji žvilgtelėjo į savo medvilninio „C&C California“ švarkelio šiek tiek paplatėjusį juosmenį. Ko gero, ji sustorėjo, nes dėl nervinių priepuolių visą šią savaitę nuolat ėdė. Nors bandė atsikratyti įpročio nuolat viską išvemti – dabar ji vėl norėjo tai padaryti.

Varžybose buvo paskelbta pertrauka, ir Rouzvudo mokyklos vaikinai nurisnojo prie savo suolo. Šonas šleptelėjo ant žolės ir ėmė masažuotis blauzdą. Hana pasinaudojo proga ir sunkiai nužingsniavo žemyn tarp metalinių žiūrovų suolų. Vakar, po to, kai E parašė jai, ji nebepaskambino Šonui ir nepranešė, kad neis į vakarą. Buvo per daug sukrėsta.

– Hana, – ištarė Šonas, pamatęs ją stovinčią šalia. – Sveika. – Šiandien kaip visada jis atrodė puikiai, nepaisant to, kad jo marškinėliai buvo permirkę prakaitu, o veidas apžėlęs smulkučiais šeriais. – Kaip laikaisi?

Hana atsisėdo šalia jo parietusi kojas po savimi ir aptvarkė savo klostuotą uniforminį sijoną taip, kad futbolininkai negalėtų pamatyti jos kelnaičių.

– Aš... – Ji sunkiai nurijo seiles, iš visų jėgų stengdamasi nepravirkti. Kraustausi iš proto. Esu kankinama E. – Žinai, e, klausyk. – Ji suplojo delnais. – Aš neisiu į „Foxy“.

– Tikrai? – kilstelėjo galvą Šonas. – Kodėl ne? Kas atsitiko?

Hana perbraukė ranka per trumpai nupjautą, saldžiai kvepiančią futbolo aikštės žolę. Šonui ji buvo pasakojusi tą pačią istoriją kaip ir Monai – kad jos tėvas miręs.

– Tai... sudėtinga. Bet, e, pamaniau, turėčiau tau pasakyti.

Šonas atsegė lipdukus ant blauzdų apsaugų, paskui vėl užsegė. Akimirksnį Hana matė jo puikias, raumeningas blauzdas. Dėl kažkokių priežasčių ji manė, kad jos seksualiausia jo kūno dalis.

– Vadinasi, ir aš neturėčiau eiti.

– Tikrai? – paklausė ji išgąstingai.

Šonas gūžtelėjo.

– Visi mano draugai eina su merginomis. Aš būčiau vienintelis be poros.

– Ak. – Hana patraukė kojas, kad galėtų praeiti komandos treneris, įbedęs nosį į aplanką su gnybtuvu. Ji vos susilaikė nepliaukštelėjusi sau. Ar tai reiškia, kad Šonas galvojo ją kviesti į vakarą?

Šonas prisidengė akis ir pažvelgė į ją.

– Ar tau viskas gerai? Tu atrodai... nuliūdusi.

Hana susinėrė rankas ant nuogų kelių. Jai reikėjo su kuo nors pasikalbėti apie E. Žinoma, tik ne čia.

– Aš tiesiog pavargusi, – atsiduso ji.

Šonas atsargiai palietė Hanos riešą.

– Klausyk. Galbūt kitą savaitę kurį nors vakarą nueikime papietauti. Nežinau... Ko gero, mes turėtume apie daug ką pasikalbėti.

Hanos širdis suspurdėjo.

– Žinoma. Puikus sumanymas.

– Gerai. – Šonas šypsodamasis atsistojo. – Vadinasi, pasimatysime.

Orkestras užgrojo Rouzvudo mokyklos kovos maršą pranešdamas, kad pertrauka baigėsi. Hana ėmė lipti į viršutines tribūnos eiles jausdamasi truputėlį geriau. Kai ji sugrįžo į savo vietą, Raili ir Naomė labai rimtai žiūrėjo į ją.

– Hana! – riktelėjo Naomė, kai Hanos ir jos akys susitiko. – Sveikutė!

– Sveika, – atsakė Hana, kiek jėgos leidžia sukaupusi apsimestinio meilumo.

– Ar kalbėjaisi su Šonu? – per savo šviesią arklio uodegą perbraukė ranka Naomė. Ji nuolatos liguistai rūpinosi savo plaukais. – Maniau, kad judu išsiskyrėt mirtinai susipykę.

– Mes nesusipykome, – atsakė Hana. – Mes likome draugai... ar kažkas panašaus.

Raili tyliai sukikeno.

– Tai tu jį atstūmei, tiesa?

Hanos skrandis susitraukė. Ar kas nors apie tai papasakojo?

– Taip.

Naomė ir Raili susižvalgė. Paskui Naomė paklausė:

– Ar eisi į „Foxy“?

– Tiesą sakant, ne, – išdidžiai atšovė Hana. – Pietausiu su tėvu „Le Bec-Fin“.

– Oho, – susiraukė Naomė. – Girdėjau, kad į „Le Bec-Fin“ žmonės kviečia vieni kitus, kad niekas jų nepamatytų kartu.

– Ne, nesąmonė. – Karštis plūstelėjo Hanai į skruostus. – Tai geriausias restoranas Filadelfijoje. – Ją apėmė panika. O gal „Le Bec-Fin“ pasikeitė?

Naomė patraukė pečiais ir nutaisė abejingą veidą.

– Sakau, ką girdėjau, tik tiek.

– Taigi. – Raili išplėtė savo rudas akis. – Visi tai žino.

Staiga Hana šalia ant suolo pastebėjo popierių. Jis buvo sulankstytas ir atrodė kaip lėktuvėlis ir dar prispaustas akmeniu.

– Kas čia? – paklausė Naomė. – Origamis?

Hana išlankstė lėktuvėlį ir išskleidė lapą.

Sveika, Hana, dar sykį! Noriu, kad perskaitytum Naomei ir Raili sakinius, parašytus žemiau. Ir neapgaudinėk! Jeigu neperskaitysi, visi sužinos tiesą apie tave – pati žinai, ką. Tai susiję ir su tėčiu. – E

Hana spoksojo į pastraipą žemiau, parašytą dailia, nepažįstama rašysena.

– Ne, – sušnabždėjo jinai, o jos širdis ėmė daužytis. Tai, kas buvo E užrašyta, sugriautų jos nepriekaištingą reputaciją visiems laikams:

Noelio vakarėlyje aš bandžiau įlįsti Šonui į kelnes, tačiau jis mane atstūmė. Ir, ak taip, aš prisiverčiu viską išvemti mažiausiai tris kartus per dieną.

– Hana, ar tu gavai maaaailės laišką? – suburkavo Raili. – Ar jis nuo slapto gerbėjo?

Hana žvilgtelėjo į Naomę ir Raili, vilkinčias trumpus, klostuotus sijonus ir avinčias aukštakulnius batelius. Juodvi spoksojo į ją kaip vilkai, užuodę jos silpnumą.

– Ar matėte, kas tai padėjo? – paklausė ji, tačiau merginos abejingai pažvelgė į ją ir gūžtelėjo pečiais.

Tada ji apžvelgė tribūnas, kiekvieną vaikų grupelę, tėvus, netgi Lansingo mokyklos autobuso vairuotoją, stovėjimo aikštelėje atsirėmusį į autobusą ir rūkantį cigaretę. Kad ir kas tai padarė, jis turėtų būti čia, tiesa? Juk turėjo žinoti, kad Naomė ir Raili sėdi netoli nuo jos.

Ji dar sykį žvilgtelėjo į raštelį. Ji negali to pasakyti joms. Jokiu būdu.

Bet paskui ji prisiminė paskutinį sykį, kai tėtis paklausė apie Dženos nelaimę. Jis sėdėjo ant jos lovos ir ilgai spoksojo į megztą kojinę-aštuonkojį, kurį Arija padovanojo jai.

– Hana, – pagaliau prabilo jisai. – Man neramu dėl tavęs. Pasakyk man, kad jūs nežaidėt su fejerverkais tą naktį, kai ta mergaitė apako.

– Aš... aš neliečiau fejerverkų, – sušnabždėjo Hana. Ir tai nebuvo melas.

Futbolo aikštėje du Lansingo žaidėjai džiaugsmingai sumušė delnais. Kažkur po tribūnomis kažkas prisidegė žolės suktinę; šlykštus, aitrus kvapas pasiekė Hanos šnerves. Ji suglamžė popieriaus skiautę, atsistojo ir jausdama pykinimą nuėjo prie Naomės ir Raili. Juodvi suglumusios žvilgtelėjo į ją. Raili net išsižiojo. Hana pajuto, kad jai dvokia iš burnos, kaip ir tiems, kurie laikosi Atkinsono dietos.

– NoeliovakarėlyjeašbandžiauįlįstiŠonuiįkelnestačiaujismaneatstūmė, – išpyškino Hana. Paskui giliai įkvėpė. Ji nevisiškai tiksliai vykdė reikalavimus, bet koks skirtumas. – Iraktaipašprisiverčiuviskąišvemtimažiausiaitriskartusperdieną.

Hana išpylė sunkiai suprantamą žodžių kratinį ir greitai apsisuko.

– Ką ji pasakė? – išgirdo Raili šnabždesį, tačiau ji neketino atsigręžti ir jai paaiškinti.

Ji nutrepeno tribūnos laiptais žemyn, žvalgydamasi aplinkui kieno nors motinos, nešiojančios padėklą su kola ir spragintais kukurūzais. Ji ieškojo ko nors – bet ko, – kas žvalgytųsi atgal. Bet nieko nepamatė. Nė vieno asmens, kuris kikentų ar šnabždėtųsi. Visi tiesiog stebėjo Rouzvudo komandos puolimą Lansingo vartų link.

Tačiau E turėjo būti čia. E turėjo stebėti.

22

Negali manipuliuoti tiesa

Penktadienio vakarą savo kambaryje Arija išjungė radiją. Pastarąją valandą vietinis laidų vedėjas nesiliaudamas kalbėjo apie „Foxy“. Jo besiklausant galėjo kilti įspūdis, kad tai kosminio erdvėlaivio paleidimas ar prezidento inauguracija, o ne kažkoks kvailas labdaros vakaras.

Ji klausėsi garsų, sklindančių iš virtuvės, kur buvo jos tėvai. Tai nebuvo įprastinė garsų kakofonija – radijo naujienos, CNN ar vietinio TV kanalo transliuojamos žinios ar klasikinio eksperimentinio džiazo plokštelė. Arija girdėjo tiktai puodų ir keptuvių skimbčiojimą. Paskui kažkas sudužo.

– Atsiprašau, – sausai tarstelėjo Ela.

– Nieko baisaus, – atsiliepė Baironas.

Arija vėl atsisuko į skreitinuką, kas akimirką jausdamasi vis bjauriau. Trumpai pabendravusi su Meridite, dabar ji nusprendė paieškoti apie ją informacijos internete. Jeigu pasitelkęs internetą ką nors imi narstyti po kaulelį, sunku sustoti. Arija sužinojo Meriditės pavardę – Stivens – iš „Strawberry Ridge“ jogos tvarkaraščio, kurį rado internete, taigi dabar ji per „Google“ paiešką mėgino rasti Meriditės telefono numerį. Ji pamanė, kad gal pamėgintų paskambinti jai ir mandagiai paprašyti, kad paliktų Baironą ramybėje. Paskui ji rado jos adresą ir norėjo pažiūrėti, ar toli Meriditė gyvena, todėl atsidarė „MapQuest“ programą. Paskui ją apėmė šėlas. Ji perskaitė pirmakursės Meriditės referatą apie poetą Viljamą Karlosą Viljamsą. Ji įsibrovė į Holio studentų portalą patikrinti Meriditės pažymių. Meriditė buvo „Friendster“, „Facebook“ ir „MySpace“ narė. Jos mėgstamiausi filmai buvo „Donis Darko“, „Paryžius, Teksasas“ ir „Princesė nuotaka“, be to, ji domėjosi keistais dalykais, tokiais kaip sniego rutuliai, tai či ir šaldytuvų magnetukai.

Kitame gyvenime Arija ir Meriditė būtų galėjusios tapti draugėmis. Dėl to buvo dar sunkiau padaryti tai, ko paskutiniame laiške reikalavo E: sutvarkyk tai pati.

Jausmas buvo toks, lyg E grasinimai būtų išdeginę skylę jos telefone, ir kai ji pagalvodavo, kad jogos klube šį rytą matė ne tik Meriditę, bet ir Spenserę, jai darėsi neramu. Ką ten veikė Spenserė? Ar Spenserė ką nors žino?

Septintoje klasėje Arija papasakojo Elei mačiusi Tobį dramos studijoje, kai Elė ir Spenserė gulėjo prie pastarosios baseino.

– Arija, jis nieko nežino, – atsakė Elė, ramiai tepdamasi daugiau kremo nuo įdegio. – Atvėsk.

– Bet iš kur tu gali žinoti? – užprotestavo Arija. – O kaip tas tipas, kurį tą naktį mačiau prie namelio medyje? Gal jis papasakojo Tobiui! O gal tai ir buvo Tobis!

Spenserė susiraukė, paskui žvilgtelėjo į Elison.

– Ele, gal tu turėtum tiesiog...

Elė garsiai krenkštelėjo.

– Spense, – ištarė ji perspėjamai.

Arija sutrikusi pažvelgė čia į vieną, čia į kitą. Paskui ji išpyškino klausimą, kurio jau seniai norėjo paklausti:

– Ką jūs ten šnabždėjotės tą naktį, kai atsitiko nelaimė? Kai aš nubudau, o jūs lindėjote vonioje?

Elė pakėlė galvą.

– Mes nesišnabždėjome.

– Ele, mes šnabždėjomės, – sušnypštė Spenserė.

Elė dar sykį griežtai į ją žvilgtelėjo, paskui atsisuko į Ariją.

– Klausyk, mes nesišnabždėjome apie Tobį. Be to, – ji šyptelėjo Arijai, – ar jūs nebeturit didesnių rūpesčių?

Arija pyktelėjo. Vos prieš keletą dienų juodvi su Ele nustvėrė jos tėvą su Meridite.

Spenserė trūktelėjo Elę už rankos.

– Ele, aš tikrai manau, kad turėtum pasakyti...

Elė kilstelėjo ranką.

– Spense, prisiekiu Dievu.

– Prisieki Dievu ką? – klyktelėjo Spenserė. – Ar manai, kad tai lengva?

Kai šį rytą sutiko Spenserę jogos studijoje, Arija buvo nusprendusi pasigauti ją mokykloje ir pasikalbėti. Spenserė ir Elė kažką nuo jos slėpė ir galbūt tai buvo susiję su E. Tačiau... ji išsigando. Ji manė, kad pažįsta senas drauges kaip savo penkis pirštus. Bet dabar ji suprato, kad visos jos turi tamsių paslapčių, kuriomis nenori dalintis... ir galbūt ji niekad gerai jų nepažinojo.

Suskambo Arijos mobilusis telefonas ir pažadino ją iš prisiminimų. Ji krūptelėjo ir telefonas nukrito į krūvą nešvarių marškinėlių, kuriuos ji ketino išskalbti. Ji pakėlė aparatą.

– Sveika, – pasigirdo vaikino balsas. – Čia Šonas.

– O! – šūktelėjo Arija. – Kaip einasi?

– Neblogai. Ką tik grįžau iš futbolo varžybų. Ką veiki šįvakar?

Arija džiaugsmingai sujudėjo.

– E... tiesą sakant, nieko.

– Nori kur nors nueit?

Ji išgirdo kažką nulipant laiptais. Paskui tėvo balsą:

– Aš išeinu.

Trinktelėjo lauko durys. Jis nepietaus su jomis. Ir vėl.

Ji priglaudė burną prie telefono.

– O ką, jeigu dabar pat?

Šonas pastatė savo „Audi“ tuščioje stovėjimo aikštelėje ir nusivedė Ariją į krantinę. Jiems iš kairės buvo grandininė tvora, iš dešinės – nuožulnus takas. Virš jų tiesėsi estakadinio geležinkelio bėgiai, o apačioje plytėjo visas Rouzvudas.

– Mudu su broliu šią vietą suradome prieš metus, – paaiškino Šonas.

Jis patiesė ant žolės savo kašmyro megztinį ir mostu pakvietė ją prisėsti. Paskui iš kuprinės ištraukė chromuotą termosą ir ištiesė jai.

– Nori gurkštelėt?

Arija užuodė romo „Captain Morgan“ kvapą.

Ji godžiai gurkštelėjo, paskui vogčiomis žvilgtelėjo į jį. Jo veidas buvo dailus ir drabužiai atrodė puikiai, tačiau jis nebuvo vienas iš tų tipiškų Rouzvudo vaikinų, kurių išvaizda sakyte sako: Aš karštas ir aš tai žinau.

– Ar dažnai čia ateini? – paklausė ji.

Šonas gūžtelėjo pečiais ir atsisėdo šalia jos.

– Nedažnai. Tik kartais.

Arija manė, kad Šonas ir jo tipiškų Rouzvudo vaikinų kompanija važinėja visą naktį po vakarėlius arba geria nudžiautą tėvų alų kieno nors tuščiuose namuose, su „PlayStation“ žaisdami „Automobilių vagystę“. Ir, žinoma, pabaigai dar pamirksta karšto vandens kubile. Rouzvude beveik visi savo užpakaliniame kieme turėjo karšto vandens kubilus.

Apačioje mirkčiojo miesto žiburiai. Arija matė Holio koledžo špilį, švytintį matine šviesa.

– Nuostabu, – atsiduso ji. – Negaliu patikėti, kad nežinojau apie šią vietą.

– Na, mes anksčiau gyvenom netoli nuo čia, – nusišypsojo Šonas. – Mudu su broliu savo motokrosiniais motociklais išmaišėme visas apylinkes. O dar mes ateidavom čia ir žaisdavom „Bleiro raganą“.

– „Bleiro raganą“? – pakartojo Arija.

Jis linktelėjo.

– Kai pasirodė filmas, mes buvome užsidegę sukurti savąjį filmą apie vaiduoklius.

– Aš taip pat! – riktelėjo Arija taip susijaudinusi, kad net uždėjo delną Šonui ant rankos. Ji greitai atitraukė ranką. – Tik aš iškasiau kieme urvą.

– Ar vis dar turi įrašą? – paklausė Šonas

– Taip. O tu?

– Aha. – Šonas patylėjo. – Gal galėtum kada nors ateiti ir kartu pažiūrėt?

– Aš mielai, – nusišypsojo jinai.

Šonas ėmė jai priminti croque-monsieur, kurį kartą buvo užsisakiusi Nicoje. Iš pirmo žvilgsnio tai buvo paprastas biskvitinis pyragas su sūrio apkepu, nieko ypatingo. Tačiau, kai ji paragavo, pasirodė, kad sūris „Brie“ rūšies, o po juo portabello grybų gabaliukai. Jis buvo kur kas įvairesnis, nei iš pradžių atrodė.

Šonas atsilošė atgal, pasiremdamas ant alkūnių.

– Kartą mudu su broliu čia atėję nustvėrėme porelę, užsiimančią seksu.

– Tikrai, – sukikeno Arija.

Šonas paėmė iš jos puoduką.

– Taip. Ir jie buvo taip užsiėmę, kad iš pradžių nepastebėjo mūsų. Aš traukiausi atgal labai lėtai, bet paskui kluptelėjau ant akmenų. Jie velniškai išsigando.

– Neabejoju. – Ji pašiurpo. – Dieve, tai turėtų būti siaubinga.

Šonas kumštelėjo jai į ranką.

– Ką, niekad nedarei to viešai?

Arija nusuko akis į šalį.

– Ne.

Keletą akimirkų jiedu tylėjo. Arija sunkiai galėjo nusakyti savo jauseną. Šiek tiek nesmagu. Bet kartu... truputį maloniai susijaudinusi. Atrodė, kad kažkas tuoj atsitiks.

– Taigi, e, atsimeni paslaptį, kurią man atskleidei savo automobilyje? – paklausė ji. – Apie nenorą saugoti nekaltybę.

– Taip.

– Kodėl tu... kodėl tu manai, kad to nebenori?

Šonas vėl atšlijo atgal ir atsirėmė alkūnėmis.

– Pradėjau lankyti N klubą, kadangi visi buvo pamišę dėl sekso, ir aš norėjau pamatyti, kodėl žmonės N klube nusprendė neskubėti.

– Ir?

– Na, manau, kad jie dažniausiai bijo. Bet taip pat manau, kad jie norėtų sutikti tinkamą porą. Na, žmogų, su kuriuo galėtų būti visiškai atviri ir patys savimi.

Jis nutilo. Arija apsikabino kelius ir prispaudė juos prie krūtinės. Ji norėjo – gal tik truputį, – kad Šonas pasakytų: „Arija, aš manau, kad tu esi tinkama pora.“ Ji atsiduso.

– Aš jau mylėjausi, vieną kartą.

Šonas padėjo puodelį ant žolės ir pažvelgė į ją.

– Islandijoje, praėjus metams, kai ten nuvykau, – pridūrė jinai. Buvo keista ištarti tai garsiai. – Tai buvo vaikinas, kuris man patiko. Oskaras. Jis taip pat norėjo kaip ir aš, tačiau... Aš nežinau. – Ji nubraukė plaukus nuo veido. – Aš nemylėjau jo ar panašiai. – Ji nutilo. – Tu pirmasis, kam apie tai papasakojau.

Kurį laiką abu tylėjo. Arija jautė, kaip krūtinėje daužosi širdis. Kažkas toli apačioje kepė kepsnius; ji užuodė medžio anglis ir mėsainių kvapą. Ji girdėjo, kaip Šonas sunkiai nurijo seiles ir visu kūnu pasislinko kiek arčiau. Ji taip pat pasislinko jo pusėn, jausdamasi kiek įsitempusi.

– Eik su manim į „Foxy“, – leptelėjo Šonas.

Arija kilstelėjo galvą.

– Į „F-Foxy“?

– Labdaros vakaras. Puošnūs drabužiai? Šokiai? Girdėta?

Ji sumirkčiojo.

– Aš žinau, kas yra „Foxy“.

– Nebent tu jau su kuo nors eini. Ir, žinoma, mudu galėtume eiti kaip draugai.

Arija pajuto lengvą nusivylimo dilgtelėjimą, kai jis ištarė žodį draugai. Prieš akimirką ji manė, kad jiedu pasibučiuos.

– Tu dar nieko iki šiol nepakvietei?

– Ne. Todėl kviečiu tave.

Arija vogčiomis žvilgtelėjo į Šoną. Jos žvilgsnis sustojo ties nedidele smakro duobute. Elė tokius smakrus vadindavo „šiknasmakriais“, tačiau pastarasis atrodė labai mielas.

– Ką gi, gerai.

– Jėga, – nusišypsojo Šonas. Arija jam taip pat šyptelėjo. Tačiau... šis tas jai nedavė ramybės. Duodu tau laiko iki šeštadienio vidurnakčio, Pelene. Priešingu atveju... Šeštadienis jau rytoj.

Šonas pastebėjo nerimą jos veide.

– Kas yra?

Arija sunkiai nurijo seiles. Jos burnoje vis dar buvo romo skonis.

– Vakar buvau sutikusi moterį, su kuria kvailioja mano tėtis. Lyg ir netyčia. – Ji giliai įkvėpė. – Arba visai ne netyčia. Norėjau jos paklausti, kas gi vyksta, bet negalėjau. Tiesiog bijau, kad mano mama gali... gali juodu nutverti kartu. – Jos akyse pasirodė ašaros. – Nenoriu, kad mano šeima iširtų.

Šonas trumpam apkabino ją.

– O gal galėtum dar sykį pamėginti pakalbėti su ta mergina?

– Nežinau. – Ji spoksojo į savo rankas. Jos virpėjo. – Žinai, mintyse esu susidėliojusi ištisą kalbą jai. Aš tik norėčiau, kad ji išgirstų ir mano nuomonę. – Arija išrietė nugarą ir žvilgtelėjo aukštyn į dangų, tarsi visata galėtų pasiūlyti jai atsakymą. – Bet galbūt tai kvailas sumanymas.

– Visai ne. Aš eisiu su tavimi. Palaikysiu moraliai.

Ji žvilgtelėjo į jį.

– Tu... tu tikrai eitum?

Šonas pažvelgė virš medžių viršūnių.

– Tuojau pat, jeigu tik nori.

Arija paskubom papurtė galvą.

– Aš negaliu tuojau pat. Aš palikau savo, e, užrašus namie.

Šonas gūžtelėjo.

– Ar tu atsimeni, ką nori pasakyti?

– Manau, taip, – silpnai ištarė Arija. Ji taip pat žvilgtelėjo virš medžių. – Tiesą sakant, čia netoli... Ji gyvena kaip tik už šios kalvos. Senajame Holyje. – Ji tai sužinojo iš interneto, šniukštinėdama medžiagos apie Meriditę.

– Nagi, – ištiesė jai ranką Šonas. Kol ji spėjo ką nors pagalvoti, jie jau lėkė žemyn žole apaugusia kalva, palikę Šono automobilį stovėjimo aikštelėje.

Jiedu kirto gatvę į Senąjį Holį, kur studentų miestelio kaimynystėje stovėjo daugybė aptrupėjusių, vaiduokliškų Viktorijos stiliaus namų. Seni „Volkswagen“, „Volvo“ ir „Saab“ automobiliai eilėmis stovėjo šalikelėse. Penktadienio vakare rajonas buvo visiškai tuščias. Galbūt kur nors Holyje vyko koks nors didelis renginys. Arija spėliojo, ar suras Meriditę namie; ji vylėsi, kad jos nebus.

Įveikusi pusę antrojo kvartalo, Arija sustojo prie rausvo namo, kurio verandoje buvo padžiautos dvi poros bėgimo batelių, o ant įvažiavimo keliuko kreida buvo nupieštas penis. Panašu, kad Meriditė gyvena čia.

– Manau, kad čia.

– Ar nori, kad palaukčiau? – sušnabždėjo Šonas.

Arija timptelėjo megztinį. Staiga pasidarė vėsu.

– Ko gero. – Tada ji stvėrė Šoną už rankos. – Aš negaliu.

– Žinoma, kad gali. – Šonas uždėjo rankas jai ant pečių. – Aš būsiu čia, gerai? Nieko blogo tau neatsitiks. Pažadu.

Arija pajuto dėkingumo antplūdį. Jis buvo toks... mielas. Ji palinko ir švelniai pabučiavo Šoną į lūpas; kai ji atšlijo nuo jo, jis atrodė apstulbęs.

– Ačiū, – ištarė ji.

Ji lėtai užlipo aplūžusiais Meriditės prienamio laiptais, jausdama, kaip iš vidaus ją kaitina romas. Ji išgėrė tris ketvirčius Šono gertuvės, o jis vos keletą sykių mandagiai gurkštelėjo. Nuspaudusi skambutį, ji atsirėmė į vieną iš verandos kolonų, kad neprarastų pusiausvyros. Šįvakar nederėjo avėti nestabiliomis Italijoje įsigytomis basutėmis.

Meriditė plačiai atlapojo duris. Ji vilkėjo trumpus frotinius šortus ir baltus marškinėlius trumpomis rankovėmis su banano piešiniu – tai buvo kažkokio seno muzikos albumo viršelis, tik Arija neprisiminė, kokios grupės. Ir šį vakarą ji atrodė aukštesnė. Ne tokia grakšti, raumeningesnė, kaip tos pašėlusios paukštytės iš filmo „Merginos su riedučiais“. Arija pasijuto maža ir silpna.

Meriditės akys nušvito.

– Elison, tiesa?

– Tiesą sakant, aš Arija. Arija Montgomeri. Aš Bairono Montgomerio dukra. Ir žinau viską, kas vyksta. Norėčiau, kad liautumėtės.

Meriditės akys išsiplėtė. Ji giliai įkvėpė, paskui lėtai iškvėpė pro nosį. Arija kone įsivaizdavo, kad jai iš nosies turėtų virsti dūmai kaip slibinui.

– Tu norėtum, ar ne?

– Tai žinoma, – suvirpėjo Arijos balsas, kai ji suprato, kad jos žodžiai susilieja. Taižinoma. Ir jos širdis daužėsi taip smarkiai, kad ji nebūtų nustebusi, jeigu net jos oda pulsuotų.

Meriditė kilstelėjo antakį.

– Tai ne tavo reikalas. – Ji iškišo galvą iš verandos ir įtariai pasižvalgė. – Kaip tu sužinojai, kur aš gyvenu?

– Klausyk, tu viską griauni, – užprotestavo Arija. – Ir aš norėčiau, kad liautumeisi. Gerai? Sakau... dėl to kenčia visi. Jis vis dar vedęs... ir turi šeimą.

Arija net susiraukė nuo savo patetiško tono ir dėl to, kad jos puikiai sukonstruota kalba virto veblenimu.

Meriditė susinėrė rankas ant krūtinės.

– Aš visa tai žinau, – atsakė ji, pamažu užverdama duris. – Ir labai atsiprašau. Iš tikrųjų. Tačiau mudu mylim vienas kitą.

23

Kita stotelė – nuostabus Rouzvudo kalėjimas

Vėlyvą šeštadienio popietę, likus keletui valandų iki „Foxy“ labdaros vakaro, Spenserė sėdėjo priešais savo kompiuterį. Ji ką tik išsiuntė elektroninį laišką Kalmarui su savo esė. Tiesiog išsiųsk, ir viskas, pasakė sau. Ji užsimerkė, spustelėjo pelę, o kai atsimerkė, rašinys buvo išsiųstas.

Na, tai buvo tarsi jos rašinys.

Ji nesukčiavo. Tikrai. Na, galbūt šiek tiek. Bet kas gali ją apkaltinti? Vakar vakare gavusi E žinutę ji visą naktį skambino Vrenui, tačiau atsiliepdavo tik balso paštas. Ji paliko jam penkias žinutes, kuo toliau, tuo labiau siusdama. Ji dvylika sykių buvo apsiavusi batus ir pasiruošusi važiuoti į Filadelfiją, kad įsitikintų, ar Vrenui viskas gerai, bet kiekvieną sykį įtikindavo save to nedaryti. Kartą jos mobilusis suskambo, ji puolė prie jo, tačiau tai tebuvo visai klasei išsiuntinėtas elektroninis Kalmaro laiškas, primenantis apie deramą esė klausimų aiškinimo stilių.

Kai pajuto ranką sau ant peties, Spenserė riktelėjo.

Melisa žingtelėjo atgal.

– Oho! Atsiprašau! Tai tik aš!

Spenserė ėmė giliai alsuoti, kad nusiramintų.

– Aš... – Ji nužvelgė stalą. Velnias. Ant jo gulėjo popieriaus juostelė su užrašu: Ginekologas, antradienis, penkta po pietų. Piliulių nuo nėštumo? O jos kompiuterio ekrane buvo atidaryta sena Melisos esė iš istorijos kurso. Ji bakstelėjo koja kompiuterio įjungimo/išjungimo mygtuką ir monitorius užgeso.

– Įsitempusi? – paklausė Melisa. – Turbūt daug namų darbų prieš „Foxy“?

– Maždaug. – Spenserė greitai ant stalo išmėtytus popierius sustūmė į tvarkingas krūveles.

– Gal nori pasiskolinti mano levandų pagalvę? – pasiteiravo Melisa. – Padeda atsipalaiduoti.

– Viskas gerai, – atsakė Spenserė, nedrįsdama pakelti akių į seserį. Aš pavogiau tavo rašinį ir tavo vaikiną, pamanė ji. Tu neturėtum būti man gera.

Melisa papūtė lūpas.

– Ką gi, nenoriu tavęs dar labiau nervinti, bet apačioje laukia policininkas. Jis sako norįs užduoti tau keletą klausimų.

– Ką? – riktelėjo Spenserė.

– Tai dėl Elison, – pasakė Melisa. Ji papurtė galvą, ir jos plaukai subangavo. – Jie neturėtų tavęs versti apie tai kalbėti – dar tik savaitė praėjo po jos laidotuvių. Tai pasibjaurėtina.

Spenserė stengėsi nepanikuoti. Ji apžiūrėjo save veidrodyje, perbraukė delnais per savo šviesius plaukus ir truputį papudravo ratilus po akimis. Paskui apsivilko baltą susagstomą palaidinukę ir aptemptas chaki spalvos kelnes. Štai taip. Dabar ji atrodė patikima ir nekalta.

Tačiau visas jos kūnas virpėjo.

Kaip ji ir tikėjosi, svetainėje stovėjo policininkas ir žiūrėjo į tėvo darbo kambarį, kuriame jis laikė senoviškų gitarų kolekciją. Kai policininkas atsisuko, Spenserė suprato, kad jis nėra tas, su kuriuo kalbėjosi per laidotuves. Šis buvo jaunas. Ir atrodė pažįstamas, tarsi ji būtų jį mačiusi dar kažkur.

– Ar tu Spenserė? – paklausė jis.

– Taip, – atsakė ji tyliai.

Jis atkišo ranką.

– Aš Darenas Vaildenas. Man pavesta tirti Elison Dilaurentis nužudymo bylą.

– Nužudymo, – pakartojo Spenserė.

– Taip, – pasakė pareigūnas Vaildenas. – Mes tiriame tai kaip žmogžudystę.

– Gerai. – Spenserė stengėsi atrodyti rami ir subrendusi. – Oho!

Vaildenas mostelėjo Spenserei, kviesdamas ją atsisėsti ant svetainės sofos, o pats įsitaisė priešais ant kušetės. Ji prisiminė, iš kur jį pažįsta: iš Rouzvudo vidurinės. Jis lankė ją, kai ji buvo šeštokė ir jis buvo pelnęs blogiuko reputaciją. Viena iš nuobodžių Melisos draugių, tokia Liana, buvo jį įsimylėjusi ir kartą pasiuntė Spenserę su slaptos gerbėjos laiškeliu pas jį į espreso barą, kuriame jis dirbo. Spenserė prisiminė, kad tuo metu pagalvojo, jog Dareno bicepsai kaip ant „Chunky Soup“ skardinės.

Dabar jis žiūrėjo į ją. Spenserei panižo nosis, o senelio laikrodis keletą sykių garsiai sutiksėjo. Galiausiai jis ištarė:

– Ar norėtum man ką nors pasakyti?

Baimė nuvilnijo jai per krūtinę.

– Pasakyti jums?

Vaildenas atsirėmė ant kušetės.

– Apie Elison.

Spenserė sumirkčiojo. Kažkas čia buvo negerai.

– Ji buvo geriausia mano draugė, – ištarė ji. Jos delnai prakaitavo. – Aš buvau kartu su ja tą naktį, kai jinai pradingo.

– Teisingai. – Vaildenas žvilgtelėjo į bloknotą. – Tai yra užfiksuota. Tu juk su kažkuo kalbėjaisi nuovadoje po jos dingimo, tiesa?

– Taip. Du kartus.

– Teisingai. – Vaildenas sunėrė rankas. – Ar esi tikra, kad pasakei jiems viską? Ar buvo kas nors, kas nekęstų Elison? Galbūt pareigūnai tavęs to jau klausė, tačiau kadangi aš naujokas, gal gali apie tai papasakoti dar sykį?

Spenserės smegeninė išsijungė. Tiesą sakant, daugybė merginų nekentė Elės. Net ir Spenserė kartais nekęsdavo Elės, ypač dėl to, kad ji nuolat galėdavo manipuliuoti ja ir grasinti Spenserei pirštu dėl Dženos Atvejo, kad tik ji niekam neprasitartų, ką žinanti. Giliai širdyje daugeliui labai palengvėjo, kai ji pradingo. Elės dingimas ir Tobio išvykimas į specialiąją mokyklą reiškė, kad jų paslaptis saugi.

Ji sunkiai nurijo seiles. Ji nelabai nutuokė, ką šis policininkas žino. E galėjo perspėti policiją, kad ji ką nors slepia. Ir jos padėtis buvo nepavydėtina – jeigu Spenserė pasakytų jam: „Taip, aš pažįstu, kas nekentė Elės, kas iš tiesų nekentė taip, kad galėtų nužudyti“, – ji turėtų prisipažinti pati buvusi susijusi su Dženos Atveju. Jeigu ji nesakytų nieko ir apgintų save, E galėtų nubausti jos drauges ir... Vreną.

Tu įskaudinai mane, taigi aš ketinu įskaudinti tave.

Jos sprandą išmušė prakaitas. O paskui pasipylė dvejonės: o jeigu Tobis sugrįžo, kad ją nuskriaustų? O jeigu jis ir E veikia kartu? O jeigu jis ir yra E? Tačiau jeigu jis būtų E – ir jeigu jis nužudė Elę, – argi jis kreiptųsi į policiją ir sukeltų įtarimą sau pačiam?

– Esu visiškai tikra, kad pasakiau jiems viską, ką žinojau, – pagaliau ištarė ji.

Jiedu ilgai ilgai tylėjo. Vaildenas žiūrėjo į Spenserę. Spenserė spoksojo į Vaildeną. Tada ji vėl prisiminė naktį, kai Dženą ištiko nelaimė. Ji su pertraukomis paranojiškai snūduriavo, jos draugės aplinkui tyliai žliumbė. Bet staiga ji vėl nubudo. Elektroninis laikrodis rodė be septyniolikos minučių ketvirtą ryto, ir kambaryje buvo ramu. Ji jautėsi sutrikusi, todėl susirado Elę, kuri miegojo sėdomis ant sofos, o ant jos kojų galvą pasidėjusi miegojo Emilija.

– Aš taip negaliu, – pasakė ji, žadindama Elę. – Mes turime prisipažinti.

Elė nubudo, nusivedė Spenserę į vonios kambarį ir atsisėdo ant vonios krašto.

– Susiimk, Spense, – pasakė Elė. – Negali elgtis žioplai, jeigu policija mus apklaustų.

– Policija? – suspiegė Spenserė, o jos širdis pasileido šuoliais.

– Šššš, – sušnabždėjo Elė. Ji pabeldė nagais į porcelianinį vonios kraštą. – Aš netvirtinu, kad policija iš tikrųjų mus apklaus, bet mes turime sukurti planą, jeigu jie klausinėtų. Mums visoms reikia patikimos istorijos. Alibi.

– Kodėl mes tiesiog negalime pasakyti tiesos? – paklausė Spenserė. – Būtent tai, ką tu matei darant Tobį, ir kad tai tave taip nustebino, jog tu netyčia paleidai fejerverką?

Elė papurtė galvą.

– Bus geriau, kaip aš sakau. Mes saugome Tobio paslaptį, jis neišduoda mūsiškės.

Kažkas pabeldė į duris ir jos atsistojo.

– Mergaitės? – pašaukė balsas. Tai buvo Arija.

– Ką gi, aišku, – pagaliau pratarė Vaildenas, nutraukdamas Spenserės prisiminimus. Jis ištiesė jai vizitinę kortelę. – Jeigu ką nors prisimintum, paskambink man, gerai?

– Žinoma, – suunkštė Spenserė.

Vaildenas susidėjo rankas ant juosmens ir apsižvalgė po kambarį: čipendeilio baldai; didžiulis spalvotojo stiklo langas; sunkūs, įrėminti tapybos darbai ant sienų; ir labai vertingas jos tėvo Džordžo Vašingtono laikrodis, priklausantis šeimai nuo devynioliktojo amžiaus pradžios. Paskui jis vertinamai nužvelgė Spenserę, deimantinius smeigtukus ausyse, subtilų „Cartier“ laikrodį ant riešo, šviesias sruogas jos plaukuose, kurios kainuodavo po tris šimtus dolerių kas šešios savaitės. Patenkinta šypsenėlė jo veide tarsi sakė: „Tu atrodai kaip mergaitė, kuri turi ką prarasti.“

– Ar eini į labdaros vakarą? – paklausė jis, priversdamas ją krūptelėti. – Į „Foxy“?

– E, taip, – tyliai ištarė Spenserė.

– Ką gi. – Vaildenas nežymiai mostelėjo jai, atiduodamas pagarbą. – Pasilinksmink.

Jo balsas buvo visiškai normalus, tačiau ji būtų galėjusi prisiekti, kad jo veido išraiška sakė: aš su tavimi dar nebaigiau.

24

Du šimtai penkiasdešimt dolerių už vakarienę, šokius... ir perspėjimą

„Foxy“ vakaras vyko Kingman Hole, senoviškuose angliško stiliaus rūmuose, kuriuos pasistatė žmogus, dvidešimtojo amžiaus pradžioje išradęs naujovišką melžimo aparatą. Ketvirtoje klasėje, kai apie tuos rūmus socialinių mokslų pamokose skaitė skyriuje „Viskas apie Pensilvaniją“, Emilija pastatą praminė „Mū rūmais“.

Kai registratūros merginos patikrino jų kvietimus, Emilija apsižvalgė. Kieme priešais namą buvo labirintą primenantis sodas. Nuo didingo rūmų fasado šnairavo chimeros. Priešais ją stovėjo palapinė, kurioje ir turėjo vykti pobūvis. Ji buvo apšviesta spalvotomis kalėdinėmis lemputėmis ir pilna žmonių.

– Oho! – Tobis atsistojo greta jos. Gražuolės merginos, vilkinčios prašmatnias, pagal užsakymą siūtas sukneles ir nešinos brangakmeniais nusagstytomis rankinėmis, prašnarėjo pro juos palapinės link. Emilija nužvelgė savo apdarą – tai buvo paprasta, siaura aptempta suknelė be petnešėlių, kurią Karolina vilkėjo pernai baigiamajame mokslo metų šokių vakare. Ji pati pasidarė šukuoseną, gausiai pasišlakstė Karolinos itin mergaitiškais „Gražuolės“ kvepalais – nuo kurių ėmė čiaudėti – ir po ilgo laiko pirmą sykį įsisegė auskarus, sunkiai įvėrusi juos pro beveik užakusias skylutes lezgeliuose. Nepaisant viso to, ji vis tiek jautėsi prasčiokė šalia kitų šio vakaro dalyvių.

Vakar, kai Emilija paskambino Tobiui ir pasiūlė eiti kartu į „Foxy“, jis atrodė labai nustebęs, tačiau – ir susijaudinęs. Ji taip pat nerimavo. Jiedu nueis į „Foxy“, dar sykį pasibučiuos, o kas paskui? Galbūt taps pora. Laikui bėgant jie aplankytų Dženą jos mokykloje Filadelfijoje ir Emilija kaip nors pasistengtų jai prisigerinti. Ji prižiūrėtų Dženos šunį-vedlį. Perskaitytų jai visas knygas, kurios dar neišleistos Brailio raštu. Galbūt kada nors Emilija prisipažintų, kad yra susijusi su Dženos nelaime.

O gal ir ne.

Tačiau dabar, būdama šiame vakare, ji jautėsi kažkaip... ne taip. Emilijos kūnas čia kaito, čia šalo, o skrandis buvo skausmingai susitraukęs. Tobio rankos atrodė per šiurkščios, o ji taip nervinosi, kad jie važiuodami į vakarą beveik neištarė vienas kitam nė žodžio. „Foxy“ vakaras irgi neatrodė būsiąs labai ramus; visi buvo susikaustę ir įsitempę. Ir Emilija neabejojo, kad kas nors stebi ją. Tyrinėdama merginų makiažą, spindinčius veidus ir švaruolius, dailučius vaikinus ji spėliojo: Ar tu esi E?

– Šypseną! – Į veidą Emilijai tvykstelėjo blykstė ir ji negarsiai šūktelėjo. Kai akyse išsisklaidė tamsios dėmės, pamatė priešais save besijuokiančią šviesiaplaukę merginą, vilkinčią tamsiai raudona suknele, su spaudos ženkleliu ant dešiniosios krūties ir per petį persimesta skaitmenine fotokamera.

– Aš tik fotografuoju „Philadelphia Inquirer“, – paaiškino ji. – Nori pabandyt dar sykį, tik dabar ne su tokia išgąstinga veido išraiška?

Emilija sugriebė Tobio ranką ir pamėgino nutaisyti laimingą miną, tačiau išspaudė tik suakmenėjusią grimasą.

Kai spaudos atstovė nurūko tolyn, Tobis pasisuko į Emiliją.

– Ar kas nors negerai? Anksčiau prieš kamerą tu atrodydavai tokia atsipalaidavusi.

Emilija sustingo.

– Kada tu mane matei prieš kamerą?

– Prisimeni Rouzvudo ir Teito plaukimo varžybas? – priminė jai Tobis. – Tą kvaištelėjusį vaikinuką iš metraščio?

– Ak, taip, – su palengvėjimu atsikvėpė Emilija. Tobis akimis sekė aplinkui besisukiojantį padavėją su gėrimų padėklu.

– Vadinasi, čia tavo mėgstama vieta?

– O Dieve, ne! – atsakė Emilija. – Niekad gyvenime nesu buvusi tokiame pobūvyje kaip šis.

Jis apsižvalgė.

– Visi atrodo tokie... plastikiniai. Anksčiau daugelį tokių žmonių norėdavau užmušti.

Aštrus, išgąstingas virpulys supurtė Emiliją. Tai buvo toks pat jausmas, kurį ji pajuto nubudusi ant galinės Tobio automobilio sėdynės. Pamatęs jos veidą, Tobis greitai šyptelėjo.

– Nesuprask pažodžiui. – Jis spustelėjo jos ranką. – Tu kur kas gražesnė nei daugelis čia esančių merginų.

Emilija nuraudo. Tačiau ji suprato ir tai, kad jos viduje niekas nė nekrustelėjo, kai jis tai pasakė arba kai jis palietė ją. O juk turėjo. Tobis atrodė karštas. Tiesą sakant, žavus su juodu kostiumu, juodais batais ir atgal sušukuotais plaukais, išryškinančiais jo prakaulų veidą kampuotais žandikauliais. Visos merginos jį pastebėdavo. Kai jis pasirodė jų namo prieangyje, net švelnaus būdo Karolina suspiegė: „Jis toks mielas!“

Bet kai jis paėmė jos ranką, kad ir kaip ji norėjo ką nors pajusti, nepajuto nieko. Tiesiog tas pats, lyg būtų laikiusi už rankos seserį.

Emilija mėgino atsipalaiduoti. Juodu su Tobiu nuėjo į palapinę, paėmė du pinakolados ir prisijungė prie grupės šokančių mokinių. Ten buvo tik keletas merginų, kurios bandė šokti itin seksualiai, rankas iškėlusios virš galvos, maždaug: Aš šoku taip, kaip MTV laidoje „Spring Break“. Visi kiti tiesiog šokinėjo aplinkui, dainuodami kartu su Madona. Technikai kampe buvo įrengę karaokės pultą, ir merginos užrašinėjo dainas, kurias norėtų dainuoti.

Emilija ištrūko lauk iš šokančiųjų būrio, išėjo iš palapinės ir seksualiai atrodančiu, žvakėmis apšviestu, rožių žiedlapiais nuklotu koridoriumi patraukė į tualetą. Pro ją ėjo susikibusios už parankių merginos, kažką šnabždančios ir kikenančios. Emilija atsargiai pasitikrino krūtinę; ji niekad nebuvo vilkėjusi suknelės be petnešėlių ir buvo įsitikinusi, kad ši nusmuks ir apnuogins jos krūtis prieš visą pasaulį.

– Nori, kad paburčiau?

Emilija apsižvalgė. Juodaplaukė moteris, vilkinti šilkine, turkiškais raštais išmarginta suknele sėdėjo prie nedidelio stalelio po didžiuliu Horacijaus Kingmano, melžimo aparato išradėjo, portretu. Ant jos kairės rankos žvangčiojo daugybė apyrankių, o ant kaklo ji segėjo didžiulę segę. Šalia jos gulėjo kortų komplektas, o ant stalo pakraščio matėsi nedidelis ženklas: būrimas Taro kortomis.

– Ne, ačiū, – padėkojo Emilija. Būrimas Taro kortomis būtų labai jau... viešas. Visiems matant, vidury koridoriaus.

Moteris ištiesė ilgą piršto nagą jos link.

– Ir vis dėlto tau to reikia. Šįvakar tau kažkas atsitiks. Kažkas, kas pakeis tavo gyvenimą.

Emilija sustingo.

– Man?

– Taip, tau. Ir su kuo gi tu čia atėjai? Jis ne tas, kurio tu nori. Tu turi eiti su tuo, kurį tikrai myli.

Emilija iš nuostabos išsižiojo, o jos smegenys ėmė karštligiškai veikti.

Atrodė, kad Taro kortų būrėja dar norėjo kažką pasakyti, tačiau pro Emiliją prasibrovė Naomė Ceigler ir atsisėdo prie stalo.

– Buvau jus sutikusi čia pernai, – ėmė tarškėti Naomė, pasirėmė alkūnėmis ir susijaudinusi palinko į priekį. – Geriau už jus man dar niekas neišbūrė.

Emilija pasitraukė šalin, o galvoje be paliovos gaudė. Kažkas jai šį vakarą atsitiks? Kažkas... kas pakeis gyvenimą? Gal Benas visiems papasakos. Arba Maja. E parodys visiems tas nuotraukas. Arba E pasakys Tobiui... apie Dženą. Tai galėjo būti bet kas.

Emilija šaltu vandeniu apsišlakstė veidą ir išėjo iš tualeto. Kai ji pasuko palapinės link, atsitrenkė į kažkieno nugarą. Kai tik pamatė, kas tai, visa įsitempė.

– Sveika, – ištarė Benas tariamai draugišku tonu, ištęsdamas žodį. Jis vilkėjo juodą kostiumą, o švarko atlape buvo prismeigta mažytė gardenija.

– S-sveikas, – sumikčiojo Emilija. – Nežinojau, kad čia eisi.

– Tą patį norėjau pasakyti ir tau. – Benas pasilenkė. – Man patinka tavo vaikinas. – Sakydamas „vaikinas“ jis pirštais parodė kabutes. – Mačiau tave su juo ir vakar, per varžybas su Teito mokykla. Kiek jam užmokėjai, kad ateitų čia su tavimi?

Emilija prasispraudė pro jį. Ji nužirgliojo šešėliuotu koridoriumi, nepaisydama, kad dabar buvo ne pats tinkamiausias metas dėvėti aukštakulnius. Beno žingsniai nuskambėjo iš paskos.

– Kodėl tu bėgi nuo manęs? – sumekeno jis.

– Palik mane ramybėje. – Ji vis dar ėjo neatsisukdama.

– Ar tas bičas tavo asmens sargybinis? Iš pradžių jis tave apgynė baseine, dabar atsivedei čia. Bet kurgi jis dabar? Ar tu jį išsinuomojai tik tam, kad vaikščiotų su tavimi ir niekas nepamanytų, jog tu esi didžioji lesbietė? – Benas prunkštelėjo.

– Cha, cha. – Emilija atsisuko į jį. – Tu juokingas.

– Tikrai? – Benas prispaudė ją prie sienos. Be jokių skrupulų. Prispaudė jos riešus prie sienos ir visu kūnu užgulė ją. – Ar tai juokinga?

Benas elgėsi šiurkščiai, o jo kūnas sunkiai slėgė. Vos už keleto žingsnių praėjo grupelė mokinių tualeto link. Nejaugi jie nemato?

– Liaukis, – įsidrąsino Emilija.

Jis įkišo savo grubią ranką jai po suknele. Bakstelėjo į kelio girnelę, paskui ranka nuslydo koja aukštyn.

– Pasakyk, kad tau tai patinka, – sukuždėjo jai į ausį. – Arba aš visiems pasakysiu, kad tu lesbietė.

Emilijos akyse pasirodė ašaros.

– Benai, – sušnabždėjo ji, suspausdama šlaunis. – Aš ne lesbietė.

– Tada pasakyk, kad tau tai patinka, – suurzgė Benas. Jo ranka suspaudė nuogą jos šlaunį.

Beno ranka slinko vis arčiau ir arčiau kelnaičių. Kai jiedu susitikinėdavo, jie niekad neleisdavo sau tiek daug. Emilija taip stipriai įsikando sau į lūpą, jog buvo tikra, kad ji kraujuoja. Ji jau norėjo pasiduoti ir pasakyti, jog jai tai patinka, kad tik jis liautųsi, tačiau staiga ją suėmė įsiūtis. Tegul Benas mano ką nori. Tegul pasako visai mokyklai. Bet ji neleis jam taip su ja elgtis. Ji truputį atsitraukė atgal. Paskui sulenkė koją ir dėjo keliu Benui į tarpkojį. Smarkiai.

– Oi! – atšoko Benas, laikydamasis kirkšnies. Negarsi, vaikiška aimana išsprūdo jam iš gerklės.

– Ką tu čia... – žioptelėjo jis.

Emilija pasitaisė suknelę.

– Atsiknisk nuo manęs. – Pyktis veikė ją kaip narkotikai. – Aš nejuokauju.

Benas nusvirduliavo atbulas ir atsirėmė į priešinę sieną. Jo kojos sulinko, jis nuslydo žemyn ir klestelėjo ant grindų.

– Blogas, labai blogas ėjimas.

– Na ir kas, – atsakė Emilija, paskui apsisuko ir nuėjo. Ji ėjo greitai, ilgais, tvirtais žingsniais. Nenorėjo, kad jis pamatytų, kokia ji nusiminusi. Ir kad ji tuoj tuoj pratrūks raudoti.

– Sveika. – Kažkas švelniai nustvėrė Emiliją už rankos. Atsisukusi ji pamatė, kad tai Maja.

– Aš viską mačiau, – sušnabždėjo Maja, galva mostelėdama į tą pusę, kur vis dar susirietęs sėdėjo Benas. – Ar tau viskas gerai?

– Taip, – greitai atsakė Emilija. Tačiau jos balsas suvirpėjo. Ji stengėsi susiimti, tačiau jai nesisekė. Ji atsirėmė į sieną ir delnais užsidengė veidą. Jeigu ji suskaičiuotų ligi dešimties, viskas susitvarkytų. Vienas... du... trys...

Maja palietė Emilijos ranką.

– Labai atsiprašau, Em.

– Nereikia, – atsakė Emilija, staiga supratusi, kad ji vis dar užsidengusi veidą. Aštuoni... devyni... dešimt. Ji nuleido rankas ir atsitiesė. – Viskas gerai.

Ji tylėdama nužvelgė Majos dramblio kaulo spalvos suknelę, su kuria ji atrodė kaip geiša. Ji buvo kur kas gražesnė nei visos tos prancūziškos mados maniera pasipuošusios šviesiaplaukės „Chanel“ mėgdžiotojos, kurias ji čia matė. Ji perbraukė rankomis per suknelės šonus pagalvojusi, kad ir Maja gali ją apžiūrinėti.

– Aš... aš, ko gero, turėčiau grįžti pas savo vaikiną, – sumikčiojo Emilija.

Maja nežymiai žingtelėjo į šalį. Emilija negalėjo pajudėti iš vietos.

– Noriu pasakyti tau paslaptį, kol dar nenuėjai, – ištarė Maja.

Emilija linktelėjo, ir Maja prisikišo prie jos. Jos lūpos nepalietė ausies, tačiau buvo labai arti. Virpuliai nubangavo Emilijos nugara, ir ji išgirdo smarkų savo pačios alsavimą. Buvo negerai šitaip reaguoti, tačiau ji... nieko negalėjo padaryti.

Eik su tuo, kurį tikrai myli.

– Aš lauksiu tavęs, – sušnabždėjo Maja truputį liūdnu ir labai seksualiu balsu. – Kad ir kiek tai užtruktų.

25

Siurrealistinis gyvenimas, pagrindinį vaidmenį atlieka Hana Marin

Šeštadienio vakarą Filadelfijos „Four Seasons“ viešbučio liftu gerai nusiteikusi, atsipalaidavusi ir švytinti Hana kilo į savo liukso kambarį. Jai ką tik iš eilės buvo atlikta kosmetinė odos procedūra su citrinžolėmis, aštuoniasdešimties minučių masažas ir dirbtinio įdegio procedūros „Saulės pabučiuota“ salone. Toks lepinimasis leido jai šiek tiek atsipalaiduoti. Be abejo, ir tai, kad ji buvo toli nuo Rouzvudo... ir nuo E.

Laimei, ji buvo toli nuo E.

Ji atsirakino duris į jų liukso kambarį su dviem miegamaisiais ir įžengė į vidų. Tėvas sėdėjo ant sofos pirmajame kambaryje.

– Sveika. – Jis atsistojo. – Na, ir kaip sekėsi?

– Puikiai. – Hana nusišypsojo jam, tuo pačiu metu apsvaigusi nuo laimės ir liūdesio. Ji norėjo pasakyti jam, kokia dėkinga jaučiasi, kad jiedu vėl suartėjo, – tačiau ji žinojo, kad jųdviejų ateitis visą laiką kabos ant plauko – priklausys nuo E. Ji tikėjosi, kad vakarykštė tirada, išpyškinta Naomei ir Raili, nepakenks jai, bet ir dėl to nebuvo visiškai tikra. Galbūt ji turėtų pasakyti jam tiesą apie Dženą, kol E to nepadarė anksčiau už ją.

Ji sučiaupė lūpas ir droviai nuleido akis į kilimą.

– Ką gi, aš turėčiau labai greitai palįsti po dušu, jeigu mes ketiname eiti į „Le Bec-Fin“.

– Palūkėk. – Tėtis vėl atsistojo. – Turiu tau dar vieną staigmeną.

Hana instinktyviai žvilgtelėjo į tėvo rankas, tikėdamasi, kad jis laiko dovaną jai. Galbūt tai buvo kažkas, kas galėtų kompensuoti visus tuos nevykusius atvirukus, atsiųstus jai gimimo dienų progomis. Tačiau jo rankose buvo tiktai mobilusis telefonas.

Tada pasigirdo beldimas į duris iš gretimo liukso kambario.

– Tomai? Ar ji jau atėjo?

Hana sustingo, jausdama, kaip kraujas išteka jai iš galvos. Ji atpažino balsą.

– Keitė ir Izabelė čia, – jaudindamasis sušnabždėjo tėvas. – Jos kartu su mumis eis į restoraną, o paskui visi drauge trauksim žiūrėti „Mamma Mia!“ Juk sakei ketvirtadienį, kad norėtum jį pažiūrėti?

– Palauk! – Hana užtvėrė jam kelią į kitą kambarį. – Tai tu jas pakvietei?

– Taip. – Tėvas žvilgtelėjo į ją nutaisęs kvailoką veidą. – O kas dar būtų galėjęs tai padaryti?

E, pamanė Hana. Tai labai panašu į E stilių.

– Bet aš maniau, kad būsime tik aš ir tu.

– Aš niekad taip nesakiau.

Hana susiraukė. Taip, jis sakė. Ar ne?

– Tomai? – pasigirdo Keitės balsas. Hanai palengvėjo, kad Keitė jos tėtį vadina Tomu, o ne tėčiu, bet ji vis tiek stipriai sugniaužė jo riešą.

Tėvas neryžtingai pažiūrėjo į duris, sutrikęs jo žvilgsnis blaškėsi tai čia, tai ten.

– Bet, Hana, jos jau čia. Aš maniau, bus puiku.

– Kodėl... Kodėl tu taip manei? – norėjo paklausti Hana. Šalia Keitės aš jaučiuosi kaip mėšlas, o tu mane ignoruoji, kai ji kartu. Štai kodėl aš nesikalbėjau su tavimi šitiek metų!

Tačiau tėvas buvo toks sutrikęs ir nusiminęs. Ko gero, jis tai planavo jau seniai. Hana spoksojo į rytietiško kilimo kutus. Atrodė, kad jai gerklė užsikimšo, tarsi ji būtų prarijusi kokį nors milžinišką daiktą.

– Ką gi, manau, tu turėtum jas įleisti, – sumurmėjo ji.

Kai tėvas atidarė duris, Izabelė taip linksmai suriko, tarsi būtų atvykusi iš kitos galaktikos, o ne iš gretimos valstijos. Ji tebebuvo per daug liesa ir per smarkiai įdegusi, o Hanos akys akimoju pastabėjo brangakmenį ant jos kairės rankos. Tai buvo trijų karatų „Legacy“ žiedas iš „Tiffany“ – Hana jų katalogą mokėjo atmintinai.

O štai ir Keitė. Ji buvo dar gražesnė nei anksčiau. Jos įstrižai dryžuota ilga suknelė buvo ne didesnė nei antro dydžio, o tiesūs kaštoniniai plaukai dar ilgesni nei prieš keletą metų. Ji grakščiai padėjo savo „Louis Vuitton“ rankinę ant nedidelio viešbučio staliuko. Hana kunkuliavo. Keitė, ko gero, niekada nesukluptų su savo naujaisiais „Jimmy Choos“ aukštakulniais ir nepaslystų ant aptarnaujančio personalo išvaškuotų kietmedžio grindų.

Keitė atrodė susivaržiusi, tarsi iš tiesų jaustųsi čia nesmagiai. Kai ji pamatė Haną, jos sunerimęs veidas sušvelnėjo. Ji nužvelgė Haną nuo galvos ligi kojų – jos „Chloé“ švarkelį ir basutes su dirželiais – ir tada nusišypsojo.

– Sveika, Hana, – pasakė Keitė, akivaizdžiai nustebusi. – Oho! – Ji uždėjo savo ranką Hanai ant peties, tačiau, laimei, jos neapkabino. Jeigu būtų apkabinusi, būtų pajutusi, kaip smarkiai virpa Hana.

– Viskas atrodo taip puikiai, – atsiduso Keitė, žiūrėdama į meniu.

– Iš tikrųjų, – pritarė ponas Marinas. Jis mostelėjo padavėjui ir užsakė butelį pinot grigio vyno. Paskui įdėmiai ir meiliai pažvelgė į Keitę, Izabelę ir Haną. – Džiaugiuosi, kad mes visi čia. Kartu.

– Tikrai, labai miela vėl tave matyti, Hana, – suburkavo Izabelė.

– Taip, – pritarė Keitė. – Iš tikrųjų miela.

Hana žiūrėjo į priešais ją stovinčius elegantiškus sidabro indus. Buvo šiek tiek siurrealistiška vėl jas matyti. Ir ne smagiai siurrealistiška, kaip, pavyzdžiui, „Zac Posen“ suknelių stilius, o košmariškai siurrealistiška, kaip toje knygoje, kurią Hana skaitė pernai anglų kalbos pamokoje, kai rusas vaikinukas nubudo ir suprato pavirtęs į tarakoną.

– Mieloji, ko tu norėtum? – paklausė jos Izabelė, uždėjusi ranką ant tėvo rankos. Hana vis dar negalėjo patikėti, kad jos tėvas įsimylėjęs Izabelę. Ji buvo tokia... tiesmuka. Ir per daug įdegusi. Puiku, jeigu tu esi keturiolikos metų modelis arba atvykusi iš Brazilijos, bet tik jau ne vidutinio amžiaus moteris iš Merilando.

– Hmm, – ištarė ponas Marinas. – O ką reiškia pintade? Ar tai žuvis?

Hana pervertė meniu lapus. Ji nežinojo, ko norėtų. Viskas buvo kepta arba su grietinėlės padažu.

– Keite, gal išverstum? – Izabelė palinko Hanos pusėn. – Keitė laisvai kalba prancūziškai.

Na, žinoma, o kaipgi kitaip, pamanė Hana.

– Pernai vasarą praleidome Paryžiuje, – paaiškino Izabelė, žiūrėdama į Haną. Hana palenkė galvą virš vynų sąrašo. Jie buvo Paryžiuje? Ir jos tėvas? – Hana, ar tu mokaisi kalbų? – paklausė Izabelė.

– Hm, – gūžtelėjo Hana. – Metus mokiausi ispanų.

Izabelė sučiaupė lūpas.

– Koks tavo mėgstamiausias dalykas mokykloje?

– Galbūt anglų?

– Ir mano! – šūktelėjo Keitė.

– Keitė pernai pelnė geriausios anglų kalbos mokinės prizą, – su pasididžiavimu pasigyrė Izabelė.

– Mam, – suunkštė Keitė. Ji žvilgtelėjo į Haną ir vien tik lūpomis ištarė: – Atsiprašau.

Hana vis dar negalėjo patikėti, kaip staiga Keitės veido išraiška „atsikniskit“ ištirpo, kai ji pamatė Haną. Ir Hanai taip buvo nutikę. Devintoje klasėje, kai jos anglų kalbos mokytojas paprašė pasirūpinti Karlosu, mokiniu iš Čilės pagal pasikeitimo programą. Hana pasipiktinusi nulėkė į administracijos pastatą pasveikinti jo, įsitikinusi, kad Karlosas bus nevėkšla ir suterš jos kietuolišką reputaciją. Kai ji atėjo į administraciją ir pamatė aukštą, žaliaakį vaikiną garbanotais plaukais, kuris atrodė taip, tarsi nuo vaikystės būtų žaidęs paplūdimio tinklinį, ji atsitraukė kiek į šalį ir pasitikrino kvapą iš burnos. Ko gero, ir Keitė manė, kad jai teks atlikti nemalonią dailutės merginos pareigą.

– Ar užsiimi kuo nors po pamokų? – paklausė Izabelė. – Sportuoji?

Hana gūžtelėjo pečiais.

– Nelabai. – Ji užmiršo, kad Izabelė yra tipiška mama: ji nesiliaudama kalbėjo tiktai apie Keitės mokslus, mokamas kalbas, apdovanojimus, kitą veiklą ir taip toliau. Tai buvo dar vienas dalykas, kur Hana negalėjo varžytis.

– Nebūk tokia kukli. – Tėvas kumštelėjo Hanai į petį. – Tu užsiimi daugybe dalykų.

Hana abejingai žvilgtelėjo į tėvą. Ką, turi galvoje vagystes?

– O Nudegimų klinika? – pasufleravo jisai. – Be to, tavo mama sakė, tu prisijungei prie paramos grupės?

Hana iš nuostabos išsižiojo. Silpnumo akimirką ji prasitarė mamai apie apsilankymą N klube, tarsi norėdama pasakyti: Matai, iš tiesų aš esu dorovinga. Ji negalėjo patikėti, kad mama papasakojo tėčiui.

– Aš... – sumikčiojo ji. – Tai niekai.

– Tai ne niekai. – Ponas Marinas bakstelėjo šakute jos pusėn.

– Tėti, – sušnypštė Hana.

Motina su dukra viltingai žvelgė į ją. Išsprogusios Izabelės akys išsiplėtė. Keitės veide galėjai įžvelgti nežymų pašaipos šešėlį, tačiau jos akys atrodė užjaučiančios. Hana pasiekė ranka duonos krepšelį. Velniop, pamanė ji ir susikimšo į burną visą bandelę.

– Tai susilaikymo klubas, aišku? – leptelėjo ji pilna burna tešlos ir aguonų. Tada atsistojo. – Labai ačiū, tėti.

– Hana! – Tėvas nusibraukė nuo kaktos plaukus ir kilstelėjo nuo kėdės, tačiau Hana nesustojo. Ir kodėl ji patikėjo jo mažyte pasakaite Aš norėčiau su tavimi praleisti savaitgalį? Tai buvo lygiai tas pats, kaip ir paskutinį sykį, kai tėvas pavadino Haną paršeliu. O ką jau sakyti, kad būdama čia ji gerokai rizikavo – toms dviem kalėms buvo pasakiusi, kad per dieną tris kartus vemia! Bet tai jau buvo praeitis!

Ji stumtelėjo tualeto duris, įėjo į kabiną ir atsiklaupė priešais klozetą. Jos skrandis gurguliavo ir ji norėjo kuo greičiau tai padaryti. Nusiramink, pasakė sau, svaigstančia galva spoksodama į savo atvaizdą klozeto vandenyje. Tu gali su tuo susitvarkyti.

Hana atsistojo, jos smakras virpėjo, ašaros bet kurią akimirką galėjo pasipilti iš akių. O, kad ji būtų galėjusi likti šiame tualete visą vakarą. Tegul jie mėgaujasi Hanai skirtu savaitgaliu be Hanos. Suskambo jos telefonas. Ji išsitraukė aparatą iš rankinės, kad nutildytų jį. Ir tada jai paširdyje dilgtelėjo. Ji gavo elektroninį laišką iš jau pažįstamo neaiškaus adresanto.

Kadangi vakar taip mielai paklausei mano nurodymų, manyk, kad tai dovana: eik į „Foxy“, tuojau pat. Ten Šonas su kita mergina. – E

Ji taip išsigando, kad vos neišmetė telefono ant marmurinių tualeto grindų.

Ji paskambino Monai. Jos vis dar nesikalbėjo – Hana net nepasakė Monai, kad ji neis į „Foxy“, – ir Mona neatsiliepė. Hana atšaukė skambutį ir susinervinusi trinktelėjo telefoną į duris. Su kuo galėtų būti Šonas? Su Naome? Su kuria nors kale iš N klubo?

Ji triukšmingai išėjo iš kabinos ir išgąsdino rankas plaunančią pagyvenusią ponią. Kai pasuko už kampo durų link, Hana staiga sustojo. Ant kušetės sėdėjo Keitė ir blyškiu, rausvos spalvos lūpdažiu dažėsi lūpas. Jos ilgos lieknos kojos buvo sukryžiuotos ir ji atrodė visiškai rami.

– Viskas gerai? – pakėlė savo gilias mėlynas akis į Haną Keitė. – Atėjau patikrinti.

Hana sustingo.

– Taip, viskas gerai.

Keitė perkreipė burną.

– Nenoriu įžeisti tavo tėvo, tačiau kartais jisai lepteli netinkamų dalykų. Pavyzdžiui, kartą aš ėjau į pasimatymą su vienu vaikinu. Mes jau buvom beišeiną iš namų, o tavo tėtis staiga kad pasakys: „Keite? Žiūriu, pirkinių sąraše tu užrašei OB. Kas tai yra? Kokioj lentynoj man ieškoti?“ Aš norėjau prasmegti.

– Dieve! – Hana pajuto užuojautos dilgtelėjimą. Tai buvo labai panašu į tėvą, iš tiesų.

– Klausyk, tai nieko nereiškia, – švelniai ištarė Keitė. – Jis neturėjo galvoje nieko blogo.

Hana papurtė galvą.

– Tai ne dėl jo. – Ji žvilgtelėjo į Keitę. Ak, kokia velniava! Galbūt jos galėtų draugauti kaip dvi dailios merginos. – Tai... tai mano buvęs vaikinas. Gavau žinutę, kad jis tame „Foxy“ vakare su kita mergina.

Keitė susiraukė.

– Kada jūs išsiskyrėt?

– Prieš aštuonias dienas. – Hana atsisėdo ant kušetės. – Aš beveik susigundžiau varyti tenai ir išspardyti jam užpakalį.

– Tai kodėl nevarai?

Hana vėl susmuko ant kušetės.

– Aš norėčiau, bet... – Ji mostelėjo durų link, restorano pusėn.

– Klausyk. – Keitė atsistojo ir susiraukė prieš veidrodį. – Kodėl negalėtum suversti kaltės tai paramos grupei, kurią lankai? Pasakyk, kad viena iš jos narių paskambino tau ir pasakė, kad jaučiasi labai „silpna“, o tu esi jos bičiulė, todėl jai reikia su tavim pasikalbėti.

Hana pakėlė antakį.

– Tu velniškai gerai išmanai paramos grupių veiklą.

Keitė gūžtelėjo.

– Turiu keletą draugų, kurie atliko reabilitaciją.

Geraaaai.

– Vis dėlto nemanau, kad tai geras sumanymas.

– Jeigu nori, aš tave pridengsiu, – pasiūlė Keitė.

Hana pažvelgė į jos atvaizdą veidrodyje.

– Tikrai?

Keitė atsisuko ir reikšmingai pažiūrėjo į ją.

– Tarkim, kad aš tau skolinga.

Hana krūptelėjo. Nuojauta jai sakė, kad Keitė turėjo omenyje Anapolį. Ji pasijuto nesmagiai, – kad Keitė tai prisimena ir kad ji pati pripažino, jog suprato, apie ką kalbama. Tačiau kartu ji pajuto ir tam tikrą pasitenkinimą.

– Beje, – pasakė Keitė, – tavo tėtis sakė, kad mes galėtume daugiau bendrauti. Galime pradėti jau dabar.

Hana sumirkčiojo.

– Jis sakė... jis norėtų matyti mane dažniau?

– Na, tu jo dukra.

Hana žaidė su savo „Tiffany“ vėrinio širdies formos karuliu. Ji susijaudino, išgirdusi Keitės žodžius. Galbūt ji kiek persistengė prie stalo.

– Tai kaip – tu užtruktum daugių daugiausia dvi valandas? – paklausė Keitė.

– Galbūt ir mažiau. – Viskas, ko ji norėjo, tai sėsti į priemiestinį traukinį, nuvažiuot į Rouzvudą ir iškeikti tą kalę. Ji atsidarė rankinę ir pasitikrino, ar turi traukinio bilietą. Keitė stovėjo šalia ir pirštu parodė į kažką, gulintį rankinės dugne.

– Kas tai?

– Tai? – Vos ištraukusi dėžutę, ji norėjo įgrūsti ją atgal. Tai buvo „Percocet“, kurį ji antradienį nudžiovė Nudegimų klinikoje. Ji užmiršo jį.

– Ar galėtum duoti vieną? – susijaudinusi sušnabždėjo Keitė.

Hana žvilgtelėjo į ją šnairomis.

– Tu rimtai?

Keitė nutaisė šelmišką miną.

– Man reikia ko nors, kas padėtų ištverti miuziklą, į kurį tavo tėtis mus tempiasi.

Hana padavė dėžutę. Keitė įsidėjo keletą piliulių į kišenę, paskui apsisuko ant užkulnių ir pasitikinti savimi išėjo iš tualeto. Hana sekė jai paskui iš pagarbos net išsižiojusi.

Tai buvo pats siurrealistiškiausias dalykas tą vakarą. Galbūt, jeigu ji turėtų dar sykį susitikti su Keite, tai nebūtų už mirtį baisesnė lemtis. Tai galėtų būti... smagu.

26

Jai bent jau nereikia dainuoti pritariamuoju balsu

Kai Spenserė ir Endrius atvyko į „Foxy“, žmonių jau buvo daugybė. Prie stovėjimo aikštelės įvažiavimo išsirikiavo dvidešimties automobilių eilė, į vakarą nepakviesti įžymybių mėgdžiotojai būriavosi prie įėjimo, o didžioji palapinė buvo pilna sėdinčių prie stalų, stoviniuojančių prie baro ir šokių aikštelėje šokančių jaunuolių.

Kai Endrius grįžo su gėrimais, Spenserė dar sykį patikrino mobilųjį telefoną. Vis dar jokių Vreno skambučių. Ji žingsniavo marmurinėmis, išmargintomis grindimis ir galvojo, kodėl ji čia. Endrius atvažiavo jos paimti ir, nepaisydama visų savo rūpesčių, Spenserė pasinaudojo dramos būrelyje įgytais įgūdžiais ir apkvailino šeimą, esą jiedu artimi draugai – pakštelėjo Endriui visai šalia lūpų, grakščiai priėmė jo įteiktas gėles, pozuodama priešais objektyvą prigludo skruostu prie jo skruosto. Endrius atrodė apsvaigęs iš susijaudinimo, o tai buvo tik į naudą jos gudrybei.

Dabar jis jai buvo nebereikalingas, tačiau to nežinojo. Jis vis dar pristatinėjo ją visiems iš eilės – žmonėms, kuriuos juodu abu pažinojo, – kaip savo draugę. O ji tenorėjo pasitraukti į tylų kampą ir pagalvoti. Ji norėjo išsiaiškinti, ką tas policininkas Vaildenas žinojo, o ko ne. Jeigu Tobis būtų E ir Elės žudikas, jis nebūtų kreipęsis į policiją. Bet jeigu Tobis nėra E... ir E kažką pasakė policininkams?

– Manau, kad jos dainuoja karaokę. – Endrius parodė į sceną. Keletas merginų plėšė „I Will Survive“. – Ar norėtum ką nors sudainuoti?

– Nemanau, – atsakė susirūpinusi Spenserė, pirštais sukinėdama korsažo smeigtuką. Ji jau nežinia kelintą sykį apsižvalgė, akimis ieškodama savo senųjų draugių, tikėdamasi, kad jos pasirodys. Ji manė, kad reiktų jas perspėti dėl Tobio – ir dėl policijos. E perspėjo, kad ji to nedarytų, tačiau gal jai pavyktų tai perduoti kokiu nors koduotu būdu.

– O gal sudainuotum kartu su manimi? – įkalbinėjo Endrius.

Spenserė pasisuko į jį. Endrius atrodė kaip vienas iš jos šeimos labradudlų, stovintis ant užpakalinių kojų dėl likučių nuo stalo.

– Argi ką tik nesakiau, kad nenoriu?

– Ak. – Endrius pasitaisė margą kaklaraištį. – Atsiprašau.

Pagaliau ji sutiko sudainuoti pritariamuoju balsu Kristinos Aguileros dainą „Dirty“ – kvaila, kad švaruolis Endrius pasirinko tokią dainą, – nes taip buvo lengviau. Tuo metu scenoje Mona Vanderval ir Selestė Kokia jos pavardė? – ji lankė kvakerių mokyklą – dainavo „Total Eclipse of the Heart“. Jos atrodė jau įkaušusios, laikė viena kitą už rankos, kad nesvirduliuotų, ir keletą sykių išmetė ant grindų savo zomšines mini rankines.

– Mes tai atliksime geriau negu jos, – pasakė Endrius. Jis stovėjo per arti. Spenserė jautė nuo jo sklindančią šilumą, mėtinės „Orbit“ kramtomosios gumos kvapą ir pyktelėjo. Kai jai į kaklą alsuodavo Vrenas, tai buvo viena, tačiau Endrius – visai kas kita. Jeigu ji tuojau pat neįkvėps gryno oro, gali apalpti.

– Tuojau grįšiu, – sumurmėjo ji ir apgraibomis patraukė išėjimo link.

Vos praėjo pro dvivėres terasos duris, ėmė vibruoti jos telefonas. Ji krūptelėjo. Kai žvilgtelėjo į ekraną, širdis dunkstelėjo. Vrenas.

– Ar tau viskas gerai? – iš karto paklausė Spenserė. – Aš taip jaudinausi!

– Tu palikai dvylika žinučių, – atsiliepė Vrenas. – Kas tau darosi?

Spenserė jautė, kad įtampa pamažu atslūgsta ir jos pečiai atsipalaiduoja.

– Aš... Aš nesulaukiau tavęs atsiliepiant ir pamaniau... Kodėl tu nepasitikrinai balso pašto?

Vrenas kostelėjo, lyg jausdamasis kiek nepatogiai.

– Buvau užsiėmęs. Tik tiek.

– Bet aš maniau, kad tu buvai...

– Kur? – nutraukė ją Vrenas lyg juokaudamas. – Gulėjau griovyje? Liaukis, Spense.

– Tačiau... – Spenserė nutilo, mėgindama sugalvoti paaiškinimą. – Mane kankino keista nuojauta.

– Ką gi, man viskas gerai. – Vrenas patylėjo. – O tu gerai jautiesi?

– Taip, – atsakė Spenserė šyptelėdama. – Aš turiu būti sumautuose šokiuose su savo sumautu vaikinu, o kur kas mieliau būčiau su tavimi, bet man dabar labai palengvėjo. Džiaugiuosi, kad tau viskas gerai.

Baigusi kalbėtis telefonu pajuto tokį palengvėjimą, kad norėjo lakstyti ir bučiuoti visus, esančius terasoje, – pavyzdžiui, Adrianą Piples, merginą iš katalikų mokyklos, sėdinčią prie Dioniso skulptūros ir rūkančią kvapniąją cigaretę. Arba Liamą Olseną, ledo ritulio žaidėją, glamonėjantį savo merginą. Arba Endrių Kempbelą, kuris stovėjo už jos ir atrodė apleistas ir nelaimingas. Kai Spenserės smegenys apdorojo informaciją, kad tai Endrius, po velnių, Endrius, jos skrandis susigniaužė.

– E, sveikas, – sumikčiojo jinai. – Ar tu... tu seniai čia stovi?

Tačiau iš prislėgto Endriaus veido Spenserė suprato, kad jo čia stovėta gana ilgai.

– Klausyk, – ištarė ji ir atsiduso. Ji galėtų sutvarkyti tai iš karto, nevyniodama į vatą. – Endriau, tikiuosi, tu nemanai, kad mudviem kas nors galėtų pavykti. Aš turiu vaikiną.

Iš pradžių Endrius atrodė apstulbęs. Paskui įskaudintas, sutrikęs, piktas. Emocijos jo veide keitėsi taip greitai, kad atrodė tarsi žiūrėtum pagreitintą saulėlydžio įrašą.

– Žinau, – pasakė jis, rodydamas į jos telefoną. – Girdėjau jūsų pokalbį.

Na, žinoma, tu girdėjai.

– Aš atsiprašau, – atsakė Spenserė. – Bet aš...

Endrius pakėlė ranką nutraukdamas ją.

– Tai kodėl atėjai čia su manimi, o ne su juo? Ar tavo tėvai nenori, kad susitikinėtum su tuo vaikinu? Todėl tu atėjai su manimi, kad juos apkvailintum?

– Ne, – greitai ištarė Spenserė, jausdama nesmagumo dilgtelėjimą. Ar ji taip akiplėšiškai melavo, ar Endrius buvo toks įžvalgus? – Tai... tai sunku paaiškinti. Maniau, kad mudu galėsim pasilinksminti. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

Endriui ant akių užkrito plaukų sruoga.

– Tu manęs neapkvailinsi. – Ir jis pasuko durų link.

– Endriau! – riktelėjo Spenserė. – Palauk! – Kai jis pradingo jaunimo minioje, ją persmelkė nemalonus jausmas. Ji akivaizdžiai pasirinko netinkamą vaikiną savo netikram pasimatymui. Būtų buvę kur kas geriau eiti su homoseksualiu Rajanu Vrylandu arba Tajeriu Andersenu, kuriam labiau rūpėjo krepšinis, o ne merginos.

Ji nulėkė į didžiąją palapinę ir apsižvalgė; ji buvo skolinga Endriui bent jau atsiprašymą. Nors viskas buvo apšviesta žvakėmis, buvo sunku ką nors surasti. Ji tik atpažino šokančius Noelį ir merginą iš kvakerių mokyklos, vogčia gurkšnojančius iš Noelio gertuvės. Naomė Cegler ir Džeimsas Frydas stovėjo scenoje ir dainavo Avril Lavin dainą, kurios Spenserė nemėgo. Meisonas Bajersas ir Devona Arlis bučiavosi. Kirsten Kulen ir Betanė Vels kampe šnabždėjosi.

– Endriau? – pašaukė ji.

Paskui Spenserė pastebėjo kitoj pusėj patalpos stovinčią Emiliją. Ji vilkėjo suknelę be petnešėlių, o ant pečių buvo užsimetusi rausvą kašmyro vilnos šaliką. Spenserė žengė keletą žingsnių jos pusėn, bet paskui pamatė ir jos vaikiną, stovintį šalia ir laikantį ją už parankės. Kai Spenserė prisimerkė, kad geriau įsižiūrėtų, vaikinas pasuko galvą ir pastebėjo ją. Jo plaukai buvo juodi, akys džinsų mėlynumo, lygiai tokios buvo ir jos sapne.

Spenserė aiktelėjo ir žingtelėjo atgal.

Aš pasirodysiu, kai mažiausiai to tikėsies.

Tai buvo Tobis.

27

Arija tik pagal pareikalavimą

Arija palinko prie „Foxy“ baro ir užsisakė puoduką juodos kavos. Palapinėje prisikimšo tiek žmonių, kad jos taškuota suknelė jau buvo permirkusi prakaitu. O ji čia praleido vos dvidešimt minučių.

– Sveika. – Prie jos nedrąsiai prisigretino brolis. Jis vilkėjo tą patį pilką kostiumą kaip ir per laidotuves ir avėjo blizgančius juodus Bairono batus.

– Sveikas, – cyptelėjo nustebusi Arija. – Aš... aš nežinojau, kad tu ateisi. – Tuo metu, kai ji rengdamasi į vakarą prausėsi duše, namai buvo tušti. Vienu metu ji net pagalvojo, kad šeima visiškai nuo jos nusisuko.

– Taip. Aš atėjau su... – Maikas atsisuko ir parodė liekną, išblyškusią merginą, kurią Arija jau prieš savaitę buvo mačiusi Noelio Kano vakarėlyje. – Karšta, ar ne?

– Taip. – Arija trimis gurkšniais išgėrė kavą ir pastebėjo, kad jos rankos virpa. Tai buvo jau ketvirtas puodelis kavos per valandą.

– Tai kur Šonas? – paklausė Maikas. – Tu juk su juo, tiesa? Visi apie tai kalba.

– Iš tiesų? – tyliai paklausė Arija.

– Taip. Jūs lyg ir nauja vakarėlio pora.

Arija nežinojo, ar jai verkti, ar juoktis. Ji tik įsivaizdavo, kaip Rouzvudo vidurinės merginos liežuvauja apie ją ir Šoną.

– Nežinau, kur Šonas.

– Kodėl? Ar svarbiausia vakaro pora jau iširo?

– Ne... – Tiesą sakant, Arija lyg ir slapstėsi nuo Šono.

Vakar, kai Meriditė pasakė Arijai, kad jiedu su Baironu myli vienas kitą, Arija atlėkė pas Šoną ir pratrūko raudoti. Milijoną metų ji nebūtų pagalvojusi, kad Meriditė galėtų pasakyti tai, ką pasakė. Dabar, kai Arija žinojo tiesą, ji jautėsi bejėgė. Jos šeima pasmerkta. Dešimt minučių ji raudojo ant Šono peties, veblendama: „Ką dabar man daryyyyyti?“ Šonas kiek įmanydamas ją ramino, parvežė namo ir netgi palydėjo iki jos kambario, paguldė į lovą, o šalia ant pagalvės padėjo jos mėgstamiausią pliušinį gyvūnėlį Pigtuniją.

Kai tik Šonas išėjo, Arija nusimetė apklotą ir atsikėlė. Ji kyštelėjo galvą į miegamąjį. Mama buvo ten, ramiai miegojo... tačiau viena. Arija negalėjo jos pažadinti. Kai dar sykį pabudo po keleto valandų, ji vėl nuėjo į miegamąjį, kaupdama ryžtą, kad tai padarytų, tačiau dabar lovoje šalia Elos buvo Baironas. Jis gulėjo ant šono, ranką uždėjęs Elai ant peties.

Kodėl reikia glėbesčiuotis, jeigu myli kitą?

Iš ryto, kai Arija nubudo numigusi tiktai gerą valandą, jos akys buvo pabrinkusios, o oda nusėta smulkiais raudonais puškučiais. Ji jautė pagirias, o kai prisiminė, kas nutiko vakare, iš gėdos susirietė po antklode. Šonas ją apkamšė lovoje. Ji snarglėjosi jam ant peties. Ji raudojo kaip psichinis ligonis. Ar dar yra geresnis būdas prarasti vaikiną, kuris tau patinka, nei visą jį apseilėti? Kai Šonas užsuko jos paimti į vakarą – nuostabu, kad jis apskritai pas ją pasirodė, – jis tuojau pat norėjo pasikalbėti apie vakarykštę dieną, tačiau ji nekreipė į tai dėmesio, sakydama, kad jaučiasi kur kas geriau. Šonas žvilgtelėjo į ją labai nustebęs, tačiau jam užteko proto neklausinėti. Ir štai dabar jinai jo vengė.

Maikas palinko prie medinio „Foxy“ baro, galvos linkčiojimu pritardamas didžėjaus paleistai „Franz Ferdinand“ dainai. Jo veide švietė pasitenkinimo šypsenėlė – Arija žinojo, kad jis jaučiasi kaip žmogus, laimėjęs bilietą į „Foxy“, nes buvo tiktai devintokas. Tačiau ji, jo sesuo, galėjo įžvelgti, jog po apgaulinga išore slypi skausmas ir liūdesys. Panašiai buvo ir tada, kai jie dar buvo maži ir lankė miesto baseiną, Maiko draugai vadindavo jį komiku, mat jis dėvėjo baltas maudymosi glaudes, kurios nuo skalbimo pasidarė rausvos. Maikas bandė susidoroti su tuo vyriškai, tačiau vėliau, kai vyko vyresniųjų plaukimai, Arija užtiko jį paslapčia verkiantį prie baseino mažiukams.

Ji norėjo pasakyti jam ką nors, kad jis pasijustų geriau. Galbūt tai, kad ji jaučiasi kalta dėl to, jog ketina viską pasakyti Elai, – Arija norėjo papasakoti mamai šįvakar, kai grįš namo, be jokių atidėliojimų, – ir kad jis dėl to visai nekaltas, ir jeigu jų šeima iširs, vis tiek viskas susitvarkys. Kaip nors.

Tačiau ji žinojo, kas bus, jeigu ji pamėgins apie tai su juo kalbėti. Maikas tiesiog spruks šalin.

Arija pasiėmė kavos puodelį ir nuėjo nuo baro. Jai tiesiog reikėjo kur nors judėti.

– Arija, – pasigirdo jai už nugaros. Ji atsisuko. Šonas stovėjo už poros metrų, prie vieno iš stalų. Jis atrodė nusiminęs.

Apimta panikos, ji padėjo puodelį ir nulėkė prie moterų tualeto. Vienas iš jos batelių nuslydo nuo pėdos. Bandydama įgrūsti koją atgal ji tebesibrovė pirmyn, tačiau įstrigo moksleivių minioje. Mėgino alkūnėmis prasiskinti kelią, bet nieko neišėjo.

– Sveika. – Šonas stovėjo greta jos.

– O! – šūktelėjo Arija, perrėkdama muziką, mėgindama atrodyti nerūpestingai. – Sveikas.

Šonas paėmė Ariją už rankos ir nusivedė ją į stovėjimo aikštelę, kuri vienintelė šiuo metu buvo tuščia. Iš piniginės Šonas išsiėmė raktelius. Padėjo Arijai įlipti į jo automobilį ir pavažiavo tolėliau nuo įvažiavimo į laisvą vietą.

– Kas tau darosi? – paklausė jis.

– Nieko. – Arija žiūrėjo pro langą. – Viskas gerai.

– Ne, ne viskas. Tu kaip... zombis. Mane tai gąsdina.

– Aš tik... – Ji sukinėjo perlų vėrinį, kurį buvo užsimovusi kaip apyrankę ant riešo. – Nežinau. Nenoriu pridaryti tau rūpesčių.

– Kodėl?

Ji gūžtelėjo.

– Nes tau to nereikia. Tu, ko gero, manai, kad aš visiškai trenkta. Galvoju tik apie savo tėvus. Nes pastaruoju metu apie nieką daugiau ir nekalbėjau.

– Ką gi... taip jau atsitiko. Bet aš turiu galvoje...

– Aš nesikraustysiu iš proto, – nutraukė ji, – jeigu tu norėtum pašokti su kitom merginom ar panašiai. Čia yra tikrai dailių merginų.

Šonas sumirkčiojo, atrodė sutrikęs.

– Bet aš nenoriu šokti su kita.

Jiedu tylėjo. Iš palapinės girdėjosi gaudžianti Kenji Vesto „Gold Digger“ bosų partija.

– Tu galvoji apie tėvus? – tyliai paklausė Šonas.

Ji linktelėjo.

– Manau, taip. Turiu šįvakar pasakyti mamai.

– Kodėl tu turi jai pasakyti?

– Nes... – Arija negalėjo jam papasakoti apie E. – Tai turiu būti aš. Tai nebegali tęstis.

Šonas atsiduso.

– Tu labai daug reikalauji iš savęs. Ar negalėtum šįvakar pailsėti?

Iš pradžių Arija norėjo gintis, paskui atsilošė.

– Tikrai manau, kad turėtum grįžti, Šonai. Neleisk man sugadinti tau vakaro.

– Arija... – susierzinęs atsiduso Šonas. – Liaukis.

Arija nutaisė grimasą.

– Tiesiog manau, kad mudviem nieko neišeis.

– Kodėl?

– Nes... – Ji nutilo, mėgindama susigaudyti, ką norėtų pasakyti. Nes ji nėra tipiška Rouzvudo mergina? Nesvarbu, už ką Šonas ją mėgsta, yra kur kas daugiau dalykų, dėl kurių jis negali jos mėgti? Ji jautėsi lyg tie stebuklingi vaistai, kuriuos visą laiką reklamuoja televizija. Balsas už kadro išvardija sąrašą savybių, kurios padėjo milijonams žmonių, tačiau pačioje reklamos pabaigoje jis labai tyliai pasako, kad šalutinis vaistų poveikis yra smarkus širdies plakimas ir gausus prakaitavimas. Taip būtų ir jai: maždaug, kieta, keistoka mergina... tačiau šeimos problemos sukelia jai nervinius priepuolius ir retsykiais ji snarglėjasi ant jūsų brangių marškinėlių.

Šonas atsargiai uždėjo delną jai ant rankos.

– Jeigu bijai, kad išsigandau vakar vakaro, tai žinok, kad neišsigandau. Tu man tikrai patinki. Ir netgi labiau patinki po vakar vakaro.

Arijos akyse pasirodė ašaros.

– Tikrai?

– Tikrai.

Jis priglaudė kaktą prie jos kaktos. Arija sulaikė kvėpavimą. Pagaliau jų lūpos susilietė. Ir dar sykį. Tik šį sykį stipriau.

Arija prisispaudė burna prie jo burnos ir uždėjo ranką jam ant sprando, prisitraukdama jį arčiau. Jo kūnas buvo šiltas ir mielas. Šonas apkabino Ariją per liemenį. Jiedu kandžiojo vienas kito viršutinę lūpą, jų rankos glamonėjo vienas kito nugarą. Paskui jiedu vienas nuo kito atšlijo sunkiai alsuodami ir žiūrėdami vienas kitam į akis.

Ir vėl puolė vienas kitam į glėbį. Šonas atsegė Arijai suknelės užtrauktuką. Jis nusivilko savo švarką ir numetė jį ant galinės sėdynės, o ji ėmė draskyti jo marškinių sagas. Ji bučiavo žavias Šono ausis, pakišo rankas jam po marškiniais ir glostė švelnią odą. Jis apglėbė jos liemenį, nors ankštame „Audi“ krėsle tai nebuvo patogu. Šonas atlenkė sėdynės atkaltę, kilstelėjo Ariją ir prisitraukė prie savęs. Jos uodegikaulis trynėsi į vairą.

Ji išsirietė atgal, kai Šonas bučiavo jos kaklą. Ir kai atsimerkė, kažką pastebėjo – geltoną popieriaus skiautę, užkištą už valytuvo. Iš pradžių ji pamanė, kad tai reklaminis lapukas – galbūt moksleiviai kviečia kur nors po „Foxy“ vakaro, – bet paskui ji pamatė didelius, stambius žodžius, nerūpestingai brūkštelėtus juodu „Sharpie“ žymekliu.

Neužmiršk! Kai išmuš vidurnaktį!

Ji atšoko nuo Šono.

– Kas atsitiko? – paklausė jis.

Ji virpančia ranka parodė į raštelį.

– Ar tai tu užrašei?

Tai buvo kvailas klausimas: ji jau žinojo atsakymą.

28

Koks vakaras be Hanos Marin

Kai jos taksi sustojo prie Kingman Holo, Hana pagyvenusiam, plinkančiam taksistui, akivaizdžiai vargstančiam dėl prakaitavimo, numetė dvidešimt dolerių.

– Grąžą pasilikit, – pasakė ji. Trenkė durelėmis ir pasileido įėjimo link, jausdama pykinimą. Filadelfijos geležinkelio stotyje ji nusipirko maišelį tortiljų ir paskubom kaip pamišėlė surijo jas per penkias minutes. Tai buvo negerai.

Jai iš dešinės buvo registracija. Perkarusi kaip skalikas mergina trumpai kirptais plaukais ir ryškiai išdažytomis akimis tikrino bilietus ir svečių sąrašus. Hana sustojo. Ji nė neįsivaizdavo, kur jos bilietas, tačiau jeigu ji mėgintų prašytis įleidžiama į vidų, jai tiesiog būtų pasiūlyta eiti namo. Ji žvilgtelėjo į „Foxy“ palapinę, kuri švytėjo kaip gimimo dienos tortas. Jinai jokiu būdu nenorėjo štai taip paleisti Šono. Ji pateks į „Foxy“, ir visai nesvarbu, ar Dažytaakei Merginai tai patiks, ar ne.

Giliai įkvėpusi, Hana visu greičiu pralėkė pro registratūrą.

– Ei! – išgirdo šaukiančią merginą. – Palauk!

Hana pasislėpė už kolonos, jos širdis daužėsi kaip pašėlusi. Smokingu vilkintis raumeningas apsauginis pralėkė pro ją, paskui sustojo ir apsižvalgė. Susierzinęs ir nusivylęs gūžtelėjo pečiais ir kažką pasakė į portatyvią radijo stotelę. Hana pajuto lengvą pasitenkinimo jaudulį. Įsibrovimas į vidų ją jaudino, kaip ir vagystės.

Pobūvyje buvo tiršta moksleivių. Ji neatsiminė, kad kada nors anksčiau būtų buvusi tokia grūstis. Daugelis merginų šokių aikštelėje buvo nusiavusios batelius ir suko juos iškėlusios virš galvų. Prie baro taip pat susirinko didžiulė minia, o kiti moksleiviai stovėjo išsirikiavę į eilę prie karaokės pulto. Kadangi indai dar buvo švarūs, o stalai tušti, akivaizdu, kad vakarienė dar nebuvo patiekta.

Hana nustvėrė už alkūnės Amandą Viljamson, Rouzvudo antraklasę, kuri nuolatos bandydavo pasisveikinti su Hana mokyklos koridoriuje. Amandos veidas nušvito.

– Sveika, Hana!

– Ar matei Šoną? – viauktelėjo Hana.

Amandos veide šmėstelėjo nuostaba; paskui ji gūžtelėjo.

– Nesu tikra...

Hana nuskubėjo pirmyn, jos širdis daužėsi. Galbūt jis ne čia. Ji puolė į kitą pusę, vos nesusidūrė su padavėju, nešančiu didelį padėklą su sūriais. Hana stvėrė didelį čederio gabalą ir susikimšo į gerklę. Nurijo jį beveik nepajutusi skonio.

– Hana! – šūktelėjo Naomė Cegler, vilkinti aptemptą aukso spalvos suknelę ir atrodanti perdėtai įdegusi. – Kaip juokinga! Tu čia! Sakei, jog neisi!

Hana susiraukė. Naomė buvo įsitvėrusi Džeimso Frydo rankos. Hana bakstelėjo pirštu į juos.

– Ar jūs atėjote kartu?

Ji buvo pagalvojusi, kad gal Šonas atėjo su Naome.

Naomė linktelėjo. Paskui ji palinko į priekį.

– Ar tu ieškai Šono? – Ji susirūpinusi pakratė galvą. – Visi tiktai ir kalba apie tai. Aš vis dar negaliu patikėti.

Hanos širdis ėmė daužytis.

– Vadinasi, Šonas čia?

– Taip, jis čia. – Džeimsas pasilenkė, iš vidinės švarko kišenės išsitraukė kolos butelį su įtartinai skaidriu skysčiu ir suvertė jį į savo apelsinų sultis. Jis gurkštelėjo ir nusišypsojo.

– Manau, jie labai skirtingi, – susimąsčiusi ištarė Naomė. – Sakei, kad judu vis dar draugai, tiesa? Ar jis tau pasakė, kodėl pakvietė ją?

– Liaukis, – kumštelėjo Naomę Džeimsas. – Ji seksuali.

– Kas? – riktelėjo Hana. Kodėl visi, išskyrus ją, apie tai žino?

– O štai ir jie, – Naomė parodė skersai patalpą.

Atrodė, lyg mokinių jūra būtų prasiskyrusi, o didelio prožektoriaus spindulys smigęs žemyn nuo lubų. Šonas stovėjo kampe prie karaokės pulto apsikabinęs aukštą merginą, vilkinčią juodais ir baltais taškeliais išmargintą suknelę. Jis buvo nulenkęs galvą prie jos kaklo, o ji laikė ranką pavojingai arti jo užpakalio. Tada mergina pasuko galvą ir Hana pamatė pažįstamus, smulkius, egzotiškus veido bruožus ir firmos ženklui prilygstančius melsvai juodus plaukus. Arija.

Hana riktelėjo.

– O Dieve, negaliu patikėti, kad tu nežinojai. – Naomė guosdama uždėjo ranką Hanai ant peties.

Hana nusipurtė jos ranką ir puolė pirmyn, tiesiai prie apsikabinusių Arijos ir Šono. Jiedu ne šoko, tik glėbesčiavosi. Išsigimėliai.

Hanai priėjus po keleto akimirkų Arija pramerkė vieną akį, paskui kitą. Ji vos girdimai aiktelėjo.

– Hm, sveika, Hana.

Hana stovėjo virpėdama iš įniršio.

– Tu... kale tu.

Šonas žingtelėjo pirmyn užstodamas Ariją.

– Liaukis...

– Liaukis? – Hanos balsas pasidarė spigus. Ji dūrė pirštu į Šoną; buvo tokia įsiutusi, kad jos pirštas drebėjo. – Tu... tu sakei man, kad neisi čia, nes visi tavo draugai turi poras, o tu vienas eiti nenori!

Šonas gūžtelėjo.

– Šis tas pasikeitė.

Hanos skruostai ėmė degti, lyg jis būtų vožęs jai antausį.

– Bet juk mes kitą savaitę eisime į pasimatymą!

– Mes susitiksime papietauti, – pataisė Šonas. – Kaip draugai. – Jis nusišypsojo jai, lyg ji būtų nenuovoki darželinukė. – Hana, mes išsiskyrėme praėjusį penktadienį. Prisimeni?

Hana sumirksėjo.

– Ir ką gi, dabar tu su ja?

– Na... – Šonas žvilgtelėjo į Ariją. – Taip.

Hana prispaudė ranką prie pilvo beveik tikra, kad tuoj apsivems. Tai turbūt pokštas. Šonas ir Arija kartu tai tas pats, lyg storulė mūvėtų aptemptas odines kelnes.

Tada ji pastebėjo Arijos suknelę. Šoninis užtrauktukas buvo atsegtas ir matėsi pusė juodos nėriniuotos liemenėlės be petnešėlių.

– Tavo papai krenta lauk, – suurzgė ji, rodydama pirštu.

Arija greitai žvilgtelėjo žemyn, priglaudė rankas prie krūtinės ir užsisegė suknelę.

– Na, ir kurgi tu radai šią suknelę? – paklausė Hana. – „Luella for Target“ parduotuvėje?

Arija ištiesino nugarą.

– Tiesą sakant, taip. Manau, ji žavi.

– O Dieve. – Hana pavartė akis. – Tu atrodai lyg kokia kankinė. – Paskui ji žvilgtelėjo į Šoną. – Beje, ko gero, jums abiem tai būdinga. Ar žinai, Arija, kad Šonas pasižadėjo būti nekaltas ligi trisdešimties? Jis tave gali glamonėti, bet niekad nedarys nieko daugiau. Jis yra davęs švenčiausius įžadus.

– Hana! – pamėgino nutildyti ją Šonas.

– Aš manau dėl to, kad jis gėjus. O ką tu manai?

– Hana... – dabar Šono balse jau pasigirdo maldaujamos gaidelės.

– Kas? – šūktelėjo Hana. – Tu melagis, Šonai. Ir šiknius.

Kai Hana apsižvalgė, pamatė, kad aplinkui susirinko grupelė mokinių. Kai kurie jų nuolat buvo kviečiami į vakarus, kiti įsitrindavo kartais. Merginos, kurios nebuvo pakankamai žavios, vaikinai su viršsvoriu trynėsi aplinkui tiktai dėl to, kad jie buvo linksmi, turtingi vaikai ir galėjo išleisti krūvas pinigų tiems, kurie buvo dailūs arba įdomūs arba mokėjo manipuliuoti kitais. Jie godžiai rijo kiekvieną žodį. Tarp jų jau pasigirdo ir šnabždesiai.

Hana paskutinį sykį žvilgtelėjo į Šoną, tačiau, užuot ką nors pasakiusi, spruko šalin.

Merginų tualete ji nužirgliojo tiesiai prie klozetų. Hana stumtelėjo iš kabinos išėjusią merginą ir įsmuko į vidų. „Kalė!“ – šūktelėjo pastumtoji, bet Hana nekreipė dėmesio. Užtrenkusi duris, ji palinko virš klozeto ir atpylė tortiljas ir visa kita, ką buvo šįvakar valgiusi. Išsivėmusi ji pravirko.

Kokie buvo visų veidai. Pilni užuojautos. O Hana verkė visiems matant. Viena svarbiausių Hanos ir Monos taisyklių, kai jos nusprendė iš esmės pasikeisti, buvo tokia: niekada neleisk niekam pamatyti tavęs verkiančios. Negana to, ji buvo dar ir be galo naivi. Ji iš tiesų patikėjo, kad Šonas sugrįš pas ją. Ji manė, kad lankydama Nudegimų kliniką ir N klubą padarys jam įspūdį, tačiau visą tą laiką... jis galvojo apie kitą.

Kai ji pagaliau atidarė duris, tualetas buvo tuščias. Buvo taip tylu, kad ji girdėjo, kaip į mozaikinę kriauklę laša vanduo. Hana žvilgtelėjo į veidrodį, kad įsitikintų, kaip siaubingai ji atrodo. Pažiūrėjusi aiktelėjo.

Iš veidrodžio į ją žvelgė visiškai kita Hana. Ši Hana buvo putli, rudaplaukė ir spuoguota. Ji turėjo kabes su rausvais guminiais apvadais ir buvo prisimerkusi, nes nenorėjo nešioti akinių. Jos gelsvai rudo švarkelio rankovės buvo aptempusios storas, riebias rankas, o palaidinukė ties liemenėlės juosta susiraukšlėjusi.

Paklaikusi Hana užsidengė akis. Tai E, pagalvojo ji, tai jis išdarinėja šitai su manim.

Paskui ji pagalvojo apie E žinutę: Varyk tuojau pat į „Foxy“. Ten Šonas su kita mergina. Jeigu E žinojo, kad Šonas čia su kita mergina, vadinasi...

E buvo pobūvyje.

– Sveika.

Hana pašoko ir atsisuko. Tarpduryje stovėjo Mona. Ji atrodė žaviai su aptempta juoda suknele, nors Hana neprisiminė, kad juodvi būtų ją pirkusios. Jos blankinti plaukai buvo sušukuoti aukštyn, oda tviskėjo. Sutrikusi – ko gero, vėmalų dar buvo likę jai ant lūpų – Hana puolė atgal į kabiną.

– Palauk. – Mona stvėrė ją už rankos. Kai Hana atsisuko, Mona atrodė nuoširdžiai susirūpinusi. – Naomė sakė, kad tu šįvakar neateisi.

Hana dar sykį žvilgtelėjo į save veidrodyje. Dabar ten matėsi vienuoliktokė, o ne septintokė Hana. Jos akys buvo šiek tiek paraudusios, o visa kita atrodė normaliai.

– Tai dėl Šono, ar ne? – paklausė Mona. – Aš buvau ten ir mačiau jį su ja. – Ji nuleido galvą. – Man labai gaila, Han.

Hana užsimerkė.

– Jaučiuosi tikra subinė, – prisipažino ji.

– Ne, ne tu. Tai jis šiknius.

Jos pažvelgė viena į kitą. Haną užplūdo atgailos jausmas. Monos draugystė jai reiškė labai daug, ir ji galėjo daug duoti, kad ją išsaugotų. Ji neprisiminė, dėl ko jos susipyko.

– Aš atsiprašau, Mon. Už viską.

– Tai aš atsiprašau, – atsakė Mona. Ir tada jos apsikabino, stipriau nei visada.

– O Dieve, jūs čia!

Marmurinėmis tualeto grindimis atkaukšėjo Spenserė Hastings ir ištraukė Haną iš Monos glėbio.

– Turiu su tavimi pasikalbėti.

Hana pyktelėjusi atšlijo nuo jos.

– Kas? Kodėl?

Spenserė nepatikliai pašnairavo į Moną.

– Negaliu tau pasakyti tiesiog čia. Eime su manim.

– Hana niekur neprivalo eiti. – Mona paėmė Haną už rankos ir patraukė arčiau savęs.

– Šį sykį jai reikia eiti. – Spenserė pakėlė balsą. – Tai labai skubu.

Mona suspaudė Hanos ranką. Jos veido išraiška buvo tokia pat grėsminga, kaip ir anądien prekybos centre – ji tarsi sakė: Jeigu tu turi dar bent vieną paslaptį, kurios aš nežinau, prisiekiu, tarp mūsų viskas baigta. Tačiau Spenserė atrodė įbauginta. Kažkas buvo negerai. Labai negerai.

– Labai atsiprašau, – ištarė Hana, suimdama Monos ranką. – Aš tuojau pat grįšiu.

Mona paleido jos ranką.

– Puiku, – ištarė ji piktai, eidama prie veidrodžio pasitikrinti makiažo. – Linksminkis.

29

Reikia išsiaiškinti

Spenserė tylėdama išlydėjo Haną iš tualeto, kur juodvi sutiko grupelę mokinių. Paskui ji pastebėjo prie baro stovinčią Ariją, ji buvo viena.

– Ir tu eik su mumis.

Hana paleido Spenserės ranką.

– Aš neisiu ten, kur eina ji.

– Hana, tu juk visiems sakei, kad pametei Šoną! – pasipiktino Arija. – Ir labai aiškiai.

Hana susinėrė rankas ant krūtinės.

– Bet tai nereiškia, jog aš norėjau, kad tu ateitum su juo čia. Ir tai nereiškia, jog aš norėjau, kad tu jį pavogtum iš manęs.

– Aš nieko nevogiau! – suriko Arija, iškeldama kumštį. Spenserė akimirką išsigando, kad Arija gali trenkti Hanai, ir įsispraudė tarp jųdviejų.

– Užtenka, – pasakė ji. – Liaukitės. Mes turime surasti Emiliją. – Joms nespėjus užprotestuoti, ji nusitempė juodvi pro ledo skulptūras, eilę prie karaokės ir juvelyrinių dirbinių aukciono stalus. Spenserė buvo mačiusi Emiliją ne daugiau nei prieš dvidešimt minučių, bet dabar Emilijos niekur nebuvo. Ji praėjo pro Endrių, sėdintį su draugais prie ilgo, žvakėmis apšviesto stalo. Jis pastebėjo ją, tada staigiai nusisuko į draugus ir garsiai leptelėjo kvailą juokelį, akivaizdžiai skirtą jai. Spenserė pajuto sąžinės dilgtelėjimą. Bet dabar ji neturėjo laiko su juo aiškintis.

Dar stipriau suspaudusi merginų rankas, ji tarp stalų nužingsniavo į terasą. Mokiniai buvo susirinkę prie fontano, kaišiojo į vandenį basas pėdas, tačiau Emilijos vis dar nesimatė. Prie didžiulės Pano skulptūros Hana ėmė dejuoti.

– Aš turiu važiuoti.

– Tu dar negali važiuoti. – Spenserė stumtelėjo Ariją ir Haną pokylių salės pusėn. – Tai svarbu mums visoms. Mes turime surasti Emiliją.

– Kodėl tai taip svarbu? – suaimanavo Hana. – Kam, po galais, tai rūpi?

– Svarbu. – Spenserė sustojo. – Jinai čia atėjo su Tobiu.

– Na, ir ką gi? – paklausė Arija.

Spenserė giliai įkvėpė.

– Manau... aš manau, kad Tobis gali ją nuskriausti. Manau, kad jis nori visas mus nuskriausti.

Merginos sukrėstos žiūrėjo į ją.

– Kodėl? – reikliai paklausė Arija, įsirėmusi į klubus.

Spenserė nudūrė akis žemyn. Jai spaudė skrandį.

– Manau, kad E yra Tobis.

– Kodėl taip manai? – piktai dėbtelėjo Arija.

– E atsiuntė man žinutę, – prisipažino ji. – Ten rašoma, kad mums visoms gresia pavojus.

– Tu gavai žinutę? – suspiegė Hana. – Maniau, kad mes pasakysim apie tai viena kitai!

– Žinau. – Spenserė žiūrėjo į savo smailias „Louboutin“ batelių nosis. Palapinės viduje grupelė vaikinų surengė breiko šokių varžybas. Noelis Kanas mėgino vaizduoti besirangantį kirminą, o Meisonas Bajersas susirietęs bandė suktis ant užpakalio. Argi šis vakaras neturėtų būti civilizuotas susirinkimas? – Nežinau, ką daryti. Aš... tiesą sakant, gavau dvi žinutes. Pirmojoje sakoma, kad būtų geriau, jeigu aš jums apie tai nesakyčiau. Bet antroji skambėjo taip, tarsi tai būtų Tobis... ir dabar Tobis čia su Emilija, ir...

– Palauk, pirmojoje žinutėje sakoma, kad mes patekom į bėdą, ir tu nieko nedarei? – paklausė Hana. Ji nebuvo supykusi, tik sutrikusi.

– Nebuvau tikra, ar tai rimta, – atsakė Spenserė. Ji perbraukė ranka sau per plaukus. – Jeigu būčiau žinojusi...

– Žinot, aš taip pat gavau žinutę, – tyliai ištarė Arija.

Spenserė dėbtelėjo į ją.

– Ir tu gavai? Ar joje irgi užuomina apie Tobį?

– Ne... – Arija kruopščiai rinko žodžius. – Spensere, kodėl tu penktadienį buvai jogos studijoje?

– Jogos studijoje? – prisimerkė Spenserė. – Ką tai bendro turi su...

– Tai atrodė per daug panašu į atsitiktinį sutapimą, – tarė Arija.

– Apie ką tu čia kalbi? – šūktelėjo Spenserė.

Hana įsiterpė į pokalbį.

– Arija, ar tavo žinutėje buvo kalbama apie Šoną?

– Ne. – Arija pasisuko į Haną ir suraukė kaktą.

– Ką gi, man labai nesmagu! – tėškė Hana. – Aš taip pat gavau E žinutę, ir ji buvo apie Šoną! Joje buvo rašoma, kad jis „Foxy“ su kita mergina... o tai buvai tu!

– Klausykit, ramiau... – perspėjo Spenserė, nenorėdama vėl leistis į ginčus. Paskui ji suraukė antakius. – Palaukit. Hana, kada tu gavai pranešimą?

– Anksti šį vakarą.

– Tai reiškia... – Arija parodė į Haną. – Jeigu tavo žinutėje sakoma, kad Šonas atvyko į „Foxy“ su manimi, tai reiškia, kad E matė mus. O tai reiškia...

– ...kad E yra čia. Aš žinau, – pabaigė Hana, nežymiai šyptelėdama Arijai.

Spenserės širdis ėmė daužytis. Tai iš tiesų įvykis. E yra čia... ir E yra Tobis.

– Eime. – Spenserė nusivedė jas į ilgą, siaurą koridorių, paskui į aukciono patalpą. Dieną koridorius būdavo tvankus ir labai būdingas Filadelfijos stiliui, pilnas mažų staliukų, aliejiniais dažais tapytų piktų, turtingų vyrų portretų, su girgždančiomis medžio grindimis, tačiau vakarais ant kiekvieno stalelio stovėdavo aromatinė žvakė, o sienų apkala būdavo apšviesta skirtingų spalvų šviesomis. Kai merginos stabtelėjo po melsva lempa, jos atrodė kaip numirėliai.

– Spensere, pakartok dar sykį, – lėtai pasakė Arija. – Pirmoji žinutė tau draudė pasakoti mums. Tačiau draudė pasakoti ką? Kad tu gavai žinutę? Kad E yra Tobis?

– Ne... – Spenserė atsisuko veidu į jas. – Kad aš neturėčiau jums sakyti, ką žinau. Apie Dženos Atvejį.

Siaubas perkreipė merginoms veidus. Štai ir prasideda, pamanė Spenserė. Ji giliai įkvėpė.

– Tiesa yra ta... kad Tobis matė Elę, uždegančią tą fejerverką. Jis visą laiką tą žinojo.

Arija žingtelėjo atgal ir atsitrenkė į stalą. Molinis indas susvyravo, paskui nukrito ant grindų ir subyrėjo į šipulius. Nė viena nė nesistengė surinkti duženų.

– Tu meluoji, – sušnabždėjo Hana.

– Norėčiau, kad taip būtų.

– Ką tu turi galvoje, sakydama „Tobis matė“? – paklausė Arija virpančiu balsu. – Elė sakė, kad jis nieko nematė.

Spenserė suspaudė rankas.

– Jis man sakė, kad matė. Tiesą sakant, mane ir Elę.

Jos draugės žiūrėjo į ją apstulbusios.

– Tą naktį, kai Džena buvo sužeista, kai aš nubėgau pažiūrėti, kas nutiko, Tobis priėjo prie manęs ir Elės. Jis pasakė matęs Elę... darančią tai. – Spenserės balsas sudrebėjo. Ji daug sykių sapnavo košmarus apie šią akimirką; ir dabar buvo gana siurrealistiška ją iš tiesų išgyventi.

– Elė įsiterpė, – pasakojo ji. – Ji pasakė Tobiui, kad matė jį darantį kažką... siaubingo... ir ji pasakys tai visiems. O nesakytų tik tuo atveju, jeigu Tobis prisiimtų kaltę. Prieš nubėgdamas Tobis pasakė: „Aš tave dar pričiupsiu.“ Tačiau kitą dieną jisai prisipažino sužeidęs Dženą.

Spenserė ranka perbraukė sau per sprandą. Pasakodama ji persikėlė atgal į tą naktį. Ji tarsi užuodė uždegto fejerverko sieros ir šviežiai nupjautos žolės kvapą. Ji tarsi matė Elę, jos šviesius, į arklio uodegą surištus plaukus, ašaros formos perlinius auskarus, kuriuos ji gavo dovanų vienuoliktojo gimtadienio proga. Ašaros pasirodė jos akyse.

Spenserė nurijo gerklėje atsiradusį gumulą ir pasakojo toliau.

– Antrojoje žinutėje, kurią man atsiuntė E, buvo parašyta: Tu įskaudinai mane, todėl aš įskaudinsiu tave, ir kad jis pasirodys, kai mes mažiausiai to tikėsimės. Šį rytą į mano namus atėjo policininkas ir vėl klausinėjo apie Elę, ir tas policininkas buvo toks priekabus, vaidino taip, tarsi aš kažką žinočiau, ko neturėjau žinoti. Pamaniau, kad tai gali būti Tobio darbas. O dabar jis atvažiavo čia kartu su Emilija. Bijau, kad jis gali ją nuskriausti.

Hana ir Arija kurį laiką tylėjo. Pagaliau Arijos rankos ėmė virpėti. Didelė raudona dėmė nušliaužė per jos kaklą ir išsiliejo į skruostus.

– Kodėl tu mums anksčiau nepasakei? – Ji nedrąsiai pašnairavo į Spenserę nerasdama žodžių. – Juk vienu metu, tada, septintoje klasėje, tame dramos būrelyje aš buvau likusi viena su Tobiu! Jis galėjo nuskriausti mane... ar mus visas... ir jeigu jis tikrai nužudė Elę, mes būtume galėjusios ją išgelbėti!

– Man bloga, – silpnai sudejavo Hana.

Spenserės skruostais riedėjo ašaros.

– Aš norėjau jums pasakyti, bet bijojau.

– O ką Elė pasakė Tobiui šantažuodama, kad jis neprasitartų? – pasiteiravo Arija.

– Elė nepasakė, – sumelavo Spenserė. Ji prietaringai saugojo Tobio paslaptį, tarsi, vos jai tai pasakius, iš dangaus kiaurai lubas trenktų žaibas... arba pasirodytų Tobis, kažkokiais antgamtiniais būdais viską išgirdęs.

Arija spoksojo į savo rankas.

– Tobis visą laiką žinojo, – pakartojo jinai.

– Ir dabar jis... sugrįžo. – Hana atrodė visiškai pažaliavusi.

– Jis ne tik sugrįžo, – ištarė Spenserė. – Jis čia. Ir jis yra E.

Arija stvėrė Haną už rankos.

– Eime.

– Kur tu eini? – nervingai šūktelėjo Spenserė. Ji nenorėjo, kad Arija dingtų iš jos regėjimo lauko.

Arija pusiaukelėje atsisuko.

– Mes turime surasti Emiliją, – pasakė ji piktai. Ji pasikėlė suknelės kraštus ir pasileido bėgti.

30

Kukurūzų laukai – baisiausia vieta Rouzvude

Emilija įlindo į ankštą, nuošalią nišą Kingman Holo terasoje ir tyliai stebėjo į vakarą susirinkusius rūkalius. Merginos su puošniomis, pastelinėmis suknelėmis, jų vaikinai elegantiškais kostiumais. Tačiau ar ji norėjo pamatyti kažką daugiau? Ji pati nežinojo. Ji užsimerkė, paskui vėl greit atsimerkė, ir pirmas žmogus, kurį ji pastebėjo, buvo Tara Keli, Rouzvudo mokyklos abiturientė. Jos plaukai buvo šviesiai rusvi, oda graži ir blyški. Emilija sugriežė dantimis ir vėl užsimerkė. Kai atsimerkė, pamatė Orį Keisį, karštą futbolininką. Vyruką. Štai ten.

Bet paskui ji vėl negalėjo susilaikyti nežiūrėjusi į plonas, ilgas Reičelės Faještein rankas. Chlojė Deivis nutaisė seksualią, erzinančią miną savo vaikinui Čadui Kažkokiam, ir dėl to jos lūpos atrodė puikios. Elė Karmaikl perkreipė savo žandikaulį kaip tik taip. Emilija užuodė iš kažkur dvelktelėjusį „Michael Kors“ kvepalų gūsį ir dar niekad nebuvo uosčiusi nieko gardesnio savo gyvenime. Galbūt, išskyrus bananų gumos kvapą.

Tai negalėjo būti tiesa. Negalėjo.

– Ką tu veiki?

Šalia jos stovėjo Tobis.

– Aš... – sumikčiojo Emilija.

– Visur ieškojau tavęs. Ar tau viskas gerai?

Emilija įvertino savo padėtį: ji slėpėsi šaltoje balkono nišoje, apsigobusi kašmyro šaliku, ir žaidė iš proto vedantį vaikišką žaidimą „ku-kū“ tikrindama save, ar jai patinka vaikinai ar merginos. Ji žvilgtelėjo į Tobį. Norėjo paaiškinti, kas ką tik atsitiko. Su Benu, su Maja, su Taro kortų būrėja – viską.

– Tu, ko gero, imsi manęs už tai nekęsti, tačiau... ar tu nieko prieš, jeigu mes iš čia išvažiuotume?

Tobis nusišypsojo.

– Aš vyliausi, kad tu to paprašysi. – Jis suėmė Emiliją už riešų ir padėjo atsistoti.

Eidama lauk Emilija šokių aikštelės pakraštyje pastebėjo stovinčią Spenserę Hastings. Spenserė stovėjo į ją atsukusi nugarą, ir Emilija pamanė prieisianti ir pasisveikinsianti su ja. Tada Tobis trūktelėjo ją už rankos ir ji apsigalvojo. Spenserė gali jos ko nors paklausti apie E, o ji nenusiteikusi apie tai dabar kalbėti.

Kai jie išvažiavo iš stovėjimo aikštelės, Emilija nuleido durelių stiklą. Naktis gardžiai kvepėjo pušų spygliais ir artėjančiu lietumi. Mėnulis buvo didžiulis ir pilnas, bet pamažu niro į storus, jo link plaukiančius debesis. Lauke buvo labai tylu, Emilija net girdėjo padangų čeženimą.

– Ar tau tikrai viskas gerai? – paklausė Tobis.

Emilija krūptelėjo.

– Taip, viskas gerai. – Ji žvilgtelėjo į Tobį. Jis sakė jai, kad šiam vakarui nusipirkęs naują kostiumą, o dabar ji privertė jį išvažiuoti namo trimis valandomis anksčiau. – Atleisk už sugadintą vakarą.

– Nieko baisaus. – Tobis gūžtelėjo pečiais.

Emilija apvertė sterblėje gulinčią „Tiffany“ dėžutę. Išeidama iš palapinės ji nugvelbė ją nuo stalo prisiminimui apie vakarą.

– Ar tikrai nieko neatsitiko? – paklausė Tobis. – Tu tokia tyli.

Emilija garsiai išpūtė orą iš burnos. Ji stebėjo tris skirtingus pro šalį praslenkančius kukurūzų laukus ir tik tada atsakė.

– Mane užkalbino Taro kortų būrėja.

Tobis nieko nesuprasdamas susiraukė.

– Ji pasakė, kad šįvakar man kažkas atsitiks. Tai, kas pakeis mano gyvenimą. – Emilija pabandė nusijuokti. Tobis prasižiojo kažko sakyti, bet paskui greitai susičiaupė.

– Dalykas tas, kad tai beveik išsipildė, – pasakė Emilija. – Aš susidūriau su tuo vaikinu, su Benu. Tuo pačiu, kuris buvo baseino koridoriuje per varžybas... na, žinai. Žodžiu, jis bandė... Nežinau. Spėju, kad norėjo mane nuskriausti.

– Ką?

– Viskas gerai. Nieko neatsitiko. Jis tik... – Emilijos smakras ėmė virpėti. – Nežinau. Galbūt aš to nusipelniau.

– Kodėl? – sukando dantis Tobis. – Ką tu padarei?

Emilija timptelėjo baltą dovanų dėžutės kaspinuką. Lietaus lašai ėmė teškėti į priekinį automobilio stiklą. Ji giliai įkvėpė. Ar ji tikrai ketina visa tai pasakyti garsiai?

– Mudu su Benu susitikinėjome. Kol dar buvome pora, jis užtiko mane bučiuojantis su kai kuo kitu. Su mergina. Jis pavadino mane lesbiete, ir kai aš mėginau pasakyti jam, kad aš ne tokia, jis vertė mane tai įrodyti. Na, pabučiuoti jį ir... tiek to. Tai atsitiko tada, kai tu atėjai į persirengimo kambarių koridorių.

Tobis nepatogiai pasimuistė savo sėdynėje.

Emilija palietė ranka Tobio dovanotą gardeniją, kurią segėjo ant krūtinės.

– Dalykas tas, kad aš galbūt tikrai lesbietė. Aš lyg ir mylėjau Elison Dilaurentis. Tačiau aš maniau, kad mylėjau tiktai Elę, ir tai nereiškia, kad esu lesbietė. O dabar... dabar nebežinau. Galbūt Benas teisus. Galbūt aš esu homoseksuali. Galbūt turėčiau su tuo susitaikyti.

Emilija pati negalėjo patikėti, kad visa tai išsiliejo jai iš burnos. Ji grįžtelėjo į Tobį. Jo lūpos atrodė sustingusios ir abejingos. Ji pagalvojo, kad jeigu kada ir buvo tinkama proga jam prisipažinti, jog buvo Elės vaikinas, tai kaip tik dabar. Užuot tai padaręs, jis tyliai ištarė:

– Kodėl tu taip bijai tai pripažinti?

– Todėl! – nusijuokė Emilija. Argi tai ne akivaizdu? – Nes aš nenoriu būti... na, žinai. Lesbietė. – O paskui tylesniu balsu pridūrė: – Visi iš manęs juoktųsi.

Jiedu privažiavo nuošalų „Stop“ kelio ženklą prie dvipusio eismo kelio. Užuot sustojęs, o paskui važiavęs toliau, Tobis sustabdė automobilį šalikelėje. Emilija suglumo.

– Ką tu darai?

Tobis pasidėjo rankas ant vairo ir ilgai žiūrėjo į Emiliją. Taip ilgai, kad Emilija pasijuto nejaukiai. Jis atrodė nusiminęs. Ji pačiupinėjo savo sprandą ir žvilgtelėjo pro langą. Kelias buvo tylus ir tuščias ir driekėsi palei dar vieną, didžiausią Rouzvude, kukurūzų lauką. Dabar lietus lijo smarkiau, o kadangi Tobis nebuvo įjungęs valytuvų, beveik nieko nesimatė. Staiga ji įsigeidė kokios nors civilizacijos. Kad pro šalį pravažiuotų mašina. Ar kad netoliese stovėtų koks namas. Degalinė. Kas nors. Ar Tobis nusiminė todėl, kad jinai jam patiko, o ji atskleidė jam, kas esanti iš tiesų? Ar Tobis buvo homofobas? Dėl to ji būtų turėjusi labiausiai nerimauti, jeigu iš tiesų būtų maniusi, kad yra homoseksuali. Ir ji, ko gero, su šia problema susidurtų kiekvieną dieną.

– Tu niekad nebuvai atsidūrusi tokioje padėtyje, tiesa? – pagaliau paklausė Tobis. – Niekad nebuvo taip, kad iš tavęs kas nors juoktųsi.

– N-ne... – Ji mėgino pažvelgti Tobiui į veidą, kad suprastų jo klausimą. – Manau, kad ne. Na, bent jau, kol Benas nepradėjo taip elgtis.

Virš galvų nugriaudėjo griaustinis, ir jiedu krūptelėjo. Paskui ji pamatė žaibo zigzagą, kertantį dangų keletas mylių į priekį nuo jų. Akimirksniui jis viską aplinkui nušvietė, ir Emilija pamatė susiraukusį Tobį, knebinėjantį savo švarko sagą.

– Pamatęs visus tuos žmones šįvakar, supratau, kaip buvo sunku gyventi Rouzvude, – ištarė jis. – Žmonės manęs iš tikrųjų nekentė. Tačiau šįvakar visi buvo tokie mieli – visi tie, kurie tyčiojosi iš manęs. Tai buvo šlykštu. Tarsi nieko nebūtų įvykę. – Jis suraukė nosį. – Nejaugi jie nesupranta, kokie jie šikniai?

– Manau, kad ne, – atsakė nesmagiai pasijutusi Emilija.

Tobis žvilgtelėjo į ją.

– Mačiau ten vieną tavo senųjų draugių. Spenserę Hastings. – Žaibas ir vėl švystelėjo, priversdamas Emiliją krūptelėti. Tobis kreivai šyptelėjo. – Jūs anuomet buvote kaip gauja. Šaipydavotės iš žmonių. Iš manęs... mano sesers...

– Mes visai nenorėjome, – nevalingai ištarė Emilija.

– Emilija. – Tobis gūžtelėjo pečiais. – Jūs tai darėte. Ir kodėl gi ne? Jūs buvote populiariausios mergaitės mokykloje. Jūs galėjote tai daryti. – Jo balsas skambėjo labai sarkastiškai.

Emilija pabandė nusišypsoti, vildamasi, kad jis juokauja. Tačiau Tobis neatsakė jai šypsena. Kodėl jie kalbasi apie tai? Argi jiedu neturi kalbėtis apie Emilijos homoseksualumą?

– Man labai gaila... Mes tiesiog... Mes buvome labai kvailos. Mes darydavome, ko įsigeisdavo Elė. Ir aš maniau, kad tau tai nebesvarbu, nes kitais metais po įvykio judu su Ele buvot kartu...

– Ką? – griežtai nutraukė ją Tobis.

Emilija glustelėjo prie stiklo. Jos krūtinė liepsnojo nuo adrenalino.

– Ar tu... ar judu su Ele nebuvot kartu, e, septintoje klasėje?

Tobis atrodė apstulbęs.

– Man net matyti ją buvo sunku, – ištarė jis tyliai. – Ir dabar man dar sunku girdėti jos vardą. – Jis užsidengė veidą delnais ir giliai atsiduso. Kai vėl pažvelgė į ją, jo akys buvo juodos. – Ypač po... po to, ką ji padarė.

Emilija spoksojo į jį. Žaibas tvykstelėjo dar sykį, ir, pūstelėjus šaltam vėjui, susiūbavo kukurūzų stiebai. Jie atrodė kaip rankos, desperatiškai kažko siekiančios.

– Palauk, ką tu pasakei? – Ji nusijuokė vildamasi – beveik melsdamasi, – kad blogai nugirdo. Melsdamasi, kad ji tik mirktelės ir viskas pasitaisys, ir naktis vėl bus normali.

– Manau, girdėjai, ką pasakiau, – ištarė Tobis monotonišku, bejausmiu balsu. – Žinau, jūs buvote draugės, ir tu mylėjai ją ir panašiai, tačiau aš asmeniškai patenkintas, kad ta kalė nebegyva.

Emilija pasijuto taip, tarsi kažkas būtų iš jos kūno išsiurbęs visą deguonį. Kažkas atsitiks tau šią naktį. Kažkas, kas pakeis gyvenimą.

Jūs šaipydavotės iš žmonių. Iš manęs... mano sesers...

Man netgi jos vardą sunku girdėti. Ypač po to, ką ji padarė...

PO TO, KĄ JI PADARĖ.

Aš patenkintas, kad ta kalė nebegyva.

Tobis... žinojo?

Jos galvoje pamažu ėmė formuotis plyšys. Jis žinojo. Ji buvo tuo įsitikinusi labiau nei bet kuo kitu gyvenime. Ji jautėsi taip, tarsi visą laiką būtų tą žinojusi, kad tai buvo čia pat, jai panosėje, tačiau ji stengėsi nekreipti į tai dėmesio. Tobis pats žinojo, ką jos padarė Dženai, ne E jam apie tai pasakė. Jis tai žinojo labai seniai. Ir nekentė Elės už tai. Jis turėjo nekęsti jų visų, jeigu jau žinojo, kad jos visos buvo su tuo susijusios.

– O Dieve, – sušnabždėjo Emilija. Ji trūktelėjo durų rankenėlę ir išlipdama iš automobilio suėmė rankomis suknelės apačią. Lietus akimirksniu ėmė ją merkti, šalti lašai smaigstė lyg adatos. Juk akivaizdu, kad Tobio draugiškumas jai atrodė įtartinas. Jis norėjo sugriauti Emilijai gyvenimą.

– Emilija? – Tobis atsisegė savo saugos diržą. – Kur tu...

Tada ji išgirdo suriaumojant variklį. Tobis važiavo keliu paskui ją su praviromis keleivio durelėmis. Ji žvilgtelėjo į dešinę, į kairę, o paskui, tikėdamasi, kad žino, kur esanti, liuoktelėjo į kukurūzų lauką, nepaisydama to, kad jau buvo kiaurai permirkusi.

– Emilija! – dar sykį pašaukė Tobis. Tačiau Emilija bėgo nesustodama.

Tobis nužudė Elę. Tobis buvo E.

31

Tarsi Hana galėtų pagrobti lėktuvą – juk ji net nemoka jo valdyt!

Hana brovėsi per mokinių minią, tikėdamasi išvysti pažįstamus rusvai šviesius Emilijos plaukus. Prie didžiulio lango ji sutiko Spenserę ir Ariją, besišnekančias su Emilijos plaukimo komandos drauge Gema Kuran.

– Ji buvo čia su tuo vaikinu iš Teito, tiesa? – sučiaupė lūpas Gema, mėgindama galvoti. – Neabejoju, kad mačiau juos išeinančius.

Sunerimusi Hana žvilgtelėjo į drauges.

– Ką mes dabar darysim? – sušnabždėjo Spenserė. – Mes juk nė neįsivaizduojame, kur jie galėjo išvažiuoti.

– Mėginau jai skambinti, – pasakė Arija. – Tačiau ji neatsiliepia.

– O Dieve, – ištarė Spenserė, jos akys priplūdo ašarų.

– Na, o ko tu tikėjaisi? – iškošė Arija pro sukąstus dantis. – Juk tai atsitiko ir dėl tavęs.

Hana niekad dar nebuvo mačiusi Arijos tokios piktos.

– Žinau, – pakartojo Spenserė. – Labai apgailestauju.

Jas nutraukė garsus dundesys. Visi sužiuro į lauką, kur medžiai linko nuo vėjo gūsių ir staiga prapliupo lietus.

– Mėšlas, – pasakė šalia Hanos sėdinti mergina. – Mano suknelė pavirs skuduru.

Hana žvilgtelėjo į drauges.

– Žinau, kas galėtų mums padėti. Policininkas. – Ji apsižvalgė, tarsi tikėdamasi čia pamatyti pareigūną Vaildeną, vyruką, kuris areštavo Haną už apyrankės vagystę ir už pono Ekardo automobilio nuvarymą ir kuris buvo užmezgęs intymius santykius su jos mama. Tačiau vaikinai, saugoję įėjimą ir juvelyrinių dirbinių aukcioną, buvo iš privačios „Foxhunting League“ apsaugos firmos – ir policijai jie skambintų tik tuo atveju, jeigu atsitiktų kažkas baisaus. Pernai visiškai girtas Rouzvudo mokyklos abiturientas paspruko su „David Yurman“ apyranke iš aukciono, o apsauga net ir tada paliko vaikino šeimai taktišką pranešimą balso pašte, kad kitą dieną jis grąžintų, ką paėmęs.

– Mes negalime kreiptis į policininkus, – sušnypštė Spenserė. – Šį rytą policininkas mane taip keistai apklausė, kad nenustebčiau, jeigu jie pamanytų, jog tai mes nužudėme Elę.

Hana žiūrėjo į milžinišką krištolo sietyną palubyje. Keletas mokinių mėtė savo nosines į jį, norėdami, kad krištoliniai pakabukai siūbuotų.

– Bet juk tavo pranešime gana aiškiai sakoma: „Aš nuskriausiu tave“, tiesa? Ar to nepakanka?

– Bet pasirašo E. Ir dar ten sakoma, kad mes jį nuskriaudėm. Kaip mes tai paaiškinsim?

– O kaip mes sužinosime, ar jai ko nenutiko? – paklausė Arija, timptelėdama savo taškuotą suknelę. Hana piktai pastebėjo, kad užtrauktukas vis dar pusiau atsegtas.

– Gal mes turėtume nuvažiuoti prie jos namų? – pasiūlė Spenserė.

– Mudu su Šonu galime važiuoti tuojau pat, – pareiškė Arija.

Hana net išsižiojo.

– Ar tu papasakojai apie tai Šonui?

– Ne, – šūktelėjo Arija, perrėkdama Natašos Bedingfild dainavimą ir lietaus barbenimą. Hana pro stoglangį, esantį dešimt metrų virš jų galvų, matė, kaip pamažu formuojasi migla. – Nieko aš jam nesakysiu. Net nežinau, kaip jam tai paaiškinsiu. Bet jis nesužinos.

– Vadinasi, judu su Šonu kur nors trauksite ir po šokių? – pasmalsavo.

Arija nustebusi žvilgtelėjo į ją.

– Ar manai, kad po viso šito aš dar norėčiau kur nors eiti?

– Gerai, bet jeigu to nebūtų atsitikę, tu būtum ėjusi?

– Hana. – Spenserė uždėjo savo šaltą, liekną ranką Hanai ant peties. – Palik juos ramybėj.

Hana sugriežė dantimis, stvėrė nuo padavėjos padėklo taurę šampano ir išlenkė ligi dugno. Ji nepaliks jų ramybėj. Tai neįmanoma.

– Tu patikrink Emilijos namus, – pasakė Spenserė Arijai. – O aš mėginsiu jai prisiskambinti.

– O ką, jeigu mes nuvažiuosime iki Emilijos, o Tobis bus su ja? – paklausė Arija. – Ar mums aiškintis su juo? Na... jeigu jis yra E...

Hana neramiai susižvalgė su draugėmis. Ji norėjo išspardyti Tobiui užpakalį – kaip jis sužinojo apie Keitę? Apie tėvą? Apie jos suėmimą? Kad Šonas ją pametė ir kad ji nuolat prisiverčia išsivemti? Kaip jis drįso ją pažeminti! Tačiau buvo ir baisu. Jeigu Tobis būtų E – jeigu jis viską žinotų, – jis tikrai norėtų joms atkeršyti. Tai... rimta.

– Dabar mes turime galvoti tik apie Emilijos saugumą, – pasakė Spenserė. – Jeigu mes greitai nieko apie ją nesužinosime, galbūt galėtume paskambinti į policiją ir palikti jiems anoniminę užuominą? Galėtume pranešti, kad matėme, kaip Tobis ją mušė. Mums nereiktų leistis į detales.

– Jeigu policininkai imtų jį klausinėti, jis suprastų, kad tai mes, – samprotavo Hana. – O jeigu jis jiems papasakotų apie Dženą? – Ji įsivaizdavo save nepilnamečių kolonijoje vilkinčią oranžinį kombinezoną ir kalbančią su tėvu pro stiklinę pertvarą.

– O ką, jeigu jis ateis ieškoti mūsų? – paklausė Arija.

– Mes turime ją surasti anksčiau, negu tai atsitiks, – įsiterpė Spenserė.

Hana žvilgtelėjo į laikrodį. Pusė vienuoliktos.

– Man reikia lėkti. – Ji skubiai nužingsniavo durų link. – Spensere, aš tau paskambinsiu. – Ji nieko nepasakė Arijai. Ji netgi negalėjo į ją žiūrėti. Ką jau kalbėt apie milžinišką bučinio žymę ant jos kaklo.

Išeinant Naomė Ceigler stvėrė ją už rankos.

– Hana, aš dėl to, ką tu man vakar pasakojai per futbolo rungtynes. – Jos akys buvo ryškiai padažytos, o veidas įsijautęs kaip pokalbių laidos vedėjos. – Yra tokių bulimijos palaikymo grupių. Galėčiau tau padėti ją susirasti.

– Atšok, – pasakė Hana ir praėjo pro ją.

Kai Hana, bėgdama iš taksi, visiškai permirkusi susmuko ant priemiestinio Filadelfijos traukinio suolo, ji pajuto, kad galva apsunkusi. Kiekviename atspindyje jai vaidenosi jos septintos klasės atvaizdas. Ji užmerkė akis.

Kai ji vėl atsimerkė, traukinys nejudėjo. Visos šviesos išjungtos, išskyrus avarinio išėjimo užrašą. Tačiau tai nebuvo žodis „Išėjimas“. Buvo užrašyta „Saugokis“. Sau iš kairės Hana matė iki horizonto nusidriekiantį mišką. Virš medžių viršūnių švietė pilnas mėnulis. Bet argi vos prieš keletą minučių nepylė kaip iš kibiro? Iš kitos pusės palei traukinio bėgius driekėsi trisdešimtasis greitkelis. Paprastai greitkelis būdavo pilnas automobilių, tačiau dabar prie pervažos nestovėjo nė vieno. Kai ji ištiesė kaklą į praėjimą, norėdama pažiūrėti, kaip kiti keleiviai reaguoja į traukinio sustojimą, ji pastebėjo, kad visi keleiviai miega.

– Jie ne miega, – pasakė balsas. – Jie visi mirę.

Hana krūptelėjo. Tai buvo Tobis. Jo veidas buvo išskydęs, tačiau ji žinojo, kad tai jis. Jis lėtai pakilo nuo savo sėdynės ir žengė jos link.

Traukinys sušvilpė, ir Hana pabudo nuo krestelėjimo. Dienos šviesos lempos buvo ryškios ir tiesmukos kaip visada; traukinys pupsėjo per miestą; už langų žybčiojo ir plaikstėsi žaibai. Pažvelgusi pro langą ji pamatė nulaužtas ir nusvirusias žemyn medžių šakas. Dvi priekyje jos sėdinčios baltaplaukės ponios nuolat komentavo žaibavimą: „O Viešpatie! Koks didžiulis kirto!“

Hana prispaudė kelius prie krūtinės. Nieko geresnio ir nesugalvosi už pribloškiančią žinią apie Tobį Kavano, griaunantį tavo gyvenimą. Nuo kurios tampi pamišėle paranoike.

Ji nežinojo, kaip reaguoti į naujieną. Ji negalėjo į visa tai reaguoti tuojau pat, kaip Arija; jai reikėjo viską apsvarstyti. Žinoma, ji pyko ant Spenserės, kodėl ši nepasakė. Ir nerimavo dėl Tobio. Bet šiuo metu labiausiai ją kankinęs dalykas buvo Džena. Ar ji taip pat žinojo? Ar ji tai žinojo visą laiką? Ar ji žinojo, kad Tobis nužudė Elę?

Hana po nelaimės tik vieną sykį buvo mačiusi Dženą ir nepasakė apie tai draugėms. Tai atsitiko vos keletas savaičių prieš dingstant Elei, kai ši surengė improvizuotą vakarėlį savo galiniame kieme. Susirinko visi populiariausi Rouzvudo mokyklos mokiniai – netgi keletas vyresnių merginų iš Elės lauko riedulio komandos. Tada pirmą sykį Hana pasikalbėjo su Šonu; jiedu kalbėjosi apie filmą „Gladiatorius“. Hana kalbėjo apie tai, koks baisus tas filmas, o Elė slankiojo greta.

Iš pradžių Elė žvilgtelėjo į Haną taip, tarsi sakytų: „Valio! Pagaliau tu su juo kalbiesi!“ Tačiau vėliau, kai Hana pasakė: „O Dieve, kai mes su tėčiu išėjome iš kino teatro, aš buvau tokia persigandusi, kad nulėkiau tiesiai į tualetą ir apsivėmiau“, – Elė kumštelėjo Hanai į šoną.

– Tu panašių problemų turėjai ir anksčiau, tiesa? – pajuokavo ji.

Hana išbalo. „Ką?“ Juk visai neseniai jos lankėsi Anapolyje.

Elė norėjo atkreipti Šono dėmesį į save ir jai tai pavyko.

– Tai Hana, – pasakė ji ir įsikišo pirštą į gerklę, žiauktelėjo, paskui sukikeno. Šonas nesijuokė; jis sutrikęs ir jausdamasis nesmagiai pažiūrėjo čia į vieną, čia į kitą.

– Aš, e, turiu... – sumurmėjo jis ir nuslinko prie savo draugų.

Hana pasipiktinusi atsisuko į Elę.

– Kodėl tu taip pasielgei?

– Ak, Hana, – ištarė Elė ir nupleveno tolyn. – Negi nesupranti juokų?

Hana negalėjo to suprasti. Tik jau ne šiuo atveju. Ji giliai ir piktai šnopuodama nutrepeno į kitą didžiulės medinės Elės pakylos galą. Kai pakėlė akis, suprato, kad žiūri tiesiai į veidą Dženai Kavano.

Džena su dideliais saulės akiniais stovėjo savo kiemo pakraštyje, rankoje laikydama baltą lazdelę. Hanos kaklas įsitempė. Jautėsi, tarsi pamačiusi vaiduoklį. Ji tikrai akla, pagalvojo Hana. Tarsi būtų maniusi, kad tai niekad neįvyko.

Džena visiškai tyliai stovėjo ant bordiūro. Jeigu ji būtų galėjusi matyti, būtų žiūrėjusi tiesiai į didelę duobę Elės kiemo pakraštyje, kuri buvo iškasta statomam dvidešimties vietų šeimos vasarnamiui, – kaip tik į tą vietą, kur po keleto metų darbininkai suras Elės lavoną. Hana ilgokai spoksojo į ją, o Džena abejingai žiūrėjo į Haną. Ir tada ją šis vaizdas sujaudino. Ką tik įvykusioje scenoje su Šonu jai buvo tekęs Dženos vaidmuo, o Elei – Hanos. Elė neturėjo jokios priežasties erzinti Haną, bet ji galėjo tai padaryti. Ši mintis Haną taip sukrėtė, kad ji turėjo nusitverti turėklo, kad nepargriūtų.

Ji dar sykį žvilgtelėjo į Dženą. Aš atsiprašau, ištarė ji vien tik lūpomis. Žinoma, Džena neatsakė. Ji juk nematė.

Hana dar niekad taip nesidžiaugė pamačiusi Filadelfijos žiburius – pagaliau ji buvo toli nuo Rouzvudo ir Tobio. Ji vis dar turėjo laiko parsirasti į viešbutį, kol jos tėvas, Izabelė ir Keitė sugrįš iš miuziklo „Mamma Mia!“, ir, ko gero, ji dar spėtų įlįsti į burbulinę vonią. Laimei, ir mini bare turėtų būti ko nors puikaus. Ko nors stipraus. Galbūt ji papasakos Keitei, kas atsitiko, ir juodvi užsisakys į kambarį maisto ir kartu ištašys didelį butelį kokio nors gėrimo.

Oho. Tai buvo mintis, kuri anksčiau niekad nebūtų atėjusi Hanai į galvą.

Ji įkišo kambario kortelę į duris, atidarė jas, įslinko į vidų ir... kone atsitrenkė į tėvą. Jis stovėjo priešais duris ir kalbėjosi mobiliuoju telefonu.

– Oi! – riktelėjo ji.

Tėvas atsisuko.

– Ji čia, – pasakė jis į telefoną ir tada pliaukštelėjo jį uždarydamas. Jis šaltakraujiškai nužvelgė Haną. – Ką gi. Sveika sugrįžusi.

Hana sumirksėjo. Už tėvo buvo Keitė ir Izabelė. Tiesiog... sėdėjo ant sofos ir vartė turistinius žurnalus, kurių būna viešbučio kambariuose.

– Labas, – ištarė ji atsargiai. Visi spoksojo į ją. – Ar Keitė jums pasakė? Aš turėjau...

– Važiuoti į „Foxy“? – įsiterpė Izabelė.

Hana iš nuostabos išsižiojo. Perkūno trenksmas už lango privertė ją krūptelėti. Ji desperatiškai žvilgtelėjo į Keitę, išdidžiai susidėjusią rankas sau į sterblę ir laikančią aukštai iškeltą galvą. Ar jinai... ar ji jiems pasakė? Jos veido išraiška sakė: taip.

Hana pasijuto, lyg būtų gavusi per galvą.

– Tai buvo... tai buvo neatidėliotinai skubu.

– Neabejoju, kad skubu. – Tėvas padėjo rankas ant stalo. – Negaliu patikėti, kad tu apskritai sugrįžai. Mes manėme, tu ketini smagintis visą naktį... galbūt pavogti dar vieną automobilį. Arba... na, kas žino, ką dar? Pavogti kieno nors lėktuvą? Nužudyti prezidentą?

– Tėti... – paprašė Hana. Ji dar nebuvo mačiusi tokio tėvo. Marškiniai išsipešę, kojinių galai nutįsę, o už ausies tamsi dėmė. Jis buvo įsiutęs. Jis niekad taip nešaukdavo. – Aš galiu paaiškinti.

Tėvas prispaudė delnus sau prie kaktos.

– Hana... ar gali paaiškinti ir tai? – Jis kažką išsitraukė iš kišenės. Lėtai, vieną po kito atgniaužė pirštus. Ant delno gulėjo nedidelė „Percocet“ pakuotė. Neatplėšta.

Kai Hana linktelėjo pirmyn, norėdama paimti vaistus, jis pliaukštelėjo pirštais užverdamas delną kaip geldelę.

– Ak, ne, tu negausi jų.

Hana parodė ranka į Keitę.

– Ji juos pasiėmė iš manęs. Ji jų norėjo!

– Tu man juos davei, – ramiai ištarė Keitė. Ji buvo nutaisiusi gudrią, išdūriau tave veido išraišką, kuri tarsi sakė: Nemanyk, kad taip lengvai įsibrausi į mūsų gyvenimą. Hana nekentė savęs, kad buvo tokia kvaila. Keitė nepasikeitė. Nė per nago juodymą.

– Pirmiausia, ką tu ketinai daryti su piliulėmis? – paklausė jos tėvas. Paskui jis pakėlė ranką. – Ne. Užmiršk tai. Aš nenoriu žinoti. Aš... – Jis stipriai užmerkė akis. – Aš nebeatpažįstu tavęs, Hana. Tikrai nebeatpažįstu.

Hanos ilgai kaupta nuoskauda pratrūko.

– Ką gi, žinoma, kad nebeatpažįsti! – suriko ji. – Tu nepasivarginai su manimi pasikalbėti beveik ketverius suknistus metus!

Kambaryje įsitvyrojo tyla. Atrodė, kad visi bijo krustelėti. Keitė pasidėjo rankas ant žurnalo. Izabelė sustingo, vieną pirštą keistai iškėlusi prie savo ausies lezgelio. Tėvas prasižiojo kažko sakyti, bet paskui vėl užsičiaupė.

Paskui pasigirdo beldimas į duris ir visi krūptelėjo.

Įėjo ponia Marin, kuri atrodė neįprastai netvarkinga: jos plaukai buvo šlapi ir prisiploję, ji nebuvo pasidažiusi, o vilkėjo tiktai paprastus marškinėlius trumpomis rankovėmis ir džinsus, ir tai gerokai skyrėsi nuo to drabužių ansamblio, kurį ji susikurdavo eidama į „Wawa“ parduotuvę.

– Tu eisi su manimi. – Ji nukreipė žvilgsnį į Haną, tačiau nė nežvilgtelėjo į Izabelę ar Keitę. Hanos galvoje šmėkštelėjo mintis, kad galbūt dabar jie visi susitiko pirmą sykį. Kai jos motina pamatė pono Marino rankoje „Percocet“, ji išblyško. – Apie juos jis man papasakojo pakeliui.

Hana žvilgtelėjo per petį į tėvą, tačiau jis stovėjo nuleidęs galvą. Iš tiesų jis neatrodė nusivylęs. Jis tik atrodė... liūdnas. Beviltiškas. Susigėdęs.

– Tėti... – desperatiškai cyptelėjo ji, atsitraukdama nuo motinos. – Juk aš neprivalau eiti, tiesa? Aš noriu pasilikti. Argi negaliu tau papasakoti, kas man darosi? Maniau, kad norėtum tai sužinoti.

– Jau vėlu, – mechaniškai ištarė tėvas. – Tu važiuosi namo su motina. Galbūt ji tave atves į protą.

Hana nusijuokė.

– Manai, kad ji atves mane į protą? Ji... ji miega su policininku, kuris suėmė mane praėjusią savaitę. Ji žinodavo, kad aš grįžtu antrą valandą nakties, nors iš ryto reikia eiti į mokyklą. Jeigu aš susergu ir turiu likti namie, ji sako, kad aš pati paskambinčiau ir apsimesčiau ja, nes ji per daug užsiėmusi ir...

– Hana! – suriko motina, stipriai sugniauždama jos ranką.

Hanos galvoje buvo tokia makalynė, kad ji net nesuvokė, ar tai, ką ji sako tėčiui, gali jai padėti ar tik pakenkti. Ji jautėsi žiauriai apgauta. Visų. Visi žmonės vertė ją vemti.

– Tiek daug dalykų, apie kuriuos norėčiau tau pasakyti, bet negaliu. Prašau, leisk man pasilikti. Prašau.

Krustelėjo vienintelis mažytis tėvo raumenėlis truputį aukščiau kaklo. O šiaip jo veidas buvo šaltas ir abejingas. Jis žingtelėjo arčiau Izabelės ir Keitės. Izabelė paėmė jo ranką.

– Labanakt, Ešle, – pasakė jis Hanos motinai. Hanai apskritai nieko nepasakė.

32

Emilija ima į rankas beisbolo lazdą

Emilija sukūkčiojo su palengvėjimu, radusi namų duris neužrakintas. Visa permirkusi ji įpuolė į skalbinių kambarį ir pratrūko raudoti, iš visų pusių apsupta ramių, namais alsuojančių daiktų: tai buvo virš skalbyklės ir džiovintuvo mamos išsiuvinėtas užrašas: „Palaimink šią netvarką“; tvarkingai išrikiuotos valymo priemonės, balikliai ir audinių minkštikliai ant lentynėlės; prie durų stovintys žali guminiai jos tėvo batai darbui sode.

Suskambo telefonas; atrodė, lyg būtų riksmas. Emilija nustvėrė iš krūvos rankšluostį, užsimetė jį ant pečių ir nedrąsiai pakėlė belaidį telefono ragelį.

– Alio? – Netgi jos balsas atrodė išsigandęs.

– Emilija? – pasigirdo pažįstamas, gergždžiantis balsas ragelyje.

Emilija susiraukė.

– Spensere?

– O Dieve! – Spenserė atsiduso. – Mes ieškojome tavęs. Ar tau nieko neatsitiko?

– Aš... aš nežinau, – dvejodama atsakė Emilija. Ji kaip pamišusi lėkė per kukurūzų lauką. Eilių tarpuose nuo lietaus buvo susiformavę purvo upeliai. Vienas jos batas nusmuko, tačiau ji nesiliovė bėgusi, ir jos suknelės apačia, ir kojos buvo purvinos. Laukas vienu galu rėmėsi į giraitę, esančią už jos namo, taigi ji perlėkė ir per ją. Ji du kartus paslydo ant šlapios žolės, susitrenkė alkūnę ir klubą, o kartą žaibas trenkė į medį, triukšmingai nulauždamas keletą šakų vos už kelių metrų nuo jos. Ji žinojo, kad audrai siaučiant pavojinga būti miške, tačiau negalėjo sustoti, bijodama, kad Tobis galbūt ją vejasi.

– Emilija. Lik ten, kur esi, – aiškino Spenserė. – Ir saugokis Tobio. Viską paaiškinsiu vėliau, bet dabar užsirakink duris ir...

– Manau, kad Tobis yra E, – nutraukė ją Emilija šiurkščiu, virpančiu, vos girdimu balsu. – Ir manau, kad jis nužudė Elę.

Kurį laiką abi tylėjo.

– Žinau. Ir aš taip manau.

– Ką? – sušuko Emilija. Danguje švystelėjo žaibo kirtis, privertęs ją susiriesti. Spenserė neatsiliepė. Ragelyje buvo mirtina tyla.

Emilija padėjo telefono ragelį ant džiovintuvo. Spenserė žinojo? Emilijos spėlionės dėl to tapo tik dar tikresnės – ir dar labiau gąsdino.

Ir tada ji išgirdo balsą.

– Emilija! Emilija?

Ji sustingo. Atrodė, kad balsas sklinda iš virtuvės. Ji nubėgo tenai ir pamatė prie jos slankiojančių durų stiklo prispaudusį rankas ir žiūrintį į vidų Tobį. Lietus buvo permerkęs jo kostiumą ir suvėlęs plaukus, be to, jis visas drebėjo. Jo veidą dengė šešėlis.

Emilija riktelėjo.

– Emilija! – sušuko Tobis dar sykį. Jis paklibino durų rankeną, tačiau Emilija greit jas užšovė.

– Eik šalin, – sušnypštė ji. Jis galėjo... jis galėjo padegti jos namus. Įsilaužti. Uždusinti miegančią Emiliją. Jeigu jis nužudė Elę, jis gali padaryti bet ką.

– Aš permirkau, – šaukė jis jai. – Įleisk mane.

– Aš... aš negaliu su tavim kalbėtis. Prašau, Tobi, prašau. Tik palik mane ramybėje.

– Kodėl tu bėgai nuo manęs? – Tobis atrodė sutrikęs. Jis taip pat turėjo šaukti, nes lietus pylė kaip iš kibiro. – Aš nesuprantu, kas atsitiko automobilyje. Aš tik... Aš tik pasibjaurėjau pamatęs visus tuos žmones. Bet taip buvo visą tą laiką. Labai atsiprašau.

Nuo lipšnaus jo balso tono darėsi tik baisiau. Jis dar sykį paklibino rankeną ir Emilija suriko:

– Ne!

Tobis liovėsi, o Emilija paklaikusi apsižvalgė aplinkui, ieškodama ko nors, kuo galėtų apsiginkluoti. Sunki keraminė lėkštė vištienai. Atšipęs virtuvinis peilis. Galbūt pasiknisusi sandėliuke, ji surastų keptuvę.

– Prašau. – Emilija visa tirtėjo, jos kojos linko. – Išeik, eik iš čia.

– Tai bent jau leisk tau grąžinti rankinę. Ji automobilyje.

– Įkišk ją į pašto dėžutę.

– Emilija, liaukis kvailioti. – Tobis ėmė piktai trankyti duris. – Ateik čia ir įleisk mane!

Emilija nuo virtuvės stalo pakėlė sunkią lėkštę vištienai. Ji laikė ją priešais save abiem rankom kaip skydą.

– Eik šalin!

Tobis nusibraukė nuo veido šlapius plaukus.

– Tie dalykai, apie kuriuos kalbėjau tau automobilyje... viskas nuskambėjo labai bjauriai. Atsiprašau, jeigu ką nors pasakiau, kas...

– Per vėlu, – įsiterpė Emilija. Ji kietai užsimerkė. Labiausiai norėjo, kad, kai vėl atsimerks, visa tai pasirodytų buvęs tik sapnas. – Žinau, ką tu jai padarei.

Tobis sustingo.

– Palauk. Kaip suprasti?

– Tu girdėjai mane, – pasakė Emilija. – Aš. Žinau. Ką. Tu. Jai. Padarei.

Tobis išsižiojo iš nuostabos. Lietus pylė dar smarkiau, ir jo akys atrodė kaip tuščios duobės.

– Kaip tu galėjai tai sužinoti? – jo balsas virpėjo. – Niekas... niekas nežinojo. Tai buvo... tai atsitiko labai seniai, Emilija.

Emilija net išsižiojo. Ką, nejaugi jis manė esąs toks apsukrus, kad galėtų nuo to išsisukti?

– Ką gi, manau, kad tavo paslaptis atskleista.

Tobis ėmė blaškytis pirmyn ir atgal jos verandoje, pirštais braukdamas sau per plaukus.

– Bet, Emilija, aš buvau labai jaunas. Ir... ir labai sutrikęs. Norėčiau, kad taip nebūtų atsitikę...

Emiliją užgulė baisi neviltis. Ji nenorėjo, kad Tobis būtų Elės žudikas. Jis taip maloniai padėjo jai išsikrapštyti iš jo automobilio, drąsiai užstojo ją prieš Beną, koks sutrikęs ir pažeidžiamas jis atrodė, kai Emilija žvilgtelėjo į jį, stovintį vienišą prie „Foxy“ šokių aikštelės. Galbūt jis iš tikrųjų labai gailėjosi dėl to, ką padarė. Galbūt jis tikrai buvo labai sutrikęs.

Tačiau paskui Emilija prisiminė naktį, kai Elė pradingo. Oras buvo toks gražus, puiki pradžia, žadanti nuostabią vasarą. Kitą savaitgalį jos ketino važiuoti į Džersio paplūdimius, turėjo bilietus į „No Doubt“ koncertą liepos mėnesį, o rugpjūčio mėnesį Elė žadėjo surengti didžiulį pokylį tryliktojo gimtadienio proga. Visa tai akimirksniu išnyko, vos tik Elė išėjo iš Spenserės svirno.

Tobis turėjo prisėlinti jai iš už nugaros. Galbūt jis kuo nors jai trenkė. Galbūt dar ką nors jai pasakė. Kai įmetė ją į duobę, jis turėjo... užkasti ją žemėmis, kad niekas jos nerastų. Ar viskas taip ir buvo? Ir kai jis ją nužudė, ar užšoko ant dviračio ir parmynė namo? Ar paskui sugrįžo į Meiną ir praleido ten vasarą? Ar jis sėdėjo su dubeniu spragėsių sterblėje ir žiūrėjo per televiziją, kaip visi ieško dingusios Elės, tarsi tai būtų HBO kanalo laida?

Džiaugiuosi, kad ta kalė nebegyva. Emilija dar niekad gyvenime nebuvo girdėjusi nieko siaubingesnio.

– Prašau, – suriko Tobis. – Aš nebeištversiu viso to dar sykį. Ir negaliu...

Jis nebeužbaigė sakinio. Paskui staiga užsidengė veidą delnais ir nubėgo atgal į giraitę už jos užpakalinio kiemo.

Įsitvyrojo tyla. Emilija apsižvalgė. Virtuvė spindėjo švara – jos tėvai šį savaitgalį išvyko į Pitsburgą aplankyti Emilijos močiutės, o mama visados prieš išvykdama viską maniakiškai išvalydavo. Karolina vis dar buvo pasimatyme su Toferiu.

Emilija buvo visiškai viena. Ji nulėkė prie pagrindinių durų. Jos buvo užrakintos, tačiau ji užkabino grandinėlę dėl papildomo saugumo. Dėl viso pikto ji dar pačiupinėjo užšautą skląstį. Paskui prisiminė garažo duris. Automatinis pakėlimo mechanizmas buvo sugedęs, o tėvas tingėjo jį pataisyti. Stiprus vyras galėjo tas duris pakelti rankomis.

O paskui ji staiga suprato dar vieną dalyką. Tobis turi jos rankinę. Taigi jis turi jos raktus.

Ji stvėrė virtuvėje telefoną ir surinko numerį 911. Tačiau telefonas neveikė. Ji padėjo ragelį, paskui pakėlusi pasiklausė – jokio garso. Keliuose ji pajuto silpnumą. Ko gero, audra sugadino telefono liniją.

Keletą sekundžių ji stovėjo koridoriuje sustingusi, apatinis žandikaulis drebėjo. Ar Tobis vilko Elę už plaukų? Ar ji dar buvo gyva, kai jis įmetė ją į duobę?

Ji nubėgo į garažą ir apsižvalgė. Kampe stovėjo sena jos beisbolo lazda. Kai paėmė į rankas, pajuto jos tvirtumą ir svorį. Aprimusi ji išslinko į verandą, užrakino namo duris virtuvėje rastu atsarginiu raktu ir tyliai atsisėdo į šešėlyje kabančias verandos sūpuokles, beisbolo lazdą pasidėjusi sau ant kelių. Lauke buvo vėsu, apsižvalgiusi ji pamatė didžiulį vorą, kitame verandos kampe mezgantį voratinklį. Vorai ją visados gąsdindavo, tačiau dabar ji bus drąsi. Ir nesileis, kad Tobis ją nuskriaustų.

33

O kuri dabar bjaurioji sesuo?

Kitą rytą Spenserė nusipraususi duše grįžo į savo kambarį ir pastebėjo, kad langas praviras. Lango rėmas, tinklelis ir visa kita pakelta per porą pėdų. Vėjelis kedeno užuolaidas.

Ji nubėgo prie lango, jausdama, kaip džiūva gerklė. Nors ji jau aprimo, kai vakar surado Emiliją, tačiau tai buvo keista. Hastingsai niekados neatidaro langų, nes gali priskristi kandžių ir sugadinti brangius kilimus. Ji nuleido langą, paskui nervingai patikrino po lova ir atidarė spintą. Nieko.

Kai suzvimbė jos „Sidekick“, ji vos neiššoko iš savo šilkinių pižamos kelnių. Telefoną ji surado vakar pobūvyje vilkėtoje suknelėje, kurią grįžusi nusivilko ir numetė į drabužių krūvą ant grindų – ankstesnioji Spenserė taip niekad nebūtų pasielgusi. Tai buvo Kalmaro elektroninis laiškas.

Miela Spensere, ačiū, kad su esė pateikei ir klausimus. Aš juos perskaičiau ir esu labai patenkintas. Pasimatysime pirmadienį. – P. Makadamas.

Spenserė susmuko ant lovos, jos širdis plakė lėtai, bet smarkiai. Už lango aušo gražus, gaivus rugsėjo sekmadienio rytas. Oras kvepėjo obuoliais. Motina užsidėjusi šiaudinę skrybėlę ir atraitotais džinsais su sodininko žirklėmis karpė įvažiavimo keliuko krūmus. Ji negalėjo pakęsti šios... malonios atmosferos. Stvėrė mobilųjį telefoną ir greitai surinko Vreno numerį. Galbūt jie galėtų paankstinti pasimatymą. Jai reikėjo išvažiuoti iš Rouzvudo. Keletą sykių pyptelėjo kviečiantis signalas, paskui pasigirdo traškesys ir klanktelėjimas. Po keleto akimirkų Vrenas atsiliepė.

– Tai aš, – sukūkčiojo Spenserė.

– Spensere? – Vreno balsas skambėjo neužtikrintai.

– Taip. – Ji staiga susierzino. Nejaugi jis neatpažino jos balso?

– Ar galėčiau tau perskambinti? – nusižiovavo Vrenas. – Aš dar... Aš vis dar miegu.

– Bet... man reikia su tavim pasikalbėti.

Jis atsiduso.

Spenserė sušvelnino toną.

– Atsiprašau. Bet būk geras, pakalbėk su manim dabar pat, a? – Ji ėmė vaikštinėti po kambarį. – Man reikia pasišnekėt su artimu žmogumi.

Vrenas tylėjo. Spenserė net žvilgtelėjo į mobiliojo ekraną, ar ryšys vis dar yra.

– Klausyk, – pagaliau prabilo jis. – Tai nėra taip lengva pasakyti, tačiau... Aš nemanau, kad tai geras sumanymas.

Spenserė sukluso.

– Kas?

– Maniau, kad viskas bus gerai. – Vreno balsas buvo šaltas. Beveik automatiškas. – Bet manau, tu man per jauna. Aš tik... Aš nežinau. Man atrodo, kad mes gyvename skirtinguose pasauliuose.

Kambarys staiga apsiblausė, paskui pasviro. Spenserė stipriai suspaudė telefoną, jos krumpliai pabalo.

– Palauk. Ką tu kalbi? Vos prieš dieną mudu buvome kartu ir viskas buvo puiku!

– Žinau. Tačiau... Dieve, tai nėra taip lengva... Aš sutikau kitą.

Spenserės smegenys keletui sekundžių išsijungė. Ji nežinojo, ką atsakyti. Jai net atrodė, kad ji nekvėpuoja.

– Bet juk mudu mylėjomės, – sušnabždėjo.

– Žinau. Atleisk. Bet manau, kad taip bus geriau.

Geriau... kam? Spenserė išgirdo, kaip tolumoje pyptelėjo Vreno kavos aparatas, pranešdamas, kad kava jau paruošta.

– Vrenai... – ištarė Spenserė maldaujamai. – Kodėl tu taip elgiesi?

Bet jis jau buvo išjungęs telefoną.

Jos aparate švystelėjo užrašas „Pokalbis baigtas“. Spenserė spoksojo į telefono aparatą ir negalėjo tuo patikėti.

– Sveika!

Spenserė krūptelėjo. Tarpduryje stovėjo Melisa. Su geltonais „J. Crew“ marškinėliais ir oranžiniais „Adidas“ šortais ji atrodė kaip saulės zuikutis.

– Kaip sekėsi?

Spenserė sumirksėjo.

– A?

– „Foxy“ pokylyje! Ar buvo linksma?

Spenserė stengėsi neparodyti ją draskančių emocijų.

– Hm, taip. Buvo puiku.

– Ar jie ir šiais metais rengė tų bjaurių juvelyrinių dirbinių aukcioną? O kaip Endrius?

Endrius. Ji ketino Endriui viską paaiškinti, bet pasipainiojo Tobis. Kai tik Spenserė išsiaiškino, kad Emilijai viskas gerai, ji išvažiavo iš vakaro miesto autobusu, pupsėjusiu Kingman Holo žiediniame įvažiavime. Tėvai atkūrė jos kreditinių kortelių sąskaitas, taigi ji pati galėjo susimokėti už bilietą namo.

Jai suskaudo širdį, kai pamėgino įsivaizduoti, kaip šiandien jaučiasi Endrius. Ko gero, jie abu jautėsi panašiai – priblokšti, atstumti. Bet juk tai kvaila, tiesą sakant. Tarp Spenserės ir Vreno buvo šis tas rimto... Endrius labai klydo, jeigu manė, kad jiedu su Spensere iš tikrųjų pora.

Jos akys išsiplėtė. O gal ji klydo, manydama, kad ji su Vrenu tikra pora? Šiaip ar taip, koks bukagalvis tave pameta telefonu?

Melisa atsisėdo greta ant lovos, laukdama atsakymo.

– Endrius buvo puikus. – Spenserės smegenys pavirto į košę. – Jis buvo labai, e, galantiškas.

– O ką patiekė vakarienei?

– E, balandienos, – sumelavo Spenserė. Ji nė neįsivaizdavo, kas ten buvo patiekta.

– Ar buvo romantiška?

Spenserė greitosiomis pabandė įsivaizduoti keletą žavių akimirkų su Endriumi. Jiedu dalijasi užkandžiais. Išgėrę šoka dainuojant Šakirai. Ji sugėdino save. Kokia gi prasmė? Dabar tai nieko nebereiškia.

Jos galva pamažu ėmė šviesėti. Melisa sėdėjo šalia, taip švelniai bandydama užglaistyti visus nesutarimus. Ji taip domėjosi, kaip seseriai sekėsi pokylyje ir primygtinai reikalavo, kad tėvai jai atleistų... o Spenserė jai atsilygino nuviliodama Vreną ir nusirašydama jos seną ekonomikos rašinį. Netgi Melisa to nenusipelnė.

– Turiu tau šį tą pasakyti, – išpyškino Spenserė. – Aš... aš mačiausi su Vrenu.

Melisa krūptelėjo, todėl Spenserė paskubom ėmė pasakoti.

– Visą pastarąją savaitę. Lankiausi jo naujajame bute Filadelfijoje, mes kalbėdavomės telefonu, ir panašiai. Tačiau... Manau, kad dabar viskas baigta. – Ji susirietė embriono poza, mėgindama apsisaugoti, jeigu Melisa imtų ją mušti. – Gali manęs nekęsti. Aš dėl to tavęs nekaltinsiu. Gali eiti ir pasakyti mamai ir tėčiui, kad išgrūstų mane iš namų.

Melisa tyliai priglaudė sau prie krūtinės Spenserės moksleivišką dryžuotą pagalvę iš indiško audinio. Ir gana ilgai nieko nesakė.

– Viskas gerai. Aš jiems nieko nesakysiu. – Melisa atsilošė atgal. – Tiesą sakant, noriu tau šį tą pasakyti. Ar atsimeni penktadienio vakarą, kai negalėjai prisiskambinti Vrenui? Tu jam palikai penkias žinutes, tiesa?

Spenserė spoksojo į ją.

– K-kaip tu sužinojai?

Melisa šykščiai, bet su pasitenkinimu nusišypsojo. Šypsena, po kurios staiga viskas tapo aišku. Aš sutikau kitą, pasakė Vrenas. Negali būti, pamanė Spenserė.

– Nes Vrenas buvo ne Filadelfijoje, – nerūpestingai atsakė Melisa. – Jis buvo čia, Rouzvude. Su manimi. – Ji pakilo nuo lovos ir nusibraukė plaukus sau už ausų, ir Spenserė pamatė bučinio žymę ant Melisos kaklo, beveik toje pat vietoje, kur ir Spenserės. Melisa nebegalėjo to pademonstruoti akivaizdžiau, nebent būtų apibrėžusi dėmę „Sharpie“ žymekliu.

– Ir jis papasakojo tau? – pasiteiravo Spenserė. – Tu visą laiką žinojai?

– Ne, aš sužinojau tik vakar. – Melisa perbraukė ranka sau per smakrą. – Tarkime, gavau anoniminę žinutę iš susirūpinusio asmens.

Spenserė sugniaužė lovatiesę. E.

– Šiaip ar taip, – linksmai pasakė Melisa, – aš ir vakar susitikau su Vrenu, kai tu buvai „Foxy“. – Ji pakreipė galvą Spenserės pusėn ir nutaisė tą pačią išdidžią miną, kaip visada, kai būdamos mažesnės jos žaisdavo „Karalienę“. „Karalienės“ taisyklės niekad nesikeisdavo: Melisa visada būdavo Karalienė, o Spenserė turėdavo vykdyti viską, ką ji paliepdavo. Paklok mano lovą, pavaldine, – sakydavo Melisa. – Pabučiuok mano pėdas. Tu priklausai man per amžius.

Melisa žingtelėjo durų link.

– Tačiau šį rytą aš apsisprendžiau. Dar nepasakiau jam, bet Vrenas man netinka. Todėl aš su juo daugiau nebesimatysiu. – Ji patylėjo apgalvodama, ką sakyti, ir patenkinta šyptelėjo. – O po viso šito, spėju, kad ir tu nebenorėsi niekada jo matyti.

34

Matai? Giliai širdy Hana iš tiesų gera mergaitė

Pirmas dalykas, ką Hana išgirdo sekmadienio rytą, buvo Elvio Kostelo daina „Elison“.

– Eeeelison, žinau, kad šis pasaulis žuuudo tave! – dainavo vaikinas, kurio balsas džeržgė kaip šienapjovė. Hana nusimetė antklodę. Ar tai televizorius? Ar kažkas gatvėje?

Atsikėlusi pasijuto taip, tarsi galva būtų prikimšta cukraus vatos. Ji pamatė ant kėdės numestą „Chloé“ švarkelį, kurį vilkėjo vakar, ir ją užplūdo vakarykštės dienos prisiminimai.

Kai motina ją pasiėmė iš „Four Seasons“ viešbučio, juodvi namo važiavo mirtinoje tyloje. Kai įsuko į įvažiavimo keliuką, ponia Marin paskubom pastatė „Lexus“ ir paknopstom nulėkė namo, paklaikusi iš pykčio. Kai Hana prisiartino prie durų, mama užtrenkė jas jai prieš nosį, ir durys garsiai kaukštelėjo jai į galvą. Hana apstulbusi atsitraukė. Gerai, ji išplepėjo bjauriausias motinos auklėjimo klaidas, ir, ko gero, pasielgė negerai. Tačiau nejaugi mama rimtai išvaro ją iš namų?

Hana pabeldė į duris, ir ponia Marin šiek tiek jas pravėrė. Jos antakiai buvo suraukti.

– Ak, atsiprašau. Ar tu nori įeiti?

– T-taip, – cyptelėjo Hana.

Motina nusikvatojo.

– Tu su didžiausiu malonumu įžeidinėji ir žemini mane savo tėvo akivaizdoje, tačiau tau ne gėda čia gyventi?

Hana lyg ir pamėgino verkšlendama atsiprašinėti, tačiau mama nuėjo į savo kambarį. Vis dėlto duris ji paliko atdaras. Hana stvėrė Dotą ir nubėgo į savo kambarį, ir buvo tokia priblokšta, kad net negalėjo verkti.

– Oooo, Eeelison... žinau, kad šis pasaulis žuuudo tave!

Hana ant pirštų galų nutipeno ligi kambario durų. Dainavimas sklido iš namo vidaus. Jos kojos ėmė virpėti. Tiktai visiškas kvailys šiuo metu Rouzvude dainuotų apie Elison. Policininkai, ko gero, tave areštuotų vien už jos niūniavimą viešai.

Ar tai Tobis?

Ji pasitaisė savo geltoną liemenę ir žengė į koridorių. Tuo pat metu atsidarė vonios kambario durys ir pro jas išėjo vaikinas.

Hana prisidengė delnu burną. Vaikinas buvo juosmenį apsirišęs rankšluosčiu – jos baltu, puriu „Pottery Barn“ rankšluosčiu. Jo juosvi plaukai ant viršugalvio buvo pasišiaušę. Hanos gerklėje įstrigo tylus riksmas.

Tada jis atsisuko ir pamatė ją. Hana žingtelėjo atgal. Tai buvo Darenas Vaildenas. Pareigūnas Darenas Vaildenas.

– Oho! – Vaildenas sustingo. – Hana.

Buvo sunku nespoksoti į jo puikius pilvo raumenis. Jis tikrai nebuvo iš tų policininkų, ryjančių spurgas.

– Kodėl tu dainavai šią dainą? – pagaliau paklausė ji.

Vaildenas atrodė sutrikęs.

– Kartais aš nepastebiu, ką dainuoju.

– Maniau, tu buvai... – ir Hana nebaigė sakinio. Kokį velnią Vaildenas veikia čia? Bet paskui ji suprato. Na, žinoma. Jos mama. Ji visiškai nurimusi perbraukė delnais sau per plaukus. O jeigu tai būtų buvęs Tobis? Ką ji būtų dariusi? Ko gero, jau būtų negyva.

– Ar tu... ar tu nori tenai? – Vaildenas droviai mostelėjo garuojančios vonios link. – Tavo mama nuėjo į savo vonios kambarį.

Hana buvo per daug apstulbusi, kad ką nors atsakytų. Paskui, kai jau sumąstė, ką pasakyti, išpyškino:

– Noriu tau kai ką pasakyti. Kai ką svarbaus.

– O? – Nuo Vaildeno plaukų sruogos ant žemės tekštelėjo vandens lašas.

– Manau, kad šį tą žinau apie... žinau, kas nužudė Elison Dilaurentis.

Vaildenas kilstelėjo antakį.

– Kas?

Hana apsilaižė lūpas.

– Tobis Kavano.

– Kodėl tu taip manai?

– Negaliu pasakyti, kodėl. Tiesiog turi patikėti manimi.

Vaildenas susiraukė ir vis dar pusiau nuogas atsirėmė į durų staktą.

– Tu turėtum papasakoti man šiek tiek daugiau, to neužtenka. Norėdama atkeršyti gali pasakyt kokio nors vaikino, kuris sudaužė tau širdį, vardą.

Tokiu atveju būčiau tau pasakiusi, kad tai Šonas Ekardas, piktai pamanė Hana. Ji nežinojo, ką daryti. Jeigu ji Vaildenui papasakos apie Dženos Atvejį, tėtis ims jos nekęsti. Visi Rouzvude tik ir kalbės apie tai. Ji ir jos draugės iškeliaus į nepilnamečių koloniją.

Tačiau saugoti paslaptį nuo tėčio – ir nuo kitų Rouzvudo gyventojų – jau nebebuvo rimta priežastis. Visas jos gyvenimas jau sugriautas, ir, be to, ji buvo viena iš tų, kurie tikrai skaudindavo Dženą. Tą naktį tai buvo nelaimingas atsitikimas, tačiau Hana daugybę sykių ją buvo įskaudinusi tyčia.

– Aš pasakysiu, – ištarė ji lėtai, – tačiau nenoriu, kad dėl to dar kas nors nukentėtų. Tiktai... tik aš, jeigu kas nors turi nukentėt. Gerai?

Vaildenas pakėlė ranką.

– Tai nesvarbu. Mes patikrinome Tobį, kai tik Elison pradingo. Jis turi geležinį alibi. Tai negalėjo būti jis.

Hana išsižiojo.

– Jis turi alibi? Kas gali tai patvirtinti?

– Negaliu to atskleisti.

Akimirksnį Vaildenas atrodė griežtas, bet paskui jo lūpose pasirodė šypsena. Jis mostelėjo į Hanos flanelines, briedžiais papuoštas „A&F“ pižamos kelnes.

– Atrodai labai žavi su pižama.

Hana suleido kojų pirštus į kilimą. Ji visą laiką nekentė žodžio „pižama“.

– Palauk, ar tu esi tikras, kad Tobis nekaltas?

Vaildenas norėjo atsakyti, tačiau sutraškėjo jo portatyvinė radijo stotelė, gulinti ant vonios krašto. Jis apsisuko ir paėmė ją, viena ranka tebelaikydamas liemenį juosiantį rankšluostį.

– Keisi?

– Čia dar vienas lavonas, – atsakė traškantis balsas. – Ir tai... – Ir ryšys nutrūko.

Hanos širdis ėmė daužytis. Dar vienas lavonas?

– Keisi. – Vaildenas sagstėsi uniforminius marškinėlius. – Ar gali pakartoti? Alio? – Vietoj atsakymo pasigirdo neaiškus ūžesys. Jis pastebėjo, kad Hana tebestovi koridoriuje. – Eik į savo kambarį.

Hana pasišiaušė. Koks jis įžūlus, bando kalbėtis su ja, tarsi būtų jos tėvas!

– O kaipgi dar vienas lavonas? – sušnabždėjo jinai.

Vaildenas padėjo portatyvinę radijo stotelę ant spintelės, pačiupo kelnes ir, nusiplėšęs nuo juosmens rankšluostį, numetė jį ant vonios grindų, kaip ir Hana dažnai tai darydavo.

– Ramiai, be panikos, – pasakė jis jau be menkiausio draugiškumo balse. Įsikišo į dėklą pistoletą ir nubildėjo laiptais žemyn.

Hana nusekė jam iš paskos. Spenserė vakar jai skambino ir sakė, kad su Emilija viskas gerai, bet jeigu ji suklydo?

– Ar tai merginos lavonas? Ar tu žinai?

Vaildenas plačiai atlapojo lauko duris. Šalia jos mamos šampano spalvos „Lexus“ stovėjo policijos automobilis. Ant jo šono švytėjo ryškus ir aiškus užrašas „ROUZVUDO PD“. Hana nustebusi žiūrėjo į jį. Ar jis čia stovėjo visą naktį? Ar kaimynai jį matė nuo kelio?

Hana nusekė Vaildeną iki automobilio.

– Ar bent gali pasakyti, kur tas lavonas?

Jis atsisuko į ją.

– Negaliu tau to pasakyti.

– Bet... tu nesupranti...

– Hana, – neleido jai pabaigti Vaildenas. – Pasakyk mamai, kad paskambinsiu jai vėliau. – Jis įšoko į automobilį ir įjungė sireną. Jeigu kaimynai dar nematė, kad jis praleido čia naktį, tai dabar jau tikrai sužinojo.

35

Skubus pristatymas

Sekmadienio rytą, vienuoliktą valandą penkiasdešimt dvi minutės, Arija sėdėjo savo lovoje ir žiūrėjo į raudonai nulakuotus pirštų nagus. Ji jautėsi lyg praradusi nuovoką, tarsi būtų užmiršusi kažką... kažką labai svarbaus. Taip nutikdavo sapnuose, kuriuose ji staiga suvokdavo, kad dabar jau birželis, o ji visus metus nelankė matematikos pamokų ir bus išmesta dėl nepažangumo.

Ir tada ji prisiminė. Tobis yra E. Ir šiandien sekmadienis. Jai skirtas laikas baigėsi.

Ją gąsdino tai, kad E rūstybė įgavo vardą ir veidą – ir tai, kad Elė ir Spenserė kažką buvo nuslėpusios, kažką, kas galėjo būti labai labai rimta. Arija vis dar negalėjo suprasti, kaip Tobis sužinojo apie Baironą ir Meriditę, tačiau jeigu Arija juodu kartu nustvėrė dukart, kiti irgi galėjo juos pamatyti – žinoma, ir Tobis.

Vakar ji norėjo viską papasakoti Elai. Kai Šonas ją išleido prie namų, jis keletą sykių paklausė, ar galėtų užeiti pas ją. Tačiau Arija pasakė jam „ne“ – tai, ką ji ketino padaryti, turėjo padaryti viena. Namuose buvo tamsu ir tylu, tiktai dejavo indaplovė, nustatyta aukščiausiu režimu. Arija apgraibomis įjungė šviesas prieškambaryje, paskui ant pirštų galų nusėlino į tamsią, tuščią virtuvę. Paprastai jos mama šeštadienio vakarais nemiegodavo ligi pirmos ar antros valandos, spręsdama sudoku arba diskutuodama su Baironu prie silpnos kavos puodelio. Bet stalas buvo visiškai švarus; ji net įžiūrėjo valymo kempinės pėdsakus ant paviršiaus.

Arija užlipo ligi tėvų miegamojo, tikėdamasi, kad galbūt Ela nuėjo anksti miegoti. Miegamojo durys buvo praviros. Lova sujaukta, bet tuščia. Vonia taip pat buvo tuščia. Paskui Arija pastebėjo, kad prie namo nestovi „Honda Civic“, kuria pakaitomis važinėjo tėvai.

Ji laukė jų sugrįžtant laiptų apačioje, kas trisdešimt sekundžių nekantriai žvilgčiodama į savo laikrodį, kurio rodyklės artėjo prie vidurnakčio. Jos tėvai, ko gero, buvo vieninteliai žmonės visame pasaulyje, neturintys mobiliųjų telefonų, todėl ji negalėjo jiems paskambinti. Vadinasi, ir Tobis negali jiems paskambinti... o gal jis rado kitokį būdą su jais susisiekti?

Ir tada... ji nubudo čia, savo lovoje. Kažkas ją turėjo pernešti, o Arija, kuri miega kaip užmušta, to nė nepajuto.

Ji išgirdo triukšmą apačioje. Atidaromus ir uždaromus stalčius. Medinės grindys girgždėjo nuo kažkieno žingsnių. Čežėjo vartomas laikraštis. Ar apačioje buvo abu tėvai, ar tik vienas iš jų? Ji ant pirštų galų nutipeno laiptais, jos galvoje sukosi milijonas scenarijų. O paskui ji pamatė mažyčių raudonų lašų pėdsakus, kurių buvo pilnas koridorius. Jie kaip takelis driekėsi nuo virtuvės ligi lauko durų.

Ir atrodė kaip kraujas.

Arija nubėgo į virtuvę. Tobis pasakė jos motinai, ir Ela iš keršto nužudė Baironą. Arba Meriditę. Arba Tobį. Arba visus. Arba Maikas nužudė juos. Arba... arba Baironas nužudė Elą. Įėjusi į virtuvę, sustojo.

Ela sėdėjo prie stalo viena. Ji vilkėjo vyšninę palaidinukę, aukštakulnius, buvo pasidažiusi, tarsi susiruošusi kažkur išeiti. „New York Times“ buvo atverstas ties kryžiažodžių puslapiu, tačiau raidės į tuščius langelius nebuvo įrašytos, nes puslapis buvo bjauriai išterliotas juodu tušu. Ela žiūrėjo tiesiai priešais save, tarsi virtuvės lango pusėn, šakutės virbus spausdama sau į delno apačią.

– Mama? – sugargė Arija, prieidama arčiau. Dabar Arija pamatė, kad palaidinukė susiglamžiusi, o jos makiažas išsiterliojęs. Atrodė, kad ji miegojo su drabužiais... arba iš viso nemiegojo.

– Mama? – pašaukė Arija dar sykį, jos balse pasigirdo baimė. Pagaliau motina lėtai žvilgtelėjo į ją. Elos akys buvo liūdnos ir ašarotos. Ji dar smarkiau suspaudė šakutę. Arija norėjo ištiesti ranką ir ją paimti, tačiau prisibijojo. Ji dar niekad nebuvo mačiusi motinos tokios. – Kas čia darosi?

Ela sunkiai nurijo seiles.

– Ak... tu žinai.

Dabar jau Arija sunkiai nurijo seiles.

– Kokie ten... raudoni lašai koridoriuje?

– Raudoni lašai? – abejingai paklausė Ela. – Ak. Galbūt tai dažai. Šį rytą išmečiau kai kurias tapybos priemones. Aš išmečiau šį rytą daug dalykų.

– Mama. – Arija jautė, kaip jos akys prisipildo ašarų. – Ar kas nors negerai?

Motina žvilgtelėjo į ją. Jos judesiai buvo lėti, tarsi ji tūnotų po vandeniu.

– Tu žinojai beveik ketverius metus.

Arija sulaikė kvėpavimą.

– Ką? – sušnabždėjo jinai.

– Ar judvi draugės? – paklausė Ela vis dar tokiu pat bejausmiu balsu. – Ji nedaug vyresnė už tave. Girdėjau, anądien buvai nuėjusi pas ją į jogos studiją.

– Ką? – sušnabždėjo Arija. Jogos studija? – Nesuprantu, apie ką tu kalbi!

– Aišku, supranti. – Ela nusišypsojo jai liūdniausia šypsena, kokią tik Arijai teko matyti. – Aš gavau laišką. Iš pradžių nepatikėjau, bet surengiau akistatą tavo tėvui. Tik pamanyk, galvojau, kad jis nutolo nuo manęs dėl darbo.

– Ką? – atsitraukė atgal Arija. Jai prieš akis ėmė suktis ratilai. – Tu gavai laišką? Kada? Kas jį atsiuntė?

Tačiau Ela pažvelgė į ją taip šaltai ir abejingai, kad Arija iš karto suprato, kas jį atsiuntė. E. Tobis. Ir jis viską jai papasakojo.

Arija susiėmė rankomis kaktą.

– Labai atsiprašau, – pasakė ji. – Aš... aš norėjau tau pasakyti, bet bijojau ir...

– Baironas išėjo, – ištarė beveik pakvaišusi Ela. – Jis su mergina. – Ji negarsiai prunkštelėjo. – Galbūt jie atlieka jogos pratimus kartu?

– Esu tikra, kad mes galėtume jį susigrąžinti. – Arija vos galėjo sulaikyti ašaras. – Jis turi grįžti, tiesa? Mes jo šeima.

Ir kaip tik tą akimirką laikrodis su gegute ėmė mušti dvyliktą. Laikrodį Baironas padovanojo Elai pernai Islandijoje jų dvidešimtųjų santuokos metinių proga; Elai laikrodis labai patiko, nes sklandė gandai, kad jis priklausęs Edvardui Munkui, garsiam norvegų tapytojui, kuris nutapė „Šauksmą“. Ji atsargiai skraidino jį namo lėktuvu, nuolatos atvyniodama pažiūrėti, ar jis nesudužo. O dabar jos turėjo išklausyti dvylika dūžių ir žiūrėti, kaip kvailas paukštis dvylika sykių išlenda iš savo medinio namuko. Kiekvienas dūžis skambėjo vis labiau smerkdamas. Užuot kukavęs, paukštis giedojo: „Tu žinojai. Tu žinojai. Tu žinojai.“

– Ak, Arija, – piktai atsiduso Ela. – Nemanau, kad jis sugrįš.

– Kur laiškas? – paklausė ašarota ir apsisnargliavusi Arija. – Ar galiu pasižiūrėt? Nežinau, kas taip galėjo pasielgti su mumis... kas viską griauna štai taip.

Ela spoksojo į ją. Jos akys taip pat buvo ašarotos ir išsiplėtusios.

– Išmečiau laišką. Visai nesvarbu, kas jį atsiuntė. Svarbu, kad tai tiesa.

– Atleisk man. – Arija atsiklaupė prie jos, mėgaudamasi, kaip smagiai, atpažįstamai kvepia jos mama – terpentinu, laikraščių dažais, santalmedžio smilkalais ir, keista, plakta kiaušiniene. Ji padėjo galvą mamai ant peties, tačiau Ela atsitraukė nuo jos.

– Arija, – ištarė ji griežtai ir atsistojo. – Dabar negaliu būti su tavimi.

– Ką? – riktelėjo Arija.

Ela nežiūrėjo į ją, nes buvo įbedusi akis į savo kairę ranką, ant kurios, kaip staiga pastebėjo Arija, jau nebebuvo vestuvinio žiedo.

Ji prasispraudė pro Ariją ir nusklendė kaip vaiduoklis koridoriumi, palikdama paskui save raudonų lašų žymes iki pat laiptų.

– Palauk! – sušuko Arija, bėgdama jai iš paskos. Ji ėmė repečkotis laiptais, tačiau suklupo užlipusi ant purvinų Maiko lakroso batų, susitrenkė kelį ir nuslydo žemyn per du laiptelius. – Velniai griebtų! – nusikeikė, nagais įsikibdama į kilimą. Ji atsikėlė ir šnopuodama iš įniršio pasiekė laiptų aikštelę. Mamos miegamojo durys buvo uždarytos. Taip pat ir vonios. Maiko kambarys buvo atviras, tačiau jo ten nebuvo. Maikas, pagalvojo Arija, ir jai vėl suspaudė širdį. Ar jis žinojo?

Ėmė skambėti jos telefonas. Ji apsvaigusi nužingsniavo į savo kambarį pažiūrėti, kur jis yra. Ji kone kraustėsi iš proto. Ir vis dar šnopavo. Ji beveik norėjo, kad skambintų E – Tobis, – kad galėtų iškoneveikti jį. Tačiau tai buvo tik Spenserė. Arija susinervinusi spoksojo į numerį. Nesvarbu, kad Spenserė nebuvo E, – nors ji taip pat galėjo būti. Jeigu Spenserė septintoje klasėje būtų papasakojusi apie Tobį, jis niekad nebūtų pasakęs Elai, ir jos šeima nebūtų iširusi.

Ji spragtelėjo telefoną, atidarė jį, tačiau nekalbėjo. Ji tik sėdėjo giliai, sunkiai alsuodama.

– Arija? – atsargiai pašaukė Spenserė.

– Neturiu tau ką pasakyti, – išspaudė Arija. – Tu sugriovei man gyvenimą.

– Žinau, – paskubom atsakė Spenserė. – Tai tik... Arija, atleisk man. Nenorėjau slėpti Tobio paslapties nuo tavęs. Bet aš nežinojau, ką daryti. Gal galėtum į visa tai pažvelgti iš mano pozicijų?

– Ne, – dusliai atsakė Arija. – Tu nesupranti. Tu sugriovei man gyvenimą.

– Palauk, ką tu turi galvoje? – Spenserės balse pasigirdo nerimas. – Kas... kas atsitiko?

Arija pasirėmė galvą rankomis. Ji nebeturėjo jėgų aiškinti. Ir ji galėjo į viską pažvelgti iš Spenserės pozicijų. Žinoma, galėjo. Tai, ką sakė Spenserė, buvo beveik tas pats, ką prieš tris minutes Arija sakė Elai. Aš nenorėjau nuo tavęs slėpti. Nežinojau, ką daryti. Nenorėjau tavęs skaudinti.

Ji atsiduso ir nusišluostė nosį.

– Kodėl skambini?

– Na... – Spenserė patylėjo. – Ar šį rytą kalbėjaisi su Emilija?

– Ne.

– Mėšlas, – sušnabždėjo Spenserė.

– Kas atsitiko? – atsitiesė Arija. – Vakar sakei, kad susisiekei su ja ir ji buvo namie.

– Taip, buvo... – Arija girdėjo, kaip Spenserė nuryja seiles. – Manau, kad nieko baisaus, bet mano mama ką tik važiavo pro šalį ir prie Emilijos namų stovėjo trys policijos automobiliai.

36

Dar viena nuobodi naujienų diena Rouzvude

Emilijos rajone buvo nemažai senesnių, kuklių namų, kuriuose gyveno daugiausia pensininkai, ir jie visi buvo išėję į savo verandas arba stovėjo vidury gatvės, sunerimę dėl trijų policijos automobilių prie Fildsų namų ir ką tik iškaukusios greitosios pagalbos. Spenserė šalikelėje sustabdė automobilį ir atpažino Ariją. Ji tebevilkėjo tą pačią taškuotą suknelę, su kuria buvo per vakarą.

– Aš ką tik atvažiavau, – pasakė Arija, kai Spenserė priėjo prie jos. – Tačiau nieko negaliu sužinoti. Išklausinėjau krūvą žmonių, kas čia vyksta, bet niekas nieko nežino.

Spenserė apsižvalgė. Aplinkui buvo daugybė policijos šunų, policijos pareigūnų, greitosios medicinos pagalbos darbuotojų ir netgi Ketvirtojo televizijos kanalo žinių tarnybos furgonas – ko gero, atvažiavęs čia nuo Dilaurenčių namų. Ji jautėsi taip, tarsi visi policininkai spoksotų į ją.

Ir tada Spenserę ėmė krėsti drebulys. Tai jos kaltė. Tiktai jos. Ją net pykino. Tobis ją perspėjo, kad nukentės žmonės, o ji nieko nedarė. Ji buvo taip įsikibusi į Vreną – ir štai kuo viskas baigėsi. Dabar ji net negalėjo pagalvoti apie Vreną. Arba apie Melisą. Arba apie juos abu. Jautėsi taip, tarsi jos gyslomis šliaužiotų kirminai. Kažkas atsitiko Emilijai, o ji turėjo galimybę užkirsti tam kelią. Policija net buvo atėjusi pas ją į namus. Netgi E perspėjo ją.

Staiga Spenserė pastebėjo Emilijos seserį Karoliną, stovinčią įvažiavimo kelyje ir kalbančią su keletu policininkų. Vienas policininkas pasilenkė ir kažką pasakė jai į ausį. Karolinos veidas persimainė, tarsi ji verktų. Ji nubėgo atgal į vidų.

Arija susvirduliavo, tarsi ketintų nualpti.

– O Dieve, Emilija...

Spenserė sunkiai nurijo seiles.

– Kol kas mes dar nieko nežinome.

– Aš tiesiog jaučiu tai, – ištarė Arija pilnomis ašarų akimis. – E – Tobis – jo grasinimai. – Ji patylėjo, nubraukė plaukų sruogą, užkritusią jai ant veido. Jos rankos drebėjo. – Dabar mūsų eilė. Aš žinau.

– O kur Emilijos tėvai? – garsiai paklausė Spenserė, tarsi stengdamasi nustelbti viską, ką pasakė Arija. – Argi jie neturėtų būti čia, jeigu Emilija... – Ji nenorėjo ištarti žodžio mirusi.

Keliu vingiuodama atlėkė „Toyota Prius“ ir sustojo už Spenserės „Mercedes“. Iš automobilio išlipo Hana. Arba – tai buvo mergina, panaši į Haną. Ji net nepersimovė flanelinių pižamos kelnių, jos visada lygiai sušukuoti tamsiai rudi plaukai buvo susitaršę ir netvarkingai suimti į kuodą. Spenserė jau keletą metų nebuvo jos tokios mačiusi.

Hana pastebėjo jas ir pribėgo.

– Kas čia vyksta? Ar tai...

– Mes nežinome, – nutraukė ją Spenserė.

– Klausykit, aš šį tą išsiaiškinau. – Hana nusiėmė saulės akinius. – Šį rytą kalbėjausi su policininku ir...

Atvažiavo dar vienas naujienų furgonas, ir Hana nutilo. Spenserė atpažino moterį iš Aštuntojo kanalo žinių tarnybos. Ji žengė keletą žingsnių merginų pusėn, laikydama prie ausies telefoną.

– Vadinasi, lavonas šį rytą buvo rastas lauke? – pasakė ji, žiūrėdama į bloknotą su gnybtuku. – Gerai, ačiū.

Merginos sielvartingai susižvalgė. Tada Arija paėmė drauges už rankų ir jos nužingsniavo Emilijos pievele, mindžiodamos gėlių lysves. Kai liko vos keletas žingsnių nuo Emilijos namo durų, kelią pastojo policijos pareigūnas.

– Hana, aš tau juk sakiau likti namie, – pasakė policininkas.

Spenserė žioptelėjo. Tai buvo Vaildenas, vyrukas, vakar apsilankęs jos namuose. Jos širdis ėmė smarkiai plakti.

Hana mėgino nustumti jį į šalį.

– Neaiškink, ką man daryti! – Pareigūnas sugriebė Haną už pečių ir ji ėmė muistytis. – Atšok nuo manęs!

Spenserė greitai nustvėrė Haną už jos liekno liemens.

– Pamėgink nuraminti ją, – pasakė Vaildenas Spenserei. Paskui jis atpažino ją. – O, – iškvėpė. Iš pradžių atrodė sutrikęs, paskui smalsus. – Panelė Hastings.

– Mes tik norime sužinoti, kas nutiko Emilijai, – mėgino paaiškinti Spenserė, vos tramdydama susijaudinimą. – Ji... ji mūsų draugė.

– Jūs visos turėtumėt važiuoti namo. – Vaildenas sukryžiavo rankas ant krūtinės.

Staiga namo durys prasivėrė... ir pro jas išėjo Emilija.

Ji buvo basa ir išblyškusi, o rankoje laikė stiklinį „McDonald’s“ bokalą su vandeniu. Spenserei taip palengvėjo ją pamačius, kad ji beveik riktelėjo. Jai iš gerklės ištrūko silpna, skausminga aimana.

Merginos puolė prie Emilijos.

– Ar tau viskas gerai? – pasiteiravo Hana.

– Kas atsitiko? – tuo pat metu paklausė Arija.

– Kas čia dedasi? – mostelėjo ranka Spenserė į susirinkusią minią.

– Emilija... – Vaildenas įsirėmė rankomis į juosmenį. – Galbūt galėtum susitikti su draugėmis vėliau? Tavo tėvai sakė, kad turėtum būti namuose.

Bet Emilija susierzinusi papurtė galvą.

– Ne, viskas gerai.

Ji palydėjo drauges į šoninį kiemą. Jos sustojo greta rožių krūmo, augančio prie namo sienos, taigi galėjo pasikalbėti kiek privačiau. Spenserė atidžiai apžiūrėjo Emiliją. Jos paakiuose buvo tamsūs ratilai, o blauzdos apdraskytos, bet šiaip ji atrodė normaliai.

– Kas atsitiko? – paklausė Spenserė.

Emilija giliai įkvėpė.

– Dviratininkas šį rytą miškelyje už mano namų surado negyvą Tobį. Spėju... spėju, kad jis perdozavo piliulių ar panašiai.

Spenserės širdis liovėsi plakusi. Hana aiktelėjo. Arija išblyško.

– Ką? Kada? – paklausė ji.

– Tai įvyko kažkada naktį, – pasakė Emilija. – Ketinau skambinti jums, bet tas policininkas stebėjo mane kaip vanagas. – Jos smakras virpėjo. – Mano tėvai šį savaitgalį išvažiavo aplankyti senelės. – Ji mėgino nusišypsoti, bet tik bjauriai nusiviepė ir pratrūko raudoti.

– Viskas bus gerai, – ramino ją Hana.

– Jis vakar vakare elgėsi kaip beprotis, – pasakė Emilija, šluostydamasi veidą marškinėliais. – Vežė mane iš „Foxy“ namo, iš pradžių viskas buvo normalu, o paskui staiga ėmė pasakoti, kaip nekentė Elės. Jis sakė, kad negalėjo atleisti Elei už tai, ką ji padarė, ir kad jis džiaugiasi, jog ji mirusi.

– O Dieve! – Spenserė užsimerkė. Viskas buvo tiesa.

– Tada supratau – Tobis žinojo, – kalbėjo Emilija, mosuodama blyškiomis, strazdanotomis rankomis. – Jis turėjo išsiaiškinti, ką padarė Elė, ir... ir, manau, jis nužudė ją.

– Lukterk, – įsiterpė Hana. – Nemanau, kad jis...

– Šššš. – Spenserė lengvai spustelėjo ploną Hanos riešą. Atrodė, kad Hana kažką nori pasakyti, bet Spenserė baiminosi, kad pertraukta Emilija nebaigs pasakoti.

– Aš pabėgau nuo jo – ilgiausiai bėgau ligi pat namų, – pasakojo Emilija. – Kai įėjau į vidų, paskambino Spenserė, bet ryšys nutrūko. Tada... Tobis atsirado prie užpakalinių durų. Pasakiau jam, kad žinau, ką jis padarė, ir kad ketinu pranešti policijai. Jis apsimetė labai nustebęs, kad aš tai supratau.

Emilija vos atgavo kvapą nuo kalbėjimo.

– Klausykit – kaip Tobis sužinojo?

Spenserei nudiegė paširdžius. Telefono linija išsijungė, ir ji vakar nespėjo pasakyti Emilijai tiesos apie Dženos Atvejį. Ji ir dabar nenorėjo to daryti – Emilija atrodė tokia pažeidžiama. Jau blogai, kad teko papasakoti apie tai Hanai ir Arijai, – tačiau Emilijos pasaulį tiesa sudaužys į šipulius.

Arija ir Hana laukdamos žiūrėjo į ją, todėl Spenserė pasiryžo.

– Jis visą laiką žinojo, – pasakė ji. – Jis matė, kaip Elė tai padarė. Tačiau Elė šantažu privertė jį prisiimti kaltę. Ir ji liepė man saugoti paslaptį. – Ji nutilo, kad įkvėptų oro, ir pastebėjo, kad Emilija nereaguoja taip, kaip ji tikėjosi. Ji stovėjo šalia visiškai rami, tarsi klausydamasi geografijos paskaitos. Spenserę tai išmušė iš pusiausvyros. – Taigi, e, kai Elė pradingo, visą laiką galvojau, kad galbūt, aš nežinau... – Ji žvilgtelėjo į dangų, aiškiai suvokdama, kad tai, ką ji pasakoja, yra tiesa. – Pamaniau, kad galbūt Tobis galėjo ką nors padaryti, tačiau buvau per daug išsigandusi ir apie tai nekalbėjau. Bet paskui jis sugrįžo į laidotuves... ir man skirtose E žinutėse buvo užuominų apie Tobio paslaptį. Paskutinėje buvo sakoma: „Tu įskaudinai mane, todėl aš ketinu įskaudinti tave.“ Jis norėjo atkeršyti mums visoms. Jis turėjo žinoti, kad mes visos su tuo susijusios.

Emilija tebestovėjo labai tyli. Paskui jos pečiai ėmė virpėti. Ji užsimerkė. Iš pradžių Spenserė pamanė, kad ji verkia, bet greitai suprato, kad juokiasi.

Emilija atlošė galvą ir ėmė juoktis garsiau. Spenserė sunerimusi žvilgtelėjo į Ariją ir Haną. Emilija akivaizdžiai kvanktelėjo.

– Em... – švelniai ištarė ji.

Kai Emilija nuleido galvą, jos apatinė lūpa tirtėjo.

– Elė mums pažadėjo, kad niekas nesužinos, ką mes padarėme.

– Manau, ji melavo, – kategoriškai tarstelėjo Hana.

Emilijos akys ėmė lakstyti į visas puses.

– Bet kaip ji galėjo mums meluoti tokį dalyką? O ką, jeigu Tobis būtų nusprendęs papasakoti tiesą? – Ji papurtė galvą. – Ar tai... tai atsitiko, kai mes visos buvome Elės namuose ir spoksojom į jos namų laukujes duris? – paklausė Emilija. – Tą pačią naktį?

Spenserė rimtai linktelėjo.

– Ir Elė atėjo ir pasakė, kad viskas gerai, ir kai nė viena iš mūsų, išskyrus ją, negalėjo užmigti, ji ramino mus kasydama mums nugaras?

– Taip. – Spenserės akyse pasirodė ašaros. Na, žinoma, Emilija atsiminė visas smulkmenas.

Emilija spoksojo į tolį.

– Ir tada ji įdavė mums šitas. – Ji pakėlė ranką. Apyrankė, kurias joms padarė Elė kaip paslapties simbolį, buvo tvirtai prigludusi prie jos riešo. Kitos merginos jau buvo jas nusimovusios.

Emilijai kojos sulinko ir ji nugriuvo į žolę. Tada ji ėmė draskyti apyrankės mazgelį, tačiau virvelės buvo senos ir tvirtos.

– Velniop, – suurzgė Emilija, mėgindama suglausti delną, kad galėtų nutraukti apyrankę jos neatrišusi. Paskui ji ėmė kandžioti ją dantimis, tačiau apyrankė nepasidavė.

Arija uždėjo ranką Emilijai ant peties.

– Viskas gerai, liaukis.

– Tiesiog negaliu visu tuo patikėti. – Ji liovėsi knebinėti apyrankę ir nusišluostė akis. Emilija išrovė saują žolės. – Ir negaliu patikėti, kad ėjau į „Foxy“ su Elės... žudiku.

– Mes dėl tavęs buvome labai išsigandusios, – sušnabždėjo Spenserė.

Hana suplasnojo rankomis.

– Klausykit, aš jau seniai stengiuosi jums pasakyti. Tobis nenužudė Elės.

– Ką? – susiraukė Spenserė. – Ką tu čia kalbi?

– Aš... aš šį rytą kalbėjausi su policininku. – Hana bakstelėjo Vaildeno pusėn, kuris šnekučiavosi su žinių tarnybos komanda. – Pasakiau jam apie Tobį... nes maniau, kad jis nužudė Elę. Jis pasakė, kad jie patikrino jį, na, tada, prieš keletą metų. Tobis net nebuvo įtariamasis.

– Jis tikrai tai padarė. – Emilija atsistojo. – Vakar, kai pasakiau, kad žinau, ką jis padarė, jis tikrai ėmė panikuoti ir maldavo manęs nesakyti policijai.

Merginos sutrikusios susižvalgė.

– Vadinasi, tu manai, kad policininkai klysta? – paklausė Hana, pirštais sukinėdama savo apyrankės širdies formos karulį.

– Lukterkit, – lėtai ištarė Emilija. – Spensere, o kaip Elė jį šantažavo? Kaip ji privertė Tobį prisiimti kaltę dėl... dėl Dženos?

– Spenserė sakė, kad Elė jai nepasakojo, – atsakė Arija.

Spenserę apėmė nepatogi, nervinga būsena. Mano būdas geresnis, pasakė Elė. Mes saugosime Tobio paslaptį, o jis – mūsų.

Bet Tobis miręs. Elė mirusi. Dabar tai nebeturėjo reikšmės.

– Aš žinau, – tyliai ištarė ji.

Paskui ji pastebėjo, kad kažkas ateina per šoninį kiemą, ir jos širdis suplakė smarkiau. Tai buvo Džena Kavano.

Ji vilkėjo juodais marškinėliais trumpomis rankovėmis ir aptemptus juodus džinsus, o jos juodi plaukai buvo surišti ant viršugalvio. Jos oda tebebuvo nuostabi, sniego baltumo, tačiau veidas pusiau uždengtas didžiulių saulės akinių. Vienoje rankoje ji laikė baltą lazdelę, kitoje – savo vedlio, auksinio retriverio, dirželį. Jis atlydėjo Dženą prie merginų būrelio.

Spenserė beveik neabejojo, kad tuoj nualps. Arba kris be sąmonės, arba vėl pradės žliumbti.

Džena ir jos šuo sustojo kaip tik prie Hanos.

– Ar Emilija Filds čia yra?

– Taip, – sušnabždėjo Emilija. Spenserė jos balse išgirdo baimę. – Aš čia.

Džena pasisuko į Emilijos balso pusę.

– Tai tavo. – Ji ištiesė rožinę atlaso rankinę. Emilija labai atsargiai paėmė ją, tarsi ji būtų padaryta iš stiklo. – Ir dar tu turėtum kai ką perskaityti. – Džena iš savo kišenės ištraukė suglamžytą popieriaus skiautę. – Tai nuo Tobio.

37

Šiaip ar taip, su virvelinėmis apyrankėmis baigta

Emilija nubraukė plaukus sau už ausų ir žvilgtelėjo į Dženą. Jos dėvimi saulės akiniai dengė veidą nuo skruostikaulių ligi antakių, tačiau ant kaktos Emilija įžiūrėjo keletą rausvų, nelygių randų – nudegimo randų.

Ji prisiminė tą naktį. Elės namus, kvepėjusius „Aveda“ pipirmėčių žvakėmis. Sūrių ir rūgščių bulvių traškučių skonį burnoje. Medinių Dilaurenčių svetainės grindų griovelius, kuriuos jautė basomis kojomis stovėdama prie lango ir žiūrėdama, kaip Elė bėga per Kavano pievelę. Fejerverko trenksmą, medicinos darbuotojus, kabančiomis kopėčiomis lipančius į medį, ir baisiai išžiotą iš skausmo klykiančios Dženos burną.

Džena padavė jai nešvarią, suglamžytą popieriaus skiautę.

– Jie tai rado pas jį, – pasakė ji, „pas jį“ ištardama kimiu balsu. – Jis parašė mums visiems. Tau skirta dalis kažkur per vidurį.

Popieriaus lape buvo „Foxy“ aukciono prekių sąrašas; Tobis kažką pakeverzojo ant kitos jo pusės. Nelygiomis eilutėmis surašyti žodžiai ir tai, kad Tobis beveik visai nevartojo didžiųjų raidžių, o dar kreivai pakeverzotas vardas Tobis raštelio apačioje privertė Emiliją viduje susigūžti. Nors niekad anksčiau nebuvo mačiusi jo rašysenos, dabar Tobis iškilo prieš akis kaip gyvas. Ji kone užuodė jo naudotą muilą, jautė didelį delną, laikantį jos mažesnį. Šį rytą ji nubudo ne ant verandos sūpuoklių, o savo lovoje. Skambėjo durų skambutis. Klupinėdama ji nulipo laiptais ir pamatė prie durų vyrą su dviratininko šortais ir šalmu.

– Ar galėčiau iš jūsų paskambinti? – paklausė jis. – Atsitiko nelaimė.

Emilija apkvaišusi, vis dar neišsibudinusi žiūrėjo į jį. Jai už nugaros pasirodė Karolina, ir dviratininkas paaiškino:

– Aš važinėjausi giraitėje už jūsų namo ir suradau tą vaikiną, iš pradžių pamaniau, kad jis miega, tačiau...

Jis nutilo, ir Karolinos akys išsiplėtė. Ji nubėgo paimti mobiliojo telefono. O Emilija tuo metu stovėjo verandoje, mėgindama susigaudyti, kas atsitiko. Ji galvojo apie Tobį, naktį stovėjusį prie jos lango. Ir kaip piktai jis trankė slankiojančias stiklo duris, o paskui nulėkė į giraitę.

Ji žvilgtelėjo į dviratininką.

– Tas vaikinas giraitėje, ar jis mėgino jus užpulti? – sušnabždėjo, o jos širdis ėmė daužytis. Ją gąsdino tai, kad Tobis visą naktį slankiojo giraitėje. O jeigu jis būtų sugrįžęs, kai Emilija verandoje užsnūdo?

Dviratininkas nusiėmė šalmą ir prispaudė prie krūtinės. Jis atrodė apytikriai Emilijos tėčio metų, žaliaakis ir žilstelėjusia barzda.

– Ne, – švelniai atsakė jis. – Jis buvo... pamėlęs.

O dabar štai: laiškas. Savižudžio raštelis.

Prieš nubėgdamas į giraitę Tobis atrodė toks kenčiantis. Ar jis tada iš karto ir prarijo piliules? O gal Emilija galėjo jį sustabdyti? O gal teisi Hana – Tobis nebuvo Elės žudikas?

Pasaulis ėmė suktis. Ji pajuto tvirtą ranką sau ant juosmens.

– Tprū, – sušnabždėjo Spenserė. – Viskas gerai.

Emilija atsitiesė ir žvilgtelėjo į laišką. Jos draugės taip pat palinko prie jos. Viduryje buvo užrašytas jos vardas.

Emilija, prieš trejus metus aš pažadėjau Elison Dilaurentis, kad saugosiu jos paslaptį, jeigu ji saugos manąją. Ji pažadėjo, kad niekas apie tai nesužinos, bet spėju, kad buvo ne taip. Aš mėginau su tuo susitvarkyti – ir tai pamiršti – ir kai mes susidraugavome, maniau, kad galėčiau... Maniau, kad pasikeičiau – ir kad mano gyvenimas pasikeitė. Bet spėju, kad iš tikrųjų negali pakeisti savęs. Tai, ką padariau Dženai, buvo didžiausia mano klaida. Buvau jaunas ir sutrikęs, ir kvailas, ir aš niekada nenorėjau jos nuskriausti. Ir aš nebegaliu daugiau taip gyventi. Man galas.

Emilija sulankstė raštelį, popierius jos rankose virpėjo. Tai buvo kažkokia nesąmonė – tai jos sužeidė Dženą, o ne Tobis – apie ką gi jis kalba? Ji atidavė raštelį Dženai.

– Ačiū.

– Nėra už ką.

Kai Džena pasisuko eiti, Emilija krenkštelėjo.

– Palauk, – sugargė ji. – Džena.

Džena sustojo. Emilija sunkiai nurijo seiles. Viskas, ką Spenserė dabar papasakojo apie Tobį, kad jis seniai žinojo, ir Elės melas, visa tai, ką Tobis pasakė vakar naktį, visa ta kaltė, kurią ji dėl Dženos jautė keletą metų... visa tai staiga išsiveržė lauk.

– Džena, turėčiau atsiprašyti tavęs. Mes buvome... mes buvome labai bjaurios. Ir tos kvailystės, kurias krėtėme... pravardės ir kita... Tai nebuvo juokinga.

Hana žingtelėjo į priekį.

– Ji visiškai teisi. Tai buvo visiškai nejuokinga. – Emilija seniai nebuvo mačiusi tokios susikrimtusios Hanos. – Ir tu nenusipelnei viso to, – pridūrė ji.

Džena paglostė šuniui galvą.

– Viskas gerai, – atsakė ji. – Man tai neberūpi.

Emilija atsiduso.

– Bet tai nėra gerai. Tai iš esmės negerai. Aš... aš niekad nepatyriau to jausmo... kai tave erzina, nes esi kitoks... Bet dabar aš žinau, ką tai reiškia. – Ji įtempė pečių raumenis, tikėdamasi, kad tai padės nepravirkti. Ji lyg ir norėjo papasakoti visiems, kas ją labiausiai kankina. Bet susilaikė. Dabar netinkamas laikas. Ji norėjo pasakyti ir dar daugiau, tačiau kaip? – Ir aš labai atsiprašau dėl to nelaimingo atsitikimo. Niekad to tau dar nesakiau.

Ji norėjo pridurti, apgailestauju dėl to, ką mes netyčia tau padarėme, bet bijojo.

Dženos smakras suvirpėjo.

– Tai ne jūsų kaltė. O be to, tai ne pats blogiausias man nutikęs dalykas.

Ji trūktelėjo šuns antkaklį ir nuėjo atgal į kitą gatvės pusę. Merginos tylėjo, kol Džena nuėjo tiek toli, kad jų nebegirdėtų.

– Kas galėtų būti blogiau už apakimą? – sušnabždėjo Arija.

– Buvo šis tas blogesnio, – įsiterpė Spenserė. – Ir Elė tai žinojo...

Spenserė vėl nutaisė tokį veidą – tarsi ji turėtų labai daug ką pasakyti, tačiau nenori. Ji atsiduso.

– Tobis... grabinėjo... Dženą, – sušnabždėjo. – Štai ką jis darė tą naktį, kai Dženai nutiko nelaimė. Ir dėl to Elė taip nevykusiai iššovė fejerverką į namelį medyje.

Kai Elė nuėjo prie Tobio namelio medyje, paaiškino Spenserė, ji pro langą pamatė Tobį ir uždegė fejerverką. O tada... ji pamatė, kad viduje yra ir Džena. Ir Dženos veido išraiška buvo kažkokia keista, o jos marškinėliai atsmaukti. Paskui Elė pamatė, kaip Tobis pasilenkė prie Dženos ir uždėjo ranką jai ant kaklo. Kitą ranką jis užkišo jai po marškinėliais ir po liemenėle. Paskui nusmaukė vieną liemenėlės petnešėlę. Džena atrodė išsigandusi.

Elė sakė, kad ji buvo tokia priblokšta, jog trinktelėjo per fejerverką ir tas pakrypo. Kibirkštis greitai perlėkė per dagtį ir raketa startavo. Paskui ryškiai blykstelėjo ir sprogo. Išbyrėjo stiklai. Kažkas suriko... ir Elė pabėgo.

– Kai Tobis priėjo prie mūsų ir pasakė Elei, kad matė ją, Elė atšovė Tobiui, kad ir ji matė jį... grabinėjantį Dženą, – pasakė Spenserė. – Ir ji nepasakysianti Tobio tėvams tik tuo atveju, jeigu jis prisipažins pats uždegęs fejerverką. Tobis sutiko. – Ji atsiduso. – Elė liepė man pažadėti, kad nepasakosiu, ką darė Tobis, kaip ir visų kitų dalykų.

– Jėzau, – sušnabždėjo Arija, – vadinasi, Džena turėjo būti patenkinta, kai Tobį išsiuntė į pataisos mokyklą.

Emilija nežinojo, ką pasakyti. Ji žvilgtelėjo į Dženą, kuri stovėjo pievelėje priešais namą su savo motina ir kalbėjosi su žurnalistu. Kaip turėtum jaustis, kai tavo įbrolis taip elgiasi su tavimi? Jau buvo pakankamai bjauru, kai Benas ją užsipuolė, – o jeigu jai reiktų su juo gyventi? Jeigu jis būtų šeimos narys?

Tačiau kartu tai buvo ir labai skausminga jai. Taip elgtis su savo įsesere baisu, bet kartu tai ir... graudu. Žinoma, kad Tobis tik norėjo užmiršti praeitį ir gyventi toliau. Ir jis gyveno... kol Emilija išgąsdino jį, privertusi manyti, kad praeities šmėklos sugrįžta.

Ji jautėsi visiškai priblokšta, užsidengė rankomis veidą ir springdama ašaromis giliai įkvėpė. Aš sugrioviau Tobiui gyvenimą, pamanė ji. Aš nužudžiau jį.

Jos draugės leido jai verkti – jos ir pačios verkė. Kai Emilijos ašaros ir kūkčiojimas kiek aprimo, ji pakėlė akis.

– Tiesiog negaliu tuo patikėti.

– O aš galiu, – ištarė Hana. – Elė rūpinosi tiktai savimi. Ji buvo manipuliavimo karalienė.

Emilija nustebusi pažvelgė į ją. Hana gūžtelėjo.

– Mano septintosios klasės paslaptis, kurią žinojo tiktai Elė? Elė mane kankino dėl to. Kiekvieną sykį, kai tik nesutikdavau daryti taip, kaip ji nori, Elė gąsdindavo, kad papasakos jums – ir visiems kitiems.

– Ji ir su tavimi taip elgėsi? – nustebusi pasitikslino Arija. – Buvo laikas, kai ji apie mano paslaptį irgi kalbėdavo taip, kad ji tapo tokia... akivaizdi. – Ji nuleido akis. – O Tobis... prieš išgerdamas tas piliules, jis atskleidė mano paslaptį. Paslaptį, kurią žinojo Elė ir kuria tas E – Tobis – grasino man.

Visos merginos atsitiesė.

– O kas tai buvo? – paklausė Hana.

– Tai buvo... tai tik šeimos reikalai. – Arijos lūpa suvirpėjo. – Negaliu dabar apie tai kalbėti.

Visos kurį laiką susimąsčiusios tylėjo. Emilija spoksojo į paukščius, atlekiančius ir išlekiančius iš tėvo padarytos lesyklos.

– Kaip gerai, kad Tobis buvo E, – sušnabždėjo Hana. – Jis nenužudė Elės, tačiau vis dar norėjo atkeršyti.

Spenserė gūžtelėjo pečiais.

– Tikiuosi, kad tu teisi.

Emilijos namuose buvo tylu ir šviesu. Tėvai dar nebuvo grįžę, Karolina mikrobangų krosnelėje pakaitino kukurūzų spragėsių ir jais kvepėjo visi namai. Emilija visada labiau mėgo tokių spragėsių kvapą nei skonį, tačiau, nors apetito nebuvo, jos skrandis sugurgė. Ji pagalvojo: Tobis jau niekad neužuos tokių spragėsių kvapo.

Ir Elė taip pat.

Pro savo kambario langą ji pažvelgė į kiemą. Vos prieš keletą valandų ten stovėjo Tobis ir maldavo Emilijos neišduoti jo policijai. Ir kad tai, ką jis mėgino jai pasakyti, buvo: Prašau, nesakyk jiems, kaip aš pasielgiau su Džena.

Emilija ir vėl prisiminė Elę. Ji apie viską joms melavo.

Būtų linksma, jei nebūtų graudu, tačiau Emilija buvo beveik tikra, kad ji įsimylėjo Elę kaip tik tą naktį, kai Dženai atsitiko nelaimė, kai greitosios pagalbos automobilis išvažiavo ir Elė grįžo į namus. Ji buvo tokia rami ir globėjiška, tokia pasitikinti savimi ir nuostabi. Emilija labai jaudinosi, tačiau Elė ją nuramino.

– Viskas gerai, – burkavo ji, kasydama Emilijai nugarą, pirštais lėtai brėždama didelius ratus. – Pažadu tau. Viskas bus gerai. Turi tikėti manimi.

– Bet kaipgi gali būti gerai? – kūkčiojo Emilija. – Iš kur tu žinai?

– Nes aš žinau, ir tiek.

Tada Elė paguldė Emiliją ant sofos, pasidėjo jos galvą sau į sterblę. Elė ėmė lėtai kasyti jai galvą. Tai buvo baisiai malonu. Taip gera, kad Emilija užmiršo, kur esanti ir kokia išsigandusi ką tik buvo. Atvirkščiai, dabar ji jautėsi... laiminga.

Elės judesiai darėsi lėtesni ir lėtesni, ir Emilija užsnūdo. To, kas atsitiko paskui, Emilija niekad neužmirš. Elė pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą. Emilija sukrėsta nubudo ir sustingo. Elė dar sykį pabučiavo ją. Buvo taip malonu. Ji atsirėmė į sofos atlošą ir vėl ėmė kasyti Emilijai galvą. Emilijos širdis daužėsi kaip pašėlusi.

Racionalioji Emilijos smegenų dalis tą įvykį išmetė iš galvos, suprasdama, kad Elė taip elgėsi, norėdama ją nuraminti. Tačiau emocionaliosios dalies dėka šie jausmai vešėjo ir skleidėsi tarsi mažytės kapsulės, kurias tėvai įdėdavo į jos kalėdinę kojinę, – įmestos į karštą vandenį jos lėtai išbrinkdavo ir tapdavo didelės ir korėtos. Kaip tik tada ir prisiėmė Emilijos meilė Elei, ir jeigu ne ta naktis, galbūt to niekada nebūtų atsitikę.

Emilija sėdėjo ant savo lovos ir abejingai spoksojo pro langą. Ji jautėsi tuščia lyg išskobtas moliūgas, iš kurio daromas žibintas.

Kambaryje buvo labai tylu; vienintelį garsą skleidė palubėje besisukantis ventiliatorius. Emilija atidarė viršutinį stalo stalčių ir susirado senas, kairei rankai pritaikytas žirkles. Ji suėmė ašmenimis kažkada Elės padarytos apyrankės raištelius ir vienu spustelėjimu juos nukirpo. Nelabai norėjo išmesti apyrankės, tačiau nenorėjo ir kad ji mėtytųsi ant grindų ir liktų jai matoma. Galiausiai pėdos kraštu ji pastūmė apyrankę toli po lova.

– Ele, – sušnabždėjo ji ašaroms srūvant per skruostus. – Kodėl?

Staiga ją išgąsdino kambaryje pasigirdęs skambutis. Dženos grąžintą rankinę Emilija buvo pakabinusi ant apvalios durų rankenos. Pro ploną rankinės medžiagą ji matė žybsintį telefoną. Ji lėtai atsistojo ir pasiėmė rankinę. Kai išsitraukė iš jos telefoną, šis liovėsi skambėjęs.

Viena nauja žinutė, švietė jos mažo „Nokia“ aparato ekrane. Emilija pajuto, kaip smarkiau suplakė širdis.

Vargše, sutrikusi Emilija. Lažinuosi, dabar labiausiai norėtum atsidurti šiltame merginos glėbyje, ar ne? Tik neįsijausk. Niekas nebus baigta, kol aš nepasakysiu. – E

Padėkos

Daugeliui žmonių turėčiau padėkoti už „Merginas be ydų“. Pirmiausia „Alloy Entertainment“ komandai už sunkų ir ištvermingą darbą, kad šios knygos atrodytų puikiai: nepakartojamam Joshui Bankui, kuris geriau nei bet kas kitas iš mano pažįstamų sugeba suvokti paauglių mergaičių pasaulį. Benui Schrankui, kurio redakcinių patarimų ir keistų sąmojingų pokštų man labai trūks. Lesui Morgensteinui už jo „Eureka!“ siužetines idėjas... ir už tai, kad jis nuperka mums sausainių. Ir galiausiai ačiū mano redaktorei Sarai Shandler, kuri gali valandų valandas kalbėti apie šunis, kuri puikiai pamėgdžioja papūgas ir kurios dėka šią knygą verta skaityti.

Taip pat esu dėkinga nuostabioms „HarperCollins“ darbuotojoms: Elise’ai Howard, Kristinai Marang, Farrinai Jacobs ir visiems kitiems. Jūsų nenuilstamas entuziazmas kuriant „Mažų mielų melagių“ seriją buvo nuostabus.

Kaip visada su meile dėkoju Bobui ir Mindy Shepardams, kurie mane jauną mokė, kad svarbiausias dalykas gyvenime yra nebūti per daug rimtam, džiaugtis tuo, ką darai, ir restoranų atsiliepimų lapuose niekados nerašyti teisingos informacijos. Jūs labai mieli tėvai ir jumyse visuomet derėjo tik geriausios Emilijos, Spenserės, Arijos ir Hanos savybės. Ačiū Elei ir jos demoniškam, dryžuotam, mėgstančiam kandžiotis katinui Polo.

Siunčiu bučinius Gramatikai, Pavlovui, Kačiukui, Žvirbliui, Chlojai, Rover, Zeldai, Riley ir Harriet. Esu laiminga, kad turiu pusseserę Colleen, nes ji rengia žavingus pasibuvimus, turi draugų, skaitančių mano knygas, ir pasiūlo puikiausių žaidimų su gėrimais. Ir, kaip įprastai, visa mano meilė Joeliui, kuris, be kitų dalykų, kaso man nugarą, būna su manimi sunkiausiomis gyvenimo akimirkomis, valgo saldėsius tiesiai iš dėžutės ir kartu žiūri „Catty“, mergaitiškus TV šou, ir netgi paskui juos drauge aptariame.

Taip pat norėčiau padėkoti savo velioniui seneliui Charlesui Ventui. Jis tam tikra prasme įkvėpė sukurti Hanos personažą – turėjo mažytį įprotį „imti daiktus, už juos nesumokėjęs“. O šnekant rimtai, jis buvo vienas labiausiai mylinčių ir kūrybingų žmonių, kokius tik man nusišypsojo laimė pažinti, ir aš visada maniau, kad jis nusipelno trupučiuko šlovės, net jeigu tai tik padėkų puslapis šioje knygoje.

Kas bus toliau...

Ar jūs tikrai tikite, kad aš buvau Tobis? Na jau. Jeigu taip būtų, ir aš nusižudyčiau. Iš tiesų – fui. Jam tai ant kaktos buvo užrašyta. Karma tikra kalė, kaip ir aš – paklauskite Arijos, Emilijos, Hanos ir Spenserės...

Pradėkim nuo Arijos. Mergina pernelyg užsiėmusi, kad ką nors dirbtų, aš vos susigaudau, kas jos vaikinas. Iš pradžių Ezra, dabar Šonas, ir aš gana rimtai įtariu, kad jos santykiai su Ezra dar nenutrūkę. Tos meniškos merginos turi erzinančią savybę – jos niekaip nesusitvarko su galva. Spėju, kad man teks truputį padėti Arijai ir ji turės pasirinkti. Manau, kad jai tai laaabai patiks.

O štai ir Emilija. Miela, neišmanėlė Emilija. Elison ir Tobis, ko gero, pasakytų, kad bučiuoti Emiliją tas pats, kas bučiuoti mirtį. Tačiau... oi... jie nieko nebegali pasakyti – jie mirę. Spėju, kad Ema turėtų žiūrėti, prie ko prisiliečia savo mažomis nuodingomis lūpomis. Jai jau pavyko tai padaryti du kartus iš dviejų, ir prietaringoji Emilija žino geriau nei bet kas kitas, kad blogi dalykai visada atsitinka triskart.

Vieniša mažoji Hana. Šonas ją pametė. Tėtis ją pametė. Ko gero, jeigu galėtų, ją pamestų ir motina. O kai esi tokia negeidžiama, tau norisi vemti, tiesa? Ar taip būna tik Hanai? Na, ji bent jau turi geriausią draugę amžiams Moną, kuri ją visados palaiko. Ne, lukterkit, jos jau nebe geriausios draugės. Norėčiau jums pasakyti, kad Hanai nebegali būti blogiau, tačiau niekas nemėgsta melagių. Juo labiau aš.

Pagaliau Spenserė. Žinoma, mažoji darbštuolė išmokusi atmintinai SAT žodžius, tačiau atmintis tampa miglota, jei kalba užeina apie naktį, kai pradingo Elison. Nesirūpinkit, jūsų nuolankus tarnas pamokys ją mandagumo. Tik pažiūrėkit į mane – kokia labdara! Tai SAT testas, kaip būti „mielam“!

Jeigu būtumėt tokie gudrūs kaip aš, ko gero, jau dabar suprastumėt, kas esu. O Dieve, kaip apmaudu nebūti genijumi. Ir čia aš jums negaliu padėti – visas mano dėmesys šiuo metu sutelktas į keturias mažas mielas melages. Bet jeigu jau jūs buvote tokie kantrūs, duosiu užuominą: Spenserės pažymiai aukščiausi, tačiau mano varde taip pat yra A raidžių. Bučiuoju! – E

Content

Шепард Сара Merginos be ydų