А. Подволоцький

Поки Бог спить

Історико-пригодницький роман

Шукайте Бога: на землі, на небі і в самому собі

Частина перша

ОНУК ДАЖДЬБОГА

Розділ 1

СВЯТО ХОРОСА

…Великому Хорсу вовком шлях перебігав.

Слово про Ігорів похід

Данько нетерпляче переступив з ноги на ногу, і під личаками[1] м'яко зарипів сніг. Хлопець оглянувся навкруги — людей все прибувало й прибувало. Та й не дивно! Сьогодні було свято Хороса — зимового сонця, одне з найулюбленіших свят русичів[2]. Цього дня руські святкували сонцеворіт — час, коли день починав знову збільшуватися. За якийсь час Хорос перетвориться на Ярилу — весняне втілення Даждьбога. А далі і Сам Даждьбог вступить у свої права.

Глядачі суцільною стіною обступали місце, де ось-ось мала розпочатися головна забавка цього свята — кулачний бій. Найцікавіші навіть забиралися на найближчі дерева, щоб краще розгледіти всі деталі поєдинку. Молоді дівчата, що збилися у зграйку, споглядали на майбутніх учасників поєдинку із пагорбка, і це ще більше бурлило кров у хлопців. Дівчата сміялися, кидали на хлопців швидкі, але чіпкі погляди, іноді щось підбадьорливо вигукували.

Та не час було заглядатися на дівчат. Сьогодні був день, на який Данько чекав цілий рік. Його, молодого нежонатого хлопця, у якого на верхній губі ледь-ледь пробилися вуса, вперше взяли на кулачний бій!

Щороку, саме не свято Хороса, мешканці Старосілля, де жив Данько, мірялися силами із селянами з Вишатинців. Старосілля було невелике, сховане у лісах сільце. Вишатинціж, село велике, боярське, належали великому бояринові Івану, сину Вишати. Боярин Іван Вишатич був людина знатна, у старого князя чи не перший радник. І Вишатинці його йому відповідали: мали свою церкву (куди і старосільчани заглядали дедалі частіше, чим дратували Діда), невелике торжище (бо недалеко був битий шлях до княжого граду), а також ситаварню[3] на якій варили такий мед, що в самому Києві його знали.

Тому й ватага вишатинська завжди була велелюдніша, ніж старосільська. Та нелегко було здолати старосільчан, а частенько і вони самі брали гору над вишатинськими, втираючи тим носа.

Спочатку, як ведеться, на засніженому полі зійшлися хлопчаки та підлітки, які ще не могли стати до борні нарівні з бородатими мужами. Хлопчаки як хлопчаки — крик, гам, кілька розбитих носів — і все. Данько, який вперше спостерігав хлопчачий бій (а не сам брав у ньому участь), із легким невдоволенням зауважив, що вишатинські все-таки пересилили старосільських. Ех, його там не було! Минулого року — як Данько був за «воєводу» — вони за мить змели всю супротивну стіну. Велике діло — добрий «воєвода»!

Цього року старші вишатинці, які цілий рік ходили в «битих», зібрали не тільки величезну ватагу, але й запросили (а точніше, найняли за горнятко меду та два мішки жита) на «воєводу» найкращого місцевого богатиря — коваля Микулу із сусіднього села. Он він, на дві голови вищий за всіх, зовні байдуже споглядає майбутнє поле бою. Так, доброго «воєводу» вибрали собі вишатинці! Щоправда, і старосільський «воєвода», бондар Ясень, був муж кремезний, але все ж не рівня Микулі.

Ось кинули жереб. Випало йти першими старосільцям. Дідо, вишикувавши своїх бійців у добре збиту стіну, дав знак — і стіна повільно рушила вперед. Старосільці йшли обережно, виставивши вперед ліве плече та набичивши шиї.

Данько разом із іншими молодими парубками стояв позаду стіни. їм випало, у разі якщо прорвуть вишатинці стіну, затикати дірку. Раніше їх, нежонатих, не поставили б битися з мужами. Але що поробиш — бійців у с гаросільчан було обмаль.

Та ось, із лютим риком, від якого у Данька аж мурашки побігли по спині, вишатинці кинулися вперед. Вони не надто дотримувалися строю. Та й було чого! Перед тим як два людських потоки мали перетворитися на вир, з гурту вишатинців вискочив «воєвода» Микула — голий по пояс, в зубах тримаючи шапку — щоб не зламати зуби, якщо наскочить на чийсь міцний удар. Наче таран, налетів могутнім плечем на стіну старосельців — і двоє Данькових односельчан гепнулись на землю. Ще раз махнув Микула — і ще двоє покотилися покотом, умиваючись кров'ю.

Тут уже було зайво міркувати. З відчайдушним лементом, із божевільними очима кинулися молоді старосільчани затикати дірку. Попереду — Данько. Ще раз махнув Микула рукою, та Данько ухилився, притис підборіддя до правого плеча — і важезний кулак вишатинського «воєводи» просвистів повз обличчя. Ще раз вдарити Микулі Данько не дав — притиснувся до нього, охопив того руками, наче стовбур дерева, щоб не зміг ударити. А що був нижчий, то буцнув того щосили головою у підборіддя. Микула заточився. А цієї ж миті іззаду наперли хлопці із «засадних». Зчинилася така тіснява, що в Данька потемніло в очах. Упав Микула, впав Данько, а зверху навалилося ще кілька тіл.

А в цей час Ясень зміг продертися крізь стіну вишатинців, потягнувши за собою всю старосільську ватагу. Якби вишатинці не знехтували стрій та поставили засадних, то, може, їхня б і взяла. А так — завалилися вишатинські мужі у купу малу і знову були биті.

Вже після бою, коли Данько втирав розбите до крові лице снігом, до нього підійшов Дідо і, буркнувши «А що, видно, будуть із тебе люди. Вже час вчити тебе справжнього бойового ремесла», пішов собі геть. Від Дідових слів у Данька радісно закалатало серце. Нарешті старий погодився вчити! Ато все «молоко на губах не обсохло» або «нашому теляті та вовка з'їсти».

До Данька пришкандибав його друг Вирвидуб, тягнучи ліву ногу — у бою хтось добряче копнув його ногою у промежину.

— Ну, що?

— Дідо похвалив! Обіцяв навчати бойового ремесла.

— Щастить! — дещо заздрісно зауважив Вирвидуб. — А мій батько все каже: «Не лізь у ратники, а йди у ратаї — ходити будеш по землі…»

Перекинулися ще кількома словами про сьогоднішній бій, який ще стояв перед очима.

Раптом Данько відчув на собі чийсь погляд. Обернувся — і помітив неподалік кількох дівчат, що весело реготали та жартували. Лише одна не сміялась, а лише посміхалась ясною посмішкою. На ній був лисячий кожух, з-під кожуха виглядав поділ сорочки, розшитої сріблом. На ногах — добрі шкіряні червлені чоботи. Волосся сховане під повоєм із паволоки[4] та лисячою шапкою.

— Хто це, Вирвидубе?

— Га! Не для твого коня паша. Дивись, як одягнена: кожушок у неї не із зайця, як у наших дівчат-багатійок, а з лисиці[5], та ще й оксамитом червленим критий. На ногах не личаки і не поршні[6], а справжні чоботи. На зап'ястках у неї наручні срібні, глянь. І кольти[7] срібні… Бояриня, одразу видно. А з-під повою ні волосинки не видно — заміжня.

— Чого ж бояриня, та ще й заміжня, тут робить?

— Усім цікаво глянути на свято… А ти думав, на твій розквашений ніс прийшла подивитися?! — загигикав Вирвидуб. Данько повільно, але значуще підніс до обличчя друга кулак.

— Дивись, щоб і в тебе червона бульба з носа не вилізла.

— Та ти що?! І пожартувати не можна? — страхопудився Вирвидуб.

— А хто тобі сказав, що і я не жартую, га?

А свято йшло своїм ходом. Незнайома красуня швидко зникла, хоча Данько потім пильно видивлявся її у натовпі. Через якийсь час їм знову судилося зустрітися…

…А тієї зими сталася ще одна пригода, про яку Данько не розповідав жодній живій душі.

Та зима була надзвичайно люта й голодна. Вовки, що раніше близько не підходили до Старосілля, ночами почали кружляти навколо села, наганяючи на мешканців страх своїм нічним виттям. А потім знахабніли і почали цупити у людей усіляку дрібну живність.

І тоді Дідо зробив вовківню.

Вовківня — це така пастка, яка має вигляд огорожі з міцного хмизу. Стінки вовківні закручувалися по колу, утворюючи вузький прохід, який до середини звужувався дедалі більше й більше. Тому вовківня нагадувала Данькові гадюку, яка звернулася клубочком на сонці. Кінці огорожі, що стирчали досередини, загострювались так, щоб вовк, який поліз би за принадою, застряг би там і не міг повернути назад.

За принаду Дідо взяв порося, яке, не годоване зранку, верещало так, що й у лісі було чути, а Дідо задоволено крутив вуса і все промовляв: «Прийде голодний, то з'їсть і холодне».

Та не судилося Дідові того дня спіймати вовка. Приїхали люди з далекого села і запросили до себе допомогти хворому, якому було дуже зле.

Дідо дуже хотілося сьогодні ще перевірити вовківню, але як відмовити хворому. Тому він, хутко зібравшись, наказав Данькові забрати порося до хати, а сам поїхав геть.

Та Данькові й самому кортіло перевірити вовківню. І коли сани з Дідом виїхали за село, він засунув порося у пастку, а сам, озброївшись рогатиною, почав чекати.

Чекати надто довго не довелося. Щойно стемніло (а жили з Дідом вони на самій околиці), він почув вовче виття, що лунало все ближче й ближче. Потім виття стихло. А невдовзі Данько почув, як захрустіла огорожа. Видно, вовк збирався вибратися з пастки, але дарма — Дідо робив огорожу на совість.

Озброєний рогатиною, хлопець вискочив із хати. Охрипле порося вже тільки кувікало, а щось велике марно борсалося, застрягши в огорожі, і майже жалібно скиглило.

— Що, сіроманцю, наївся?! — вигукнув радісно Данько і замахнувся рогатиною.

Цієї миті із-за хмар з'явився блідий місяць, скупо кинувши своє сріблясте світло. Данько розгледів безпомічного розбишаку, і йому чомусь стало шкода вовка.

Несподівано навіть для самого себе Данько не вдарив сіроманця рогатиною, а піддів край огорожі. Вовк, відчувши, що стало дещо вільніше, заборсався щосили і таки вислизнув із пастки. Данько огрів сіроманця поперек хребта рогатиною і різко свиснув. Сіроманець, тявкнувши від переляку, кинувся геть.

— Е-ге-гей! — закричав йому услід хлопець. — Не тягай людську скотину!

Забравши геть змерзле порося до хатини, Данько ліг спати.

Та спати цієї ночі йому не довелося. Десь за північ Данько прокинувся від якоїсь неясної тривоги. Хлопець прислухався.

Рип-рип. Рип-рип — хтось повільно ходив біля хати. Рип-рип. І знову тиша.

Прислухаючись до чиїхось кроків, Данько гадав, хто це. Ні, не вовки. Або ведмідь, що не нагуляв за літо жиру, або… Або якийсь тать чи недобра людина забралася до них. Рип-рип.

Хлопець, намагаючись жодним звуком не виказати себе, взяв до рук рогатину. Під боком зарохкало поросятко і знову стихло.

Прочинивши тихенько двері, Данько вислизнув на подвір'я. Нікого не було. Блідий місяць так само визирав із-за хмар.

Рип-рип. Рип-рип — невідомий віддалявся від хати.

Данько вискочив за подвір'я й у нічному світлі побачив… Ні, навіть не людину, а тінь, що майже беззвучно прямувала у бік лісу.

— Гей, стій! — закричав Данько, але невідомий навіть не обернувся. Десь далеко загавкали собаки, і це підбадьорило Данька. Він кинувся за невідомим, загрузаючи у глибокому снігу. Та дивна річ: хоча невідомий і не додав кроку, та відстань між ними майже не скорочувалась.

Лише біля самого лісу постать зупинилася, і Данько мав змогу наблизитись до невідомого кроків на десять. І раптом за спиною у нього завили вовки. Завили так голосно, що Данько обернувся.

Обернувся — та завмер від несподіванки. Ціла зграя вовків ішла по його сліду, так, як оце він ішов за незнайомцем. У місячному сяйві виблискували очі хижаків, і їх було багато, дуже багато. Данько зрозумів усю безглуздість свого вчинку. Навіщо він кинувся за невідомим, сам потрапивши в пастку? І хоча ніхто не вважав Данька боягузом, ба навіть більше, на нього напав дикий страх. Руки заціпеніли, і він навіть не міг ворухнути ними. А вовки вже оточили його з усіх боків.

— То це ти?.. Ти випустив мого данника з пастки? — почув він голос. Навіть не почув, бо цей голос линув не від невідомого, а звучав десь усередині нього.

— Данника? — трохи затинаючись, перепитав Данько.

— Так! — відповів невідомий. Біля його ніг крутився, наче пес, що лащиться до господаря, вовк. І Данько готовий був заприсягнутися, що це саме той вовк, якого він так необережно випустив із вовківні.

— За це я милую тебе! — гримів у його вухах голос невідомого. — І навіть більше. Ти станеш воїном. Справжнім воїном! І це буде скоро. Але за те, що ти вдарив мого данника, ти помреш смертю лютою. Такою, що не побажаєш навіть своєму ворогові. Та це буде нескоро… А тепер іди геть, поки я не передумав!

Несподіваний порив вітру жбурнув просто в обличчя хлопцеві добрячу жменю снігу. А коли Данько, часто моргаючи, протер очі, навколо нікого не було. Данько хотів кинутися стрімголов до хати, але сили покинули його і він упав…

Данько підхопився на ноги. Він усе так само був у рідній хаті. Десь у кутку рохкало порося, радіючи життю. Хлопець витер холодний піт із чола.

Крізь щілини до хати проглядували ранкові промені. Данько обережно вийшов на подвір’я. Слідів нічної пригоди не було видно. Може, ранкова хурделиця замела їх геть, а може… А може, все те примарилося? Данько схопив у жменю снігу та витер ним обличчя.

Коли приїхав Дідо, Данько жодним словом не прохопився про те, що сталося. Боявся, що Дідо його вилає або, що в стократ гірше, підніме на сміх.

З часом Данькові почало здаватися, що все то був сон, страшний сон. І він забув, викинув із пам'яті ту ніч.

А вовки з того дня кудись зникли, і Дідова вовківня так і простояла до весни порожньою.

Розділ 2

КНЯЖІ ДУМИ

Галицький Осьмомисл Ярослав!

Високо сидиш ти на своєму золотокованому столі,

Підпер гори Угорські

Своїми залізними полками.

Слово…

Невеселий сидів князь Ярослав Осьмомисл у своїй гридниці[8].

Тяжкі думи обступили його. Хто на Русі не знає Галицького князя? Всі чули про нього! Ось вже тридцять літ і два роки сидить він на княжому столі у Галичі — мало хто так довго зміг утриматись на човні влади у морі боярського свавілля. Про нього кажуть, що він підпер своїми залізними полками Угорські гори[9], затворивши угорцям та полякам путь на Русь. Правду кажуть. Та його могутність — це лише дим. Дмухне холодний вітер боярської нелюбові — і вся його міфічна сила піде порохом.

Ще з юних літ скуштував Ярослав гіркого княжого хліба. Йому було чотирнадцять років, коли батько, князь Владимирко Володарович, поїхав на полювання, прихопивши із собою княжича. Ще не встигли вони з почтом виїхати за стіни міста, як підступні бояри галицькі позвали на княжий стіл молодого Івана Ростиславича, його брата у других[10]. А коли вони повернулися з полювання, їх не пустили у місто. Ось тоді Ярославко вперше злякався. Злякався стати ізгоєм. Ізгоєм міг стати княжий син, який не отримав навіть малюсінького князівства; купець, що вклав усі свої гроші в товар та втратив його під час бурі чи пограбування татями; попівський син, який не вивчився грамоти. З часів Володимира Великого десятки, а то й сотні ізгоїв блукали Руссю, де-не-де здобували їжу, а врешті-решт йшли у дружину або й самі ставали татями. Кінець усіх ізгоїв один: умерти не в ліжку, а скласти голову в степу або бути повішеному десь у лісі. Кажуть, тепер ізгої тікають на низов'я Славути[11] і там промишляють грабунком та дрібною торгівлею, а звуть їх бродниками.

На щастя, ця чаша минула Ярослава. Владимирко Володарович вигнав племінника з міста. А щоби надалі убезпечити свого сина від крамоли боярської, посватав за нього Ольгу Довгоруку.

Князь Суздальський Юрій Довгорукий був наймогутнішим на Русі. Владимирко Володарович думав, що з таким тестем Ярослав скрутить бояр у баранячий ріг. Ті й справді принишкли.

Та не так сталося, як гадалося. Шлюб із нелюбою жінкою не приніс щастя, простого людського щастя. До того ж Ольга була владною та перекірливою. Бояри це одразу ж помітили і почали нацьковувати її на нього, внесли чвари у їхній дім. А тут Ярослав ще й покохав. Покохав пристрасно та палко. І не князівну, а простолюдинку, свою милу Настю, простого попа дочку. Лише з нею, своєю невінчаною жоною, він і був по-справжньому щасливий.

Проте ні Ольга, ні бояри галицькі не бажали йому щастя. Ольга забрала їхніх дітей — Володимира та Єфросинію — і разом із боярином Костянтином Сірославичем, головним заколотником, втекла до Польщі. Спочатку Ярослав зрадів, що справа так просто владналася. Утекла то й утекла. Тим більш, що ходили чутки про її грішки з боярином Костянтином. Хай кожен живе так, як того забажає.

Та заколотники думали інакше. Одного дня, хтозна-звідки, з'явилися на Галичині поодинокі гуслярі, а потім і цілі ватаги скоморохів. Вони грали різні «глуми» та співали про бідну жону, яку муж вигнав із малолітніми дітьми надвір, а сам загрузнув у гріхах, зажив собі з молодою шльондрою, прижив із нею байстрюка…

І одного дня збурились галичани. Перебили вони сторожу, схопили князя і кинули у поруб[12]. А Настю на головній площі прив'язали до стовпа, обклали дровами та й…

Сидів князь у порубі кілька місяців, поки галичани звали Ольгу та боярина Костянтина додому. Було у нього вдосталь часу, щоб подумати про своє минуле життя, про майбутнє. Сидіння у порубі зробило його іншою людиною. Саме так він став тим, ким є зараз, — Осьмомислом, мудрим, як вісім древніх мудреців.

І коли приїхала Ольга із Сірославичем і вивели бідного князя на світ Божий, впав він на коліна перед юрбою і цілував хрест, що буде жити із законною жоною у злагоді і що буде слухатись порад ліпших мужів галицьких. І пожаліли його галичани.

І знову він став князем. А ставши князем, зумів вигнати Сірославича. З часом померла Ольга. Його безпутній син Володимир втік на Русь. Ось недавно вийшла заміж за князя Ігоря Новгород-Сіверського Єфросинія. Князь Ігор, правда, вже не юнак, удівець, має дорослого сина. Та це нічого. Зате він муж хоробрий, запальний. І головне — з Ольговичів, а ті завжди воювали з цим зміїним кублом Мономаховичів-Довгоруких.

Від невеселих думок Осьмомисла відвернула поява його заслуженого воєводи, боярина Мирослава Ступи. Старий віл борозни не псує. Боярин виник перед ним, наче тінь, і вклонився.

— Що трапилося, Мирославе?

— Знайшов, княже.

— Кого знайшов?

— Ката знайшов. Ховався по далеких селах, потім втік до ляхів. Але все ж таки мої люди його знайшли.

— Уведи його!

Мирослав уклонився й вийшов. За мить він і ще двоє воїв штовхнули на коліна перед князем людину зі зв'язаними за спиною руками та мішком на голові. Осьмомисл дав знак — і вої вийшли із гридниці. Ярослав витер піт із чола — чомусь йому стало жарко у холодній гридниці, встав із княжого місця і впритул підійшов до бранця. Мить чи дві він вагався, а потім нахилився і різко зірвав мішок.

Кат виявився мужчиною років сорока, зі зляканим блідим обличчям та добре подертою бородою. Він підсліпувато мружився, та тільки-но зміг розрізнити, ХТО перед ним, упав ниць і почав дико волати.

— Княже! Княже! Не вбивай! Не винен я! Мене змусили! Ні! Я не винен! Я не хотів!.. Кня-а-а-а-ж-е-е… — Кат ридав гіркими сльозами, цілував його чоботи. Осьмомисл відчув, як від страшних спогадів у нього тремтять руки. Він схопив ката за загривок і наблизив його обличчя до свого.

— Розкажи, як вона померла! Усе розкажи, як було, все! І не скигли, бо накажу віддати тебе ведмедеві!

— Я… Я… Не винен! Мене змусили! Я…

Осьмомисл хльоснув ката долонею по обличчю. Хльоснув сильно, так, що у бідолахи пішла носом кров. Але він трохи заспокоївся і почав розповідати, глитаючи сльози й кров. Мирослав Ступа відійшов аж до самих дверей, щоб залишити князя з бранцем віч-на-віч.

— …Я челядник боярина Сірославича. Коли він утік до Польщі, я і ще кілька людей залишилися наглядати за його двором у Галичі. Коли ж був бунт і схопили вашу милість та… Настю-попівну, то до нас прийшов ключник боярський, Блуд. Він сказав мені, щоб я привіз кілька возів дров на площу. Я ж не знав для чого, не знав!.. Привіз я і бачу, що вони вже поставили стовпа і прив'язали до нього Настаську, у самій сорочці, та й то подертій. Вона вже й не кричала, а тільки стогнала. Мені наказали обкласти її дровами і підпалити. Я й обклав, вище голови. А проти грудей її поклав рогач — це щось на кшталт залізного списа, щоб перекидати дрова. Коли ж багаття зайнялось і вона почала… волати, я не витримав. Підійшов, ніби перекинути дрова, щоб краще горіли, а сам непомітно штрикнув рогачем. Вона замовкла і, сподіваюсь, тієї ж миті віддала Богові душу… Не вбивайте мене! Я не винен!

В Осьмомисла на очах були сльози.

Кат, біліший за смерть, чекав свого вироку.

Нарешті князь підвівся. Мирослав у ту ж мить опинився поруч.

— Візьми цього… і…

— Відтяти йому голову?

Хоча Мирослав запитав це пошепки, кат почув їх і знову забився у конвульсіях.

Ярослав скривився.

— Біс із ним, хай живе. Тільки викиньте його з нашої землі. Хай іде хоч до ляхів, хоч до угрів, але щоб він уже ніколи, ніколи не трапився мені на очі, бо я можу передумати. І поклич Олега.

Мирослав ухопив бідака за патли і потягнув до дверей. Той схлипував і все повторював: «Хай Бог тебе спасає, княже! Хай Бог тебе спасає, княже!»

Олег, молодший його син від небіжчиці Насті, незабаром став перед світлі очі князя. О Боже! Який він схожий на матір! Стрункий, світлочубий, блакитноокий.

— Ви звали мене, батьку?

— Звав, синку. Сьогодні, нарешті, я дізнався… Як мати твоя… А моя люба Настя… загинула. Царствіє їй небесне! Не довго мучилась голубка моя, швидко Господь забрав її до себе. Цим і тішусь.

У молодого княжича жилавки заграли на щелепах. Осьмомисл зрозумів, що Олегу боляче від згадки про матір, що ця новина не втішила його зранене серце, а тільки підсипала туди солі. Щоб якось виправити свою помилку, Осьмомисл перевів розмову на інше:

— Що чутно на Русі?

— Листа ще не маю, але кажуть, що наш зять, князь Ігор, збирається у похід.

Того року великий князь київський Святослав Всеволодович та Рюрик Ростиславич не покликали його із собою. Ось тепер він сам хоче переломити списа в Полі Половецькім.

— Кажуть, що і брат мій, Володимир, сидить тепер у Єфросинії і теж збирається йти у цей похід…

— Ось і добре. Бог не без милості, може, в цім поході і вразить його стріла половецька. Господи, помилуй мя грішного!

— Як ви можете так казати, батьку, про рідного сина? Невже вам його не жаль?

— Жаль мені його, та ще більше тебе. Ось забере Господь душу мою многогрішну, що станеться з тобою? Покличуть галичани нашого непутящого Володимира князем, а тебе — під зад коліном. І це добре, якщо просто виженуть. А якщо вб'ють?!

Олег повів плечами.

— …Якщо я не люб галичанам…

— До чого тут «люб» чи не «люб»? Як галичани образили мене за любов мою до твоєї матері! А Володимир? Як тут жив, що він чинив? Пиячив, зійшовся з попадею, нажив із нею двоє діточок! А як він зґвалтував Христину, дочку боярина Путяти? Ганьба! І він після цього любий галичанам?! — Ярослав перевів подих. — То просто бояри галицькі, що мають солеварні, і грошей, і земель, і соболів набагато більше, ніж я, крутять нами в різні боки, як жиди сонцем. А гак їм плювати на мене, на тебе, на Володимира…

— Ви думаєте, батьку, що це все тому, що вони такі заможні?

— Хіба ж тільки це! Земля наша межує з ляхами та уграми, багато приїздить до нас різних німців. А у них там свавілля, всім керують барони та графи, та удільні князі. Он у сусіда нашого, Казимира Польського! І там кожна комашка репетує: «Я поляк, я маю свій гонор!» Гонористі! І наші туди ж! Хочуть зробити з нас нову Моравію чи Богемію. Але ж ми не моравці! Ми — єдина Русь! Якщо відірвати нас від Русі, то ким ми станемо? Миршавеньким народом, холопами, що жебрачать на кордонах великих баронів!

— Ваші слова картають серце. Я бачу, що треба мені самому брати меч у руки і йти у похід.

— Який похід, синку?! — замахав руками Осьмомисл. — Я сам ніколи не ходив у походи, хоч ізмолоду мав у руках силу нівроку, — усе воєвод посилав. А княже діло — суди справляти та з сусідами дружити. Не бійся, Олеже! Я ось відпишу королю Казимиру, щоб він допоміг тобі після моєї смерті!.. І не крути головою, всі ми не вічні! З Казимиром ми мирно жили, він допоможе. І непутящому дам земельки — хай бере Перемишль. Теж місто багате! Та спершу хай цілує хрест, що не чинитиме тобі перешкод. Ось так і порішимо.

Після розмови із сином Ярослав Осьмомисл ще довго сидів у порожній гридниці, про щось собі розмірковував. Коли ж сонце почало хилитися до сходу, він покликав боярина Мирослава.

Цього разу воєвода з'явився не так хутко — усе-таки літа. «Старий віл борозни не псує, — знову подумав Ярослав, — але ж і глибоко не зоре».

— Скажи-но, Мирославе, де подівся той латинянин, що все просив зустрічі зі мною? Чи поїхав уже?

— Ні, князю мій, ще тут. Звати його Бруно з Регенсбурга. Його висвятили у єпископи і послали до печенігів, що ще живуть біля Дунаю, навернути їх до віри в Господа нашого. Зовсім ще хлопчисько! Нікуди я його не відправив.

— Це ж він розповідав тобі, що папа римський, а з ним і західні королі думають іти походом на землі бусурманські?

— Так, князю.

— Ну, що ж… Скажи йому, що я з ним невдовзі зустрінусь… на полюванні.

— Якому полюванні, світлий княже? — здивувався боярин Ступа.

— Полюванні із соколами. Чи був твій чернець на такому полюванні?

— Думаю, що ні. А хто ж поїде з вами?

— Запроси всіх ліпших мужів! Навіть тих, кого я терпіти не можу… Особливо тих, кого я терпіти не можу. Треба влаштувати таке полювання, що й василевсам та імператорам не снилося: гучне, яскраве, з бенкетом, із вином, медом, пивом. Нічого не жаліти! Все зрозумів?

— Усе, князю!

— Ну, то йди.

Трохи збентежений наказом князя, Ступа пішов геть. Чому князь дає саме йому таке доручення? Адже це справа княжого ловчого?

Ступа не бачив, як кутики губ Осьмомисла гірко скривилися.

Розділ З

КНЯЖЕ ПОЛЮВАННЯ

Стріляєш із отчого золотого стола солтанів за землями.

Слово…

Була весна.

Рано-вранці із Галича по весняному бездоріжжю виїхала процесія мисливців. Давно Галич не бачив такого пишного виїзду. На чолі загону на білому коні їхав сам князь Ярослав Осьмомисл. їхав сам-один, без сина Олега, прозваного галичанами Настасічем. Подейкували, що раптово занеміг княжич. Базікали, що тяжко він хворий. Та Осьмомисл «уважив» бояр, не відмінив полювання, яке так довго очікували.

За ним, хто на буланому, хто на гнідому, хто на вороному, рухався почет. Мисливці хизувались у дорогих оксамитових та парчевих каптанах, кожухах із дорогого хутра, в соболиних та бобрових шапках, у сап'янових чоботах із хвацько загнутими носками. Збоку у декого приторочено срібний ріг. На правицях ловчі везли хижих птахів — соколів та яструбів. Багато хто з птахів убрані до пари своїм господарям: на головках оксамитові клобучки, на лапах «ногавки», у хвостах срібні дзвіночки, для того щоб знайти птаха після полювання.

За вершниками неквапом рухався обоз із прислужниками, шатрами та всілякими наїдками. Хто не знає, що полювання з птахами не стільки черево насичує, скільки дає можливість проявити вдачу молодечу, відчути себе птахом вільним.

За обозом ішли прості воїни в повних бойових обладунках. Йшли не для охорони — та яка ж ватага наважиться напасти на кількасот мисливців? — для краси.

Невдовзі мисливці наблизились до угідь княжих, славних невеликими озерцями та різною дичиною: качками, гусьми, чаплями.

І почалося полювання.

Спочатку менші бояри знайшли на одній невеликій річці зграю качок та зацькували їх. Славна здобич — свіжа качка. Та то були яструби, що ловили птицю «в угон». Справжнє ж полювання розпочалося тоді, коли стали полювати із соколами.

— Нумо, несіть мені Пардуса! — наказав Осьмомисл. Мисливська жага охопила і його. Ловчий одразу ж подав князю його улюбленого сокола-сапсана, якого за швидкість льоту та силу охрестили ім'ям найшвидшого звіра. Він і справді був прекрасний: невеликий — із лікоть, із рудим тім'ям, широкою спиною від світло-сизого до майже чорного кольору. Його взяли не з гнізда, а спіймали вже тоді, коли він почав літати. Тому Пардус славився своєю дикою злістю, прагненням уполювати дичину набагато більшу, ніж він сам.

Княжий ловчий перший помітив зграю диких гусей, що мирно плавали по озерцю, і подав князю знак. Той зупинився, а разом із ним затамували подих й інші мисливці. Осьмомисл огледівся, зняв у Пардуса клобучок, повільно-повільно підвів праву руку і… кинув сокола з рукавиці вгору. Той одразу ж злетів мало не під хмари — «зробив ставку». Ловчий закричав, заплескав у долоні. Сполохані гуси заґелґотіли, замахали крильми й кинулися навтьоки. Та марно! Пардус згорнув крила й каменем кинувся вниз, «зрубивши» одного з гусаків. Той упав на берег, а хижак сів неподалік на кущ і поважно почав чистити пір'я.

— Любо! Ой, любо! З першої ж ставки, — мисливці у захваті зацокали язиками і пустили своїх птахів. Ярослав засміявся радісно, наче похвалили не птаха, а його самого.

Та на цьому князь Осьмомисл не зупинився. Йому хотілося показати свого птаха у всій красі, а тому він уперто потягнув своїх супутників далі. І йому пощастило. На сусідньому озерці він уздрів чаплю, що ходила по мілині і виловлювала риб.

Чапля — то особлива здобич для сокола. Вона значно більша за свого мисливця, озброєна гострим дзьобом, а на додачу кіготь її середнього пальця має зазублину. Тож соколові здобути її — це вершина сміливості та доблесті.

І Осьмомисл вирішив дати можливість Пардусу взяти цю вершину. Він «підняв»[13] чаплю, а потім указав на неї соколові. Той знову звився високо в небо, щоб уже звідти завдати смертельного удару своїм заднім кігтем. Але чагіля не стала чекати, а кинулась геть.

Князь дав п'яти коню і поспішив за цією дивною пташиною парою. Сокіл звився ще вище, але болотяна птиця не випускала його зі свого поля зору і дедалі швидше махала крилами, теж набираючи висоту. Так вони пролетіли кілька поприщ, аж поки Пардус не зважився на атаку. Та в ту ж мить чапля обернулася спиною вниз і приготувалася відбити нападника своїми довгими ногами та дзьобом. Осьмомисл затамував подих. Він весь напружився, наче то він був там, під хмарами, і це йому загрожувала небезпека.

Пардус якимось дивом устиг змінити напрямок польоту та уникнути смертельного удару. Чапля продовжила тікати, намагаючись дістатися рятівного лісу, що був уже поряд. Та сапсан не дав їй цього шансу. Він знову шугнув угору і звідти з якоюсь несамовитістю знову впав на здобич…

Коли Осьмомисл під'їхав до Пардуса, той розлютовано шматував тіло поваленого ворога. Князь дав йому сповна насолодитися перемогою, а вже потім забрав упольовану здобич, щоб показати іншим.

У своїй гонитві за сапсаном князь далеко відірвався від інших і тепер неквапом поганяв коня назад. Десь там заревів ріг, скликаючи всіх мисливців. Був час полуднику.

Зібравшись біля багать та наметів, мисливці, забувши про різницю у родовитості та посадах, гаряче обговорювали сьогоднішній ранок: хто що вполював і скільки? Чий птах був найкращим. Чий птах зробив більше ставок. Володарі соколів-балабанів презирливо кривили губи: їм не пощастило відзначитись. Балабани можуть брати здобич і «в угон», і згори. А найкраще беруть зайців.

То там, то тут лилося вино, чувся веселий сміх, жарти та мисливські байки. Осьмомисл прислухався і почув голос Мирослава Ступи: «Захотів одного разу вірмен купити сокола. Пішов, значить, він на базар, а там йому підсунули зозулю… Що ви гигикаєте, я тільки почав розповідати. От дурносміхи! Так ось, прийшов він до річки, випустив зозулю та й каже: „Лаві качка! Лаві качка!“ А та сіла на дерево та й каже „ку-ку“. Він знову: „Лаві качка! Лаві качка!“ А зозуля знову „ку-ку“.

Він розсердився та як тупне ногою: „Каку?! Каку?! Найжирнішу!“»

Слухачі від сміху покотилися покотом. Ярослав сам посміхнувся в густу бороду. Та наразі згадав свою сьогоднішню мету і сховав посмішку.

— Боярине Мирослав! А де наш німецький гість Бруно? Хай він нам щось розкаже!

Бояри заворушилися. Ніде правди діти, багато хто лабузнився передусім німецьким, хай би воно було й гірше за своє, рідне. Побачивши монаха, вони, хай і вже добре напідпитку, почали робити пісне обличчя, очікуючи слухати «щось божественне». Чернець, молодий хлопчина з тонзурою на маківці, почав говорити. Говорив він як для німця напрочуд добре, мало ламав слова. А слова ті — наче цвяхи в тім'я.

— Вельмишановне лицарство! Ось ви зараз п'єте, гуляєте і навіть не здогадуєтесь, що десь там, у далекому Єрусалимі, чиняться чорні справи. Бусурмани знову взяли в облогу Святе Місто, ось-ось воно впаде. І тоді заплачуть християни, бо в церквах будуть стояти коні, зі святої Чаші зроблять цебро для худоби, а душі християнські підуть у рабство… — говорив він запально, так, що аж брало за серце. Обличчя слухачів тверезішали, сірішали від люті. І коли монах заговорив про новий похід для визволення Гробу Господнього, бояри загули.

— Що ж це! Та допоки ж бусурмани знущатимуться з нашої віри! Ганьба!

Саме на цю мить і чекав галицький князь. Він підвів руку, і всі враз замовкли.

— Шановне лицарство! Ми всі зараз вислухали гіркі для нас слова. Чи справді ми християни, чи тільки вважаємо себе за таких? Чи не час нам на ділі довести це?

— Час! Час! — загорлали боярські сини.

— Ось і добре… Ви знаєте, що я вже старий, вже на санях сиджу…[14] Та й не ходив я ніколи у походи. Але є серед нас людина, здатна повести у бій за віру нашу християнську… Боярине Ступа, до вас звертаюся: чи не повели б ви наших відважних лицарів на визволення Гробу Господнього?

У Ступи від такої несподіваної пропозиції відібрало мову. Він розгублено глипнув на князя Ярослава, але очі того були, як дві шпаринки.

— …Якщо шановне лицарство довірить мені цю справу, я вважатиму це за честь! — відповів воєвода по коротких роздумах.

— Ось і добре! Хто ще воліє піти на визволення братів-християн? Боярин Ступа візьме всіх, хто погодиться, у дружину.

— Я піду!.. І я!.. Та що казати: йдемо всі!..

Ярослав Осьмомисл у душі торжествував. На полювання з ним пішли майже всі молоді нащадки боярських родів. Зараз вони сп'яну зголосяться до війська. Цікаво, а чи багато хто з них, протверезівши, відмовиться? Що переможе: страх за своє життя чи гонор? Якщо князь Ярослав не помиляється, то переможе останнє. І ти, мій любий Олеже, отримаєш від мене у спадок поле, проріджене від будяків. Звісно, Ступою довелося пожертвувати. Та в грі шатрандж[15] завжди треба жертвувати меншими вілеями, щоб врятувати більші. Старий кінь, звісно, борозни не псує, але…

Того дня князь Осьмомисл уникав зустрічатися поглядом зі своїм воєводою. Той дивився на свого зверхника з деякою образою: за що ж ти мене так? Навіть не порадившись? Та князь мовчав…

…Похмільним ранком Мирослав Ступа взявся за своє останнє доручення як воєвода галицький: відвезти Бруно із Регенсбурга до кордону Руської землі. їхали вони кілька днів. Коли ж, нарешті, вони прибули до останньої прикордонної залоги, монах затягнув молитву. Його голос, напрочуд гарний, узяв за серце старого вояка.

— Бруно, друже мій! Ось вже кордон. Тут кінчається моя земля, а ген там — то ворожа, печенізька. Заради Бога, залишися тут. Ніяких печенігів ти не навернеш, а тільки занапастиш своє життя! Це ж дикий народ!

Чернець мовчки зліз із воза, взяв свою торбинку і пішов геть від руських воїнів. Відійшовши на кілька кроків, він обернувся, перехрестив своїх супровідників і сказав:

— Нехай вам святий Петро відчинить двері раю, як ви відкрили мені шлях до язичників! Амінь.

З того часу ніхто нічого не чув про Бруно з Регенсбурга. Та й не до нього було: галицька земля споряджала своїх синів у далекий похід…

* * *

Князь Осьмомисл не досяг своєї мети. Одразу ж після його смерті почалися нові крамоли боярські. Олег за допомогою поляків сів на галицький княжий стіл, та невдовзі його отруїли. Його зведений брат Володимир також недовго протримався. Та це вже інша історія. А наша історія тільки-но починається.

Розділ 4

ОЙ, НА КУПАЛА

Вступила кривда-мука в силу Даждьбожого онука…

Слово…

Хоча Данько прокинувся ще до схід сонця, Дідо вже не спав. Він порався по хаті і мугикав собі під ніс якусь пісеньку.

— Що, вже прокинувся? Тоді помолись— і за діло!

Пригорща холодної води допомогла Данькові прогнати сон та дрімоту. І ось він уже палко шепоче молитву Даждьбогу, головному богові всіх слов'ян:

«Даждьбоже, Істиний Господи наш! Приносимо Тобі квіти любові, слово вірності, поклін славлення. Вірою в Тебе, Всевишній Даждьбоже, милосердніють серця наші. І в діях милосердних ми, твої сини і дочки, зріднюємося, єднаємося, дітям нашим на щастя і собі на життя достойне, Даждьбоже наш».

Цієї молитви навчив Данька Дідо, приказуючи: «Як сонце в небі єдине й всевладне, так і Даждьбог наш серед інших богів. Молись Йому, онуче, і Він тобі допоможе».

Данько твердо запам'ятав ці слова, хоча молився й іншим зверхникам народу свого: і Велесу — богу тварин та пастухів, і Стрибогу — володарю вітрів, і Ладо — богу веселощів, і Коляді — богу зимового святкування… Особливо ж молодому хлопцеві був до вподоби Перун — бог блискавки та грому, покровитель воїнів, та Миха — опікун мисливців та войовник із нечистою силою.

Після молитви Данько назбирав хмизу та нарубав сухих дубових гілок для жертовного багаття. Потім хлопець ще трохи повправлявся з мечем, причому робив це так спритно, що Дідо, його вчитель у цій справі, кілька разів задоволено прицмокнув язиком.

— А славний воїн росте, — несподівано почув він чийсь голос. Обернувся — аж то рибалка Бурмило, старий приятель Діда.

— Слава Даждьбогу! — привітався Бурмило.

— І ти здоров був! Як справи? — відгукнувся Дідо.

— Та так, помаленьку.

— Ось онук готується до дня Святослава Войовника, жде посвячення у вої.

— А я вже думав, що він до чогось іншого готується, — лукаво посміхнувся Бурмило. Дід і собі хитро примружився:

— Та куди вже йому.

«І чого б ото я зранку зуби скалив», — незлобливо подумав Данько, перекидаючи меча з руки в руку.

І тут він згадав: «Ой, леле! Та сьогодні ж свято Купала! Хлопці обирають собі дівчат».

Діди вже помітили деяку його розгубленість і весело сміялись.

— Ой, жди, Діду, ухопить він собі тіунівну!

— Якби не князівну! Дивись, боки намнуть — порозумнішає!

Данько спересердя, як соломинку, перерубав товстезну гілляку. Знайшли з чого кепкувати!

Та старий Волхвин і його побратим Бурмило вже розмовляли про інше, про минувшину: про Володимира Запроданця, який зрадив рідну віру заради ромейської царівни; про князя Всеслава, якого повстання волхвів посадовило на київський княжий стіл, а він і пальцем не поворухнув, щоб віддячити. А як кепсько зараз лютичам, що геть згинули під німецькою неволею…

Розмов тих — слухати не переслухати. Однак справу також треба робити. Невдовзі почали прибувати селяни, мешканці довколишніх сіл, з дарами. Купала — бог дарів земних, тому і несли вдячні люди плоди різні, ягоди, зерно, молоко, сметану… Несли у плетених кошиках, глиняних горщиках, дерев'яних мисках, а то й просто в подолі. Прибула і волхвинка Любомира з дочкою. Розпалили жертовне багаття, посвятили плоди.

…Шанування Купала почалось ще до заходу сонця. Спочатку молодь йшла купатися. Потім дівчата одягли власноруч сплетені з чорноклена вінки і разом з хлопцями поставили два солом'яних опудала, які зображали самого Купала та злу Мару-Морену. А як стемніло, заспівали пісень, запалили біля берега десятки багать. Молодь плигала через вогнище: і поодинці, а частіше парами. Потім скинули і Купала, і Мару у воду. А хто в цю мить ловив ґав, того із гучним реготом жбурнули слідом за опудалами.

Дехто з молоді притяг огорнуті соломою та змащені дьогтем старі колеса, підпалили їх і також спустили з берега у воду. У цю ж мить десь далеко, біля самого небокраю, скреснули блискавки та гримнула гроза.

— Ой, любо! — загукала молодь. Усім-бо відомо, що в цей день Перун б'ється з Чорнобогом, який намагається вкрасти золоте сонячне коло. І те, що грім гримнув саме тоді, коли палаючі колеса спускали з берега, сприйняли як добрий знак.

Після того молоді хлопці потягнулися у глиб лісу, щоб шукати розрив-траву. Хто знайде цієї ночі розрив-траву, то ніякі перепони, ніякі замки та стіни йому не завадять. А коли пощастить, то можна знайти й цвіт папороті. Хто знайде цвіт папороті, розумітиме мову звірів та птахів, знаходитиме сховані скарби та зможе волхвувати.

Деякі молоді пари почали разом спускати за течією вінки із запаленими скіпами. А спустивши вінок, також зникали у темряві лісу. Бо хоч і за згодою йде дівка за парубка, та велить звичай, що треба її у цю ніч умикнути.

Данько ще під час танців запримітив таку собі кралю, що аж подих забиває. Відшила вже декількох хлопців, але ж і Данько не простий собі хлоп. Очевидячки, що й дівчина накинула на стрункого красеня оком, бо не відмовилась стрибнути разом із ним через вогонь. І коли трохи пізніше Данько дозволив собі неабияку зухвалість — злегка обійняти красуню за плечі, вона нічого не мала проти.

— Звідки ти, дівчино, як тебе звати?

— Ярина. Я з Вишатинців.

— То ти працюєш на тіуновому обійсті?

— Ха, чого б я працювала! Хай хлопки працюють. А я дочка тіуна Ратка.

— Овва! — «Все-таки наврочив Бурмило. З тіунівною зійшовся».

— А ти хто єси? Хто твій батько?

— Даньком мене кличуть. А батька в мене нема, загинув у бою з половцями. І мати померла, коли я був маленьким. Я живу разом з Дідом. Його всі прозвали Волхвином, може, знаєш?

— То ти поганин? — спитала Ярина з ледь прихованим розчаруванням. Спитала, як ножем під серце вдарила. Данько зняв руку з її плеча, а в грудях у нього закипіла злість. «Що, не подобається поганин? Подивилася на мою гарну одежу й зметикувала, що я велике цабе?» А вголос сказав:

— Та який же я поганин? Сам отець Спиридон каже, що ми однобожці, а не багатовірці-язични-ки…

Вони пройшли ще кілька кроків. Мовчанка, яка запанувала, була нестерпною, і першою її порушила дівчина.

— А тато казали, що на Купала всіх язичників половлять і до боярина відправлять.

Зміст сказаного лише за хвилю дійшов до Данька. Він міцно схопив Ярину за руки.

— Що ти сказала?!

— Ой, боляче! Те, що чув. Вранці приїхав якийсь чернець із боярським гриднем[16] та кількома озброєними челядниками і сказали всіх язичників… зловити. Та пусти мене!

Новина була занадто приголомшливою, аби одразу щось зметикувати. Та розгубленість минула за хвилину. Треба попередити Діда, рятувати друзів-старосільчан!

І хоча негоже було залишати дівчину саму ось так серед ночі, вибору у Данька не було.

— Бувай! Може, ще побачимося! — кинув він і метнувся стежкою додому. До нього долинув її плач, але то пусте.

Годі було шукати своїх, щоб попередити. Що й казати, час був обраний тіуном вдало. Навіть Даждьбог їх уже заплющив своє око і не бачив, як ґвалтують його онуків.

…Данько запізнився. Хижа догорала, а вої бігали по капищу і рубали дерев'яних ідолів. Хлопець кинувся до найближчого нападника і заїхав йому у вухо. Той упав мов підкошений. Данько вихопив у нього з рук сокиру і напав на іншого супротивника. Воїн заледве встиг ухилитися.

Хлопець не помітив, як іззаду до нього підкрався ще один вой і накинув йому на шию удавку. У Данька потемніло в очах…

Розділ 5

У ДАЛЕКИЙ ПОХІД

О Руськая земле, уже ти за горою єси.

Слово…

Усім славний боярин Іван, син Вишати. Ще змолоду здобув він славу звитяжця й богатиря. Його поважає князь, йому заздрять сусіди, його бояться хлопи. Рід Вишатичів старовинний, веде свій початок від Гуда — особистого охоронця князя Ігоря й княгині Ольги. І вотчина у боярина Вишатича, як до нього шанобливо звертаються, чималенька: з десяток великих сіл та безліч маленьких. Будинок Вишатичів не згірш княжих хором.

Одне лиш погано — не вдався його син Левко у батька.

Іван Вишатич, а ще більше жона його Миловида, змалку потурали примхам Левчика. І коли хлопець підріс, його віддали у науку до дяка Феофана. Хто ж міг подумати, що той гаспидський дяк (Господи, прости на слові!) так задурить голову молодцеві?!

А все ж, здавалося, йшло на добре. Три роки тому засватали йому дівицю з доброго роду на ім'я Світловида. Дівка — кров із молоком! Сам боярин Іван поряд із нею відчував себе безвусим юнаком. Вона, правда, привезла за собою невеликий посаг. Та що з неї, сироти, яка росла разом із тіткою, візьмеш? Боярин Вишатич навіть думав, що то на краще. Не буде дерти носа перед Левчиком, буде знати своє місце.

Турбувало, щоправда, те, що й після одруження Левчик більше волів ходити в церкву, розмовляти з божими людьми, ніж бути поряд із батьком чи милуватися з молодою дружиною. Та Вишатич на те спочатку не зважав. Що вони бачили у своїй молодості? Війни, походи, знову війни, знову походи. Якби не батько його, воєвода Вишата, що встиг засватати йому Миловиду, то він й досі парубкував би, ходив би в степ, спав на кулаку та вітром укривався. Хай хоч синочок його про спасіння душі вчасно потурбується, вченості набереться. Он боярину Івану вже на шостий десяток завернуло, а він досі «аз» від «буки» не відрізнить. А господарство нікуди не втече.

Час від часу боярин Вишатич брав сина із собою, коли їхав у дальні села, показував йому їхні володіння. Вечорами водив до зброярської кімнати, діставав зі скрині свої мечі, ножі, кинджали, палиці, списи, луки, бойові сокири. Дивись, синку, багато чого і в самого князя не знайдеш! А то водив до стайні — милуйся нашими красенями! Гнідими, вороними, буланими!

Та не потягнувся Левко ні до коней, ні до зброї, ні до господарства — до книжок церковних потягнувся. Почав ходити боярський син у якомусь лахмітті, на посміх холопам, верзти казна-що, прикидатися юродивим. Ні, боярин Іван щонеділі ходить у церкву, сповідається, причащається, поститься — але так… А тут Левко і зовсім здимів десь. Мати плаче, дружина плаче, і боярину на душі неспокійно.

Повз старого боярина мишкою прошмигнула невістка. Вишатич щось подумав собі і зичним голосом погукав її.

Світловида, із синцями під очима, покірно підійшла і опустила очі долу, як і належить скромній та слухняній невістці.

— Слухаю вас, тату.

«А гарна, навіть заплакана! І готує добре, і розумна, поштива, і, як то кажуть, все при ній. Інколи проходить поряд — то боярин Вишатич ледь стримується, щоб… гм… не вщипнути… люблячи, звісно. Та я б на місці Левка з такою… Але все ж таки спитаю».

Боярин кашлянув.

— А скажи-но, мені, Світловидо, чи все у вас із Левком було добре?

— Усе було добре, тату, — сльози душили бідну дівчину. — Я ніколи й слова поганого від нього не заслужила. А тепер ось і ради дати собі не можу, чому він… зник…

— Гм… та я трохи не про те. Як у вас, як у мужа з жоною… все добре було?.. Може, не вгодила чим? Ну, ти мене розумієш?..

Світловида почервоніла, затулила рукою обличчя і, залившись сльозами, кинулась геть.

Вишатич-старший спересердя плюнув. Він же хотів як найкраще! Що, й запитати не можна? От баби дурепи! І чого у них очі на мокрому місці завжди?

Здається, шум якийсь у світлиці.

— Що там сталося, трясця вашій матері?!

— Це я, Лизогуб, боярине Вишатич.

— Ну що, знайшов молодого боярина?

— Знайшов. Сидить наш Левко у ямі, яко вовк у западні.

— Якій ямі? Що ти верзеш таке?

— Та в ямі з юродивим Прокопієм та колишнім дяком Феофаном. Подвиг творять во ім'я Господа нашого Ісуса Христа. Я їх гукаю додому, а вони мені: «Відступися від мене, Сатано, — ти спокуса мені, бо думаєш не про Боже, а про людське!»

— Так що ж вони роблять у тій помийній ямі? Чим живляться?

— їдять, що Бог пошле. А Прокопій уже рік у ямі сидить, плоть умертвляє. Побив сам себе, а рани не гоїть. У ранах уже черви завелися, а йому байдуже. Котрийсь із червів випаде, то Феофан або наш молодий хазяїн їх знову до рани прикладають та ще й приказують: «їжте, що вам Бог послав».

Вишатича від цих слів мало не знудило. Він скочив із місця і заїхав своєю неслабенькою рукою у пику Лизогубу. Хай не варнякає зайве, раб лукавий. Бідний хлоп аж кров'ю вмився.

— Як, мій синочок, моя кровиночка — годує черви?! Та не бувати такому!

Боярин вибіг на подвір'я, а за ним, ще до кінця не прийшовши до тями, служка.

— Хлопці, сідлайте коней! їдьмо визволяти сина мого!

За мить коні були готові…

Коли Вишатич під'їхав до подвижницької ями (або ж печери), то побачив чималенький натовп. Були тут і ченці, прихильники та співчуваючі подвижників, цікаві селяни, а з ними різні дрібні злодюжки та покидьки. Всім було цікаво глянути на «святу трійцю». Дурні дітлахи крадькома крутили подвижникам дулі, але ті не зважали, бо сказано: «А хто витерпить аж до кінця, буде спасенний».

Від цього видовища злість боярина, що вже потроху почала пригасати, знову розгорілася. Він почав розмахувати нагайкою і видавати такі прокльони, що навіть терпеливі ченці від такого «сатанівського лихослів'я» тікали світ за очі. Юрба розбіглася вмить, але хлопи боярина спіймали-таки кількох роззяв і з реготом надавали їм під ребра. Просто так, щоб тим життя медом не здавалося.

Хлопці швиденько забрали із «самітницької печери» Левка Вишатича, незважаючи на його опір. Боярин і слова не зронив, коли сина одягали у нову вишиту сорочку, причепили біля стегна меч. І вйо — додому.

До двору доїхали спокійно, у повній мовчанці. Левко заглибився у свої думки, спрямувавши погляд під копита коня. Та вже біля дому, коли, здавалося, все пройшло добре, у молодого боярина з рота повалила піна, очі стали божевільними. Хлопець упав у калюжу, качався по ній і кричав: «Верблюдові легше пройти через голчане вушко, ніж багатому в Боже Царство ввійти!»

Челядники боярські спочатку розгубилися, а потім кинулися витягати сина хазяйського. Та де там! Одержимий, він був сильний і не одного потовк носом у багнюку. Потім раптом обм'як, ослаб і без боротьби дозволив затягти себе у будинок.

Боярин Іван не чекав такого і був просто приголомшений. Розгублений, він стояв і дивився, як кмітливий Лизогуб веде за білі руки Левка у світлицю, гукає знахарок…

Весь тиждень, поки сина лікували та виходжували, батько боявся і близько підійти до нього. Йому було страшно. І лишень коли Левко трохи оговтався, завітав до нього.

Левко, біліший за смерть, лежав у ліжку, вкритий ведмежою шкурою. Його морозило, хоча була середина літа.

Боярин дав знак служниці вийти з кімнати, а сам, наче ніяковіючи, підійшов упритул до хворого. Левко розплющив очі.

— Ну як, синку, краще?

— Спасибі, нічого.

— Ато ми з матір'ю вже хвилюємося. Не можна хворіти. Хто ж тоді догляне на старості за нами, якщо з тобою щось трапиться? А як же тоді господарство, холопи, срібло-злато, дім?

Левко ледь помітно скривився, і Іван зрозумів, що ляпнув не те, що могло розчулити сина.

— У Писанії сказано, тату: «Не складайте скарбів собі на землі, де нищить їх міль та іржа і де злодії підкопуються і викрадають. Складайте ж собі скарби на небі».

— Воно то так, але ж кожен чоловік повинен мати справне господарство, гарну дружину, здорових дітей. Та й Бог каже: «Живіть і плодіться».

— Ви помиляєтесь, тату. Це все мирська суєта, тлін. А Бог вустами Сина Свого сказав нам: «Усього того погани шукають; але знає Отець Небесний, що всього того вам не потрібно. Шукайте ж найперше Царства Божого й праведності Його, — а все це вам додасться».

— Е, синку! Нічого так просто не додасться. На Бога надійся, та й сам не сиди. Так мене батько, твій значить дід, учив, так нам пращури заповідали. Намагайся бути першим — і Бог буде прихильний до тебе!

— Вони помилялися, наші діди, бо поганами були. Не знали вони, що каже Слово Боже: «І багато хто з перших останніми стануть, а останні — першими».

— Першими? Оті покидьки та волоцюги, що за честь мають поспати під моїм тином і поїсти тих об'їдків, що я звелю їм дати?! Не може бути такого!

— Може, тату! Почитайте Святе Письмо і взнаєте: «Блаженні вбогі духом, бо їхнє Царство Небесне».

Кров ударила в голову боярину Вишатичу від таких слів. Він ладен був скипіти, але знайшов у собі сили якомога лагідніше заперечити:

— Не вірю я цьому, це помилка, брехня. Не може Бог так говорити. Ти краще слухай мене, батька свого.

— Батько Наш на небі, — сказав, як відрубав, Левко.

— А я тоді хто, га?

— Ви… Ви просто… тато.

Боярин Іван розвернувся і майже вибіг із кімнати. З цієї душної, незатишної кімнати, де все проти нього. Мерщій надвір, на свіже повітря!

Надворі боярин трохи заспокоївся. Розмова із сином не вдалася, це точно. Батько не розумів сина і навпаки. Які вони різні, як вони далеко один від одного! Іван Вишатич говорив із чадом своїм, як велів здоровий глузд, а той торочив, мов гострим різав. І вийшов переможцем.

Проте не та людина був боярин Іван, щоб так просто здатися.

Увечері, коли сонце вже сідало за обрій, старий воєвода покликав до себе невістку. Світловида змарніла за останній тиждень так, що вже ось-ось могла скидатися на мару. У боярина Івана болісно стислося серце, коли він глянув на неї.

— Світловидко, доцю, сядь-бо біля мене. Ти вже вибач мені, старому дурневі, що я тоді так…

— Та що ви, тато. Я розумію.

— Ось і добре. Скажи, доню, ти говорила з Левком після… Після того, як він повернувся…

— Та де там, — молодиця схлипнула. — Він і розмовляти зі мною не хоче…

— Не хоче то перехоче. Я ось що міркую… Ти одягни свою найліпшу сорочку… ну, ту… червону… Миловида тобі дасть гривну золоту[17], каблучки, кольти срібні… Це я з походу колись привіз. І йди до нього… Ніби кваску принесла… Та невже він на тебе, кралечку нашу, після цього й не гляне. Прийде коза до воза… Нумо, посміхнись, підборіддя вище!

Вишатич старший легенько, по-батьківськи, обійняв Світловиду за плечі. Невістка посміхнулася крізь сльози і пішла виконувати його прохання…

Вже пізньої ночі у двері кімнати, де відпочивав Левко, тихенько постукали.

Хлопець розплющив очі.

— Хто там?

— Це я, Левчику! Кваску тобі принесла!

Двері прочинилися, і в кімнату ввійшла Світловида. Вона поставила горщик із квасом на стіл і запалила кілька свічок. Левко замружився від несподівано яскравого світла. А коли очі його призвичаїлись, він зміг розгледіти свою дружину.

Вона була прекрасна! Полум'я червоної сорочки тільки підкреслювало місячну білизну її обличчя. На високих грудях яскравими зайчиками виблискувала золота гривна. Світловида була простоволоса, і дві її русі коси спускалися майже до землі. А очі! Ніжно-блакитні очі!

Левко відвів свій погляд убік.

— Що ти хочеш, Світловидо?

— Я хочу запитати, ладо моє, чи люба я тобі так само, як і колись? Чи вважаєш ти мене за жону свою? Адже в Писанії сказано: «…і пристане до дружини своєї, — і стануть обоє вони одним тілом». Та чи є ми зараз одним тілом? Чому ти мене уникаєш?

— Ех, Світловидо! Ти ж знаєш, як ще написано: «І кожен, хто за Ймення Моє кине дім, чи братів, чи сестер, або батька, чи матір, чи діти, чи землі, — той багатократно одержить і успадкує вічне життя». Надумав я спасти свою душу, а рівно і твою, а тому присвячую себе Богові… І тобі те раджу.

— Але… Але це нечесно! Ми ж хотіли дітей! Синів та дочок! Пам'ятаєш? А зараз ти покидаєш мене. І я ні жона, ні вдовиця. Ти вже мене покинув, лише тіло твоє тут, а думками ти далеко від мене!

— Ти знаєш, що я вирішив твердо. Тож йди, Світловидо, спати. — Левко повернувся до неї спиною і почав шептати молитву. Молодиця легенько доторкнулася до його плеча, але він порухом зняв її руку.

Вишатич бачив, як Світловида приречено вийшла з кімнати сина. Від безсилля він закусив губу. І в неї нічого не вийшло!

Син безнадійно втрачений для батька рідного, бо схилив голову свою перед Батьком Небесним.

А знайомі, друзі, князь, холопи? Хіба вони зрозуміють, як важко втратити сина тоді, коли він живий?! Що, всі труди, господарство — піде порохом? І не побачить старий Вишатич своїх онуків, не побавить їх на колінах! Ех!

Цілу ніч боярин крутився, ніяк не міг заснути. І раптом ранком рятівна іскорка надії зажевріла в душі боярина. Отець ігумен, його старий друг, мо' що порадить?

— Лизогубе, коня! — Служка з'явився миттєво.

— Слухаю, боярине!

— Не стій, ворушися.

— Боярине-боярине, там тіун Ратко прибув.

— Хай почекає.

— Він не сам. Язичників привів.

— Що? Половців? Ковуїв?

— Та ні. Наші. Старовірці.

— Що тут думати — відрубати їм голови!.. Хоча ні… Почекай, коли я приїду. Зрозумів?

— Зрозумів, боярине…

…Отець ігумен уважно вислухав Вишатича і розвів руками.

— Син твій хоче служити Господу нашому, і його нема в чому звинуватити.

— Ваша правда, отче, однак наш рід завжди мечем здобував собі хліб. І мені б дуже хотілося, щоб і чадо моє взяло у руки прадідівську зброю. Допоможіть, отче, і я в боргу не залишуся.

Останній аргумент виявився вирішальним. А й справді, думав отець ігумен, що таке один подвижник у порівнянні з укріпленням Церкви Божої?

— Добре, боярине. Поважаючи тебе, я спробую повернути твого сина у мирське життя. І хай Господь простить цей мій гріх.

Святий отець наклав на себе хрест, і Іван Вишатич не забарився за ним.

Коли ігумен Іоанн зайшов у кімнату, де був Левко, хворий намагався встати, та святий отець зупинив юнака і лише милостиво простягнув тому свою руку для поцілунку.

— Почув я, сину мій, іцо ти заслаб, і вирішив завітати до тебе.

— Дякую, отче. Хоча тіло моє хворе, та дух мій здоровий, бо сам Господь Бог зі мною!

— Вельми похвально. Однак чув я і те, що батьки твої у глибокій печалі, бо чадо їхнє неслухняне.

— Бо мої батьки не хочуть відпустити мене у Царство Боже, а залишають у мирському житті.

— Однак твоя доля — скоритися їм, бо сказано: «Чти вітця свого і матір свою, як велів тобі Господь». А ще сказано: «Діти, будьте покірні вашим батькам у всьому, бо це богоугодне діло». А твої батьки хочуть, щоб ти продовжив свій рід.

— Але мій батько хоче, щоб я взяв до рук меча. А Ісус твердо каже: «Сховай свого меча в його місце, бо всі, хто візьмуть меча, — від меча і загинуть».

— Однак це не стосується поганих, підняти проти яких меч — свята справа. Принести язичникам Слово Боже та мир на вістрі меча — добре, адже «блаженні миротворці, бо Синами Божими стануть». Хіба не так?

Левко замислився. А отець ігумен долив ще оливи до вогню.

— Сину мій, ти тільки глянь — кляті половці мучать руський народ. А сатанинський салтан Саладин, вірний слуга Антихриста Махмета, знову лізе до Єрусалима, щоб осквернити Гроб Господень. І недарма князь галицький Ярослав Осьмомисл готує загін, щоб послати його до Святої Землі. Згадай, що сказано в об'явленні святого Івана Богослова:

Коли хто до полону веде,

Сам піде у полон.

Коли хто мечем убиває,

Такий мусить сам бути

Вбитий мечем!

Левко якимись дикими очима глянув на ігумена, а потім несподівано знову припав до руки Іоанна.

— Я вдячний вам, отче, зате, що наставили мене на путь істинний. Батьку! — гукнув він.

Вишатич з'явився одразу — мабуть, підслуховував біля дверей.

— Батьку! (Замість ненависного «тату».) Я хочу вам сказати, що не піду ні в монастир, ні в печеру… Але ви повинні заприсягтися мені, що виконаєте одну умову.

— Заприсягаюсь, сину, нашим Спасителем. — Вишатич задоволено переглянувся з Іоанном. Але радість та була передчасна. Левко голосом переможця вирік:

— Після найближчого свята ви дасте мені коня, зброю та парубків — я поїду у Святу Землю визволяти Гроб Господень!

Це було як грім із ясного неба. Ігумен Іоанн знизав непомітно плечима — ну що ти зробиш?

— Але ж, сину, ти хворий!..

— Батьку, ви поклялися Сгіасителем нашим! — різонув Левко.

— Так… Поклявся… Але ж…

— Ніяких «але ж»! — Левко рвучко став на ноги і — в одній сорочці — збуджено почав ходити по кімнаті перед украй розгубленими боярином і ігуменом.

— Усе! Усе збувається, яку Святому Письмі! Сказано у Єзекіїля: «Сине людський! Поверни лице твоє до Гога в землі Магог, князю Роша, Мешеха і Фувала, і ізречи на нього пророцтво… ІЯ приведу тебе на Землю Мою, щоби народи пізнали Мене, коли я тобі, Гог, явлю святість Мою перед очима їх…

І буде в той день, коли Гог прийде на землю Ізраїля, гнів Мій…» Збулося! Збулося пророцтво, ви розумієте? «Князь Рош» — князь руський! Ярослав! — Лев упав на коліна. — Дякую, Боже, що дав мені можливість побачити твоє пророцтво на власні очі! Що я дожив до цього дня!

Ігумену та Вишатичу заледве вдалося умовити юнака знову лягти у ліжко. Той, щойно заплющив очі, одразу ж заснув міцним сном.

Засмучений боярин провів отця до порогу, але не забув дати тому вагомий гаманець зі сріблом.

— Ось вам, отче, за труди ваші…

— Не треба мені твоїх грошей, брате мій. Це тобі й сину твоєму я повинен дякувати! Він мені відкрив очі, що за гординею вже не бачили світла. Як я міг піти відмовляти твого сина не ставати на шлях, що йому вказав Сам! Хай Господь тебе благословить, боярине! Якого ти сина виростив! Велета духу!

Із цими словами отець ігумен — пішки! — пішов до монастиря.

…За три дні Левко встав на ноги, мов і не було тяжкої хвороби. А ось Іван Вишатич почував себе не дуже. Цей хлопчисько знову ошукав його! Яка різниця — похід у Святу Землю чи монастир? Дороги назад звідти немає!

Миловида тихенько плакала.

Нарешті боярин набрався духу і знову почав займатися господарськими справами, а також виконанням своєї клятви. Він придбав найкращих коней, із старих запасів вибирав мечі, щити, кольчуги, шоломи… Сину обов'язково оцей золочений шолом, подарунок князя.

З людьми було гірше. Парубків холопів у нього багато, та ось кмітливих воїв — один Лизогуб. Усі інші хлопи почали уникати зустрічей з господарем: сім'я, діти… Вишатич наказав двох чи трьох відшмагати, але справі не зарадив.

Лизогуб же, користуючись деякими перевагами свого становища, почав поводити себе з боярином дещо зухвало. Ось і зараз приперся, посміхається. Ледве вклонився.

— Ну, чого тобі?

— Боярине, боярине, так що ж робити зі старовірцями?

— А, старовірці! Пішли-но на них глянемо.

…У порубі було темно, і боярин ледве роздивився двох бранців: старого і молодого.

— Хто єсте будете?

Старовірці лише мовчки зиркнули на Вишатича. Лизогуб вирішив утрутитися.

— Оцей дід — їхній жрець. Його так і кличуть — Волхвин. А то його онук.

— Із якого роду будеш, діду? — не задовольнився боярин таким поясненням. Старий кахикнув і неголосно мовив:

— Із роду Межиборів ми.

— Овва! Мій пращур на ім'я Гуд колись був учнем волхва Межибора; ще у часи Ігоря Старого це було.

— Правда твоя, боярине. Чули ми про твого предка. Добрий був воїн.

— А що, твій онук добре володіє списом, сокирою?

— Непогано, — у голосі Діда прозвучала неприхована гордість. — А краще за все — мечем.

— Зараз ми це перевіримо. Лизогубе, зніми з хлопця пута.

Надворі Данькові дали меча і не встиг він ще призвичаїтися до сліпучого сонячного світла, як боярин одразу ж його атакував. Данько ледве встиг відбити удар, але й сам перейшов у атаку.

Данько виявився міцним горішком. Бійці довго кружляли, били, кололи, захищалися, однак ніхто не міг узяти гору.

Глянути на незвичайне видовище збіглася чи не вся двірня. Боярин трохи притомився і, побачивши, що це вовченя голими руками не взяти, зупинив бій.

— Добре, хлопче. Будеш служити моєму синові. Назавтра Лизогуб поведе тебе до церкви, там тебе охрестять.

— А якщо я не піду, боярине? — хлопець ще міцніше стиснув руків'я меча. Челядники боярські заворушилися, Лизогуб почав потихеньку заходити Данькові за спину.

Вишатич широко посміхнувся.

— А якщо ні, то я тебе і діда твого скараю на горло. Зрозумів?

— Зрозумів, боярине Вишатичу!.. Ваша взяла…

До натовпу челяді підійшов Левко. Він здивовано глянув на батька.

— Батьку, що діється?

— Вибираю тобі супутників у дорогу. Оцей парубок, хоч він і старовір, буде тебе супроводжувати.

Левко з цікавістю подивився на Данька. Лизогуб зашипів іззаду: «Вклонися молодому господарю». І Данько вклонився в пояс боярському сину.

А коли він підвів голову, то його погляд зустрівся з поглядом молодиці, що підійшла разом із Левком. Данька наче нагайкою вдарили. Та це ж та красуня, яку він бачив на свято Хороса кілька літ тому!

У Данька перехопило подих від краси незнайомки. Її тонкі риси обличчя, чисті очі, стрункий стан — усе це заворожило його. На хлопця найшло якесь запаморочення, він так би ще довго стояв і милувався нею…

На щастя, його миттєве запаморочення ніхто не помітив. Лизогуб уже схопив його за лікоть, відібрав меч і потягнув за собою.

— Куди ми? І де Дідо?

— Скоро дізнаєшся. А Діда твого на роботу поза боярським двором пошлють.

Такий порядок.

— А що то за жінка стояла поряд із молодим боярином?

— Тато дружина його, Світловида. Що, гарна? — Лизогуб грайливо підморгнув. — Гарна на вроду, та не нашого городу. Затям це собі, якщо не хочеш бути битий. А як зустрінеш її десь, то кланяйся низько, як і бояринові. Зрозумів?

Наступного дня Данька охрестили й навчили «Отче наш».

Розділ 6

НА БІЙ ЗІ ЗМІЄМ

Ось змій червоноогняний, великий,

Що мав сім голів та десять рогів,

А на його головах сім вінців.

Об'явлення св. Івана Богослова

Для Данька настали тяжкі та одноманітні будні підготовки до далекого шляху. До того ж щодня молодого християнина почали навертати до християнського життя. Він не тільки мусив щонеділі ходити до церкви, але й щовечора, після важкої роботи, мав плентатись до отця Спиридона, щоб той прочитав йому чергове повчання про його поганське життя до цього і про велику милість, що Бог дає йому, — можливість долучитися до істинної віри. Ці походи настільки виснажили бідного хлопця, що він мало не з радістю сприйняв звістку, що завтра вже, нарешті, вони вирушають у дорогу.

Та вночі, коли він вже ліг на тверду лаву, нові хвилювання обступили його. Він не був боягузом, ще змалку міг голіруч спіймати гадюку, а коли вже почали пробиватися вуса, то Дідо вперше взяв його на ведмедя. Але зараз вони йдуть не на ведмедя, а світ за очі. І Данькові, що ніколи не був далі Вишатичів, стало моторошно. Для чого доля штовхає його у незнані землі? І хто він врешті-решт такий: онук Даждьбожий чи раб Божий?

Надворі загавкав Лютий. Десятки сусідських собак забрехали разом з ним. Лизогуб спросоння підвів голову і вилаявся:

— От клятий собацюра, не дасть поспати! Данько, піди глянь, що там таке?

— А чого я? Тобі ж не спиться?

— Йди, сатанинське поріддя, кому кажу! Молодий ти ще, щоб мудрувати!

Данько встав і, прихопивши сокиру, що завжди лежала про всяк випадок біля дверей, вийшов надвір.

— Лютий! Лютий!

Кудлатий сірий пес, що люто гарчав на когось біля частоколу, знехотя підбіг до нього, але не полишав час від часу гавкати кудись у темінь.

«Що там за мара?» — подумав хлопець. Ведмідь? Не схоже. Але й людина в такий час вештатись біля боярського будинку не буде.

— Агов! Хто там? Якщо жива душа, відзовись!

— Данько! Це я, — почув він знайомий шепіт. — Йди до мене!

— Діду?! — Хлопець швидко прочинив хвіртку біля воріт і, відігнавши пса, впустив старого Волхвинау двір.

— Здоров-був, онуче. — Старий міцно обійняв його. — Ну, як тобі живеться?

— Як у клітці. Цілий день то верть-круть, то круть-верть, а все одно — смерть! Старий Вишатич все-таки вирішив відправити мене разом зі своїм сином у похід визволяти їхнього бога. Завтра вже й від'їжджаємо.

— Чув про те. Чом же ти не тікаєш?

— А куди? Кругом те саме. У ліс, до ведмедів? Усе'дно спіймають, буде ще гірше. До половців, чи що?

— Тобі що, воля не мила?

— Воля мила, та блукати по лісах не по мені.

— Он як! То, може, ти також повірив у бога ромейського? Га? Що це на тобі, я питаю? — Рука старого шмигнула йому за пазуху і витягла маленький олов'яний хрестик.

— Тут всі носять. А вірять так само, як і я. — Данько знову заховав хрестик на грудях. — А ось де наш Даждьбог, я питаю? Чом він нас не захищає?

Старий раптом заплакав. Данько розгубився, бо він ніколи не бачив Діда плачучим.

— Що сталося, Діду?

Той несподівано рвучко схопив хлопця за сорочку, притягнув до себе і гаряче зашепотів у вухо:

— Говорили мені… Говорили мені старі волхви, що Даждьбог помер, давно вже у царстві мертвих. Не вірив. А тепер — вірю! І зійдеться Перун зі Змієм у вирішальному герці, але де — не відаю. Мо' на тих східних землях, куди тебе тягнуть, і буде. Не знаю. Але тільки тоді Даждьбог оживе, коли переможе Перун. А поки він спить мертвим сном…

Від такої відвертості у Данька зовсім одібрало мову. Старий Волхвин утер сльози.

— Щось зовсім я слабий став. Та що ж ми стоїмо! Давай сядемо. Я тобі гостинця приніс… Хто ще тебе чим пригостить?

Вони сіли на колоду, і Дідо витягнув зі свого кошика, що приніс із собою, невеличке горнятко та окраєць теплого хліба.

— Та це ж мед!

— Звісно, мед! Я ж тепер у боярина Вишатича бортником. Щодня ходжу лісом, шукаю бджолині кубла і, де знайду, роблю на дереві мітку. Значить, що кубло належить боярину Вишатичу. Та кубел зараз мало, тож доводиться інколи і смерті між ноги подивитися.

— Тобто як?

— Атак! Залізеш на дерево, обв'яжешся мотузкою та й довбаєш нове дупло. А сам час від часу вниз поглядаєш, щоб не зірватися. Зірвешся — смерть! Та й хто тебе у лісі знайде, хто допоможе? Там і сконаєш. Можуть і бджоли кинутися, як їх чим-небудь розлютиш. Ато і бурмило бурмилович навідається…

— А багато бортей у боярина Вишатича?

— Багато! Та раніше ще більше було. Однак передушили багато.

— «Не подушивши бджіл, меду не візьмеш» — кажуть люди.

— Так то так. Однак заради горщика меду ціле кубло нищити. Воно б і наступного року ще дало, і ще… Я ось що придумав. Візьму я кльоц сосновий, завбільшки з людину, та й видовбаю у ньому дупло. Заманю туда бджіл, а як наберуть вони туди меду, зніму верх і весь мед заберу. І бджоли цілі, і бояри ситі.

— Хитро придумано!

— Ато як!

Данько приніс ще молока, і так, за медом і молоком та за розмовами про бджіл, сиділи дід та онук аж до світання. А як почало розвиднюватися, Дідо почав збиратися.

— Піду я, Даню. Час уже мені. Я ж до тебе крадькома навідався, бо боярин заборонив навіть наближатися до його двору. Хай тебе береже мати сира земля, і я за тебе помолюсь… А як побачиш у тих землях Змія — убий його!.. Бувай. — Старий поцілував хлопця у щоку і почимчикував геть.

Сумний повернувся Данько до людської. І як він не намагався йти тихо, Лизогуб таки розплющив одне око.

— Ти де був?

— До вітру ходив. Спи!

— А-а-а… — протягнув Лизогуб, позіхнув і перекинувся на другий бік.

Данько ліг на лаву, але й не думав спати. Він відчував себе бадьорим та свіжим, мов і не було важкого дня і безсонної ночі.

Ранком, коли Левка благословили у дальню путь батьки і він попрощався з дружиною, їх невеликий загін рушив до Галича.

Коли вони від'їхали від будинку боярина вже кілька поприщ, Данько озирнувся і побачив на дорозі самітню жіночу постать. Це була Світловида. Вона дрібно-дрібно хрестила їх услід.

— Боярине Вишатичу, там жона ваша! — доповів Данько. Та Левко лише глибоко зітхнув і навіть не повернув голови.

За кілька днів вони вже були у Галичі, а вже звідти вирушили до Царгорода…

Частина друга

ВОЇН ХРИСТОВИЙ

Розділ 7

ЛИЦАРСЬКИЙ ГЕРЦЬ

Немає для тих, хто обрав собі військове життя, мети більш шляхетної, ніж розсіяти язичників, що жадають захопити Святу Землю, відкинути цих служителів диявола, що мріють відняти в християн сховане в Єрусалимі святилище Бога.

Бернар із Клерво

Суперник графа Конрада Гуннара, дон Дієго Густіос, був одним із найкращих лицарів ордену Калатрави. До того ж дон Дієго був нащадок самого Родріго Діаса де Бівара, більш відомого як Сід Кампєадор[18]. Перемогти такого суперника — це значило здобути велику славу, якої Конрад так прагнув.

Ще до поєдинку Конрад вирішив, що не пощадить Густіоса, але й сам не проситиме пощади. Ще б пак! Вони посперечалися з доном Дієго не через даму серця або те, чий кінь прудкіший. Вони битимуться, щоб вирішити, який із лицарських орденів більш славетний — Храму чи Калатрави[19]. І хай допоможе їм Бог!

Конрад — досвідчений воїн. Він брав участь у походах на лютичів, не раз був переможцем лицарських турнірів. Та цей бій особливий, і серце його шалено калатає у грудях. Знервованість господаря передається й бойовому коню. Завжди спокійний Іггдразіль нервово пряде вухами та б'є копитом землю. Ну ж бо!

Здавалося, минула вічність, перш ніж герольд дав знак розпочати поєдинок. Конрад одразу ж дав шпори коню, і той болісно заіржав. Вибач, друже, так треба. Іггдразіль рвонув, наче вихор, і цієї миті всі страхи разом зникли. Конрад відчув себе часточкою цього несамовитого вітру, злився з ним у єдине ціле. Тяжкий спис став не важчий за пір'їнку. Ще мить — і дон Дієго виріс перед ним, наче скеля, затуливши собою півобрію. Дер Гот міт унс![20] Удар! Щит Гуннара розлетівся на друзки.

Як Конрад не вилетів із сідла, залишилося дивом. У ту ж мить спис тамплієра влучив у самісінькі груди дона Густіоса. Той зойкнув і впав з коня. «Після таких ударів не підіймаються», — майнула думка у Конрада.

Натовп глядачів загув, наче осине гніздо, почулися вигуки — зовсім не вітальні, бо за дона Густіоса багато хто вболівав. Дарма! Німецький граф не зважає на юрбу. Зброєносці та молодші брати по ордену вже поряд, допомагають йому злізти з коня і турботливо ведуть до шатра. Ліва рука й плече наче заніміли…

Брат-ескулап уважно оглянув Конрада і заспокійливо сказав:

— Слава Ісусу Христу, серйозних ушкоджень я не бачу. А вивихнута рука — то пусте. Головне для вас, брате, відпочинок.

Напоївши хворого якимсь узваром та поставивши примочки, ескулап дав йому пораду скоріш заснути і велично покинув шатро.

Спав Конрад погано. Біль у плечі й збудження після вдалого поєдинку довго не давали заснути. Лише глибокої ночі граф стулив-таки повіки. Але і сон його був неспокійний. Йому снилося, наче на нього полює великий та злий звір, схожий на ведмедя, але з пащею лева. Конрад усе намагався видобути меч із піхов, але йому несила була це зробити. Звір наблизився до лицаря вже на відстань одного стрибка й люто рикнув. Гуннар закричав — і прокинувся.

Тяжко дихаючи, Конрад підхопився і так сидів деякий час, намагаючись прогнати марення сну і повернутися до дійсності. На лобі виступив холодний піт, який лицар витер здоровою рукою. Від поруху приспаний біль ожив й нагадав про себе. Конрад закусив губу, щоб не застогнати, і навпомацки почав шукати біля себе ківш із водою.

— Що, аміго, й уві сні доводиться воювати? — несподівано пролунав чийсь голос. Конрад здригнувся від несподіванки, але не розгубився і миттю вихопив з-під узголів'я кинджал.

— Хто тут?

— Заспокойся, аміго. Побережи сили. Вони тобі ще знадобляться.

Спалахнув каганець, і в непевному його світлі Конрад розгледів обличчя… О майн Гот! Та це ж Один із Тринадцяти Безсмертних[21]! Магістр[22] Леонський та Кастильський дон Рамірес Меркадо.

— Дон Рамірес? — Конрад не міг приховати свого збентеження. — Ви… тут…

Дон Меркадо задоволено вишкірив свої білі зуби.

— Орден ніколи не забуває своїх вірних братів, чи не так? А тим паче тих, хто самовідданою службою довів своє право називатися тамплієром. Як ось ти, брате Конрад Гуннар.

— Я дуже схвильований вашими словами, брате магістр. Не знаю, чи заслужив я їх?.. — Думки Конрада ще плутались, але потроху він приходив до тями. Навіщо магістр, член колегії виборників, прибув у Дель-Перейро, коли він має бути у Толедо або й у самому Парижі?

— Брате Конрад, лягай. Тобі треба ще трохи відпочити. Зараз ти блідий, наче місяць. — Дон Рамірес знову посміхнувся. Гуннар підкорився цьому напівжартівливому наказові, бо покора — то перша чеснота тамплієра. Брат Рамірес примостився поряд, на похідному килимі. Від нього добре війнуло потом та конячиною — певно, магістр був тільки з дороги.

— Чи заслужив ти мою похвалу, кажеш? — продовжив розмову дон Меркадо. — Звісно, заслужив. Після твоєї перемоги над доном Густіосом до наших лав стануть десятки… Ба! навіть сотні лицарів із Кастилії, Наварри та Арагону. Кожен хоче відчути себе переможцем. А ти своєю перемогою тільки зміцнив славу нашого Ордену. За цю заслугу Орден своєю владою надає тобі звання комтура.

— Не мені, а імені Його![23] — радісно відгукнувся граф Гуннар. — Я лише виконав наказ пріора Муньо Антолінеса. Треба було провчити цього хвалька Дієго Густіоса, а разом і всіх лицарів Калатрави.

— Ось і добре. На жаль, брате мій, не довго тобі відпочивати. Ходять чутки, що лицарі Калатрави хочуть помститися за загибель свого бойового побратима. Тому вирішено відправити тебе, брате Конрад, у безпечне місце. Ти поїдеш до Тулузи. Там саме збирається весь цвіт лицарства, щоб іти у новий хрестовий похід.

— Мене відправляють до Святої Землі?

— Так. Але спочатку ти поїдеш до Константинополя, де зустрінешся з абатом монастиря Св. Бенедикта Алоїзіо. Йому ти передаси ось цей лист, — дон Меркадо дістав із-за пазухи невеликий сувій і протягнув його лицарю. — Абат наш вірний прихильник, він і утаємничить тебе у справу.

— Я негайно ж накажу осідлати Іггдразіля і рушу до Тулузи!

— Не гарячкуйте, брате мій! — дон Меркадо доторкнувся до хворої руки Конрада, і лицар скривився від болю. — Зараз тобі сідати на коня не можна. Та я привів із собою кілька інохідців[24] і зараз брати прилаштовують ноші. А твій кінь хай поки трохи відпочине. — Меркадо знову посміхнувся. Граф Гуннар зрозумів, що магістр глузує з нього. На давній германській мові «Іггдразіль» означало «кінь Ігга». А Ігг — «Страшний» — це ім'я-прізвись-ко Одіна. «Чортів Меркадо! — розізлився Конрад. — Звідки він знає?» Новоспеченого комтура могли звинуватити у гордині — аякже! вважає себе за найстрашнішого; а то і поганстві — поклонінні язичеським богам. За таке можуть і голову зняти! Своїм жартом магістр водночас підкреслив і прихильність до нього, і ту прірву, що розділяла молодого комтура і визначного магістра.

Під ранок невелика процесія братів-тамплієрів разом із Конрадом покинула містечко Дель-Перейро і рушила на північ.

Розділ 8

СТОЛИЦЯ СВІТУ

Див кличе з верху дерева — велить прислухатись землі незнаємій.

Слово…

Царгород, і так велелюдний, із приходом воїнів Христових перетворився на суцільне людське пекло. Усюди гомін, лайка, іржання коней, скрип возів…

Хрестоносці добиралися до Царгорода трьома шляхами.

Річард Левине Серце на чолі своїх вірних пуатуйців, анжуйців, нормандців, англійців, шотландців та валлійців морем із Марселя одразу ж рушив до Єрусалима, побешкетувавши дорогою на Сицилії, оминувши Крит та захопивши Кіпр.

Франки, бургундці, фризи та фламандці, очолювані королем Філіпом, через Бургундію та Північну Італію мандрували спочатку до Генуї, потім на Сицилію, а вже звідти, на кілька днів випередивши англійського короля, — морем прямо до Аккри.

Третій лицарський потік (переважно германці, ведені Фрідріхом Барбароссою), дзюркочучи з лісових хащ Буйону, через Регенсбург та Відень, гірською річкою уривався до Угорських земель, щоб уже звідти розлитися повінню по Візантії. Саме з цим потоком ішли й руські воїни, очолювані воєводою князя Ярослава Осьмомисла, боярином Мирославом Ступою.

Ісакій Ангел, що не так давно сам став василевсом унаслідок заколоту, почувався не дуже впевнено навіть у столиці, намагався якомога скоріше здихатись непроханих гостей і безперешкодно надавав їм кораблі для переправи в Азію та Левант[25]. Та брати во Христі не дуже поспішали скористатися цією люб'язністю. Підхоплені течією загального піднесення, визволителі у Царгороді поводилися вільно, наче це була не столиця християнського світу, а сарацинська фортеця. Жадібним оком накидали на віковічні багатства міста, вродливих жінок та християнські святині. Порядок у Царгороді підтримувався вельми умовно, і з заходом сонця його безроздільними господарями ставали свавільні юрби гостей. Патриціат ремствував, що в Римі часів Аларіха було краще: там, принаймні, не вбивали вже пограбованих.

Одного буденного ранку Данько прокинувся від того, що хтось тряс його за плече. Розплющив очі — боярин Левко.

— Уставай, Данько, треба йти до церкви. Сьогодні свято великомученика Леонтія.

«Що, знову? — ледь не вихопилося у хлопця. Відколи вони прибули до Царгорода, Левко щодня відвідував святі місця та відзначав церковні свята. — Знову вшановувати якогось святого ледаря. А військові вправи?.. І коли це все закінчиться?» Та вголос промовив:

— Слухаюсь, боярине, — і покірно схилив голову. За спиною Левка Вишатича радісно шкірив зуби Лизогуб. Певно, він залишався господарювати на постоялому дворі.

— Боярине Левку, дозвольте мені не йти сьогодні до церкви, — несподівано навіть для себе набрався нахабства Данько. Боярський син здивовано підвів брови.

— Данько, ти зовсім недавно став християнином і мусиш ревно спокутувати своє поганське минуле, — у голосі Левка забриніла криця. — Чи не так?

— Так, боярине. Але я ніколи не був далі Вишатинців… Опинившись у столиці світу, хочеться ближче її роздивитися, щоб потім було що розповісти дітям.

— Ну добре, — після хвилини вагань несподівано згодився Левко. — Залишайся на господарстві. Доглянеш коней, приготуєш їжу, а вже потім можеш оглянути місто, серце істинної віри. Та затям собі, що справжнє царство — на небі. А це… — боярин презирливо махнув рукою, — мирська суєта… Ввечері прочитаєш десять разів «Отче наш». Лизогубе, пішли.

Лизогуб перестав посміхатися і хотів щось заперечити молодому Вишатичу, але той вже прямував до дверей. Служці не залишалося нічого іншого, як прослідувати за господарем, показавши Данькові на прощання кулака.

Данько швидко виконав всю загадану роботу і рушив на оглядини Царгорода. Не встиг відійти на десять кроків від заїзду, як його зупинив чийсь голос:

— Чи далеко зібрався, друже?

Парубок оглянувся і побачив міцної статури мужа середніх літ; з одягу було видно, що він один із ватагів руської дружини. На лівій щоці у нього був шрам, схоже, від половецької шаблі. «Та це ж боярин Боримир Убийвовк, відомий звитяжець», — упізнав незнайомця Данько.

— Добрий день, друже Боримир.

— Здоров був. На базар зібрався?

— Може, й туди.

— Та і я ноги розімну трохи. Пішли.

Продираючись крізь юрбу, воїни рушили до відомого на весь світ торжища.

— Скажи-но мені, Данько, — обійняв Боримир його за плечі, — що ти чекаєш від цього походу? Взагалі, яка твоя мета?

— Як це? Звісно, я хочу здобути собі честі, а бояринові — слави. Що ще може бажати воїн?!

— Так воно так… Але хіба бояри не дорікали Святославу Войовнику, відомому войовникові: «Ти шукаєш чужі землі, а свою залишив без захисту». Чув, що половці розбили князя Новгород-Сіверського Ігоря? Чому ми не б'ємося з половцями, а дійшли чи не край землі?

Згадавши Ігорів похід, Данько спохмурнів. Образа здавила груди.

— Ми визволяємо Гроб Господній від невірних! — відбувся завченою фразою. — І ведуть нас найславетніші лицарі: Річард Левине серце, Філіп Святенник та Фрідріх Рудобородий!

— Га-га! Славетні лицарі! — зневажливо пхикнув Убийвовк. — Не слухай базікання п’яних зброєносців, а слухай мене. Круль англійський схибнутий на війні; його братець ледве випер його з країни у цей похід, бо боявся міжусобиць. Пилипко, круль франків… Хоч і тече в його жилах частка крові Ярославової, та він — ревний папіст, хоче всіх навернути у латинську віру, а ні — голову з плеч. Рудобородий же просто тварюка. Примучив велетів, поморян, лютичів і тягне свої лапи до наших земель.

— Тоді навіщо ви самі пішли у цей похід? — здивовано запитав Данько.

Убийвовк широко посміхнувся.

— Я іду не тільки битися, а й спостерігати, як б’ються інші. Чує моє серце — ці зайди, — Боримир кивнув на «визволителів», — скоро полізуть і до нас.

— Що ж ви видивилися? — зацікавлено і трішечки кепкуючи, мовив Данько.

— Що?.. Он глянь праворуч. Бачиш того німецького кнехта?.. Ну, той, що п'є пиво біля діжки… Він озброєний здоровезним мечем. Страшний меч, але в густій січі майже безпорадний: битися треба дворучно, а в тісняві це непросто. Таким мечем можна тільки рубати, а колоти неможливо. До речі, перед битвою з сарацинами притороч до сідла сарацинський меч — він набагато легший і тонкий, наче шило. Сарацини не носять важкі панцирі, тому вони рухливі, але майже беззахисні перед колючим ударом. Поглянь ще. За пасом у кнехта бойова сокира…

— Така маленька?

— Це франциска. Нею не б'ються, а кидають. Є в німців більші бойові сокири, також дворучні. На сокирах вони битися мастаки, нашим не поступаються. На палицях також добре б'ються. Та найбільше полюбляють молот: і панцир можна розбити, і руку зламати.

Відчувши, що його пильно роздивляються, кнехт підняв свої осоловілі очі і щось незадоволено прогорлав. Боримир, не довго думаючи, тицьнув йому здоровезну дулю мало не під носа, і спантеличений вояка розгублено закліпав очима від такої шани. Поки німець допетрав, що і до чого, русичі вже розчинилися в натовпі.

— Або ще… Данько, ти бачив англійців?

— Так. Подейкують, вони вправні лучники.

— Найвправніші. І горе тому війську, яке опиниться під смертоносним дощем їхніх стріл, — ватаг рубонув долонею повітря, — розметуть вщент!

— А франки? Чим вони сильні? — захопився Данько. Боримир почухав потилицю.

— Є й у франків своя гордість. Пішли покажу.

Зайшовши до якоїсь зброярської крамниці, Убийвовк очима вказав на чудернацький лук.

— Бачиш? Це — самостріл, а по-їхньому — арбалет[26]. Б'є напрочуд потужно і влучно — краще, ніж звичайний лук. Римський папа заборонив застосовувати самостріл у битвах між християнами, а тільки супроти бусурман. Пилип Святенник вже створив великий загін, який озброїв самострілами, і навіть призначив над ним гросмейстера. Іншим королям таке не до снаги — дорого.

— А ромеї?

— Ромеї? Не скажу, що вони воїни кепські, але їхня головна зброя — це отрута в чаші з вином. Скільки воєн вони так виграли! А ще — надзвичайно вони хитрі та придумкуваті. Човни великого князя Олега Старого вони попалили якимсь бісовським вогнем, що навіть у воді не гасне! Правду кажу тобі. А як готувати той вогонь — це їхня найбільша таємниця.[27]

— Боримир?! Це ти? — раптом пролунав за спиною незнайомий голос. Убийвовк і Данько озирнулися і побачили добре вдягненого чоловіка середніх літ, здорового та гладкого, з усього видно — купця.

— Вадим?! Ех, скільки років ми з тобою не бачилися. — Друзі обійнялися.

— Знайомся, Данько. Це мій давній приятель — Вадим Купихутро.

— Добридень, — хлопець привітно посміхнувся.

— Доброго дня, юначе, — міцно потис руку Данькові Вадим.

— Як твої купецькі справи? — поцікавився Боримир.

— Ет, не питай. Хіба це торг? Ось за Володимира Старого — оце, кажуть, торгувалося! Руські купці мали у Візантії привілеї, свою власну слободу… А договір на продаж царгородського шовку? Жодна шовкова нитка не могла проминути Київ, перш ніж опинитися у німців. Тепер ми возимо у Царгород лише збіжжя та хутро, платячи величезне мито. Головні купці тепер — спритники з Генуї та Венеції, — сумно похитав головою Купихутро.

— Нічого, друже Вадим, — Боримир поплескав купця по плечу. — Знайдуться ще відчайдухи, що приб'ють новий щит на головних воротах цього міста, вкрутять роги нахабним іноземцям, поновлять споконвічні руські права та привілеї…

— Сумніваюсь, Боримире. Ваші «брати по зброї» нишпорять містом, вивчають фортечні укріплення та базікають про якусь «Латинську державу». А генуезці та венеціанці їх до цього підбурюють. Мури ж старі, лагодились, певно, ще за Цимісхія[28]… Місто можна брати чи не голіруч.

— Та ні. Річард Англійський рветься до Леванту, а без нього німці та франки брати місто не наважаться.

— Не тепер, то в четвер. Не захоплять зараз — захоплять через кілька років. І зовсім занепаде руська торгівля… Та що ми все про сумне, — змінив тему розмови Купихутро. — Бачу, зовсім вже охляли на місцевих харчах. Підемо зі мною, пригощу вас рідною солониною та медом.

— Рушаймо, — задоволено засміявся Боримир.

…Поверталися русичі вже затемно, добряче хильнувши у гостинного купця. Хода їхня була нетверда, а тому Боримир та Данько міцно обійняли один одного за плечі, щоб почуватися певніше.

Вулиці Царгорода з сутінками швидко вилюднювали. Полохливі городяни вже поховалися по домівках, і лише п'яні юрби «визволителів» безцільно блукали містом. Десь за рогом лунало:

Ріттер Дойчландс ванкен ніхт

Вен ді гегнр пайген зіх![29]

— У-У-УІ — клята німота, — промугикав Боримир, — розспівалися, мов у себе вдома. Нумо, Данько, затягнемо нашу! — І два дужі голоси загорлали свою, рідну, про славного князя київського Володимира та про його походи:

І ніхто його не зможе,

Бо у князя розум бистрий,

А все ходить шляхом Божим,

І душею, й серцем чистий.

Якийсь випадковий перехожий злякано сахнувся убік, та русичі не зважали і продовжували хрипкими голосами.

Із темряви несподівано вигулькнув парубок у білій сорочці. Данько вгадав у ньому меченошу боярина Мирослава Ступи.

— Боярине Боримир, це ви?

— Я, дідько тебе забирай! Чого ти вештаєшся серед ночі?

— Біда, боярине Боримир! Сьогодні ввечері на наших напали і декількох вбили. Боярин Ступа наказав скликати всіх на заїжджий двір.

Ще не до кінця усвідомивши цю звістку, Данько разом з Боримиром та вістуном кинулися до заїзду, неслухняними ногами місячи болото царгородських вулиць.

Вже у дворі, протискуючись крізь ряди мовчазних воїв, юнак трохи перевів подих. Та серце шалено калатало, мало не розриваючи груди.

На широкому рядні посеред двору лежали п'ять тіл, скупо освітлені полум'ям смолоскипів. Крайнім зліва, спотворений багатьма ранами, лежав Левко, а поряд із ним назавжди застиг Лизогуб. Данько впав на коліна і доторкнувся до холодного чола господаря. Позаду хтось пошепки розповідав:

— Служба вже закінчувалася, коли до церкви увірвався гурт п'яних німців. Вони зчинили ґвалт, почали кричати, що ми схизматики і нам місце у вогні. Дехто погрожував нас посікти на дрібні шматочки. Ось тоді і вихопився молодий Вишатич. Він вигукнув, що радо викликав би когось на поєдинок за наругу віри, та оскільки бешкетники — бидло, то заслуговують тільки батогів. За канчук— і ну їх лупцювати. Німці розгубилися і кинулися навтьоки. Вишатич сміявся і говорив, що вигнав нечестивців майже так само, як Ісус звільнив храм від мінял. Та коли ми вже поверталися, чималенький загін німців наскочив на нас. І ось…

— А що ж ромеї?

— Боярин Ступа послав послів до єпарха і до логофета[30]. Та перший сказав, що хай варвари самі розбираються між собою, а другий наших посланців навіть не прийняв…

— Ось така нам шана! — заволав хтось. — А ми з ними ще йдемо Гроб Господень визволяти! Ні, хлопці, гори воно все полум'ям! Поїхали додому!

Виникли суперечка. Одні хотіли повернутися, інші казали, що повернутися зараз — то ганьба на все життя.

Данько не зважав на суперечку. Його душили сльози. Він підвів очі. Похмурі обличчя воїнів ніби докоряли: де ж ти був, вірний зброєносцю, коли вбивали твого боярина? Лише зараз Данько зрозумів, як були близькі йому загиблі. Хай вони суворо до нього ставилися, хай він був їхнім служкою! То все пусте! Вони ж були свої, рідні! Данько ладен був хоч щодня чистити коней всьому загонові, аби лиш боярин Левко і Лизогуб стали поруч, живі й здорові!

А що ж тепер? їхати додому із цією жахливою звісткою? Сказати старому Вишатичу просто в очі, що його син так задурно пропав?! А якщо він запитає: а де ти був, сміливий юначе, коли їх вбивали? Чом ти не лежиш поряд із ними? Боже Всевидячий, яка ганьба! Ні! Тільки не додому! У Левант, у піски, у пустелю, до чорта в зуби — тільки не додому!

Підійшов Боримир Убийвовк і поклав йому руку на плече.

— Кріпись, хлопче.

— Хто?! Хто це зробив?!

— Кажуть, серед нападників бачили воїнів у білих плащах з червоними крижами[31]. Це храмовники, найлютіші слуги Антихриста та його намісника — Папи Римського.

— Я повбиваю їх усіх! — Данько схопився на ноги.

— Не гарячкуй, — Боримир стиснув лікоть хлопця. — Помститися ти не зможеш, бо загинеш раніше, ніж вихопиш меч із піхов. Краще подбай про гідний похорон Левка Вишатича, царство йому небесне.

— Обов'язково… Боярине Боримир, візьміть мене за меченошу до себе! Я не хочу повертатися!

— Добре, Данько, добре…

— І все одно, я їм відплачу! — поклявся Данько, коли Убийвовк відійшов від нього.

Розділ 9

ОСОБЛИВЕ ДОРУЧЕННЯ

Земля та тече молоком та медом. Нехай же стануть воїнами ті, хто раніш був грабіжником, воював проти братів та соплеменників.

Папа Урбан III. Клермонтська проповідь

Темінь впала на передмістя Царгорода, столиці Візантії. В Німецькому кварталі не було видно жодного вогника; і лихо тому, хто з'являвся у такий час на вулиці, — грабіжники заполонили велике місто. Який же сміливець з'явиться о цій порі там, де навіть удень префект воліє не потикатися?

Та ні, сміливець є! Ось він, стиха лаючись, під'їжджає до стін монастиря і, не злазячи з коня, грюкає у ворота. Рука у подорожнього важка; заспаний вартовий без зайвих слів упускає його. Монастир слугує притулком для всіх: убогих, хворих, мандрівників — хто потребує допомоги.

Але гість не шукає місця для ночівлі. Він шукає абата Алоїзіо, бо, бачте, має до нього пильну справу.

За кілька хвилин гість уже у келії згинається у шанобливому поклоні.

— Не нам, не нам, а імені Його!

— Амінь. Хто ви, брате?

— Я комтур Конрад Гуннар. Прибув до фамільяра[32] Алоїзіо з листом від магістра Раміреса Меркадо, — і передає ченцеві сувій, скріплений печаткою.

— Боже правий, та на вас кров!

— Не хвилюйтесь, святий отче! Це кров якоїсь наволочі, що здумала ображати славних воїнів Христа. Мене попросили втрутитися, і я з радістю допоміг!

— Похвально, мій сину, похвально! Ви справжній лицар!

Поки абат читає, гість терпляче чекає, поштиво схиливши голову.

Святий отець худий, а у своєму чорному вбранні здається ще худішим. Рудувата борідка. Обсмалене вітром пустелі обличчя вказує на те, що абат не сидить сидьма у чотирьох стінах обителі. Тримається святий отець гордовито й незалежно, видно, знає собі ціну.

Приїжджий — германець, велетень із русявим волоссям до плечей. Він у лицарських обладунках; білий плащ із червоним хрестом вигідно підкреслює стрункість його статури.

Брат Алоїзіо ознайомився уважно зі змістом листа і жестом запропонував комтуру сісти.

— Як доїхали, брате?

— Милістю Божою, добре. — Гість примостився на лаві.

— У листі написано, — пильно глянув фамільяр Алоїзіо в очі співбесіднику, — що ви, брате, належите до відомого роду Гуннарів?

— Мій батько справді є графом Саксонії. Я успадкував цей титул, але не більше, — недбало відповів Конрад.

— Так-так, — ледь помітна посмішка промайнула на губах абата. — У Саксонії про ваших, брате, предків згадується у багатьох баладах. Ось, наприклад, «Ночівля Відікінда». — Абат наспівує зовсім неголосно:

Усіх ми тяжко покараєм,

Не пощадимо християн!

Немає кращої поради:

Надія врятуватися пуста!

Я герцог Відікінд, а поряд —

Граф Гуннар, лютий на Христа.

Комтура не вразив ані спів абата, ані слова пісні. Зовні він залишався незворушним, хоча деінде це могло бути сприйнято як кревна образа.

— Це правда. Мій далекий предок чинив Карлу Молоту[33] шалений опір. Бився до останнього подиху за віру у Валгалу, на відміну від герцога Відікінда, який схилився перед непереможним франком, як трава перед вітром. Але мої пращури були не тільки запеклими язичниками, а й славними визволителями Гробу Господнього, непохитними Христовими слугами у пісках Леванту і ретрських лісах[34].

Певно, поведінка графа Гуннара сподобалась брату Алоїзіо.

— Ніхто не заперечує заслуг вашого роду перед Святим Хрестом. Вашу службу на благо лицарів Храму оцінено належним чином. Більше того, — святий отець зробив значущу паузу, — саме вам належить зробити ордену тамплієрів важливу послугу. Ви чули останні вісті з Леванту?

— Правду кажучи, ні. Подейкують, що там дуже кепсько…

— Не те слово — «кепсько»! Вкрай погано! Король Болдуїн Єрусалимський втратив Святе Місто і три чверті королівства, так щедро свого часу полите шляхетною кров'ю, — святого брата взяло за живе. — А володарі європейські і бровою не повели. Неквапом готують черговий похід, і їм навіть на руку наші поразки. А як же, стануть новітніми визволителями Гробу Господнього та приберуть Єрусалим до своїх рук!

— Це невиправдана самовпевненість! — згодився Конрад.

— Справа не тільки у чиїйсь самовпевненості! — піднявся абат. — Клятий Саладин розвинув таку кипучу діяльність, що незабаром утілить у життя своє гасло: «Франки, забирайтеся геть!» Особливо ж він ненавидить нас, братів Храму, і видав наказ — у полон не брати! — Алоїзіо гірко посміхнувся. — Скількох добрих лицарів ми втратили! А сплюндрована Газа?..

— Саладин такий недосяжний для нас?

— Саладин — це не караюча рука Господа, а лише батіг у цій руці. Жодний сарацин не зломив би нас, якби ми були єдині. Та владики західні схильні до найстрашнішого гріха — гордині. Ось тут я і переходжу до найголовнішого, заради чого ви, брате, покинули рідний край… — абат притишив голос. — Граф Едесський Раймунд чинить Храму всілякі перешкоди у своєму домені: він не дозволяє будувати наші фортеці, наклав свою жадібну руку на торговельні справи, якими традиційно займалися тільки ми. Наші посланці всіляко намагалися настановити графа на шлях істинний, та дарма. Тому генеральний капітул видав таємний едикт… щодо усунення цього нахаби.

— Я мушу його вбити? — роздумуючи, запитав граф Гуннар.

— Усе не так просто, брате. Граф Раймунд найкращий боєць у світі… після Річарда Левине Серце, звичайно. Навіть ви, брате, переможець багатьох турнірів та учасник запеклих боїв, маєте небагато шансів приборкати його. Охорона Раймунда непідкупна, лікарі — найкращі на Сході, знають всі отрути та протиотрути. Сам Раймунд хитрий та обережний…

— Але ж є спосіб його дістати, інакше я не був би зараз тут, чи не так? — зупинив Конрад брата Алоїзіо.

— Звичайно, — задоволено потер руки абат. — Зараз Раймунд сильний як ніколи. Вдало відбивається від Саладина, жорстоко карає заколотників. Але його зірка почала хилитися додолу ще тоді, коли він уперше кинув виклик ордену. Раймунд приречений. Кари на горло йому не уникнути. Бідні брати Храму Соломона мають таких друзів, котрих ніхто і ніщо не зупинить у цьому світі.

Комтур злегка зблід.

— Невже це…

— Тс… — злякано приклав палець до вуст абат. — їхнє ім'я заборонено не лише промовляти, а й навіть згадувати подумки. Ніде ми не убезпечені від їхніх довгих рук. На вас, брате Конрад, покладена надзвичайна місія, до того ж дуже небезпечна. Ні, ви не будете один кидатися на вороже військо або ж голіруч душити левів. Однак один візит до наших друзів потребує не менше мужності. То як?

— Яз радістю виконаю доручення Храму! — Конрад не вагався жодної миті.

— Ось так повинен відповідати справжній тамплієр! Тепер слухайте уважно. Через три дні до князівства Антіохія відходить корабель купця Никифора. Це наша людина, він усіляко вам сприятиме. Вже у самій Антіохії ви звернетесь до пріора Ульріха, він дасть вам останні вказівки та надійних провідників, — абат бере Конрада за руку і вкладає в його долоню перстень-печатку із зображенням хреста та півмісяця. — Це ваша перепустка, а водночас й оберіг у мандрах. До речі, на цьому самому кораблі пливтиме і Гастон де Брієн, довірена особа Раймунда.

— Що він тут робив? — здивувався Конрад.

— Вербував найманців для війська свого сюзерена. Цього разу він зупинив свій вибір на воїнах руського князя Рослафа Галіційського.

— Русішен швайне! Як можна довіряти таким дикунам? Воістину, якщо Бог хоче когось покарати, він забере у нього розум.

Абат заперечливо похитав головою.

— Це мудра політика. Ще римські імператори набирали особисту охорону з диких германців.

— «Диких»? Шановний фамільяр, напевно, забув, що я належу саме до цих «дикунів»? — від слів Конрада війнуло холодом. Брат Алоїзіо заспокійливо поклав йому руку на плече.

— Не ображайтесь, брате. Всі ми сини одного ордену Храму і нам чужі племінні забобони. Ми знаємо істину і маємо мету, гідну подиву. Краще спробуйте свяченої води життя з нашого монастиря. — Простягнув чашу. Конрад зробив ковток.

— Та це ж вино!

Абат змовницьки посміхнувся: мовляв, ніщо нам не чуже.

— Родоське. Міцне. Ін віно верітас,[35] казали давні римляни і мали рацію. — Алоїзіо взяв до рук чашу. — Тож вип'ємо за успіх у нашій безнадійній справі! — І голосно засміявся.

Розділ 10

НА КОРАБЛІ

Ти, у кого і нерви — бандура,

В чиїм серці ридає раб, —

Стань шулікою, вовком, буй-туром,

Тільки просто, просто — на Муром —

Заграбоване граб.

Є. Маланюк

Із самого ранку Конрад вирушив на пристань шукати корабель Никифора. Одягнений Конрад був скромно навіть як для пілігрима. Але комтур міг легко перевтілюватися у різних людей, що і дозволило йому стати неперевершеним емісаром ордену для особливих доручень.

Пробитися до корабля виявилося доволі непросто, бо на пристані розташувався великий «дикий» базар. Ось до тихого мандрівника причепився шмаркатий хлопчисько і почав канючити:

— Дядечку, купіть у мене ножа. Ну купіть! Якщо я не продам товар, батько мене відлупцює.

— І вчинить правильно. Геть від мене!

Не встиг Конрад перевести дух, як незнайомі жінки повисли на його ліктях. Конрад удав, що не розуміє ромейської, але ті відчули у ньому германця і заторохкотіли німецькою:

— Унзер брудер! Дас Гетесгеріхт вірт! Вір айвіен зі: ерінерн зі убер ден Гот!

— Ге ін ден арш, ді тейфельсбрут[36]! — відрубав Конрад, відбиваючи старим дурепам бажання рятувати людські душі. І допоки фурії оговталися, чкурнув геть…

Уже на кораблі Конрад зміг спокійно зітхнути.

Відомості абата Алоїзіо виявилися достовірними: супутниками тамплієра були схизматики-русичі, які у пошуках пригод вирушили воювати у Святу Землю. їх було десь із дві сотні, і пливли вони на кількох кораблях візантійського купецького каравану.

Це була якась іронія долі! Адже саме когось із їхніх бойових побратимів порішив Гуннар ще в перший день прибуття до Константинополя. Конрад не став про це говорити абатові Алоїзіо, бо той обов'язково посадовив би його на інший корабель. А Конраду так хотілося погратися з ними у кота й мишку, розбурхати свою кров, перевірити міць своєї витримки. Цікаво, а впізнає його хтось? Напевно, ні. Бій був короткий, сам Конрад був у лицарському вбранні…

Брата Конрада, ніде правди діти, цікавили ці люди, що самою долею призначені йому у вороги. Він розумівся на слов'янській мові, бо змалечку ходив із батьком примучувати навіжені племена полабських слов'ян. Один із конюхів графа Гуннара-старшого був полонений з племені лютичів (слуг лютого Бога, як звали їхні єпископи), і маленький Конрад напрочуд швидко й легко схоплював слов'янські слова. Як це зараз стало у пригоді!

Підставляючи своє обличчя свіжому морському вітрові, перебираючи у руках пацьорки, брат уважно слухав їхні розмови.

Дивні люди! Ще з дитинства Конрад знав: «Дойчланд юбер аллес!» [37] І плювати він хотів на щось інше. А ці язичники сперечаються, яке князівство краще, чий князь ліпший. У душі брат Конрад реготав, бо, як зіткнешся в бою з цими недолюдьми, не буде часу роздумувати, кого вбивати: гордовитого галичанина, впертюха-киянина або авантюрника чернігівця. Він убиватиме всіх!

Конрада тішило те, що русішен швайне не могли дійти згоди у жодному питанні. Якщо хтось хвалив їхнього Вольдемара Святого, то зараз же інші починали лаяти його на всі заставки, славлячи його батька Свентослава Войовника; коли хтось вихваляв київбурзьких дівчат, то негайно інші починали казати, що у Галичштадті вони ще краще. Як кажуть, девіде ет імперіє — «Розділяй і владарюй». Очевидячки, особливих клопотів із русичами не буде. І хоча вони звали себе «слав'яни», тобто «славні», Конрад називав їх про себе «слевс» — раби.

Особливу насолоду Конрад дістав від розмов русичів про невдалий похід Інгвара Хорислафича, який переломив списа край поля половецького. Зрештою, русішен — гребля, яка не дає східній повені розлитися по Європі. Допоки одні варвари чубляться з іншими, все добре. Однак дитині зрозуміло — похід на кочівників лише привід, щоб пробитися до Тавриди, котру князь Інгвар вважає своєю дідизною. Ха, дідизною! Та в Таврійських горах ще досі живуть готи, нащадки тих, хто зруйнував Рим і першими серед неромеїв прийняв Хрест. Таврида — колиска германської нації, одразу ж після визволення Гробу Господнього слід повернути її справжнім господарям!

Графа Гуннара вивела з роздумів поява руського зверхника. Це вже був похилого віку чоловік, але міцний мов дуб. Слухаючи запальні розмови молоді, він ховав у сиві вуса посмішку, а лівою рукою закручував за вухом пасмо посрібленого волосся. Коли ж молодь звернулась до Мирослава з проханням висловити свою думку, той сказав:

— Поважаю я всіх князів старих, бо справжні то були вої. Русь же має бути єдиною від Сяну до Дону, від Верхньої до Нижньої Булгарії… А щодо дівчат… Вони в нас усюди гарні!

Всі засміялись: а й правда, чого ми кидаємося один на одного, неначе сказились, — з будь-якого приводу?

— Боярине Ступа, а чи не могли б ви розповісти нам щось цікавеньке? — попросив Данько.

— Цікавеньке? Чом ні? — всівся Мирослав на порожню діжку. — Слухайте…

…Де я тільки не побував, які народи не бачив… Ходив і на мазурів, і на угрів, і на половців… А й досі нудить, як згадаю свою службу у князя Юрія Суздальського, прозваного Довгоруким. І справді, руки у нього були довгі та загребущі. Зовсім не вдався князь Юрій у батька свого, Володимира Мономаха: у мирі жить не хотів, клятв не дотримував, весь час на чуже задивлявся.

Володів тоді Довгорукий Києвом. Я, боярський син, пішов до нього на службу. Служив не вдома, а у далеких північних лісах. Бояр суздальських та володимирських посилав цей паскуда до нас, у Київ, — цим хотів він убезпечити себе від ворожості боярської, бо боярин, відірваний від своєї вотчини, вже не боярин, а звичайнісінький служка.

Посадовили мене старшим над княжими мечниками у селі Москва, що по-місцевому означає «болото». Болото є болото. Кажуть, цю місцину відвоював князь Володимир Красне Сонечко. Ходив він на волзьких булгар, переміг, проте не завоював, міцно булгари трималися. Боярин Добриня, вуйко князя, глянув на булгар та мовив: «Ні, не завоюємо їх, бо всі ходять у чоботах. Підемо краще пошукаємо тих, хто в личаках ходить».[38] Ось так, випадково, натрапили на місцину і прилучили до Русі.

Князь Юрій часто-густо бував у Москві, бо не любив він міст великих, неохоче їздив у Київ або Ростов. Мов боявся чогось…

У тій Москві руських — лише дружина, а то все угри, мордва, мурома та інша нерусь. По-нашому ледь белькотять, та так смішно. Не кожен міг лоба перехрестити, але хитрувати всі були мастаки. За чуби наші вони звали нас «хахли» та «мазніци», бо купці наші чоботи дьогтем мазали. А ми їх — «хайли», себто бидло. Ще їх кликали кислопузими, бо вони все квас, сирівець та брагу п’ють. Жита там сіють мало, а лише ріпу, а потім цілу зиму її їдять. Поля недоглянуті, заростають бур’яном. Порядки дикі, багато хто поклонявся різній нечисті. Бувало, і людей у жертву приносили…

Розбійників, ушкуйників різних — хоч греблю гати! Свого часу ми всіх розбишак половили і на осиках порозвішували.

Як помер Юрій Володимирович (ходили чутки, що отруїли його бояри київські), народ усіх суздальців вельможних перебив, а палац княжий, Раєм прозваний, спалив…

— А що ж син його, князь Андрій? Кажуть, у вірі він кріпко стояв, бо й прозвали його Боголюбським, — подав хтось голос.

— О, та то стерво було згірш за батька. Знаю… Сам бачив! Ще княжичем приїхав був Андрій Юрійович у Київ помолитися. І винесли попи софіївські йому ікону з ликом Божим. А ікона не проста, візантійської роботи, оздоблена золотом та коштовним камінням. Упав наш Андрійко на коліна і ну тую ікону цілувати. Всі аж розчулились — он як Бога любить. А потім — ґвалт! Цей падлюка княжич кілька камінчиків коштовних з ікони відкусив! Ну, звичайно, татусь тоді ганьбу цю до поголосу не довів, але Андрійка з того часу так і прозвали — Боголюбським.[39]

Князь Андрій лихим та лютим виявився без міри. Не простив киянам того глуму. І дев'ятнадцять років тому наказав сплюндрувати Київ, вирізати всіх мешканців, не жаліючи ні ченців, ні жінок, ні немовлят. Мене на той час у Києві не було, а були там моя жона і діточок двоє…[40]

Мирослав на мить замовкає, міцно стиснувши у долоні руків'я меча. Молодь приголомшена. Очі блищать гнівом.

— Та як же це! — вибухнув хтось із галичан. Вони вдома звикли крутити своїми князями як ся схочуть. Навіть Ярослав Осьмомисл без згоди бояр не міг взяти собі жону. А тут таке свавілля! Переяславці та чернігівці чухають потилиці і соромляться глянути один одному у вічі. Кияни несвідомо тримають руки на мечах — у кожній родині пам'ятають про той страшний день.

У Конрада з'явилась божевільна думка: а що, як ці несамовиті повернуть корабель на північ і помчать мститися за давні кривди? О майн Гот!

Але Мирослав продовжує:

— За свої гріхи дістав Андрійко смерть страшну та жахливу. Заколот проти нього очолив боярин Яким Кучка, його шурин. Хоч і родич був князю, але хтів мстити за кров вітця свого, вбитого за княжим наказом… Убійників було чоловік з десять: сам Яким, його брат Петро, ключник Анбал, боярин Мойзович та ще декілька вельмож. Увірвалися вночі у ложницю княжу, там його, беззбройного, і порішили. А що убійники були п’яні, то в темряві закололи одного зі своїх. Над тілом князя заколотники познущалися і голе викинули на їжу псам. Але якийсь Кузьма, родом із Києва, зжалівся над небіжчиком, загорнув тіло у килим та й відніс до церкви.

По всьому князівству Суздальському, як дізналися люди про смерть князя Андрія, то кинулися палити палаци князівські та боярські хороми. І вельми раділи смерті цього аспида.

Та недовго раділи заколотники і бунтівники. Наслідував стіл володимирський брат Андріїв, Всеволод. Тихцем розправився він із ворогами, а Кучковичів за його велінням усіх зашили у мішки та втопили у озері Пловучім, біля стольного града Володимира. Кажуть, що тіла їхні і донині там плавають, а коли настане Божий суд, виберуться утоплені з мішків і підуть свідчити на своїх катів.

— Свят, свят, — перехрестився хтось.

Конрад вже не став дослуховувати розмову руських…

Розділ 11

У «ДРУЗІВ»

І бачив я іншу звірину, що виходила з землі…

Об'явлення св. Івана Богослова

За кілька днів Конрад був у Антіохії.

Знайти резиденцію тамплієрів у цьому східному місті було неважко. Великий кам'яний будинок у центрі міста біля новенької кірхи свідчив про те, що брати-храмовники тут у пошані та мало в чому бідують, хоча останнє і суперечило орденському статуту.

Вартовий кнехт заступив дорогу Конраду, і той мусив чекати, допоки не з'явиться пріор. Це було дещо на руку графу Гуннару — він-бо хотів зустрітися з пріором так, щоб не привернути до себе зайвої уваги. Проте графу довелося ще деякий час стовбичити біля входу, очікуючи на появу високого орденського зверхника.

Той з'явився не скоро. У руці він тримав смажену баранячу ніжку і був дуже невдоволений, що його відірвали від обіду.

— Що, але тойфель, сталося? Кого ще тут чорти принесли в обідню пору, — голосно рикнув пріор Ульріх уже на сходах. Це була людина вже немолода, із засмаглим обличчям та густою укладистою бородою, колір якої Конрад визначив як рудий. Граф не дав шановному пріорові можливості ще якось негарно висловитись на власну адресу, одразу ж тицьнувши йому під ніс кулак. Пріор хотів вибухнути новою лайкою, та, уздрівши перстень, умить затнувся. На його обличчі з'явилася мерзенно медова посмішка, що мала означати велику радість пріора на знак появи такого поважного гостя. Ульріх не знайшов нічого ліпшого, як сховати смажену ніжку за спину і гаркавим голосом запропонувати Конраду пообідати разом із ним.

— Що Бог послав, тим і раді! — широким жестом запросив брат-тамплієр гостя до столу. А Бог послав сьогодні бідному брату печене по-місцевому ягня, а також місцевого приготування вино. Конрад глитнув слину і, розміркувавши, що на порожнє черево справи не робляться, без вагань прийняв цю пропозицію.

їв Конрад завзято, аж за вухами лящало, бо подібні морські подорожі для бідних пілігримів лише заохочують до споживання саме смажених ягнят. Пріор же, навпаки, побачивши такий життєстверджуючии інстинкт у гостя, якии досі навіть не назвався, зовсім утратив до цього непоганий апетит.

Нарешті гість відсунув миску з кістками вбік і блаженно посміхнувся пріорові.

— Може, винця?

— Можна! І не калічте франкську мову. Ви ж із Саксонії, брате, чи не так?

— Так. То й ви звідти?

— Комтур Ордену лицарів Храму граф Конрад Гуннар-молодший із Нідервальду. Може, чули про такий?

— Аякже! Чув! І у якій справі ви прибули до нас?

— А чому ви один, брате Ульріх? Де ж усі?

— Частина зараз у Єрусалимському королівстві, допомагає там нашим братам. Сьогодні я ще послав людей супроводжувати караван. Тож із лицарів я сам-один.

— Може, це й добре: що менше людей знатиме про мій приїзд, то краще. Мені ж потрібен місцевий провідник, добрий провідник, надійний.

— Знайдемо. А куди ж вам треба?

— До Бахріна.

— До Бахріна?!

— Так, до Бахріна. Вас це, брате Ульріх, дивує?

— Та ні… Шляхи Господні несповідимі. До Бахріна, то й до Бахріна. Зараз я накажу привести одного провідника, такого, який вам потрібен.

— Ось і добре. І хай ваші люди приготують для мене все для дальньої дороги. Я й без того два дні зайві прометлявся у морі, треба поспішати.

— Буде зроблено. Та поки накази виконуватимуться, я б запропонував вам, брате, трохи вина.

— Не відмовлюсь!

І справді, вино було явно не зайвим. Після чергового кухля Конрад утелющив свій погляд на пріора і запитав руба:

— Скажіть-но, брате Ульріх, а що ми, тод унд тойфель, тут робимо?

— Тобто як? — не зрозумів пріор.

— Тут уже пахне смаженим, невдовзі доведеться накивати звідси п'ятами. Невдовзі-таки, брате Ульріх, не будемо обдурювати себе. Як то співають трубадури:

Нас час прийшов —

За раттю рать

Святую Землю залишать!

А що потім? Ми постаріємо — і в храмову богадільню, розповідати молодшим братам, як ми пр…ли Гроб Господень? А за душею жодної монети, хоч Орден Храму володіє такими маєтками!

— Я вже думав про це, брате Конрад, — пріор стишив голос, наче їх хтось міг почути. — Нам не потрібні ці піски, ці горлорізи, ця пустеля. Нам потрібні раби, працьовиті й мовчазні. Хіба сарацини — раби? Вони ж такі ледачі та безрукі. їх навіть ромеї у полон брати не хочуть. А ось слов'яни…

— Слов'яни, кажеш?..

— Так, слов'яни. І роботящі, і в баранячий ріг їх можна зігнути. Тому нам, німцям, треба не тільки горлати про «Дойчланд юбер аллес!», але й щось робити. Треба створити власний орден, німецький. І щоб воював він не тут, у пісках, а десь у Помор'ї, душив би все це бісівське поріддя: прусів, лівів, русів. Дранг нахт ост аж до Тавриди, до наших братів готів. Я тут недавно говорив з одним госпітальєром, із наших… То вони вже про це давно думають!

— Ви кажете розумні речі, мій дорогий брате. — Конрад задумливо відпив із чаші. — Мені здається, що франки не надто нас цінують, а тому не пропускають на головні посади в ордені. Тому нам справді потрібний свій орден. Там такі, як ми, що мають міцну руку та гострий розум, будуть у пошані. Залишається тільки одне, — Конрад посміхнувся, — придумати назву для ордену і затвердити його у Папи.

— За назвою справа не стане. Я пропоную назвати його іменем Святої Діви Тевтонської. Тевтонської, бо саме під Тевтобургом понад тисячу років тому вождь херусків Герман, що означає «воїн», завдав першого удару по Римській імперії.

— Віва, ордо до мус Санкта Марія Тевтонікорум![41]

— Віва!

Брати по духу випили ще вина. І цієї миті до кімнати зайшов юнак років вісімнадцяти. З усього було видно, що це місцевий житель, сарацин.

— А ось і Ібрагім! Ваш провідник, брате комтур.

— Ібрагім?

— При хрещенні йому дали ім'я Авраам, але ми звемо його по-тутешньому.

— А чи не замолодий він для такої справи?

— То ви його ще не знаєте. Він один вартий трьох, а то й чотирьох воїв. Для нас він просто знахідка. Ви ж знаєте, що з місцевими у нас справи не дуже. А цей сам погодився нам допомагати.

— То він відведе мене до Бахріна? — усе ще із сумнівом у голосі перепитав Конрад.

— Брате мій, це ж земля сарацинів. І тут усе не таке, як здається на перший погляд. Він знає Левант як свої п'ять пальців.

— Добре, брате Ульріх! Вірю кожному вашому слову. — Конрад легко, мов і не було довгого застілля, встав із-за столу. — Ну що ж, Ібрагіме, веди мене до Бахріна. А ви, Ульріху, чекайте на мене. Я повернусь, і тоді ми разом із вами поїдемо у Рим до Папи затверджувати новий орден…

* * *

Цілий тиждень вів Ібрагім графа Гуннара плутаними, знаними тільки ним самим гірськими стежками до фортеці Бахрін. І ось коли сили та терпіння почали вже полишати гордовитого графа, Ібрагім, що їхав попереду на своєму мулі, повернувся до нього і з притиском сказав.

— Ось і Бахрін.

У його голосі комтур відчув і захоплення, і страх, і задоволення від того, що важкий шлях подолано. Конрад під'їхав до провідника, і перед його очима постала грандіозна, захоплююча картина.

На крутій неприступній скелі височіла фортеця. Її мури були продовженням стрімкої скелі. До масивної брами фортеці вела вузенька гірська стежка, і граф мимоволі відзначив про себе, що на цій стежці двадцять воїнів можуть зупинити багатотисячну армію.

— Що людськими руками робиться, то людськими руками й нищиться, — по хвилі роздумів вирік комтур.

— Що ви сказали, пане?

— Нічого. Поїхали мерщій, мені кортить скоріше зустрітися з господарем цього гнізда.

Певно, їх уже чекали, бо коли вони постукали у ворота, їм негайно відчинили. «Мабуть, помітили нас зі стін», — подумав Конрад. Босоногі брудні підлітки в одних сорочках повели їх до невеликого, але гарного палацу. Зайшовши в палац, Конрад одразу ж опинився у залі з кедрового дерева, пофарбованого червоним кольором. Криваво-червоний килим біг у глиб залу, аж до білого трона, на якому сидів сарацин, теж у білому одязі, але з чорною пещеною бородою аж до грудей. Обабіч трону стояли охоронці володаря фортеці, теж усі в білому, але підперезані червоними поясами.

Ібрагім, тільки-но уздрівши коменданта фортеці Хасана, одразу ж упав ниць і вужем поповз до нього. Конрад на мить розгубився, але падати на коліна, а тим паче на живіт перед ним не став, а лише низько вклонився.

— Шановний Хасане, син не менш шановного Халлафа. Я, граф Гуннар, комтур ордену Храму, прибув до тебе з миром…

— Знаю, знаю, чого ти прибув до мене! Ви знову хочете прибрати одного зі своїх ворогів руками моїх федаїв. — Хасан глянув на Конрада таким поглядом, що того пробрало до печінки. Або ж цей пихатий убивця справді такий проникливий, або ж вивідувачі у них працюють добре. Навіть дуже добре. Ну що ж, тим краще. Не треба ходити коло та навколо.

— Так, графе Хасан, — одразу ж «титулував» він коменданта по-західному, — орден потребує вашої допомоги, а тому передає цей маленький подарунок, — Гуннар підкликав хлопчика з тацею і поклав на неї надзвичайно ваговитий гаманець, — на знак нашої дружби. І це лише п'ята часточка того, що ми можемо дати потім, після того як справу буде зроблено.

Хасан милостиво прийняв дар, але відповіді прямої не дав.

— Ми подумаємо. Нам треба доповісти про це Сейдну[42]…

«Комизиться, — зрозумів Конрад. — Щоб потім побільше здерти. І триматиме тут місяців зо два. Ну що ж, ти так, а ми так».

— Як скажете, шановний графе. Я розумію, потрібен час, щоб викликати з Аламута справжнього, найкращого знавця своєї справи. У вас, я так розумію, сама дрібнота…

— Дрібнота?! — ледь не скипів комендант, але одразу сховав свою уражену гордість під маскою гостинності. Він устав із трона, підійшов до Конрада, взяв його за лікоть і повів до бічних дверей. Двері відчинилися — і Конрад разом із комендантом опинився на невеликому уступі, прямо перед глибоченною прірвою.

Це враз протверезило Конрада. Він скосив погляд у провалля і не розгледів дна. Серце гулко забухкало, на чолі з'явилися краплини поту. Тод унд тойфель! Що за жарти!..

А комендант і не думав жартувати. Він стояв трохи позаду і все ще тримав Конрада за лікоть. Конрад боявся й поворухнутися, тим більше що носки його чобіт вже висіли над чорною пащею прірви.

— Алі! — покликав комендант. Ураз молодий хашашин опинився праворуч від Конрада і схилився у поклоні. — Убий себе — і ти одразу ж опинишся серед гурій, чиї перса, наче ці гори.

Молодий убивця у ту ж мить вихопив кинджал і встромив його собі просто в груди. На білосніжній туніці враз розпливлася червона пляма, а тіло самогубці, хитнувшись, безгучно полетіло у прірву.

Якби не засмага, комендант Хасан побачив би, як пополотніло обличчя його гостя. Але Конрад не втратив самовладання. Блискавкою майнула думка, що в разі, коли комендант захоче і його зіпхнути у прірву, то він прихопить із собою і вождя хашашинів.

Можливо, Хасан здогадався, про що подумав Конрад, а може, він просто вирішив припинити виставу, бо мав ілюзію, що гість його надзвичайно вражений. Тому він потягнув комтура з уступу.

— У мене таких тисячі! — беззаперечно заявив комендант.

— Головне для воїна не самому героїчно вмерти, а дати це зробити своєму ворогу, — парирував Конрад. Комендант похмуро глипнув на графа, а потім ляснув у долоні.

— Приготуйте частування моєму гостеві. І погукайте Азазіла.

Конрад не знав, хто такий Азазіл, але здогадався, що це саме та людина, яка йому потрібна.

Розділ 12

ФЕДАЙ

Той, хто думає про смерть, забуває про клопоти.

Арабське прислів'я

Тут, у гірському Леванті, розташована фортеця, одна з багатьох, де живуть ісмаїліти. Ця фортеця зветься Бахрін, а франки охрестили її Орлине гніздо. До неї веде лише одна гірська стежка і здобути фортецю неможливо.

Коменданта Бахріна Хасана ібн Халлафа бояться всі навколо, бо йому підлеглі федаї — «ті, що жертвують собою». Ще їх називають «хашашини» — «задурманені гашишем»; франки перекручують це слово на «ассасини». Федаї, хлопці, що дістануть навіть шайтана з пекла, наганяють на всіх дикий жах. Лише Рашид не боїться федаїв та їхнього зверхника, бо він сам найстрашніший федай на прізвисько Азазіл — ангел смерті.

Батько Рашида був купцем. Справи йшли не дуже, часто-густо на п'ять дирхем прибутку припадало шість дирхем витрат. Улюбленим прислів'ям батька було — «Краще швидкий збиток, ніж повільний прибуток». Тому не дивно, що через деякий час він зубожів украй і мусив віддати свого восьмирічного сина ісмаїлітам — усе краще, ніж вмерти з голоду.

А порядки в Бахріні суворі. Хлопчаків навчали лише двох речей: володіння зброєю та зубріння сур. Перевагу віддавали першому, а якщо ти знаєш: «Ла іллаха іл Аллах! Мохамед русул Аллах! Нема бога крім Аллаха! Мохамед пророк Його!», то і добре. Зрештою, Хасан ібн Халлаф вимолить кожному своєму вірному слузі місце в раю. Те, що комендант з Аллахом на короткій нозі, знали всі.

Захоче Хасан нагородити свого вірного федая: дасть чарівного питва, сотворить молитву — і розплющиш очі вже в раю. Гурії не гірш самої Сокейни[43] тебе всіляко задовольняють; хоча це і небесні створіння, але… реальні, все у них справжнє. Інколи таке виробляють, що і в маренні не присниться. Вина п'єш досхочу. Це там, на грішній землі, за таке голову відрубають. А тут — рай! Щоправда, у раю довго затримуватися не можна. Знову заснеш — і прокинешся у похмурій гірській фортеці.

Та невимушена легкість, з якою комендант Хасан відправляв своїх слуг у потойбіччя і повертав звідти, вселяла у кам'яні серця воїнів такий неймовірний жах і водночас таку величезну шану, що накажи він покінчити з собою — кожен федай зробив би це, не вагаючись. Колись і Рашид так сліпо вірив йому…

Уперше молодий федай одягнув білу туніку та підперезався червоним пасом[44] у сімнадцять років. Комендантові здалося, що один із купців приховав від нього кілька динарів, і відправив хлопця покарати зухвальця.

Життя поза межами мурів вже саме по собі скидалося на рай. Навіть таке нікчемне містечко, де жив бідолашний купець, вигравало в порівнянні з Бахріном. Утім, тоді Рашид не мав часу насолоджуватися краєвидами. Вистеживши безталанного Ашшаба[45], федай завдав тому смертельного удару кинджалом, як наказали. Торговець помер одразу ж, не встиг навіть злякатися. На його обличчі не було переляку, а лише безмежне здивування: «За що?» Рашид без перешкод повернувся до гірської оселі. Та обличчя купця ще багато днів виринало із глибин пам'яті, не даючи спокою.

Кінець у всіх федаїв один — смерть за віру! Бо рано чи пізно охоронці твоєї жертви виявляться спритнішими і доведуть, що недарма їм платять грубі гроші. Справжній федай не помре від старості: на два-три вдалих замахи завжди трапляється один невдалий. Щоправда, можна закінчити вишкіл федаїв і прожити довго, залишаючись у фортечній варті. Однак у такому разі федаєм тебе не назвуть.

Рашида після вдалого замаху зарахували до загону «справжніх федаїв», отже, він уже був приречений. Та доля посміхнулася йому.

До Бахріна приблудився один індус, тхаг. Тхаги — ще більш жорстокі та безжальні, ніж федаї. Живуть вони у квітучій Індії і поклоняються богині Калі, а точніше її темному втіленню — богині Бахвані. Навіть звичайна жінка у гніві страшна, а що вже казати про богиню. Спосіб поклоніння їй простий; головне, як вчив гуру, — виконувати її заповіт: «Вбивайте, вбивайте, вбивайте — заради миру на землі». Якщо дотримуватимешся цієї заповіді, тобі відкриється Велика Істина у всій її цнотливості.

Завдяки доступності поклоніння Бахвані знайшло своїх прихильників серед людей будь-якої віри. Молись хоч шайтану, але вчасно принось жертви богині. У пору дощів тхаги виходили на полювання…

Труп закопували на місці вбивства. Вбивця викопував своїм заступом яму і клав туди ще тепле тіло жертви, вміло задушеної хусточкою. Заступ для тхага — сакральна річ, святіша від Корану та хвиль Гангу. Клятву вірності, сміливості та мовчання давали тхаги саме на своєму заступі, а хто її порушував — умирав за тиждень.

Жертви вибиралися випадково. Вбивайте, вбивайте, вбивайте! Однак інколи гуру міг натякнути, що смерть такого і такого може бути особливо приємна богині.

Тхаг завзято й наполегливо йшов через жертви до, як він вважав, найвищої істини. Врешті-решт гуру зізнався…

Істина, Велика Істина була болісною. Немає ніякої ні Бахвані, ні Калі, а є лише особливий вид руху, внутрішньої сили людини. Взагалі богів немає, то все казки та забобони. Життя дає насолоду лише тому, хто пам'ятає про смерть. Як вийшла людина з пороху, так у порох і повернеться. Так що хапай за життя від цього світу все, що прагнеш.

Бідний тхаг. Він не виніс таких відвертих зізнань свого вчителя і в розпачі тут же його придушив. Потім дременув світ за очі, подалі з Індії, де за ним розпочали полювання як слуги раджі, так і колишні брати по вірі. Лише дивом тхагу пощастило уникнути смерті, але він тяжко захворів.

Комендант Хасан спочатку хотів використати приймака у власних інтересах, та потім махнув рукою на цю безнадійну справу: що можна вимагати від людини, яка за день-два сконає?

Рашид узявся доглядати цього чоловіка. І не пожалкував. За ті декілька місяців, котрі він виторгував у смерті для індуса, вдячний тхаг навчив його досконалого володіння хусточкою, а головне — відкрив шлях у іншии світ, утаємничив у мистецтво зосередження, зосередження до такої міри, що душа облишала грішну землю і мандрувала у по-тойбіччя.

Коли тхаг усе-таки помер (хай Аллах упокоїть його душу!), Рашид узявся вдосконалювати це своє вміння, що, без сумніву, допомогло йому вижити. Рашид став єдиним серед своїх однолітків-федаїв, хто перейшов межу тридцятилітнього віку. На його рахунку було близько трьох десятків вдалих замахів. Найславетніша справа — вбивство багдадського візира Нізама аль-Мулька, якого ісмаїліти прозвали Шакалом шайтана за сліпу ненавість до їхньої секти. Аль-Мульк кусав їх де тільки міг, здавалося, що перемога у нього в руках. Та вдалий удар Рашида не дав честолюбним намірам візиря справдитися.

Із самої столиці хашашинів-ісмаїлітів, від самого Сейдна Хасана-ібн-Шабата, Старця Гір, приїхав до Бахріна гонець із словами схвалення та задоволення. Тоді ж комендант Хасан уперше відчув страх перед вірним Азазілом.

Підлестити або ошукати Рашида стало неможливо. Араби кажуть: «У світі існують три задоволення: їсти м’ясо, їздити на м'ясі та пхати м’ясо в м’ясо». Рашид від усього того відмовився, бо це заважало йому зосереджуватися. їв він тільки рослинну їжу, пив джерельну воду, ні з ким не спілкувався, уникав спокус. Навіть від карооких гурій відмовився, бо були то зовсім не гурії, а повії. Вся хитрість коменданта полягала в тому, щоб напоїти довірливого федая сонним зіллям і занести до внутрішнього двору, куди простим смертним вхід суворо заборонено. Наївний хашашин очунював у товаристві наложниць, а потім через сонне зілля повертався до холодної казарми, щиро увірувавши, що був у раю.

Цей викритий обман розвіяв віру Рашида в коменданта, мов вітер ранковий туман. Світ цей примарний, міраж, а Хасан ібн Халлаф — брехун. За таких обставин відійти у потойбічний світ, потрапити у рай — твоя власна справа. Щодня треба зосереджуватись, вивільняючи свій дух усе далі й далі від тіла у пошуках власного світу. Не слід одразу далеко відпускати своє єство у невідоме, бо дух може заблукати і не повернутися. Мандрівка ж лабіринтом всесвіту аж до кінця часів — гірше за пекло.

Одночасно з вивільненням духу Рашид намагався замирити свою плоть, морив себе голодом, вивільняв своє Я і чекав. Чекав на смерть. Смерть не від ножа ката, а як прояв найвищої свободи. Та смерть також не поспішала…

Одного дня до помешкання Рашида увійшло кілька федаїв. Вони обережно підхопили його попід руки і потягли до коменданта, бо сам він уже не в змозі був поворухнутися. Несподівано Рашид зрозумів: ось воно! Йому надається можливість звершити таке, після чого весь світ може захлинутися у крові, а Смерть особисто забере його і посадовить по праву руку від себе.

…У келії Хасан був не один, а з кяфаром. Комендант з гостем уже домовилися, «що жирне курча ножа чека», коли занесли напівживого Рашида.

— Оце і є ваш найкращий федай? — з обуренням у голосі запитав невірний. — Та на першому-ліпшому цвинтарі я накопаю з десяток таких федаїв.

Рашид утупив погляд у гостя.

— Жоден із тих, кого ви викопаєте, не візьметься за справу усунення шейха Раймунда.

Кяфар неймовірно здивувався, а комендант Хасан задоволено засміявся.

— Що я вам казав, шановний? Коли Рашид народився, сам шайтан пролітав над ним, та ще й крила звісив, — комендант був радий спекатись федая, що став некерованим, а тому не жалів хвалебних слів. — Рашид сміливий, має живий розум, словом — небезпечніший, ніж скорпіон за пазухою! — остання фраза прозвучала з притиском. «Скорпіона боїться, а сам зі зміями живе», — подумав Конрад.

А Хасан тим часом продовжував:

— Рашид допоможе вам, але Великий Старець Гір сподівається, що борг буде повернуто.[46]

Три тижні федай пив юшку і набирався сил. Лише після цього спільники рушили до Едесси.

Розділ 13

ЗАМАХ

Іди на собачий гавкіт, а не на виття шакала, і ти прийдеш до житла, а не в пустелю.

Арабське прислів'я

Едесса — гарне та багате місто, окраса лицарських надбань на Близькому Сході. Чого тільки немає в Едессі: і міцні мури, і розкішні східні базари, і величні храми.

О, храмів тут багато! Бо Едесса є, певно, одним з осередків віри у Леванті. З давніх-давен це форпост християнства, саме звідси благодать Божа полилась на Візантію, щоб потім повернутися у вигляді ортодоксального православ'я.

Крім православних, тут багато єретиків. Сильні несторіанці, що стверджували єдність людського та Божого в Ісуса Христа. їм вторили монофізити, переконані у боголюдськості Христа, але не згодні, що Діва Марія — звичайна жінка. А яковіти, севіліани, аріани, євтихіани, мариніти, назаріяни? Вони також були в чомусь не згодні з ортодоксами, також посіли своє місце в палітрі віровчень.

Довгий час Едесса підкорялася багдадському халіфу, і чимало мечетей було збудовано в цей час. Мусульмани терпимо ставилися до християн, бо відомо, що Іса, якого кяфари звуть Ісусом, був найвеличнішим пророком Аллаха. Після Мухамеда, звичайно. І саме в Едессі зберігається убрус — рушник, яким утирався Іса і на якому залишився його нерукотворний образ. Убрус був святинею як християн, так і мусульман. Можливо, саме ця спільність у поклонінні убрусу не довела едессців до братовбивства. Хоча злі язики пустили плітку, що справжній убрус ще двісті років тому імператор Костянтин вивіз до Царгорода як військовий трофей, віруючі заперечували: вивезли тільки копію, а сам убрус, молитвою тодішнього єпископа Павла, повернувся у місто.

Були в Едессі, як і в кожному порядному місті, всюдисущі іудеї, що пристосовувались до будь-якої влади, жили й багатіли.

Громада латинів до часу найменш численна. Вона складалася з декількох десятків пілігримів. Після захоплення міста воїнами Христа вони зміцніли, почали наступ на всіх схизматиків. Не варто говорити, що майже всі латини були рішуче налаштовані, симпатизували тамплієрам, всіляко їм допомагаючи. Едесса почала захлинатися у крові.

Та прийшов новий володар, граф Раймунд, який бачив згубність таких дій. Він відновив свободу — віковічне право едессців сповідати віру, яку сповідали їхні предки, та почав патронувати торгівлю, чим врятував місто від занепаду. І мешканці міста підтримали енергійного графа, графство продовжувало існувати серед бурхливого мусульманського моря.

Католики відступили у тінь, але не змирилися. Вони мріяли про смерть ненависного графа, не усвідомлюючи, що з загибеллю Раймунда їхні голови полетять під мечами саладинських вояків.

Конрад зненавидів Раймунда ще до того, як перший раз побачив, бо вороги ордену — це і його вороги. Рашид же не відчував до графа жодної ненависті. Просто виконував свою роботу. Дивлячись, як Конрад казиться від люті, небезпідставно підозрював у ньому — навіть не язичника, ні! — звичайнісінького безбожника, бо тільки безбожники вміють так ненавидіти.

Рашид намагався в цьому місті, де так часто говорили про любов до ближнього, втрапити у цю хвилю любові. Тому став жебраком.

Думаєте, жебрати легко? Де ж пак! Це справжнє мистецтво. По-перше, треба виглядати так, щоб тебе жаліли. По-друге, вміти говорити такі слова, які б пройняли цих жорстокосердих воїнів, скнарих купців, поважних матрон, затурканих фелахів — словом, юрбу.

Здавалося б, каліку мають жаліти. Та ні! Ти вимахуєш обрубком руки або милицею і репетуєш, що тебе покалічили саладинові посіпаки. Від правовірних у такому разі й драхми не діждешся. Почнеш волати про зарізяк-кяфарів — і добрий християнин у твій бік навіть не плюне. Ти їм: я за вас кров проливав, а вони: тю, шановний, ми ж цього не просили, сиділи б краще вдома. Та я був найкращим лучником барона дай-Бог-пам'яті якого! А тобі: стріляв би гірше, давно б халвою багдадською об’їдався.

Тому краще пустити сльозу, сказати, що рука всохла від тяжкої роботи, дружина померла, а старшенький не піклується про батька. Дочка — повія, безчестить рід. А молодшеньких… Скільки ж їх? Це не важно, головне, що з ранку починається: «Тату, дай ї-їсти! Хоч щось у рота вкинути дай!»

Тут люди добрішають. Немає у світі нічого приємнішого, ніж муки ближнього. А звіроподібний вояка ще пустить сльозу, як почує про діточок. У нього вдома їх із десяток, а ще більше по завойованих містах. І рука несвідомо тягнеться до гаманця у пошуках дріб'язку. От шайтан, дрібних же монету мене й немає. Кріпись, небораче. Бог подасть.

А хтось пожертвує останні гроші. Не перевелися ще такі. Один розчулений єпископ писав: «Жебраків треба знищувати, бо жертвувати їм боляче, а не жертвувати — також боляче».

Жебрацтво — ремесло, чийсь шматок хліба. Якщо поставити його на широку ногу, то вийдуть грубі гроші, вирішили якісь розумні голови і створили жебрацький цех. І платять жебраки цехмейстрам, а ті — каді та суддям, щоб не гнали бідолах у три шиї.

Коли Рашид почав жебрачити, то ледве не був розшматований натовпом калік, юродивих і хворих. Одна стара карга мало не видряпала йому, справжньому федаю, очі, бо, бачте, став на її місце. Негайно довелося, використовуючи зв'язки Конрада та хабарі, викупити місце жебрака біля головного собору. Це було першим кроком Рашида до здійснення свого задуму.

…Нарешті настав день Різдва. Ще вдосвіта потягнувся народ християнський до церков. Жебраки вже були тут. Рашид посилено працював ліктями, протискуючись до церковного входу. Де ті кляті помічники? Ага, он один, а там Конрад. Десь за рогом стоять коні, варта східної брами підкуплена. Все буде добре.

Граф Раймунд з'явився у щільному кільці охоронців. Він повинен був з'явитися, бо до Бога, як і до вітру, людина ходить сама, а не посилає іншого. Посунься, кривий. Ах ти, віслючий посліде, я кому кажу — посунься! Граф роздає милостиню. Хвала Аллаху! Охоронці тіснять натовп. Щось відчули? Ну, ще зо три кроки. Моя правиця простягнута. Пода-а-айте убогому заради всього святого! Я не дворушник, чесно дотримуюсь цехового статуту — простягаю лише одну руку. Ліву не простягаю, бо в кулаці трубочка з отруйною стрілою. Ближче… Ближче… Все!

…Зойк, що прокотився над юрбою, дав зрозуміти Конраду — справу зроблено. Рашид не міг схибити, а пріор тим паче. Два трупи — і кінці у воду. Що може бути краще?

Треба негайно зникати. Всюди метушня, крики. Кіннота розсіює натовп, хтось когось ловить. Ха-ха, запізно, шановні!

Втікаю з площі разом з усіма. Де коні? Певно, той йолоп, якого призначили стерегти коней, вже здимів разом із ними. Ну що за нікчеми у місцевій філії Храму! Навіть дрібниць не можна їм доручити!

Усі міські брами вже зачинені, і сьогодні з міста не вибратись. Треба йти до шпиталю. Пересплю ніч — і геть! Кричать: «Вбито хашашина!»

Про мою участь у цій справі знає тільки пріор, а Рашид уже цілується з гуріями. Хоч цей шмаркач-конюх міг і здогадатись про щось. Тікати. Поки що до шпиталю.

…Шпитальна келія невелика. Дві грубі дерев'яні лави, стіл. Вузеньке віконечко. Міцні двері. Сусіда по келії— старий смердючий дідуган. Молиться. Вже глупа ніч, а він молиться. Чи заснеш ти нарешті?! Що, Бог? Ось тобі в зуби, щоб не згадував ім'я Боже всує. Кривава юшка. На ще! Ну, де твій Бог? Чом він мене не покарає?

Що ти там скиглиш? Ах, він уже мене покарав… Відібрав у мене розум? Отримуй ще! І— геть звідси!..

…Я вже задрімав, а це знову ти, старий мерзот… — Слова Конрада перетворилися на хрипіння, бо якась дужа рука вхопила його за горло.

— Рашиде?!

— Так, це я, свиняче вухо! Ти зрадив мене!

— Пусти, задушиш. Як ти вибрався?

— Твоїми молитвами. Хотів позбутися мене, Азазіла? — Рука ще міцніше вчепилася в горло. Конрад намагався прийти до тями.

— Ні, Рашиде, ні! Це помилка. Хлопчисько-ко-нюх утік, і я…

— Певно, він нас виказав. — Федай відпустив тамплієра. — По всій Едессі носяться ці навіжені уруси.

— Я вже давно молюсь, щоб вони здихали ще в колисці. — Комтур ковтав повітря, як риба на піску.

Раптом Рашид схопився на ноги і почав вслуховуватись у нічні звуки.

— Тс… Усе. Сюди йдуть. Чую тяжку ходу воїнів. Треба тікати. — Рашид сипонув прокляттями і кинувся до віконечка, намагаючись пролізти. Він худий, може, і вдасться. Конрад вискакує у темний коридор, б'є першого нападника кинджалом в обличчя. Але інші кидаються до нього і валять на долівку. З келії долітає передсмертний хрип Рашида. О, він живим не здасться…

Розділ 14

ПОЄДИНОК ЧЕСТІ

I скинений був змій великий, вуж стародавній,

Що зветься диявол і сатана, що зводить всесвіт,

I скинений був додолу, а з ним і його янголи були скинені.

Об'явлення св. Івана Богослова

…Сарацини навіть не встигли нічого второпати, як загін хрестоносців узяв їх у мечі. Данько наскочив на одного з охоронців шейха і поцілив йому мечем у груди. Той зойкнув і впав під копита власного коня. Бусурмани ще намагалися опиратись, репетували: «Аллах!», та справу вже було вирішено. Бойовий клич русів «Слава!» перекривав передсмертні зойки ворогів…

За хвилю все скінчилося. Данько перевів подих і раптом побачив, що ж вони відбили у бусурман.

Це було не золото, паволоки або оксамити. Це були жінки, одягнені по-франкськи. Вони стояли непорушною групкою під час бою. І дивно, жодна стріла, жоден спис не полетів на них під час бою.

Одна з жінок помітила, як хлопець дивиться на них, посміхнулася і зняла свою білу хустку. Пишне золоте волосся розсипалося в неї по плечах. Лице жінки, хай вона і не була красунею, світилося радістю й спокоєм, здавалося таким гарним та одухотвореним, що молодий воїн замилувався нею.

— А добре ти сьогодні бився, друже Данько! Молодець! — До Данька під'їхав Убийвовк.

— Спекотно, — хлопець зняв шолом. — А що це за жінки? Бранки зі шляхетних родин? Чому бусурмани їх так стерегли?

— Подобаються? — Боримир хитро посміхнувся. — Вони такі ж шляхтянки, як і ти. Глянь на їхні руки. Це пралі.

— Пралі?!

— Ти, парубче, хоч і вмієш махати мечем, а зовсім ще зелений у військовій справі. Та ці пралі нам дорожчі за цілу сотню кнехтів. Ще й усіх повій віддамо за раз. Якби не вони — все б Христове воїнство давно погризли б воші та забрала б якась трясця. Кожен місцевий воєвода краще віддасть півобозу, але праль своїх збереже. Бусурмани ж їх ловлять та на своїх шейхів міняють.

Франкська красуня з викликом подивилася на Данька. Той не витримав її прямого погляду і опустив очі.

— Що, хлопче? Це тобі не з бусурманами різатись! Га-га! А ти вже і спасував. Чого? Діло молоде! — Боримир змовницьки підморгнув.

— Не хочу я.

— Що, чекає тебе хтось? Кинь! Уже давно видали дівку заміж!

Ніхто Данька не чекав, як не гірко у цьому зізнаватися. Ярина? Давно вже забула ту скороминущу їхню зустріч. А бояриня Світловида? Та вона навіть не впізнає його, коли зустрінеться з ним віч-на-віч. Хто він, а хто — вона. А мо, вона пішла в монастир після смерті чоловіка? У Бога наречену не вкрадеш!

— Спекотно, — Боримир подумав, що його друг образився, і перевів розмову на інше. — І бої стають дедалі запеклішими. Бачу, не втримати нам Едесси. Клятий Саладин, чорти його забирай, взяв нас у міцні лещата.

— Нічого, граф Раймунд дасть бусурманам прочухана. Та й поміч, кажуть, близько.

— Поміч? Річард Англійський носить воду решетом: тільки захопить одну фортецю, як бусурмани візьмуть другу. Так і борсається туди-сюди, а до Єрусалима — зась! Франки після від'їзду короля Пилипа думають накивати п'ятами. А німці після смерті Кривавобородого вже чкурнули до фатерлянду.

— Кривавобородий вмер?

— Ба, та ти й не чув, — здивувався Боримир. — Утопився ще під час переправи, слава Богу, — і зловтішно додав: — Тепер його святим не зроблять.[47]

— А куди ми зараз?

— До Едесси. Нас замінить інший сторожовий полк, із франків. На Різдво Раймунд хоче зібрати все військо.

Загін, не гаючи часу, потягнувся до столиці графства, бо хоча ця земля належала графові Едесському, справжніми господарями на ній почувалися Саладинові воїни. Прикордоння починалося одразу за фортечними мурами.

Ще завидна русичі дісталися до Едесси і були дуже здивовані тим, що брама вже замкнена, а на мурах перегукуються вартові.

— Чи часом не сталося чого? — захвилювався Убийвовк. — Ось так, ні сіло, ні впало завидна зачинити ворота? Поїду, дізнаюся…

Охорона довго не пускала русичів у місто, мляво огризаючись на лайку воїнів. Нарешті з'явився шевальє Гастон де Брієн, права рука графа, і загін пропустили. Ось тоді стало відомо про причину ужиття надзвичайних заходів. На графа було вчинено замах, тому вся гвардія залучається до пошуку нападника та його можливих спільників.

Дружина розсипається на десятки і починає перевіряти заїзди та шпиталі, шукаючи сарацина, котрий жебрачив біля головного собору. Водночас перевіряються всі мандрівники та купці.

Данькові здавалося, що їхні пошуки марні — федай давно десь причаївся і навряд чи знайдеш його, навіть перевернувши місто догори дриґом. Та впертий Боримир Убийвовк ішов по сліду, мов хорт, і не давав спокою: хутчіш, хлопці! Він десь тут, я відчуваю…

Уже глупої ночі доля посміхнулася переслідувачам. На кривулястій вулиці, що гадюкою звивалася десь на околиці, русичі помітили невиразну постать людини. Під'їхавши ближче, Данько розгледів літнього чоловіка, що беззвучно плакав, втираючи побите обличчя. За інших обставин на нього ніхто б не звернув уваги, але Убийвовка наче щось підштовхнуло. Перекинувшись із дідом кількома реченнями на суміші франкських та місцевих слів, ватаг повернув коня.

— Поїхали до шпиталю Іоанна Хрестителя. Здається, там той, кого ми шукаємо.

— Там той, хто відлупцював цього старого злидня. Чого ми маємо туди їхати? — невдоволено промимрив хтось із русичів. Втома давала себе узнаки; провівши понад добу верхи, усі страшенно хотіли просто впасти й заснути. Та Боримир негайно зупинив навіть цю несміливу спробу непослуху.

— Такий мій наказ! — і вже трохи спокійніше додав: — Назагал шпиталь Іоанна дуже тихе місце, там доживають свої дні старі та немічні люди. І якщо там хтось чинить бешкет, то це підозріло.

Чуття не зрадило Убийвовка. Під час обшуку шпиталю з однієї келії вискочив озброєний чоловік і поранив руського воїна. Та інші негайно повалили його на підлогу. Поки нападника приборкували, Данько увірвався у пітьму келії, із якої той вискочив. Долі борсалися два тіла, і знайомий голос хрипів: «На поміч!» Роздумувати було зайве. Хлопець вихопив кинд жал. Лиш на якусь мить рука зі зброєю завмерла, поки розум молодого воя благально звертався до Нього: «Боже, направ!», і Данько не схибив…

Відтягнувши вбік труп ворога, він схилився над Убийвовком. Той був живий, але втратив свідомість, ледь не задушений супротивником. Федай намагався відправити старого воїна на той світ за допомогою нашийної хусточки і мало не досяг свого. «Ти диви! Ганчірка, а теж може стати зброєю», — подумав тим часом Данько. Миготів каганець. Шпитальний служка тремтячими руками подав кухоль води. «Очуняє», — глянув на бойового побратима.

* * *

— …На підставі всього вищесказаного я роблю висновок, що вся ця історія, всі ці обвинувачення є просто вигадкою деяких слуг вашої світлості та нещасливим збігом обставин. Сподіваюсь, добра слава брата Конрада і незаперечний авторитет нашого ордену, котрий не раз у тяжкий час приходив на поміч Едессі, переконають вас у невинності нашого вірного лицаря, а всі звинувачення виявляться звичайним непорозумінням. Амінь, — представник храмовників вклонився й зробив крок назад, до тісних рядів воїнів Храму.

Граф Раймунд Едесський сидів на своєму троні в аудієнц-залі. Голову його прикрашала графська корона, і лише зараз він усвідомив, яка вона важка. Раймунд слабував після замаху. І хоча отруту майже одразу відсмоктали, а лейб-лікар пустив зайву кров, вже подейкували, що графу три чисниці до смерті. Просто перед ним стояв храмовник, якого сторожа схопила разом з хашашином. На жаль, убійник уже покинув цей світ і правди не дошукатися. Недарма цей тамплієр так сміливо дивиться на нього, графа Едесського. Можливо, відчуває підтримку, яка могутніша за владу графа навіть у власних покоях.

—І все одно, пане пріор, мене гризуть сумніви, — тихо вимовив граф Раймунд. — Чому ваш брат опинився у шпиталі поряд з хашашином, чому вчинив опір і чому приховував свою приналежність до ордену Храму? Вам не здається, що дуже вже багато цих «чому»? — погляд графа, мов стріла, вп'явся в обвинувачуваного, але той залишився незворушним. Знову вихопився пріор.

— Наш брат вже давав детальні свідчення з цього приводу шевальє Гастону де Брієну, — заторохкотів він, боячись, щоб Конрад випадково не бовкнув якусь дурницю. — Що ж до таємничості… Річ у тому, що брат Конрад виконує особливі доручення і підзвітний у своїх діях лише гросмейстерові ордену Храму або ж самому Папі Римському, Його Святості Інокентію. Ось булла з цього приводу, — пріор передав сувій почту графа і вклонився, як помітив граф, не так шанобливо, як передбачав етикет.

Граф знову глянув на храмовників і помітив, що їхні білі плащі вкрилися пилюкою і набули бруднуватого відтінку. «Сіроманці, справжнісінькі сіроманці». Раймунд не сумнівався, що брат Конрад причетний до замаху на його особу, а значить, має умерти. Але володар Едесси був політиком, і чуття політика віщувало недобре. У разі його смерті місто залишиться без захисту й допомога храмовників, котрі так турботливо нав'язують себе в захисники, буде не зайва. Васали це розуміють. Накажи граф стратити цього нахабного комтура, чи послухають вони, прирікаючи себе на неминучу загибель? Раймунду стало не по собі. Не смерть лякала, лякала можливість непослуху і зради у таку скрутну хвилину, коли він безпомічний і згасає мов свічка.

Але внутрішній голос графа не заспокоювався. Заглушуючи голос розуму, він вимагав помсти. І Раймунд не мав сили йому опиратися.

— А що може сказати сам комтур на своє виправдання? — звернувся Раймунд до обвинувачуваного. Конрад, вже досить оговтавшись, із викликом глянув у очі володаря Едесси. Тамплієрові обридла ця гра у піжмурки. Слід показати васалам, хто є справжнім володарем Едесси. Графу слід уже потурбуватися про інший світ. Свої думки Конрад мало не вимовив уголос, але стримався і сказав зовсім інше.

— Ваша світлосте! Присягаюсь, що я ніколи не зраджував ідей ордену Храму, не порушував жодного його закону. Не мені, не мені, а імені Його! І хай будь-хто прийме мій виклик, якщо сумнівається у цьому! — І бойова рукавиця комтура полетіла під ноги васалам графа.

Це був дошкульний удар. Конрад клявся іменем Храму, а хто б насмілився сумніватися у святості ордену, освяченого самим Папою? Конрад не міг з мечем у руках захистити свою честь, кинувши виклик Раймунду, бо схрестити зброю з немічним — верх блюзнірства. Однак запропонувати іншим викликати себе на двобій — хіба не тріумф, бо хто ж наважиться?

Раймунд у безсилій люті закусив губу: вірні васали зробили вигляд, що не зрозуміли більш ніж прозорий натяк.

Раптом із гурту лейб-гвардійців вихопився молодий воїн і впав на одне коліно перед графом, поштиво схиливши голову. Раймунд одразу впізнав його: саме він полонив Конрада.

— Говори! — милостиво дозволив граф Едесський.

— Ваша світлосте! Я ні на мить не сумніваюсь у винуватості комтура Конрада, і якщо тільки поєдинок може вирішити його долю, то я приймаю його виклик! — Данько підхопив із долівки так недбало кинуту рукавицю.

Вчинок Данька був несподіваний для всіх, у тому числі і для русичів. Конрад скреготнув зубами: у нього забирали моральну перемогу. Раймунд задоволено примружився — саме Провидіння мститься за нього!

Першим отямився пріор. Кинувши лиховісні блиски на комтура — «Добалакався, дурню!» — він відчайдушно вступив у новий словесний герць.

— Ваша світлосте! Маю надію, що ви розсудливо поставитесь до нерозважливих слів вашого найманця і вгамуєте його запал, — пріора можна було зрозуміти: навіщо піддавати славу ордену навіть найменшому ризику, коли за кілька тижнів вся Едесса впаде до ніг Храму, мов стигле яблуко.

— Чому ні? — граф Едесський був сама доброзичливість. — Якщо судовий розгляд можна завершити тільки в такий спосіб…

— Однак ваш вояк — схизматик, до того ж низького роду. Чи личить шляхетному лицареві Конраду Гуннару із Нідервальду виходити з ним битися? — пріор, здавалося, грав напевно.

— Воїн, що б'ється за святу віру у Леванті, не може вважатися схизматиком, чи не так? А щодо низького походження… Даніель, — звернувся граф до Данька, — підійди ближче і стань на коліно. — Граф видобув меч і поклав його на праве плече русича. Це коштувало Раймунду величезних фізичних зусиль, але він намагався ніяк не виказати це. — За вірність і мужність, — голос графа трішки хрипів, — я, Раймунд Едесський, своєю владою надаю тобі титул шевальє[48] і дарую тобі замок Шато де Шевальє[49] у вічне володіння. Амінь. — Дихав Раймунд важко, холодний піт виступив у нього на чолі.

— Мій володарю! Дякую вам за довіру і присягаюсь бути вірним аж до скону, — голос Данька був трохи схвильований, але потиск руки, що підтверджував вірність сюзерену, був міцний.

По залі пробіг шепіт. Шато де Шевальє, що межував із землями сарацинів, був суцільною руїною, де поночі вили шакали, а довколишні села ще то-горіч вщент спалені саладиновим воїнством. Даньковий титул був пустим звуком, за який він мав розплачуватися кров'ю. Та кого це хвилювало? Граф жадав помсти!

До поєдинку Данька споряджав особистий зброєносець графа. Коли русич переступив поріг зброярської кімнати володаря Едесси, у нього просто розбіглися очі. Чого тут тільки не було! Раймунд добре знався на зброї і не шкодував грошей на її придбання.

Різноманітні обладунки, дорогі дамаські та толедські мечі, багатий вибір кинджалів (як східних, так і західних), чеканів, бойових сокир, палиць, списів та іншого спорядження справжнього лицаря. На хвилю Данько навіть позаздрив графові. Для воїна зброя — це його душа, його частка, його внутрішній світ, а не просто знаряддя вбивства.

Спочатку зброєносець допоміг новоспеченому лицареві одягти гамбуазон — хітон для пом'якшення ударів. Мереживо стальних кілець приємно облягло тулуб. Поверх кольчуги Данько одягнув кілька металевих пластин, і зброєносець міцно затягнув ремінці — цю «подвійну» броню русичі підгледіли у степовиків. Шолом і палицю Данько залишив свої, а ось щит довелося шукати новий. Після недовгих роздумів Данько зупинив свій вибір на щиті візантійського зразка, однак зробленому на Русі — на це вказувало зображення палаючого сонця. Хто був той майстер, невідомо. Але він добре потрудився. Хай сонце замінить молодому лицареві герб, якого той ще не мав.

Потім Данька відвели у замкову каплицю і залишили там самого.

Хлопець став навколішки, та молитва, що мала зірватися з його губ, залишилася несказаною. До кого мав звертатися він із проханням захистити справедливість та дарувати перемогу? До Даждьбога? До Ісуса? До Аллаха?

Ось так, катуючись невідомістю, Данько і простояв на колінах, аж поки за ним не прийшли. Час.

Тричі заревли труби, й герольд проголосив, що на ристалище викликаються шляхетні лицарі Конрад Гуннар із Нідервальду та Даніель де Шато де Шевальє. Бійці б'ються пішо, палицями, на смерть. Данько свідомо вибрав саме такі умови поєдинку, користуючись правом позивача: верхи, як з'ясував Убийвовк, Конрад був сильніший.

Уже перед тим, як русич мав ступити на поле бою, до нього востаннє нахилився Боримир.

— Хлопче! Я не хотів тобі спочатку говорити, але… Славута з Веприка, ну той, рудуватий… Божиться, що впізнав твого супротивника. Це він був з убійниками твого боярина.

Данько примружив очі.

— Що ж, тим краще. Хай Бог розсудить нас! — І зробив крок назустріч своїй долі.

Знову бугаячими голосами заспівали труби чиюсь останню пісню — і замовкли, дозволяючи тиші напруження різати слух.

Бій на палицях — не миттєвий кінний герць, коли переможений перед смертю не встигає навіть злякатися. Бій на палицях прийшов із сивих давен, коли люди кийками лупцювали один одного за шмат м'яса чи жінку. Є в такому поєдинку щось невимовно дике, варварське; тому тамплієри гаряче його заперечували як негідний шляхетних людей. На це люди графа відповідали: а як же славний лицар Ренвар, про якого складено стільки балад? Він віддавав палиці перевагу навіть перед мечем!

Бійці почали сходитись. Кроки за три Конрад зловтішно вигукнув:

— Чи сповідався ти, нещасний, перед поєдинком? Чи потурбувався про свою дідизну?[50]

— Не переймайся тим. У пеклі тобі вистачить і своїх клопотів, — не залишився в боргу Данько.

Бій розпочався.

Конрад не боявся смерті і свято вірив у перемогу. У свої удари він вкладав усю злість на нідерменшів, що так нахабно рвалися до тих самих висот, що й вищі люди.

Данько ненавидів Конрада. Ненавидів не тільки як супротивника, але й як носія червоного хреста на білому тлі. Червоного, як кров Левка, як кров Лизогуба, як кров невідомих братів, що гинули у німецькій неволі.

Супротивники були варті один одного. «Яке їхало, таке і здибало», — казали русичі і тримали кулаки. Тамплієри дружно молилися. Поєдинок на палицях має свої закони. Перемагає не лише сильніший фізично, а й спритніший, витриваліший, розумніший. Рухи бійців тільки збоку здаються повільними та незграбними. Насправді вони неповторно граціозні.

Після одного удару по умбону щита Данько відчув, що ліва рука вже не підкоряється йому. Та, зціпивши зуби, продовжив бій. У роті сухо, як на пательні, легені, здається, ось-ось розірвуться, мов старі ковальські міхи. Навіть щити не витримували поєдинку! А серце шалено калатало у бубон грудей.

Якоїсь миті храмовники, відчуваючи, що їхня бере гору, затягли свій гімн, струсонувши своїми горлянками вже затхле повітря.

Данько раптом із жахом усвідомив, що не витримає, ще трохи — і зламається. Сил майже не лишалося. Хотілося заволати, та судома безнадії зціпила щелепи. Руків'я палиці пекло долоні розпеченим залізом. Плутаючи язичницьку молитву і «отченаш», молодий воїн просив захисту в того, хто єдиний міг йому допомогти, створивши диво.

«Боже! Єдиний! Той, кому ми, люди, поклоняємось, але кожен по-своєму! Во ім'я Вітця, і Сина, і Святого Духа — Спаси і Збережи!»

І диво сталося. Конрад також був неймовірно виснажений і тримав щит з гербом ордену[51] трохи нижче, ніж потрібно. Коли Данько зробив свій останній удар, комтур не встиг добре прикритися. Палиця русича зачепила шолом храмовника. Дехто з глядачів навіть не помітив цього. Конрад ще мить продовжував стояти на ногах — і раптом упав горілиць, як падає підрубане дерево під своєю вагою.

Спів обірвався на півслові, зойком прокотився по лавах — і згас.

Данько протримався на ногах не набагато довше, а потім упав навколішки. Перед його очима пливли кольорові плями. Останнє, що він бачив, — це бліде, подібне до маски обличчя графа й обриси людей, що поспішали на допомогу…

…Конрад помер надвечір, так і не прийшовши до тями, хоча котрийсь із братів терпляче чекав його останньої сповіді.

* * *

…Третій хрестовий похід, незважаючи на несамовитість нащадка вікінгів та французьких графів, англійського короля Річарда Левине Серце, закінчився невдачею.

Ібрагім, провідник Конрада, дослужився до звання маршала ордену, був викритий як агент хашашинів і таємно страчений. Сам орден тамплієрів проіснував до 1307 р., коли французький король Філіп IV спокусився на гроші далеко не бідних «братів», звинувативши їх у єресі. Останній великий магістр (гросмейстер) ордену Жак де Моле прийняв аутодафе[52], але так і не зізнався, де сховані скарби ордену. їх шукають дотепер.

Інший орден, Тевтонський, який зародився саме під час III хрестового походу, процвітав аж до битви при Грюнвальді, а потім занепав. 1525 р. він перетворився на світську державу, а гросмейстер Альбрехт Гогенцоллерн став герцогом Прусським. Утім, слов'яноненависть передалася Пруссії у спадок.

Секта хашашинів ще довго плодила вбивць і наганяла жахна півсвіту. Від рук федаїв загинуло п’ять султанів, три халіфи, п'ять візирів, а також інші сильні світу цього. У 1256 р. монгольський хан Хулагу звільнив світ від цієї погані, підкоривши їхні фортеці. Однак саме слово «ассасин» залишилося в європейських мовах синонімом політичного вбивці.

Частина третя

ПОВЕРНЕННЯ

Розділ 15

ДОДОМУ!

Сонце світить на небі, —

Князь Ігор в Руській землі.

Слово…

…Данькові снився сон. Наче йде він вузькою стежкою. Навкруги суцільний морок, і тільки десь вдалині наче щось біліє. Данько підходить ближче і бачить велику кам'яну церкву, подібну до тієї, що у Царгороді. Якась сила штовхає хлопця зайти усередину, але він стримується і проходить повз неї…

— Данько, прокидайся! — хтось трясе його за плече.

— Зараз, Діду. Ще трошечки…

— Прокидайся! Бусурмани штурмують місто. Хлопець спросоння одразу не добирає, що й до чого, та це триває якусь мить. Ураз пригадується далека дорога, поєдинок із храмовником. Молодий воїн уже на ногах.

— Що сталося, друже Боримир? — Данько вже не каже йому «боярин», бо зараз він рівня досвідченому воїну. Він — лицар! А інші русичі — бойові побратими, друзі.

— Бусурмани дізналися, що граф Раймунд при смерті, ось і захотіли поживитися свіжатиною.

— Звідки ж вони дізналися?

— Звідки, звідки? Храмовники ж пішли геть із міста після того, як ти порішив їхнього фроінда[53]. А шкода. Зараз кожен меч як золото. Пішли на стіни!

Данько ледве встигав за старим воїном. А тут ще й біль у плечі — досі нагадував про себе поєдинок із німцем. По дорозі вони бачили десятки людей зі смолоскипами, озброєних абичим — списами, різницькими ножами тощо. Вони бігали від будинку до будинку і голосно горлали.

— Що вони роблять, Боримире?!

— Що-що?! Вирізують місцевих бусурман. А ні — так ті їх не пожаліють, якщо у місто ввійдуть саладинові мамлюки.

Данько забіг на фортечне забороло і ойкнув від несподіванки: від міської брами аж ген до обрію — всюди були чужинські полки. їм не вдалося взяти місто «із ходу», і зараз вони готувалися до штурму: підкотили порок[54], піднесли драбини.

Проте їхній перший штурм не вдався. Русичі та франки стріляли з луків, кидали каміння, зіштовхували драбини рогачами. То тут, то там кільком бусурманам удавалося забратися на стіну, але їх одразу ж брали в мечі. Порок застряг десь на півдорозі, бо влучні руські стрільці вибили всіх, хто його котив. Зрозумівши, що перший штурм не вдався, сарацини відступили.

Та ненадовго. За годину вони знову пішли на штурм, але вже з протилежного боку. Гастон де Брієн наказав своїм воїнам припинити охороняти браму і відбивати новий штурм.

Однак і цей штурм не вдався. Та бусурмани були завзяті. І ось вони знову штурмують браму; прикрившись великими дерев'яними щитами, підкотили порок до самих воріт і почали їх трощити.

Штурм вщух лише тоді, коли зайшло сонце. Бусурмани, наче одна жива велетенська хвиля, відкотилися до свого табору. І тут воєвода Мирослав погукав усіх русичів на нараду.

Вони зібралися в тісне коло, обступивши свого улюбленого воєводу з усіх боків. Данько одразу ж помітив, як їх поменшало. Вирушило в похід понад дві сотні, а зараз їх менше п'ятдесяти.

Ступа, обвівши усіх важким поглядом, сказав:

— Сьогодні граф Раймунд Едесський, який запросив нас до себе, вмер. Ми чесно служили йому, та, на жаль, наша угода з ним на цьому закінчилась. Нам так і не пощастило побачити Єрусалим. Але я не думаю, що ми марно пройшли півсвіту. Ми виконали свій військовий обов'язок, і тепер у нас є вибір. Або залишатись в місті до кінця і покласти на Божу ласку. Ви всі бачите, як мало воїнів захищають місто. Самі його мешканці не хочуть за нього боротися. За день, за два воно впаде. Що тоді буде з нами, важко сказати: ті, хто не загинуть, потраплять у полон… Або ж ранком усією нашою силою кинутись на ворога і пробити собі шлях мечем до Тріполі. Але може статися, що ніхто… Ніхто не побачить наступний захід сонця. То як?

— Пробиватися!..Тільки пробиватися!.. Хоч хтось, та врятується! — загули русичі.

— Я так і думав. Тепер усім спочивати. А під ранок збираємось біля західних воріт — і хай Бог нас розсудить! Чи любо вам таке?

— Любо! Любо!

— Ось і добре.

Данько валився з ніг від утоми. Зранене плече ще нагадувало про себе.

Проте він знайшов у собі сили піти до Сірого, нагодувати його, напоїти, добре вичистити. Цей кінь — трофей того незабутнього поєдинку з комтуром Гуннаром — припав юнакові до серця. Хоч і норовистий, але швидкий та гарячий, наче вогонь. Він довго не давався новому господареві. Боримир навіть пропонував продати, від гріха подалі: «Ще невідомо, що він викине під час бою!» Та Данько не послухав — і правильно зробив. Тепер вони справжні друзі.

Молодий русич поплескав коня по загривку, дав йому кусень коржа. Сірий схопив хліб своїми тепдими губами і вдячно глянув на господаря. «їж, Сірий, їж. Як то буде завтра?»

Уночі Данькові не спалося. Він лежав на ряднині і дивився на небо. А це безмежне небо миготіло сотнями зірочок. У дитинстві Данькові казали, що то не просто зірочки — то душі вмерлих дивляться на людей. Десь там далеко на нього дивилися батько і мати, Левко й Лизогуб…

— Що, Данько, не можеш заснути? — Із темряви з'явилась постать Боримира Убийвовка.

— Не можу, друже Боримир! Думки не дають заснути.

— А, може, тобі страшно? Страшно померти — ось так, невідомо де і за що?

— Може… — неохоче зізнався Данько.

— Тоді розповім я тобі одну історію.

Жив-був богатир, і звали його Аніка. Був він славетний, багато розорив церков і монастирів, нажив собі велике багатство. Прожив він триста та дев'яносто літ та все берігся смерті. Одного разу захотів богатир розорити сам Єрусалим, зібрався й пішов у похід. І десь у цих місцях зустрів він Диво дивнеє — саму Смерть: лапи у неї звірячі, тулуб конячий, а голова — людська. Злякався тут богатир та й питає: а хто ти є? А Смерть йому і каже: я єсмь Смерть! Час уже тобі, славний богатирю, і честь знати, зажився ти на світі білому. Аніка ж почав перед Смертю вдаватися до крутійства. Дам, каже, я тобі сто мішків золота, тільки відпусти мене. Та Смерть каже: ні до чого мені твоє золото. Аніка каже, що він богатир великий, — Смерть відповідає, що знала багато великих богатирів. Аніка почав проситися у Смерті: відпусти мене, а я твій лик намалюю і щодня молитися йому буду. Та Смерть відповідає: ні до чого це їй. Схопив тут Аніка палицю свою та як замахнеться! А Смерть вихопила меч свій…

Боримир замовк, ніби обдумуючи свої слова.

— І що ж далі було, Боримире? — запитав Данько.

— А що далі? Махнула Смерть мечем — і вмер наш богатир…

Боримир знову замовк. На нічному небі так само миготіли зірки. І під їх пронизливим поглядом хлопець подумки поклявся, що обов'язково виживе у завтрашньому бою. Виживе, щоб розповісти невтішним батькам боярина Левка та меченоші Лизогуба, як гідно, за віру, вмерли їхні сини.

Ранком, як тільки муедзини закликали своїх вірних до молитви, загін русичів зібрався біля західної брами. Вони вишикувалися клином, на вістрі якого був сам Мирослав Ступа. Місця одразу за його спиною було довірено Боримиру і Даньку як найславетнішим воїнам цього походу. Сірий у передчутті бою гриз вуздечку і бив копитом.

Воєвода Мирослав ще раз оглянув воїнів, перехрестився й надів шолом.

— Ну, браття, мертві сраму не ймуть!

Вони виїхали з воріт, які в ту ж мить за ними зачинили, і рушили назустріч своїй долі.

Бусурмани спочатку не второпали, що й до чого. Лише коли руські підійшли на відстань, меншу від польоту стріли, вони заметушилися. І тут загін дав шпори, і коні помчали чвалом. Бусурмани заволали й кинулися врозтіч. їм здалося, ніби то духи пустелі стрімголов летять на них, здіймаючи величезну хмару куряви.

Щоправда, шейх Абдулла, який привів до Едесси військо, одразу ж зрозумів, що то не духи, і почав скликати своїх вояк збиратися гуртом. На його наказ зібрався чималенький загін кінних мамлюків, що й перегородив дорогу звитяжцям. Вони були греблею, що мала зупинити руську хвилю.

І руська хвиля вдарила! Русичів було мало, жменька супроти цілого загону. Але за ними була сила. Наче вихор налетіли вони на бусурман — і передні мамлюки полетіли під ноги коням. Бусурмани позадкували, але лав своїх не розімкнули. Данько, прохромивши списом першого мамлюка, взявся за меч. Він рубав з плеча, із ліктя, із-за голови, ухилявся, відбивав і знову рубав та колов. Сірий скаженів, кидався на ворожих коней, чим немало прислужився своєму господареві.

Ось вже за кілька кроків від себе Данько побачив білу чалму шейха. Його охоронці мужньо відбивалися від скажених русичів. У один із моментів бою погляди Данька й Абдулли зустрілися. Це була лише мить, але її вистачило, щоб шейх зрозумів головне — руські не здадуться. Він щось загорлав — і бусурманський загін розступився. У виниклий пролом ринулась вся та ж могутня руська хвиля.

Услід русичам полетіли стріли, однак у погоню за ними ніхто не кинувся. Сарацини пішли на приступ фортеці…

Проскакавши диким чвалом кілька поприщ, Данько притримав Сірого й обернувся. За ним поспішали його бойові побратими. їх було десь двадцятеро, не більше. Серед тих, хто прорвався, хлопець не побачив ні воєводи, ні Боримира. Тепер він сам вів цей загін.

— Слава тобі, Господи! Алілуя!

Данько повів свій пошарпаний, але непереможний загін до Тріполі…

* * *

…Це була його земля! Земля батька, і діда, і прадіда, і багатьох-багатьох поколінь, що споконвіку жили тут. Грайливий вітерець ласкаво скувойджу-вав його чуб, ніжно обдував обличчя. Запах лісу й трав п'янив краще, ніж мед, а спів жайворонка насолоджував слух краще, ніж музики.

Ген там, за лісом, були Вишатинці. А від Вишатинців рукою подати до Старосілля. Чи очікує його дід після скількох років розлуки? І чи впізнає він свого онука? Данько час від часу підганяв коня, хоча Сірий і так не пішки йшов. А коня варто було б притримати, бо він, сердешний, чого тільки не натерпівся під час подорожі додому.

Загін русичів кілька місяців суходолом добирався до рідної землі і розпався на кордоні галицької землі та Валахії — більшість воїнів була саме з Галичини. Потім супутників у Данька стало ще менше, і ось курною дорогою їхав самотній вершник, що не жалів власного коня.

Назустріч Данькові йшов подорожній. Побачивши вершника, він злякано зупинився, а коли вони майже порівнялися, зняв тттапку і вклонився. Данько встиг розгледіти обличчя подорожнього і різко зупинив Сірого.

— Дід Бурмило, ви?!

Від різкого вигуку подорожній ледь не підстрибнув, ніби його кілком по спині погладили. Він злякано обернувся і знову поклонився.

— Киньте кланятись! Чи ви не впізнали мене?

— Вибачте, боярине, не признаю я вас. Зовсім сліпий став, — почав виправдовуватися дід. Бурмило мружив очі, але він стояв лицем до сонця і ніяк не міг розгледіти хлопця. Той зліз із коня, підійшов упритул.

— А тепер? — І побачивши, що дід досі шамкає губами, прийшов тому на допомогу: — Та це ж я, Данько! Діда Волхвина онук! Не впізнали?

— Слава Даждьбогу! Казав я Волхвину, що ти повернешся, а він не вірив! І ось! Та який ти став — і не впізнати! — Бурмило ніжно обійняв хлопця. — Йшов у похід — ледь вуса пробивалися. А тепер он і борода. А засмаг як! Чистий тобі половчанин! І одежа у тебе боярська. Ну як тут тебе впізнаєш!

— Справді, впізнати важко. Скільки років минуло. — Данько збирався знову скочити на коня. — Приходьте до нас увечері, побалакаємо, повернення моє відсвяткуємо. А де зараз Дід, не знаєте?

— Так це… Поховали ми його ще торік.

У Данька впало серце.

— Умер? А такий міцний був на вигляд, наче дуб. Я думав, він ще моїх онуків няньчитиме…

— Та він і був міцний. Але загинув він.

— Зірвався з дерева?

— Та ні! Зарубали його таті. Біля дупла розореного його і знайшли. Ось так зарубленого, — Бурмило показав від шиї до пояса навскіс.

Данькові стало важко дихати, він рвонув сорочку на грудях.

— Та звідки ж тут таті?! Завжди ж спокійно було! І що, не знайшли убивцю?! Це ж важлива справа![55]

Бурмило огледівся, наче їх хтось міг підслухати на безлюдній дорозі.

— Знайти то не знайшли… Бо хто ж буде шукати. А тільки ж кожен знає, що зять тіуна Ратка дуже до хмільного меду охочий.

— І що?

— А те, що мед у них завжди є, хоча угідь медових у них катма. А ще… Шульга[56] він. А Діда твого саме так і рубанули — зліва направо.

— А що ж пан Вишатич? Князю не жалівся?

— А що жалітись? Князь у нас новий, молодий.

Вишатича він на дух не терпить.

А Славута, зять Ратка, його дружинник. Ось і виходить, що бояри деруться, а холопи кров'ю вмиваються…

Данько стояв стовпом і мовчав. Бурмило кахикнув, нагадуючи про себе.

— Данько, я піду вже…

— Ні, стійте! Ходімо, покажете мені могилу Дідову.

— Та яка ж могила? То християни так ховають. А ми поклали Діда на купу хмизу та й спалили… А попіл розвіяли по вітру над річкою. Старий завжди казав: «Як помру, то розвійте мій попіл там, де я все життя…»

— Добре, Бурмило, добре. А зараз ходімо зі мною. Покажете, де Діда… Там і пом'янемо.

Розділ 16

СПІЗНІЛА ТРИЗНА

Уже бо, браття, не весела година встала.

Слово…

…Вони сиділи на камені біля згарища старого капища. Старий рибалка і молодий воїн. Перед ними лежала розгорнена скатертина, а на ній сніданок Данька — хліб, сіль, головка цибулі, солонина і два глиняні кухлики. Тут же стояв глечик ромейського вина, яке Данько віз із самого Царгорода.

Сірий пасся неподалік, із задоволенням уминаючи соковиту траву. У Данька на очі набігали сльози. Все навкруги було таке знайоме. Ось тут він грався малюком, їздив на «конику» — обтесаному кілку. А там стояла їхня хата. Боже, як це було давно! Молодий лицар крадькома змахнув сльозу і повернув лице до діда Бурмила.

— …Добрий був друг твій Дід! Завжди допоможе: і меду дасть, і хворий зуб заговорить. Ось пам'ятаю…

— Дід Бурмило, ви казали, що князь у нас новий.

— Аякже. Князь Олег.

— І він нашого Вишатича не любить?

— Ой, не любить! Правду кажучи, боярин Іван теж не подарунок, а особливо зараз. Він як почув, що Левко загинув, то місяць із дому не виходив — пив. А стара Вишатичиха зовсім змарніла. Худа, мов тріска стала. А була ж така повновида.

— А невістка їхня що? Світловида, здається?

— Хотіла спершу в монастир іти, та Вишатичиха не пустила. На кого, каже, ти нас кидаєш. Зовсім одні ми залишимося. Ось помремо — то і йди. Та й залишилася. Хоча, по правді сказати, жаль її. Молода ще жінка, гарна. їй би дітей народжувати…

— А Ратко що?

— Як старий Вишатич кинув господарювати, цей зайда почав майно його до рук прибирати. До князя зачастив. А як його Ярина вийшла заміж за Славуту, то зовсім пиши пропало. Борті розорює, оброк боярину не дає. Вишатич на те спочатку не дуже зважав. Нащо мені це, коли нікому й передати, каже. Та цей гаспидський Ратко зовсім страх утратив. Уже почав виганяти старого Вишатича з дому. Хоч би почекав, коли той упокоїться. Так ні! Хочеться йому все і негайно! Хлопці Вишатича хотіли йому опиратись, то він їх усіх у колодки, наче поган якихось. А інші й розбіглися. Вишатич до князя на суд поїхав, щоб на цього Змія управу знайти…

— Змія?

— То так у довколишніх селах Ратка називають за лютість його. Так ось, поїхав він до князя Олега. А той йому: я нічого не знаю, розбирайтесь самі. Або на прю виходьте. А куди ж Вишатичу на прю?! Він у походи ходив ще тоді, як це змієня під стіл пішки ходило. А тепер у нього і руки тремтять, і ноги болять… На прю! Он що придумали!..

— Давайте, діду Бурмило, вип'ємо за Діда мого!

— Та й вип' ємо! Хай земля буде йому пухом! — Бурмило хильцем випив міцне вино і не скривився.

— Царство йому небесне! — промовив Данько і зробив кілька ковтків.

— То ти, Данько, тепер християнин? — запитав Бурмило, смакуючи солониною.

— Я тепер, діду, в Бога вірю.

— Он як! — Бурмило поплямкав губами, але так і не второпав, що хотів йому сказати Данько.

Вони випили ще заморського вина. А потім Данько підвівся.

— Дякую вам, діду Бурмило, за те, що Діда мого зі мною пом'янули. А тепер мені час.

— Куди ж ти зараз?

— Мені треба віддати колишні борги. Ну, щасти вам!..

…Данько вільно зайшов у двір. Видно було, що давно вже за боярським подвір'ям не було хазяйського ока: воно виглядало занедбаним, подекуди заросло бур'яном. Здавалося, тут немає жодної живої душі. Та то тільки так здавалося.

Звідкілясь вискочили кілька здоровенних псів і зі злим гарчанням кинулися на незваного гостя. Попереду мчав величезний сірий пес. Данько витяг із-за халяви чобота нагайку і позадкував до дверей.

Та ватажок зграї за кілька кроків від хлопця несподівано зупинився і дружньо замахав хвостом. Інші пси також зупинилися.

— Лютий! Старий друзяко, впізнав-таки! — Данько підійшов до пса і пошарпав того за чубок.

— СИНКУ!!! ЛЕВЧИКУ!!! ВЕРНУВСЯ!!! — раптом почув молодий воїн жіночий крик. Він підвів голову і побачив на ґанку немолоду жінку в жалобному вбранні. Наче пташка полетіла вона до Данька і лише за крок від нього застигла кам'яним ідолом.

Це була бояриня Миловида. Данько відразу ж упізнав її, хоча вона з часу їхньої останньої зустрічі дуже змінилася. Глибокі зморшки прорізали її чоло. Лице, колись рум'яне та повновиде, тепер посіріло. Сама вона стала тендітна, наче підліток. А очі, великі карі очі, не вицвіли на сонці, не виплакані темними ночами, благально дивилися на незнайомця, пильно вглядалися у обличчя хлопця, шукаючи знайомі риси. Данько не витримав того погляду й опустив голову.

— Доброго здоров'я, боярине Миловида. Це я, Данько. Я супроводжував вашого сина Левка в поході…

Миловида похитнулася, затулила рота своєю маленькою всохлою рукою і тихо заплакала. Хлопець підхопив її під руку, щоб вона не впала.

— Мамо! Що з вами?! — на ґанку з'явилась молода жінка, у якій Данько одразу ж упізнав Світловиду. Вона майже не змінилася, була по-дівочому струнка й приваблива. Молода господиня підбігла до свекрухи й обняла її. Миловида втерла сльози.

— …А я побачила у вікно молодого мужа у дорожньому вбранні і що собака наш до нього лащиться — так у мене серце і впало. Думала, Левко повернувся… — пожалілась вона невістці. Данько почувався ніяково і тупцював на місці.

— Я тут привіз вам речі пана Левка, — показав він на велику торбу у своїх руках.

— Ой, та чого ж ми тут стоїмо, — сплеснула руками Вишатичиха. — Зайдемо у дім, як і належить, поговоримо. — Вовче! — звернулася вона до літнього чоловіка, що невідомо звідки з'явився, — візьми коня вельмишановного гостя, відведи у стайню і нагодуй!

Усі разом вони зайшли у світлицю, і там Данько почав розпаковувати торбу.

— Ось ікони візантійські, у самому Царгороді куплені. Після похорону… залишалися ще гроші, а пан Левко казав, що хоче купити ікони для нашої церкви. Повертаючись додому, я там-таки, у Царгороді, в самій Святій Софії замовив панахиду за спомин його душі. Ось сорочка його закривавлена… Перед похороном ми його у нову одягли, а цю я вирішив не викидати… — Миловида тремтячими руками взяла сорочку, притисла її до грудей і мовчки пустила сльозу. Світловида прикусила губу.

— А це господареві вашому, — Данько дістав із торбини і розчохлив арбалет, — знатному мисливцю від мене подарунок — самостріл заморський, дорогий. А де ж сам господар?

— Тут я, — почув Данько скрипучий голос. Хлопець підвів голову і побачив у дверях старого Вишатича.

Той сильно подався після їхньої останньої зустрічі. Ноги вже його добре не тримали, і він спирався на ключку.

— Подарунки, значить, привіз. Який добрий! — боярин Іван підшкандибав ближче. — Ти б краще сина нашого привіз живим!

— Не в моїй волі це було, боярине! — Данько скорботно опустив голову.

— Не в твої волі, кажеш?! — розпалився ще більше Іван Вишатич. Стара Вишатичиха хотіла його зупинити, та він відмахнувся від неї, наче від докучливої мухи. — Мабуть, ус…ся, коли кровушку побачив, втік, полишив господаря! А ще залізяки на себе почепив! Думаєш, я свою кольчугу не впізнав?! Скурвій син! Холоп! — пан

Іван замахнувся на молодого воїна ключкою, та Данько перехопив його руку біля зап'ястя і міцно стис.

— А ви мене не ганіть! — скипів гнівом Данько. — Це кольчуга, яку я в поході здобув. І я в ній не до дівок ходив, а кров проливав! Спитайте кого схочете, хто в тім поході був. І звання лицарське від графа Едесського не зате отримав, що ус…ся, як ви кажете. І вбивцю Левка знайшов і ось цією рукою покарав! А що ви самі зробили, щоб Діда мого уберегти? Він для вас медок лазив добувати, а його убивць навіть не шукали!

Данько відпустив панську руку, і старий Вишатич безсило сів на лавку. На хвилину запала важка мовчанка. Нарешті Вишатич голосно засопів, кахикнув і стиха сказав:

— Вибач, воїне… Як дізнався, що Левко помер, сам не свій…

— Бог простить, і я разом із ним, — схилив голову Данько. Мужчини потисли руки на знак примирення.

— Стара, та чого ж ти стоїш! Стели скатертину, став усе на стіл!

За мить поставили стіл, а на нього різні наїдки. Принесли і меду боярського.

Сіли, неквапом пригубили мед, завели розмову. Данько розказав про похід, про битви, у яких брав участь, про поєдинок із храмовником. Час від часу він ловив на собі захоплені погляди молодої боярині, які та крадькома кидала на нього.

І від тих поглядів гаряча хвиля пробігала по всьому його тілу.

— А де челядь ваша? — нарешті, коли про все було перебалакано, обережно запитав Данько. Старий Вишатич дещо роздратовано замахав руками.

— І не питай! Розбіглися. Всієї двірні: ключниця Янка та конюх Вовк.

— Чого ж вони розбіглися?

— Заворогував я з княжим тіуном Ратком. Раніше він для мене був би ніхто — так, комашка. Та як дізнався про смерть Левка, одразу ж почав підлещуватися до мене — продай та продай вотчину. І гривні срібні у нього були, і золото, і куни. Та я йому відмовив. А як одружив він дочку свою Ярину зі Славутою, гриднем молодого князя, то зовсім опаскудився і почав уже вимагати, щоб я продав свої села, інакше силою забере. А зять у нього лихий, і друзяки у нього такі самі. Почали парубків моїх бити, двох собак уночі хтось отруїв, Діда твого знайшли зарубаного. Ось і почали хлопи тікати. А як я їх ловитиму? Мені й на коня сісти важко! Князь молодий мені не хоче в цьому допомагати. Послав по інших своїх селах гукнути хлопців — так ні посланця, ні допомоги. Сидимо у хаті, мов сичі. Страшно із дому вийти. Слава Богу, хоч сюди не сунуться…

Надворі люто забрехали собаки. Стара Вишатичиха виглянула у вікно і перелякано зойкнула.

— Ой лишенько! — сплеснула руками. — Наврочив старий!

На подвір'ї шестеро чи семеро чоловіків вимахували нагайками, відганяючи собак. Старий Вишатич схопився за ключку і скоріш почимчикував на двір. Пси, побачивши господаря, зовсім оскаженіли.

— Віджени собак, старий! Поговорити треба! — загорлав один із незваних гостей, у якому Данько одразу ж упізнав тіуна Ратка, якому не раз носив відкупного від громади Даждьбожих онуків. Той не змінився: середнього зросту, але доволі кремезний, із круглою головою та довгою, без жодної сивої волосини бородою.

Поряд із ним стояв невисокий, але широкоплечий муж, який люто махав нагайкою і лаявся на всі заставки. Своєю статурою він більше скидався на не дуже добре обтесану кам'яну брилу. Нагайку він тримав у лівій руці, і тому Данько одразу ж угадав у ньому Славуту. Один молодий пес необережно наблизився до нього, і в ту ж мить у повітря полетіла скривавлена шерсть, а дебелий волохатий вовкодав по-щенячому заскавучав і кинувся геть.

«От недолюд! — відзначив про себе Данько. — Свідомо приніс нагайку із залізними гачками, щоб познущатися із собак, а разом і господаря настрахати. Не коня ж він цією нагайкою б'є! І за воротами не стали чекати, а одразу ж поперли на рожен. Ну що ж, вільному воля…»

— Прибери псів! — гаркнув ще один добрий молодець за спиною Ратка.

Данько встиг розгледіти і його: високого худорлявого молодика, рисами обличчя схожого на тіуна. «Твердислав, — упізнав і цього прибульця молодий воїн, — син Ратка. Усі зібралися. Ось і добре». І поки Вишатичиха металась по світлиці: «Ой лишенько, вони його вб'ють!», а Світловида у розпачі заломила руки і дивилася на подвір'я, Данько поправив кольчугу, приторочив меч до пояса, надів шолом і спокійнісінько почав заряджати самостріл. Його впевнені і, на перший погляд, неквапливі рухи вселили в жінок упевненість, що все буде добре. Вони дивилися на нього з надією, а він їм зробив знак, щоб вони мовчали.

А тим часом на подвір'ї події шли своїм ходом. Старий Вишатич погукав собак, і ті відійшли на кілька кроків, шкірячи зуби і готові наступної миті кинутися на непроханих гостей. Лютий причаївся біля ніг господаря і грізно гарчав.

— Чого ви прийшли, як таті?! Ідіть собі геть! — кричав Вишатич і войовниче вимахував ключкою.

— Ми давно вже тобі казали, діду, щоб ти зібрав свої лахи і йшов в інші села! А ти все своє. І ось ми прийшли тобі допомогти! — вигукнув Славута і ляснув нагайкою. Пси знову загавкали, але до гостей близько не підходили.

— Ідіть геть! Я тут господар! — усе ще тряс ключкою Вишатич.

— Не дурій, діду! Повзи звідси, поки можеш! — вихопився з гурту незваних шибайголів один парубок. Вигляд у нього був дурнуватий і неохайний. Певно, він грав роль скомороха у цій зграї. — А баб своїх можеш нам залишити! Вони тобі ні до чого, а ми їх — хухх! — І блазень показав, що вони з ними зроблять. Прибульці недобре засміялися. Вишатич посинів від злості, та вже не мав сил що їм сказати.

— Заткніть свою пельку, дурносміхи! — почули раптом чийсь владний голос прибульці. На ґанку з'явився воїн у бойових обладунках, при мечі і з якоюсь чудернацькою штукою у руках, спрямованою у їхній бік.

— Ти хто єси будеш? — похмуро запитав Ратко.

— Не тикай, я з тобою свиней не пас! Я єсмь лицар графа Едесського, що у Святій Землі, на ймення Даніель де Шато де Шевальє. Затям це собі!

— Далеченько ВИ, лицарю, забралися від Святої Землі. І дуже добре щось ВИ по-нашому балакаєте! — Ратко зробив наголос на «ВИ». Данько бачив, що прибульці дещо розгублені, і вирішив розвинути свій успіх.

— Балакаю, як умію, а якщо ТИ тугий на вухо, то це твоя справа. Ані руш! — крикнув хлопець, коли хтось зробив крок уперед. — У мене в руках німецька штука, «самостріл» називається! Може прохромити одразу ж трьох чи чотирьох! Так що стійте спокійно і слухайте мене! Зараз ви кидаєте ваші нагайки, а ти, Славуто, ще й меч, і повільно-повільно задкуєте до воріт. — Данько вже зійшов із ґанку і стояв кроків за п'ятнадцять від прибульців. — А вибравшись за ворота, чкурнете геть, і не потикайтесь сюди більше! Усе зрозуміло?! — Молодий воїн узяв на приціл Ратка.

Тіун гарячково розмірковував. Так, їх семеро проти одного — Вишатича можна не рахувати. Однак зброя у них кепська — ножі та нагайки, лише у Славути меч. Якщо кинутися гуртом, то цей заморський лицар, обличчя якого видалось тіунові знайомим, встигне вистрелити і може не схибити. Навряд чи схибить. А цілив він Раткові прямо в груди.

Припустімо, що й схибить або влучить у когось іншого. Та він в обладунках і при мечі. Якщо він добре ним володіє, а скидається на те, то вбити його буде важко. А ще ці злющі пси! Зараз вони жмуть хвости, та, почуявши кров, озвіріють, порвуть когось. А хто разом із ним, на кого можна беззаперечно покластися? Тільки син та зять. Як не крути, нічого не виходить!

— Ми тут за наказом князя нашого Олега! — пустив Ратко останній козир.

— Ніякого такого наказу князя Олега я не знаю! За три дні я сам буду в нього, там і побалакаємо! А тепер кидайте нагайки й зброю та вимітайтесь звідси! Я двічі не повторюватиму!

Славута переглянувся із Ратком, поглядом указуючи на свій меч. Тіун заперечно мотнув головою.

— Я довго чекатиму?!

— На, подавись! — Славута скривився й пожбурив нагайку на землю.

Інші наслідували його приклад.

— І меч!

Приймак повільно зняв пояс і також пожбурив його під ноги.

— А тепер повільно задкуйте до хвіртки! Повільно, я сказав! Бо пси вас подеруть! А ти, голубе, — звернувся Данько до скомороха, — залишись!

Скоморох геть зблід.

— А чого я?!

— Ти ж у нас полюбляєш жінок?! Так і залишайся!

— Босота — мій холоп! — Налились кров'ю очі Славути.

— Погано ж ти навчаєш своїх холопів! Доведеться мені цим зайнятися. А ви скоріше збирайтеся звідси, бо в мене вже руки чешуться когось стрелити!

— Ми з тобою ще зустрінемося! — погрозливо пообіцяв Славута.

— Через три дні у князя! — нагадав Данько.

Стиха лаючись, непрохані гості покинули двір.

Лише Босота залишився стояти посеред двору, кривлячи свій щербатий рот і зиркаючи загнаним вовченям. Данько направив на нього самостріл.

— До жінок, значить, ласий… Ну-ну! — із погрозою у голосі сказав Данько. Босота вишкірився.

— Стріляй уже! — подер він сорочку на грудях. — Убивай християнську душу!

— Про душу згадав! А як на стару людину накинулися, то де була твоя душа, га?.. Та я стріляти в тебе не буду. Стріл шкода. — Данько опустив самостріл. — Лютий! Ату його! Ату!

Пес знову люто загарчав, а з ним і вся зграя. Босота не витримав і кинувся до рятівних воріт. Це була його помилка. Дужий пес в три стрибки наздогнав його і плигнув на спину. Босота впав, і на нього накинулися інші пси, мстячи за недавню ганьбу і покаліченого товариша. Незваний гість дико заверещав, та це тільки розохотило псів. Більшість із них були молоді та недосвідчені. У Леванті Данько бачив бойових псів, псів-убивць: дебелих, наче годоване теля, із прилизаною шерстю та здоровезною пащею, що одразу ж хапали людей за горло. Дворові вовкодави були ненавчені, але для Босоти це було ще гірше. Розлючені пси хапали бідолаху за все, що підвернеться: руки, ноги, боки, лице. Той крутився по траві, наче вуж на пательні, відбивався від псів, а ті все рвали його на шматки.

Ратко із товаришами не встигли від'їхати далеко і напевно чули зойки свого спільника. Це мало протверезити нахаб. Але після цього випадку вони стануть ще зліші. Особливо Славута, бо саме його холопа так жорстоко зараз карає інший господар.

— Нетреба! Нетреба! Вони ж загризуть його! — вибігла з дому Світловида. Старий Вишатич також не витримав і почав розганяти собак. Коли, нарешті, йому це вдалося, Босота являв собою суцільну криваву рану. Він жалісно стогнав і тихо-тихо плакав.

— Як вам не соромно! Вони його ледь не загризли! — накинулася Світловида на Данька.

— Бояриня! Якби ви потрапили до його рук, то він навряд чи вас би пожалів!

— То ж він! А ми повинні мати Бога в серці!.. Янко, Вовче! Давайте занесемо його у дім!

Вони потягли бідолаху до будинку, а Данько стояв непорушно і дивився їм услід. «Мати Бога в серці!» Боже, почуй мене! Увійди в моє серце!

Розділ 17

ПРАВДИВИЙ СУД

…Осудять в рабстві жить довічно,

Утомленим, розбитим, у журбі…

І навіть у зимову темну нічку

Вже не дозволять жалітись Тобі.

12-й псалом

Данько добре розумів, що цією невеликою сутичкою справа не закінчиться. Тому він одразу ж почав роздумувати, як врятувати і себе, і Вишатичів. Ще під час повернення з Едесси додому, коли на загальній раді його обрали ватажком їхнього невеликого загону, хоча були і досвідченіші воїни, він скуштував це неповторне відчуття — відчуття турботи за інших людей. Йому треба було домовлятися про зміну коней, про харч, виставляти вартових, а вночі вставати і слідкувати за їх зміною — тобто виконувати безліч марудних

і, на перший погляд, дрібних справ. І саме ці турботи, ця відповідальність, а не тільки участь у боях, дозволили йому самоствердитись, відчути себе потрібним іншим людям.

Хлопець знав, що тепер, розлютовані своїм приниженням, Ратко і його спільники та родичі одразу ж почнуть діяти, мститися за потоптану честь. Уже надто пізно, а до Вишатинців, де була садиба тіуна, шлях не дуже близький. Коли ці таті повернуться додому, то їм знадобиться певний час, щоб добре озброїтись, зібрати значну ватагу і наскочити до двору Вишатича. Отже, нових гостей треба чекати лише під ранок. І щоб не бути захопленим зненацька, починати діяти треба зараз.

— Боярине Вишатичу, — звернувся він до старого боярина, який тільки-но прогнав собак від Босоти. — Нам треба негайно збиратися й тікати звідси!

— Чому «тікати»? Ці душогубці — Ратко і його поплічники — самі чкурнули геть!

— Але невдовзі повернуться, і не з нагайками. Тому кажу одразу: хай жінки беруть найнеобхідніше. І ви збирайтесь! Звісно, вам зараз не дуже просто їхати на коні, та краще вже трохи потерпіти, ніж лежати з перерізаним горлом.

— Твоя правда… Я зараз же скажу, щоб вони збиралися. Тільки куди ж ми поїдемо?

— Жінок сховаємо у надійному місці в лісі, а самі до князя Олега.

— До Олега?!

— Так. До речі, де він зараз?

— Та де ж йому бути, як не у Веприку — селі поблизу міста. Там він полює.

— І ще. Мені треба послати гінця. Ви не підкажете, хто б міг поїхати?

— Ніхто, крім Вовка — конюха нашого. Це надійна людина, до того ж ще при силі — не те що я.

— Ось і добре. Гукніть його.

Поки жінки збиралися й споряджалися коні, Данько вже детально обдумав свої дії. Це було небезпечно, але хлопець за сім років устиг звикнути до постійної небезпеки. Інколи він сам дивувався зі своєї холоднокровності. Але зараз він трохи нервувався, бо важив не тільки своїм життям, але й життям інших людей. Людей, про яких він мусить турбуватися.

— Слухаю, боярине Данько! — з'явився старий Вовк.

— Коні готові?

— Так. Для пана Вишатича я підготував угорського інохідця. А жінки поїдуть на Ласкавій та Вороному.

— Добре. Обмотаєш копита коней якимсь ганчір'ям, а на їхні морди надінеш мішки, щоб не викрили нас. У Чернігові був колись?

— Скільки разів! Ми з боярином Іваном там коней купляли, а ще…

— От і добре. Поїдеш одвукінь у Чернігів, там знайдеш Ольбега Путятича. Передаси йому ось це, — Данько простягнув конюху перстень. — А на словах скажеш, що в середу він має бути у Веприку — селі князя Олега, інакше його побратим загине. Усе зрозумів?

— Так, боярине!

— Тоді йди.

За годину Данько і сім'я Вишатичів, захопивши із собою лише їжу та одяг, покинули старий двір, де залишилися тільки стара ключниця Янка та поранений Босота. Вовк одразу помчав до Чернігова. Данько навмисно послав його першим, бо не хотів показувати схованок, де жінки на кілька днів знайдуть собі притулок.

Хоча до лісу (а саме там Данько збирався заховати жінок) було недалеко, їхали вони мало не півночі: Миловида все зойкала, бо погано трималася у сідлі. Вишатич їхав мовчки, тільки час від часу скреготав зубами від болю. Добре хоч Світловида на своїй Ласкавій не мала жодних труднощів, інакше вони не доїхали б і до ранку.

Нарешті Данько зліз із коня і кілька разів крякнув качкою. Тиша. Данько знову крякнув. Поблизу дещо злякано відповів пугач.

— Данько, це ти?! — почувся здивований голос Бурмила.

— Так, це я. Виходь!

Із кущів вийшов заспаний рибалка. І саме в цю мить вітер прогнав хмару і на небі засяяв повний місяць. У його світлі старий рибалка побачив, з ким саме прибув Данько. Побачив, але одразу не повірив своїм очам.

— Боярине Вишатич, невже це ви?! — у голосі Бурмила було і здивування, і збентеження. Він зігнувся у поштивому поклоні.

— Так, це боярин Вишатич. А ти, Бурмило, мусиш нам допомогти, — узяв бика за роги Данько. — 3 нами жінки, і їх ти мусиш добре заховати від чужих очей хоча б на три-чотири дні. Зможеш?

Бурмило широко посміхнувся.

— А то! Та я ліси знаю як свої п'ять пальців!

— Ось і добре!

Данько допоміг жінкам зійти з коней. Стара Вишатичиха вже стогнала, а коли ступила на тверду землю, радості її не було меж. Молодий хлопець простягнув руку, щоб підтримати Світловиду, і на якусь мить її долоня опинилася у його. Це була лише мить, але саме в цю мить у Данька перехопило подих. Дотик її ніжних маленьких пальчиків здався неземними пестощами. У серці приємно защеміло. Ні, Данько не був уже тим зеленим хлопчиськом, якого доля закинула на край світу. У далекому поході він став справжнім мужчиною. Але цей дотик, цей миттєвий дотик молодої жінки знову повернув його на кілька років назад.

Та ця прекрасна мить не могла тривати вічно.

— Данько… — кахикнув за спиною Бурмило. Світловида притисла руки до грудей і відвернулася вбік. — А що буде за три-чотири дні? Ви повернетесь?

— Як буде на те милість Божа! — Очі молодого воїна блиснули у срібному місячному промінні. — А як ні… Тоді турбота про жінок ляже на твої плечі. Не підведи!

— Борони Боже!

— Ну, ось і все! — Данько зрозумів, що старші Вишатичі нічого не помітили. — Нам час!

— Хай вас Бог боронить! — перехрестила стара Вишатичиха своїх оборонців.

Узявши Ласкаву та Вороного запасними, Іван Вишатич та Данько, онук Волхвина, рушили до Веприка — мисливського села князя Олега. Сірий збуджено пряв вухами і все поривався заіржати та відтіснити Вороного. Аякже, адже поряд ішла Ласкава! Данько змушений був привести коня до тями, а сам сумно подумав: «Добре бути конем. А людині все дістається потом та кров'ю. А чи буде коли людина такою щасливою та безтурботною, як вони? Напевно, ні!»

Попереду подорожніх чекала невідомість.

* * *

…Князю Олегу було заледве сімнадцять років. Звісно, це вже поважний вік як для князя, однак порівняно з Даньком, не кажучи вже про Івана Вишатича, він виглядав хлопчиськом. Вуса й борідка були рідкі, тонкі губи покривлені пихатою посмішкою. Він прийняв прохачів у своєму мисливському шатрі під Веприком. Було видно, що він нудиться своїм обов'язком оправлювати[57] своїх підданих. Молодому князеві не терпілося скоріше на полювання, і тому він усе вирішував нашвидкуруч.

Слухав прохачів він упіввуха і лише раз зосередив увагу — коли прохачі піднесли йому в дар самостріл. Очі князя загорілися, він почав роздивлятися його з усіх боків, навіть спробував натягнути тятиву. «Старший» боярин, якому лише на два роки було більше, ніж князеві, Дмитро Лазарович, мусив кілька разів кахикнути, щоб Олег знову звернув увагу на прохачів.

— Так що ви просите, я не розумію, — звернувся він до Вишатича. Той ледве стояв — важка та довга дорога вкрай виснажила його, — але голос його звучав твердо.

— Князю! Твій тіун Ратко творить безчинство, намагається відібрати у мене мою дідизну, поводить себе, як тать! Князю, Христом богом прошу тебе: угамуй свого слугу. Інакше кара Господня і тебе не омине, як не оминула свого часу мене.

Олег від такого зухвальства мало не підстрибнув.

— Як смієш ти, боярине, казати мені такі речі! Не забувайся!.. І чого Бог мене каратиме, як то не я, а тіун Ратко чинить кривду? Га?

— Бо тільки князь відповідає за те, що робиться у його волості.

— Добре! — молодий князь трохи охолов. — А де ж відповідачі? Де Ратко?

— Вони тут, княже! — вступив у розмову Дмитро Лазарович. — Чекають твого дозволу увійти!

— Хай зайдуть!

Лазарович кивнув головою гридням — і за мить Ратко, Твердислав і Славута увійшли в шатро, вклонилися Олегові і стали поруч позивачів. На їхній одежі ще була пилюка, із чого можна було дійти висновку, що прибули вони тільки-но. Данько відзначив про себе, що, якби не прихильність до них старшого боярина, навряд чи вони змогли б ось так просто опинитися у князя. Данько внутрішньо напружився. Наближалася вирішальна мить.

— Що ти нам скажеш, Ратко? Чи правдиво свідчить пан Вишатич?

— Він усе бреше, мій князю! Холопи від нього самі розбіглися, бо старий геть спився і за господарством не слідкує. А коли я спіймав кількох його холопів-втікачів, одразу ж почав звинувачувати мене у татьбі… А ще, князю, він злі слова казав на тебе.

— Які слова?! — у голосі молодого князя задзвеніла криця.

— Не можу так ось при всіх і сказати, князю…

— Це лжа! — Данько виступив наперед. — Тіун Ратко вигадує всякі брехні, щоб уникнути покарання.

— А ти хто такий? — князь Олег ніби уперше звернув увагу на молодого воїна.

— Я лицар його світлості графа Едесського, що у Святій Землі, Даніель де Шато де Шевальє. Прибув сюди, щоб разом із боярином Вишатичем відстоювати правду.

Молодий князь уважним поглядом почав вивчати Данька.

— Та який він, на біса, лицар! — спробував перехопити віжки розмови тіун. — Упізнали його люди. Холоп він боярина Вишатича, до того ж онук Волхвина. Поганське поріддя! Кілька років тому я зруйнував їхнє капище, схопив цього молодця і віддав на суд пану Вишатичу. А той, бач, пригрів бісівське сім'я.

— Так, я був поганином. Але тепер я вірую у Єдиного Господа Бога, Сина Його Ісуса Христа, що прийняв смерть на хресті, і Святого Духа! Ось вам хрест! — Данько поважно перехрестився.

— Та бреше він! Хто може підтвердити його слова?! — обличчя Ратка налилося кров'ю.

— Я можу! — раптом прогримів за спинами чийсь голос. На вході в шатро стояв чоловік середнього віку, також у дорожньому одязі. Данько одразу його впізнав і щиро посміхнувся. Той кивнув йому.

— Ти хто єси будеш? Як тебе пропустила сторожа? — здивувався князь Олег.

— Я єсмь Ольбег Путятич, боярин князя Чернігівського Ярослава, вашого стрия[58]. Привіз вам від нього послання, — новоприбулий підійшов до Олега, вклонився і поштиво простягнув тому сувій. Молодий князь разом зі старшим боярином уважно оглянув княжу печатку — чи не підробка? — а потім зірвав її і почав читати листа.

У міру того, як Олег знайомився з посланням, його лице все більше витягувалося. Князь Ярослав був старшим у їхньому роді, і тому його слово для Олега — закон. До того ж свою волость Олег отримав саме від стрия, і йти проти нього — це крамола. А те, що чернігівський князь вимагав від Олега рішення на користь позивачів, не викликало сумніву.

Усі ці думки відбилися на чолі молодого князя. Але той ще вагався.

— Справа заплутана… — промурмотів він собі під ніс.

Данько знову пішов у бій.

— Якщо князь вважає справу заплутаною, то її можна вирішити поєдинком. І хай Бог нас розсудить!

— Поєдинком? — ця думка здалася князю цікавою.

— Так! Я маю позов до тіуна Ратка, його сина та зятя за вбивство мого діда. До того ж тіун звинуватив мене у поганстві. За це тільки одна кара — смерть!

Старший боярин щось почав шепотіти у вухо князеві, але той відмахнувся від його слів, наче від надокучливої мухи.

— Хай б'ються! — І вже до Данька: — Кого ж би ти хотів викликати на поєдинок? Ратка? Твердислава? Славуту?

Ратко переглянувся зі Славутою та Твердиславом.

— Чи, може, ти хочеш викликати їх по черзі? Це було б… сміливо!

— Хай молоді б'ються! — подав голос Ратко.

Данько навіть не поглянув у його бік.

— Чому ж «по черзі»? Я викликаю ВСІХ і ОДРАЗУ. Але за однієї умови.

— Якої? — видно було, що князя дедалі більше захоплювала ймовірність такого поєдинку.

— Битися будемо без броні, пішо, на мечах.

— Що скажете? — Олег кинув швидкий погляд на Ратка. Той лихо посміхнувся.

—їхньому теляті та вовка з'їсти!.. Згода!

— І ще. Пощади не просити! — докинув Данько.

— І не сподівайся!

— Ось і добре! — князь задоволено потер руки. — Поєдинок відбудеться сьогодні після обіду біля Бабиного пагорба. Навіщо тягти сірка за хвіст?!

Розділ 18

ВИРІШАЛЬНИЙ ВІЙ

Тобі! А я ж твій вірний служка.

Твій щит! Вістря Твого меча!

Як стану я на прю із ворогами,

Дай притулитися до Божого плеча.

12-й псалом

Щойно Данько, Вишатич та Путятич опинилися на самоті, бойовий побратим одразу ж обійняв молодого воїна.

— Данько! Ти поводишся, як задерикувате хлопча! Скільки сил знадобилося, щоб випросити у князя цей лист! Я двох коней загнав — боявся запізнитися. А ти все псуєш!

— Що ти робиш, хлопче? — Вишатич схопив Данька за руку. — Я ж усе можу втратити через тебе!

Данько обережно розчепив долоню старого боярина.

— То ви боїтесь за ваші землі?

— Не жаль мені земель моїх, срібла або кун. Я боюсь, що кривда моя буде не відомщена! — заплакав старий.

— Все в руках Божих. І я не даремно викликав усіх трьох. Знаючи цю гадючу породу: Ратка, Славуту, Твердислава, від них можна коли завгодно, навіть після перемоги над котримсь із них, чекати удару ножем у спину. А так ось вони всі тут. Я пішов до церкви. Не заважайте мені.

— Може, тебе супроводити — раптом щось стукне в голову цим розбишакам, — взявся за руків'я меча Ольбег.

— Ні, не треба. Бачите тих двох молодиків, що крутяться біля нас? Кажу вам, що то князь Олег їх приставив, щоб не було бійки чи підлого удару. Хочеться йому поєдинок подивитися.

Церква була дерев'яна, невелика. Всередині було порожньо, лише біля вівтаря стояв молоденький піп. Данько одразу ж підійшов до ікони Божої Матері з маленьким Христом на руках і впав навколішки. Піп співчутливо глянув на нього — певно, звістка про майбутній поєдинок вже прокотилася по всьому Веприку.

Данько схилив голову і гаряче звернувся до Христа і Діви Марії. Він просив їх — ні, не перемоги! Він просив справедливості. «Боже, дай мені наснаги битися за праве діло! Якщо ж я дарма підняв свій меч, хай твоя рука покарає мене». Молодий воїн на мить підвів очі. Божа Матір скорботно дивилася на нього. Данькові здалося, що вона чимось схожа на Світловиду. А може, всі жінки на світі несуть у собі часточку Великої Захисниці сірих та вбогих — адже вони також матері, теперішні або майбутні?

Важка рука лягла йому на плече. Данько обернувся і побачив Ольбега.

— Час.

Півдня минуло, що Данько і незчувся.

Молодий воїн підвівся і пішов за боярином Путятичем.

Біля Бабиного пагорба і на самому пагорбі зібралося вже чимало людей.

Усі стояли, лише князь Олег примостився на якійсь подобі лави. Побачивши Данька, князь підбадьорливо підморгнув йому. Данько зняв кольчугу та шолом, сорочку, а потім подумав і роззувся. Ратковичі, роздягнуті по пояс, але в чоботах, вже чекали його. Данько став на траву, відчувши її м'якість всією стопою, і підняв меч. Один із підлітків, що виконував роль герольда, засурмив у посріблений мисливський ріг.

Бій розпочався. Ратковичі накинулися на Данька, намагаючись одразу ж вирішити долю поєдинку на свою користь. Данько ухилився від разючого удару Славути, відбив меч Твердислава і атакував самого Ратка. Тіун ледве відбив цей удар, але Данько не мав часу атакувати його ще раз і відступив два кроки убік. Ратковичі знову напали на нього, намагаючись узяти у лещата, щоб він не вислизнув. Данькові знову довелося відступати та відбиватися.

Наміри супротивників Данько зрозумів одразу. Оцінив і сили кожного бійця. Славута бився без всякої вигадки, сподіваючись на свій могутній улюблений удар. Твердислав взгагалі був боєць недосвідчений, сам на сам Данько переміг би його одним ударом. Та битися йому довелося проти трьох, і в такій ситуації навіть він ставав небезпечним. Твердислав мав довгі руки, і його меч вже кілька разів загрозливо просвистів біля грудей Данька.

Тіун Ратко був найнебезпечнішим ворогом. Він навіть не намагався уразити Данька на смерть. Але підкручував свій удар, намагаючись хоч трохи зачепити Данька. Розрахунок був простий: поранити супротивника — найкраще відрубати великий палець руки — знекровити його, а потім вбити. Скарати на горло, щоб іншим було не унадно.

Збоку бій здавався грою в кота і мишку, де три жирні кицьки ось-ось зловлять сіреньку. Олег прикусив губу. Старший боярин Дмитро Лазарович нахилився і зашепотів на вухо князю:

— Що я казав? Далеко куцому до зайця! Приріжуть зараз вони його!

— Помовч! — буркнув Олег. — Ще не кінець. Чим чорт не жартує, поки Бог спить…

У цю мить Раткові вдалося-таки поранити Данькові кисть. Рана була неглибока, але з неї широкою хвилею бризнула яскраво-червона кров. Глядачі, більшість яких вболівала за Ратка і Славуту, радісно загукали. Відчувши близьку перемогу, Ратко вичі почали насідати. Вони важко дихали перегаром, але чужа кров надала їм сили.

Данько зрозумів, що треба діяти негайно. За кілька хвилин він втратить занадто багато крові і стане легкою здобиччю ворогів.

Бойове щастя і цього разу йому посміхнулося. Славута в черговий раз схибив, і це дало Данькові можливість тієї ж миті його атакувати. Він ухилився від удару, мало не розпластавшись по землі, а коли меч просвистів поряд із вухом, рубонув нападника по нозі, трохи нижче коліна. Щось тріснуло.

Славута заволав нелюдським голосом, зронив меч і впав на землю. Високий чобіт дещо пом'якшив удар, але було зрозуміло, що він вже самотужки не встане. Ратко кинувся закрити Славуту від повторного удару, а Твердислав залишився розгублено тупцювати на місці.

— До мене!!! — загорлав Ратко синові, однак було запізно. Данько вже вдарив його мечем. Раткович, здавалося, відбив його, але Данько зробив ще один крок і прохромив бідоласі живіт.

— А-а-а!!! — заволав Ратко і кинувся на Данька. Молодий воїн крутнувся на місці, і ворожий меч проткнув повітря. А Данько, що завдяки своєму маневру опинився за спиною тіуна, рубанув по його товстій потилиці.

Тіун Ратко ніколи не носив довгого волосся, і тому смерть його була миттєвою та легкою. Меч пройшов наче по маслу. На всі боки бризнула кров.

Це було жахливе видовище. Тіло ще стояло, а голова вже котилася під ноги глядачам. Якийсь слабкодухий глядач заверещав на все горло. Наче мішок впало обезголовлене тіло.

Данько оглянув поле бою. Твердислав лежав на землі, затуляючи рану рукою. Але Чорнобог вже стояв поряд, щоб забрати його душу до себе. А ось Славута якимось дивом зумів звестися на ноги, спираючись на свій меч. Данько підняв свою зброю над головою і пішов на нього.

Славута вишкірився. Коли між ними залишалося два кроки, він спробував ударити. Данько відбив і цей удар. А наступним рухом відрубав тому кисть. Славута замахав своїм обрубком, кров бризнула в очі Данькові. Той примружився і вже наосліп ударив. Ударив улюбленим славутиним ударом — згори-вниз, розсікаючи супротивника навпіл.

Сказати, що всі були ошелешені, — це нічого не сказати. Такої різанини не бачив ніхто із присутніх, окрім Ольбега Путятича. Князь Олег схопився на ноги і стояв, відкривши рота. Данько підійшов до князя і схилив голову.

— Дарую тобі всі землі, а також майно Ратка, його сина та зятя, — нарешті знайшовся князь. — Ти їх заслужив! Підеш до мене в дружину?

— Дакую за честь, княже. Трохи оклигаю — і піду! — погодився Данько. До нього підскочив Ольбег Путятич і підхопив під руку.

— Ходімо, тобі треба перев'язати руку і змити кров.

— І нам час! — Олег махнув рукою. — Качки нас зачекалися. А ти, — тицьнув він пальцем у груди старшому боярину, який змінився в лиці, — не забудь, що винен мені сто кун. І хай тут повбирають!

Князь, а за ним і все оточення рушили до коней.

* * *

— …Не їхав би ти туди сам! — просив Данька боярин Вишатич. Данько, із перев'язаною рукою, гарцював на Сірому, а старий боярин сидів на возі.

— Самі ж казали, що у Вишатинцях сидять ваші холопи. їм зайвий день роком видасться. Треба їх відпустити.

— А відпустиш — що будеш робити?

— Ви ж чули — князь жалував мені землі та майно Ратка.

— То ти тепер справжній боярин! — посміхнувся Вишатич.

— Боярин, не боярин… до чого ви хилите?

— То такому лицарю й жона потрібна…

— Потрібна, — глянув просто у вічі Вишатичу.

— То й бери Світловиду. Вона гарна буде жона…

Данько на хвилину замислився. Слова старого Вишатича заскочили його зненацька. Боярин Іван розтлумачив його вагання по-своєму.

— Не бійся, ми за неї добре придане дамо: і скриню, і худобу…

— Та я не про це подумав, — сумно посміхнувся Данько. — Усе добре. Тільки ж ви у неї самої не запитали. Може, не люб я їй?

— А що тут питати? Ти парубок добрий, вмієш себе відстояти… А як вона на тебе дивилася!

— Однак вона невістка ваша…

— Не вік же їй жалобу носити. Загинув Левко, царство йому небесне. А іншим теж жити треба. Таке життя. То як?

— Подумаю я. А зараз мені треба у Вишатинці їхати! — Данько легенько стьобнув коня. Сірому не треба довго наказувати. Він звівся дибки, а потім стрілою полетів по дорозі, що тільки курява за ним лягла.

— Ну, думай, думай… — посміхнувся Вишатич. Він ліг на солому. Ноги не крутило від болю, і в попереку не стріляло. — Гей, Вовче! Поїхали!

— Куди поїхали, боярине?

— Не закудикуй дорогу. Додому, куди ж ще! Та їдь потихеньку, не тряси мої старі кості… Подумає він… Та що тут думати!

А Данько тим часом летів по дорозі, наче шалений. Повз нього пролітав ліс, поле, знову ліс. І аж коли на обрії з'явилися Вишатинці, він притримав коня і пустив його ступою.

Він заїхав у село. Ніде не було видно жодної живої душі. Всі поховалися в очікуванні нового господаря, котрий, як казали, був лихіший за смерть.

Данько під'їхав до тіунового подвір'я і постукав у ворота. Загавкали собаки, але ніхто не виходив. Данько постукав ще раз, сильніше. Біля воріт з'явився якийсь молодик.

— Чого треба? — запитав він грубувато.

— Води попити дайте, Христа ради. Цілий день їду, в роті макової росинки не було.

— їхав би ти звідси, добрий чоловіче. Не приведи Господи, новий господар з'явиться.

— Новий? А де ж ви старого діли?

— Зарубали його. А також сина його і зятя. Так що їдь, куди очі дивляться…

— Нумо, відчиняй! — знову гримнув кулаком по воротах Данько. — Новий господар приїхав!

— Не дурій! Який ти «новий господар»? Той, кажуть, справжній велет. Трьох одним ударом зарубав.

— Відчиняй, а не то будеш такий, як Босота!

— Ой, леле! — зойкнув парубок. Де й поділась його вайлуватість! Миттю відчинив ворота, відігнав собак і впав на коліна.

— Господарю! Змилуйтесь!

— Добре, не кидайся поклонами! Як кликати тебе?

— Скалозубом кличуть. А по-хрещеному — Миколою.

— Ось що, Миколо… Ти не скажеш, де зараз дочка тіуна Ратка, Ярина?

— А де ж їй бути! В хаті вона. Оплакує загиблих…

Данько рушив до дверей. Микола задріботів поряд.

— Ви б не ходили, господарю. Вона після звістки про смерть рідних того… Трохи несповна розуму.

— Добре, я зважатиму на те.

Данько зайшов у простору світлицю. У дальньому кутку він помітив людську постать.

— Хто там є? Душе християнська, озвись!

— А ти хіба християнська душа? — Постать вийшла на світло, і Данько упізнав Ярину. Вона змінилася за цей час: молода струнка дівчина перетворилася на огрядну бабу, із першими зморшками на чолі, з огрубілими руками. — Порішив усю мою рідню, а тепер і сам заявився, хоч ще земля на могилах не засохла.

— Вони самі вибрали свою долю, ти ж знаєш.

— Знаю… Скажи, Даньку, ти їх порішив заради мене?.. Я пам'ятаю, як ти на мене дивився… Тоді, на купальському святі.

— З того часу багато води утекло. Та й хіба можна говорити про якісь почуття, коли ми здибались через стільки років. Якщо колись у моїй душі і горіло багаття, то тепер там лише попіл.

Ярина стояла непорушно, як скеля. її обличчя було геть сіре.

— Он як!.. А я, дурепа, думала… Дай хоч поцілувати тебе на прощання… Як сестра…

Вона підійшла ще на крок.

Раптом у її руці блиснуло лезо ножа. Данько ледь встиг перехопити лівою рукою її зап'ястя. Але Ярина із силою, якої від неї не можна було сподіватися, вільною рукою ухопила за пов'язку. Хлопець скреготнув зубами від болю, але йому вистачило спритності вивільнити руку і штовхнути жінку на підлогу. Та впала й істерично заридала.

— Убий мене! Убий, інакше я сама себе вб'ю!

На крик прибіг Скалозуб. Побачивши господиню, що лежала долі, і Данька з ножем у руках, челядник злякано зупинився.

Данько спересердя метнув ніж у стіну. Той із глухим звуком угризся у дерево.

— Миколо, допоможеш Ярині зібрати свої речі. Все, що зможе відвезти на возі, — усе її. А тепер ходімо зі мною. Покажеш, де холопи боярина Вишатича сидять. І людей із сокирами поклич, щоб поруб розбити.

За кілька хвилин чоловік десять звільнених полонених вийшли з темної в'язниці на світ Божий, мружачись від сонячних променів.

Данько скочив на коня.

— Хлопці! Неправедний тіун Ратко, іже з ним його син та зять пали у чесному прю. Я, Данько, син Гостомисла, тепер новий господар цього двору. Ви можете вільно повертатися до боярина Вишатича. Скалозубе, йди-но сюди. Що там у тіунових погребах?

— А що там може бути? Вісімдесят відер меду та двадцять корчаг вина.

— За ваші муки, хлопці, Скалозуб, якого я призначаю ключником, дасть вам стільки меду та вина, скільки ви зможете випити та унести із собою.

— Слава Даньку Гостомисловичу! — радісно загорлали бідолахи.

— Але одна умова: допоможіть колишній господині забратися геть звідси!

— А що тут важкого? Поможемо! — холопам Вишатича не терпілося випити за своє звільнення.

— Ось і домовилися! Я зараз поїду у справах, а до вечора щоб ви впоралися!

— Буде зроблено! — вклонилися холопи.

Данько дав п'яти Сірому, і той, як на крилах, виніс його з колишнього тіунового двору.

Він мчав до двору боярина Вишатича. Кінь біг весело, і ще завидна хлопець був на місці.

Данько заїхав на подвір'я і легко сплигнув із коня. Навколо були численні сліди короткочасного панування Ратковичей. Світловида саме йшла з коромислом, на якому гойдалися два повні відра. Від несподіванки вона здригнулася і ледь не розплескала воду. Та Данько був уже поряд. І ось відра важко плюхнулися на траву.

Вони стояла упритул одне до одного. Данько взяв Світловиду за руку, а вона притулилася щокою до його широких грудей.

— Світловидо, люба моя, — зашепотів він їй у вухо, — чи підеш за мене заміж?

— Я згодна, — вона глянула йому просто у вічі. Данько схилив голову і ніжно поцілував її губи. І вона відповіла на його поцілунок…

Частина четверта

НА ЗАХИСТ ЗЕМЛІ РУСЬКОЇ

Розділ 19

БИТВА НА КАЛЦІ

Тут бенкет закінчили хоробрі русичі:

Сватів напоїли, а самі полягли  за землю Руську.

Слово…

Того дня Данько Гостомислович чекав синів — Боримира та Мирослава — у гості. Світловида все бігала до воріт, виглядала синів, але їх не було. Якесь недобре передчуття стискало старому воїну груди.

Сини, а також старший син Боримира, шістнадцятилітній Левко, прибули лише надвечір. Данько Гостомислович помітив, що сини чимось стурбовані, але не став одразу розпитувати. І лише коли вже повечеряли, звернувся до них:

— Щось ви зажурені, хлопці мої. Чи всі у вас здорові, чи не сталося якогось лиха?

Боримир несміливо кашлянув.

— Усі в нас здорові, дякувати Богу! А лихо… Лихо у всіх зараз одне.

— Говори, не тягни.

— А що говорити? З'явились у Дикому полі народи, яких ніхто як слід не знає: хто вони, звідки прийшли, яка їхня мова, якого вони роду-племені та якої віри. Одні називають їх татарами, інші — таурменами, а дехто — й печенігами. І хоч ніхто про них достеменно не знає, але ходять чутки, що замучили вони ясів, обезів та касогів[59], а також розбили половців. А ті, разом із ханом своїм великим, Кобяком, прибігли до наших князів, та й допомоги просять. «Сьогодні нас, — кажуть, — не буде, а завтра — вас». Ну, князь наш Мстислав послав своїх людей до інших князів, а нам наказав збиратися у похід…

— Так… — Данило Гостомислович обміркував почуті слова. — Виходить, племена невідомі, а вже стількох замучили?

— Дехто каже, що це гоги та магоги, яких Гедеон запер у горах і вийти вони мали при кінці світу, — поважно докинув Мирослав.

— Ой, лишенько! — зойкнула Світловида.

— Не лякай матір, Мирославе. Русь стояла, стоїть і стояти буде! Але, чую, сильні вороги прийшли до нас… Тому, синочки мої, і я піду з вами.

— І я, діду, — підхопився з місця Левко.

— Та ти що? На старості літ — й у похід? Чи мало ти ходив у ті походи! Вже хай сини йдуть! — заголосила Світловида. — А ти, Левчику?! Ти ж ще хлопчисько зовсім!

— Цить, стара! — прикрикнув Данько Гостомислович. І вже лагідніше: — Це вже останній похід, присягаюсь! Та й синочкам треба допомогти… І не перечте мені! — хряснув він кулаком по столу, що аж миски підстрибнули, коли побачив, що Боримир та Мирослав хочуть щось сказати проти.

— А ти, юний лицарю, — це вже до Левка, — будеш сидіти з бабусею. І не скигли, бо зовсім відправлю додому, сестер доглядати. Затямив?

— Затямив… — невдоволено пробурмотів Левко.

* * *

У літо 6732[60] у квітні місяці три князі Мстислави: Київський, Чернігівський та Торопецький, що княжив на той час у Галичі, рушили у Дике поле. Зібралося руське військо біля Славутинських порогів, біля Варязького острова[61], куди прийшли і чернігівці, і кияни, і смоляни. Були тут і кінні дружини галичан, волинців, курян, трубчан і путивльців. Одним словом, уся Руська земля! А частина галичан прибула на човнах — спочатку Дністром у море, морем до гирла Славути і з гирла — до порогів. І було човнів багато, чи не тисяча.

Данько Гостомислович не міг нарадуватися. Уся, уся Руська земля[62], як за часів великого князя київського Володимира Мономаха, йшла на небаченого ворога!

Та радість його була передчасна. Толковини-половці[63] вели їх Диким полем назустріч ворогові, а кляті татари все уникали бійки. Двічі руські наздоганяли їх, і двічі невідомі степняки розсіювалися, залишивши по собі лише велике стадо корів, яких забрали у половців.

Здобувши легкі перемоги, князі руські почали сваритися, хто з них перший. Особливо ж не могли помиритися князі Київський та Торопецький, хоч і були братами у других.

Аж, нарешті, біля річки Калки, супротивники зустрілися віч-на-віч[64]. Князь Мстислав Торопецький, прозваний Удатним за сміливість та хвацькість, не став чекати інших князів, бо не хотів ділити перемогу з іншими, а одразу, щойно перейшовши річку, кинувся у бій. Чернігівці ж тільки-но переправились через річку, а кияни взагалі залишилися на іншому березі і почали ставити табір.

Данько Гостомислович перепливав Калку серед останніх. Його загін, іцо складався зі старих воїнів, славетних у минулому богатирів, князі спогорда навіть не брали до уваги. Та й навіщо брати в бій цих обважнілих дідуганів на старих шкапах, із якими вони, може, ходили ще в перший свій похід? — думали зверхники. — Нам треба міцно вдарити, і татари побіжать! А як їх ловити та брати в полон, то краще це зроблять молоді та прудкі. — Та старі воїни не зважали на кпини і без зайвих слів зайняли місце у хвості, яке їм відвели князі.

Воїни вплав, дуже поволі, тримаючись за кінські гриви, долали швидку течію річки Калки. Сірий, далекий нащадок того Сірого, якого Данько Гостомислович привів зі Святої Землі, плив поруч. Нарешті Данько Гостомислович дістався до берега і одразу ж спробував залізти на прибережну кручу.

— Що ти там виглядаєш? — гукнув знизу Ольбег Путятич.

— Та своїх видивляюся. Пішли в перших рядах. Дуже вже хотіли битися…

— І куди так квапитися? Ще встигнуть повоювати!

— Молоде, кров гаряча… — Данько Гостомислович почав спускатися додолу.

— Молоді — то хай. А ось Мстислав Торопецький уже не хлопчик — куди ж він погнав стрімголов?! Галицький боярин Юрко Домажирич, що вже був у бою з татарами, казав мені, що вони гарні ратники й стрільці вельми влучні. їх сідлами не закидаєш.

— Ото ж бо і воно. Хоч би нам самим прочуханки не дали.

Олександр Попович, славний богатир, що вів їхній загін, вже сидів на коні.

— У лаву шикуйсь! — наказав він.

Воїни потроху почали шикуватися.

Раптом на обрії з'явився вершник. На ньому, наче крила, розвівалося червоне корзно, і за ним богатирі впізнали Мстислава Удатного.

— Куди це він?! — у Данька Гостомисловича болісно защеміло серце.

— Тікає, сволота! — сплюнув Путятич.

Мстислав Удатний, наче вихор, пролетів повз руських богатирів на своєму прудкому «угорці», не удостоївши старих воїнів навіть поглядом. Та їм і без слів усе було зрозуміло. Однак ніхто не кинувся назад, на інший берег; усі продовжували шикуватися у лаву. Тільки робили це мовчки.

Слідом за Мстиславом з'явився молодий князь Данило Романович Галицький, а за ним ще кілька дружинників. Обличчя молодого князя було перекошене та сіре від злості. Він був у крові, але не зважав на це.

Пан Данько не встиг добре розгледіти облич воїнів, що супроводжували Данила Романовича. Утім, він і не намагався це зробити, бо в душі сподівався, що серед них є або Боримир, або Мирослав.

— А що ж кияни? — оглянувся на той берег Путятич. — Вони що, думають витримати облогу у чистому степу?

— А біс його знає, що вони там собі думають!

На обрії з'явилися нові втікачі. Дехто з русичів був піший. За ними по п'ятах гналися татари. Одного за одним вони наздоганяли русичів і рубали їх своїми кривими мечами.

— Куди ви тікаєте! — закричав Путятич до втікачів, немов вони могли його почути. — Станьте гуртом та бийтеся! Переб'ють всіх! Тьху!

— Що ти їм кричиш? — Данько Гостомислович смикнув Ольбега Путятича за лікоть. — Дарма. На смерть привели ми смердів, відірвали їх від рала та просто в пекло.

— А що ти хочеш? Щоб уся Русь гриднями стала?

— Хай би й так!

— Дурниці! Хто б тоді жито сіяв, чоботи робив?

— Самі б і робили.

— Та ніколи такого не буде!

— Хто зна… — Данько Гостомислович знизав плечима.

Олександр Попович дав знак, і лава, поволі набираючи силу, покотилася назустріч ворогові. У цю мить Данькові Гостомисловичу пригадалося бусурманське повір'я, що всі, хто гинуть у бою, одразу ж потрапляють у рай. Він посміхнувся цій згадці і тієї ж миті загадав: «Порішу трьох — тоді можна і в рай!» Досвідчений воїн не сподівався вціліти у цій сутичці, але вірив у загальну перемогу. Хай їх мало. Однак умів же богатир Дем'ян Кудиневич із Переяслава сам-один розганяти цілі ворожі дружини. А тепер вони не одні. їх ціла ватага. І всі вони — русичі!

Дві лави схльоснулись у відкритому бою. Данько Гостомислович вибив одного татарина із сідла, зламав спис об щит іншого, але встиг рубанути його мечем. Третій спробував захиститися шаблею, але хіба шабля витримає удар справжнього меча? І голова татарина покотилася під копита коня. «Три є!» — радісно подумав Данько Гостомислович.

І в ту ж мить ворожа стріла влучила йому просто в груди. Болю Данько Гостомислович не відчув, але одразу стало важко дихати. Якийсь татарин поцілив йому мечем по шолому. У старого потемніло в очах, і він упав. Сірий ще пробував захистити тіло господаря від копит інших коней, та світло в очах славного воїна померкло…

* * *

— …Діду! Діду! — хтось обережно торсав Данька Гостомисловича за плече. Він повільно відкрив очі і побачив Левка.

— Йди геть, маро! — махнув рукою Данько Гостомислович. У грудях заболіло.

— Це не мара, діду. Це я, Левко.

— Левко?! Як ти… тут… опинився? — долаючи біль, запитав Данько Гостомислович.

— Втік. Щоправда, бабуся Світловида спіймала мене, як я сідлав коня, — почав розказувати Левко, перев'язуючи дідові рану. — Спочатку вилаяла мене добряче, а потім заплакала. «їдь, — каже, — весь ти в діда вдався, все'дно тебе не зупиниш». Ще й благословила на дорогу. Я пробрався до Києва, за вами їдучи. А там одягся по-половецьки і пішов до їхнього воєводи, Яруна. Він мене і взяв.

— Як бій… закінчився? — у душі старого воїна жевріла надія, що все обійшлося, що руські зупинили ворога, що прийшли на допомогу кияни… Та Левко убив і ту маленьку надію.

— Розбили нас, діду. Розвіяли, як сміття по степу. Хто не встиг утекти, того наїзники засікли своїми кривими мечами. Кияни закрилися возами, ще відбиваються, але надії жодної. Кляті таурмени взяли їх в облогу.

— А як ти… мене… знайшов?

— Як почався бій, половці разом із галичанами та волинцями дуже вдарили на татар. Ті мало не побігли. Та швидко удар наш ослаб. Половці перші не витримали і кинулися тікати. А коли тікали, зламали стрій чернігівців, що тільки підходили до бою. Я ж упав на землю і прикинувся мертвим. А вночі пішов шукати вас, батька та стрия Мирослава.

— І що?

— Батька я не знайшов. Сподіваюсь, що він живий та здоровий. А стрий Мирослав… Загинув. Від стріли. Просто в горло.

Данько Гостомислович застогнав. Від болю в грудях, що завдавала рана. Від болю в серці, що завдала почута звістка.

— Тихше, діду! — зашепотів Левко.

Поряд почулися чиїсь кроки. Левко розтанув у темряві, та кроки наближалися.

Данько Гостомислович на хвилю заплющив очі, а коли відкрив їх, то побачив біля себе татарина зі смолоскипом у правій руці. У лівій він тримав вуздечку, за яку вів невеликого кошлатого коня.

Татарин вишкірив свої зуби у посмішці і вштрикнув смолоскип поряд із Даньком Гостомисловичем. Потім дістав свій меч. Старий воїн застогнав і по-половецьки проказав:

— Не вбивай мене! Я князь! Я дам тобі відкуп!

Видно, що татарин зрозумів слово «відкуп», тому вишкірився ще більше. Він сховав меч, схилився над Даньком Гостомисловичем і почав шукати у того на грудях схований «відкуп».

Та тільки він поліз старому воїнові за пазуху, як Данько Гостомислович, долаючи біль, схопив його за зап'ястя. Татарин не злякався — він бачив, що цей урус геть слабий та зранений, щоб із ним боротися, — але здивувався. Потім його обличчя стало схожим на вишкірену вовчу морду. Він рвонув руки, щоб звільнитися від хватки русича, рвонув ще раз, сильніше, і… З горла його широкою рікою хлинула кров. Це Левко, стрибнувши вражині на спину, полоснув того засапожником[65]. Недаремно дід учив його!

— Коня! Коня лови! — пошепки наказав дід. Татарський кінь, пирхнувши, хотів кинутися в степ, та Левко вчасно схопив вуздечку.

— Тікати треба, Левку! Тікати на Русь! Поки вони не кинулися шукати свого воя!

— Так, діду.

Розділ 20

ТАТАРИ ЙДУТЬ НА РУСЬ

Якщо в царстві люди поневолені, вони не хоробрі й у бою з ворогами не сміливі; поневолена людина сорому не боїться і честі собі не добуває…

Сказання про Магмета-салтана

Вони пробиралися додому кружними шляхами. їхали вночі, вдень ховалися в балках. Багать не палили, щоб не видати себе, їли тільки черствого коржа, що ділили на двох. Одного разу їх мало не застукала татарська сторожа, яка їхала повз їхньої схованки, але вони встигли сховатися.

За ці дні Данько Гостомислович більше пізнав Левка, ніж за попередні шістнадцять років. Спостерігаючи за вправними, впевненими рухами онука, як він вужем здирається на черговий курган, щоб звідти глянути, чи не чатує їх небезпека; як він сторожко слухає степ і безпомилково знаходить рятівні балки, — старий воїн ловив себе на думці, що Світловида мала рацію. Так, Левко був такий, як Данько Гостомислович у молодості. Ба, навіть більше! Данько Гостомислович розумів, що онук де в чому навіть перевершує його.

І тоді, вдень, ховаючись від татар, він почав розповідати Левкові про своє життя. Ні, не ті байки, що розповідають за чаркою меду захмелілі дружинники. Ні! Він розповідав про те, як ходив із Дідом Волхвином налови; як прохромив першого ведмедя; як подужав вишатинського «воєводу» Микулу; як потрапив у поруб до боярина Івана Вишатича, якого Левко вже не застав на цьому світі; як він уперше зустрів Світловиду; як він ходив у далекий похід… Похід…

Про похід у Святу Землю він розповідав так, наче це було вчора. Про Боримира Убийвовка, про Мирослава Ступу, про Левка Вишатича. Про те, як він викликав на прю і переміг знаменитого німецького лицаря. Згадав він і казку про Аніку-вої-на, яку розповів Боримир.

Чомусь саме ця казка найбільше зацікавила Левка.

— Діду, а що вона означає?

Данько Гостомислович глибоко задумався. Як відповісти онукові?

— Знаєш, Левку… Адже той лицар… Конрад… Він же був набагато кращий воїн, ніж я… Це був великий лицар, переможець багатьох турнірів… І я довго не міг зрозуміти, ЯК я його переміг?! ЯК?!.. зміг здолати того, що був майже незборимий… І одного разу я осягнув це! Ми, Божі діти, живемо на цій землі, щоб виконати свій обов'язок, віддати борг Богові та іншим людям. У кожного він свій. Хтось сіє жито, хтось кує мечі, хтось цими мечами долає півсвіту… У всіх — це народити і виростити дітей… Але він є! І його треба виконати! А коли людина забуває про це і починає жити лише для себе, то Бог покидає її у всіх починаннях. І тоді будь-яка людина стає схожою на комашку, яку несе вітер, хоча комашка думає, що то вона летить сама.

Ось і цей лицар. У своїй гордині він забув про Бога, і Бог допоміг мені, а не йому! А смерть… від смерті не втік і Аніка, то нам чого від неї втікати!

— Діду, а ти вже виконав свій обов'язок, віддав Богу борг? — запитав Левко.

— Знаєш, Левчику… Ризи я вже, певно, повернув… А істо віддам, як вже стану на суді Божім.[66]

* * *

За кілька днів закінчилося Дике поле і почалася Русь. То там, то там перед очима втікачів ставали невеликі поселення русичів, що не боялися межувати зі степом. Та степ нині був особливо неласкавий. Із його глибин ішов вихор, що змітав вщент і ці мирні хатинки, і золоті житні поля, і навіть долі господарів цих полів.

У кожному селі Данько Гостомислович разом із Левком зупинявся, щоб повідомити про небезпеку і порадити скоріше сховатися або втекти від несподіваної напасті. Деякі селяни спішно збирали речі, бо вже чули про татар і про Калкське побоїще.

Та коли вони під'їхали до Витичева, славного містечка, де понад сотню років тому відбувся з'їзд усіх руських князів, то побачили, що на стінах його воїв немає, а ворота розчахнуті настіж.

Занепокоєні, втікачі обережно в'їхали до містечка.

Раптом біля них, невідомо звідки, з'явився маленький веснянкуватий хлопчик років семи-восьми з вогненно-гарячим волоссям.

— Гей, дрібното пузата, а де всі? — запитав Левко.

Хлопча недовірливо примружило око.

— А ви хто єсте будете? Може, ви татари чи мунгали?

Втікачів розсмішила недовірливість малого.

— Го-го! Ти глянь, який сторож знайшовся! Ось тобі хрест, що ми люди руські! — і Данько Гостомислович разом з онуком Левком перехрестилися. — Ну що, віриш? То де всі люди?

— А дайте мені меча, то скажу, — хлопча захопленим поглядом подивилося на меч, що висів на поясі у Левка.

— Меч?! Та меч треба заслужити! Тримай краще це! — і Левко простягнув малому блискучого ножа, що зняв у вбитого татарина. Хлопчак жадібно схопив ножа і почав роздивлятися його. — То де дорослі?

— Ген там, біля церкви. Вранці прискакав княжий дружинник, що врятувався від татар, і розповідає нашим про бій, — хлопчик махнув рукою, вказуючи напрямок. Утікачі негайно поїхали до церкви.

І справді, біля церкви зібрався чималенький натовп селян. Посередині натовпу, видершись на колоду, стояв чоловік у подертій і скривавленій сорочці і щось гаряче розповідав селянам, а ті дивилися на нього, витріщивши очі. Данько Гостомислович та Левко під'їхали ближче.

— …І тоді кляті моавітани кинулися на нас усією своєю силою, і сила ця була незчисленна! Билися ми цілий день, але нічого вдіяти не могли! І побігли полки руські!..

— А які вони, ті татари? — запитав хтось із натовпу.

— О! Справжні чудовиська! На зріст, як копиця сіна, морди ведмежі, очі, якчашищі, плечі — о! — оповідач розвів у сторони руки, показуючи, які широкоплечі ці татари. — Січеш їх мечем, а їм хоч би що! — Юрба перелякано загула, залементували жінки.

— Та бреше він! Не слухайте його! — не витримав Данько Гостомислович. — Били ми татарву, аж гай шумів! Я сам трьох зарубав. Якби не князі наші, що весь похід у гризні провели, подужали б їх!

Селяни обернули голови і зацікавлено глянули на прибульців. Оповідач на хвилю розгубився, але тільки на хвилю. Він затупав ногами, забризкав слиною, вказуючи кривим пальцем на несподіваних для нього гостей.

— Тримай їх, народе православний! Тримай! Це вивідувачі татарські! І кінь у них не наший!

Натовп завив розлюченим звіром. Десятки рук миттєво схопили Данька Гостомисловича і Левка. Втікачі пробували боронитися, кричали, що руські люди, але їх не слухали і ледь не розідрали на шматки.

Раптом із натовпу вихопився рудоволосий здоровань у непідперезаній сорочці і голосно закричав.

— Стій! Стій, народе православний! Не вбиваймо їх! Відвеземо краще до Києва, віддамо їх князеві та отримаємо винагороду!

Лють натовпу почала потроху вщухати. Побитих Данька Гостомисловича і Левка зв'язали сирицевими ременями. В цей час на колоду заліз піп.

— Народе православний! Настали останні часи! Йде на нас народ моавітанський, сила нечиста! І немає від нього захисту оружно. Тому нам треба, як це бувало у давнину, обійти хресним ходом Витичев, щоб нечиста сила не змогла увійти у місто!

— Правильно! Правильно! — загукали селяни.

— Що ви робите?! Схаменіться! — закричав Данько Гостомислович. — На чорта — хрест, а на ворога — меч! Меч! Бо це люди, хоч і не знані нами!

— Заткніть цьому нехристу пельку! — заверещав недавній оповідач і вже медово-улесливо звернувся до святого вітця. — Істину глаголете, отче! Істину!

Даньку Гостомисловичу та Левку заткнули у рота кляп і кинули їх у свинарник.

Натовп ще деякий час гув, а потім стих. Потім ударив дзвін. Данько Гостомислович зрозумів, що то витичівці почали хресний хід.

Несподівано до свинарника, сутулячись через низьку стелю, прокрався селянин, що пропонував відвести їх до князя, а поряд із ним хлопчик, що так допитувався, хто вони є.

— Це вони? — запитав чоловік у хлопчика, і той ствердно кивнув головою. Чоловік витяг кляпи у них із рота.

— Хто єсте будете?

— Татарські вивідувачі! Хіба не знаєш? — сплюнув кривавою слиною Данько Гостомислович.

— Ну ж бо! Не гарячкуйте! Якби не я, то вже подерли б вас люди на смерть!.. То як вас звати? Мене — Рижій, я тут бондар. А ось це Веселун, син мій.

— Добре ж у вас зустрічають!.. А звати мене Данько, син Гостомисла, я гридень князя Мстислава Чернігівського. А це мій онук, Левко. Були в поході у Дике поле. Та руським полкам не пощастило. Тепер ось тікаємо від татар.

— А куди тікаєте?

— Туди, де люди візьмуться за мечі, а не за кадила, щоб захистити рідну землю.

— А хіба не вірите ви, що татари наслані на нас за гріхи наші? — Рижій примружив око так хитро, як оце мружився малий Веселун.

— За гріхи… Так, за гріхи! Що князі чубляться і плювати вони хотіли на землю Руську!.. За русичів, що геть схолопились і тільки спину гнути вміють перед наїзниками, а не хочуть взяти списа до рук!..

— Ось тепер вірю, що ви не татарські вивідувачі!.. — Рижій розрізав пута дарованим ножем. — А що ти трьох татар зарубав — не брешеш?

— Хай собака бреше!

— Тоді вам у Чернігів треба. Там, кажуть, князь Василько Ростовський із дружиною сидить. Не встиг він прийти до наших князів на поміч вчасно, а тепер не знає, що робити.

— Ми йому підкажемо. Виведи нас, добрий чоловіче, звідси, щоб ми могли втекти.

— Добре.

Вони вийшли на Божий світ. Десь, із-за околиць, долинав спів хресного ходу.

Рижій підвів їх кошлатого коника.

— Ану, гляну, що вони там співають, — сказав Данько Гостомислович і сів у сідло.

Втікачі разом із Рижієм та Веселуном проїхали безлюдним Витичевом до частоколу і визирнули з-за нього.

Хресний хід, на який вийшло майже все село — старі, жінки, діти, — вже вкотре обходив Витичів. «Господи, помилуй! Господи, помилуй!» — долинуло до них.

— Батьку, глянь! — Веселун указав рукою на хмаринку куряви, що дорогою швидко наближалась до хресного ходу.

— Татари! — вихопилося одночасно із грудей Данька Гостомисловича та Левка.

Хмаринка вже перетворилася на справжній вихор, і ось на юрбу беззахисних людей вилетіли кілька десятків татарських вершників з оголеними кривими мечами. Засвистіли стріли, почулися перші зойки поранених. Спів урвався, а наступної миті юрба заголосила диким лементом і кинулася геть. Та куди пішому від кінного! Татари наганяли селян і безжалісно рубали всіх.

— Там мамка! Мамка наша! — закричав Веселун. Левко спритно затулив його рот долонею. Данько Гостомислович повернувся до зблідлого як смерть Рижія.

— Тікаймо з нами до Чернігова!

Рижій заперечливо затряс головою.

— Ні! Ні! — він кинувся до найближчого тину, вихопив кілок і перемахнув через частокіл.

— Загинеш, дурню! — закричав услід йому Данько Гостомислович. Та той його вже не чув.

— Із села можна виїхати непомітно? — звернувся він до Веселуна. Малий, ковтаючи сльози, кивнув.

— Тоді веди!

Розділ 21

ЛИЦАРСЬКА ЧЕСТЬ

Князям слава й дружині. Амінь.

Слово…

Князь Ростовський Василько Костянтинович гаряче молився похідній іконі Божої Матері. Ще місяць тому він просив свого стрия, великого князя володимиро-суздальського Юрія Всеволодовича відпустити його у похід проти невідомих татар. Стрий із великим невдоволенням врешті-решт відпустив п'ятнадцятирічного небожа у далекий похід. Все-таки його прапрадід, великий князь київський Володимир Мономах, уперше пішов у похід у тринадцять років!

Та зараз Васильку було страшно. На Калку зі своєю дружиною він не встиг вчасно прийти, і тому він зараз живий. А багато князів уже склали свої буйні голови на Калці. Кляті ж татари вже плюндрують київські землі. Кажуть, і в Чернігівському князівстві почали грабувати та палити села, бо вирішили помститися землям князя Мстислава Святославича Чернігівського, який теж пішов у цей похід і теж не повернувся з Дикого поля.

І молодий князь продовжував молитися, сподіваючись на підказку вищих сил, які допоможуть вирішити, що робити у цей непевний час.

Несподівано у шатро зайшов боярин Твердислав Опята, його вчитель і перший порадник у ратній справі. Твердиславу Опяті вже йшов шостий десяток, але срібло майже не лягло на його скроні, і виглядав він, наче могутній дуб.

— Княже! До тебе просяться двоє…

— Хто такі?

— Кажуть, що гридні князя Мстислава. Втекли від татар.

— То хай ідуть до Чернігова, до своїх князів. Чого вони прийшли до мене?

— Кажуть, пильна справа.

Василько на хвилю задумався. А потім махнув рукою:

— Проси.

До шатра увійшли два воїни: старий, певно, одноліток боярина Опяти, та молодий, мабуть, одноліток князя Василька.

Князь Василько набрав поважного вигляду і якомога владнішим голосом запитав:

— Хто єсте будете і що вам треба?

Але голос вийшов зовсім не владний, а якийсь задерикувато-хлопчачий. Василькові одразу стало ніяково від цього голосу. Але прибульці не зважали на те.

— Княже, ми гридні князя Мстислава Чернігівського, рятуємось від злих татар. На Калці військо руське розбито, і вся земля Руська беззахисна. Татари вже грабують села київські, невдовзі будуть і тут.

І Данько Гостомислович докладно розповів князеві Васильку про похід, про Калкське побоїще. Згадав і про напад татар на Витичів, не приховуючи жодних подробиць.

— І що ж ви хочете?

— Княже, врятуй Русь!

— Але як я можу її врятувати?! — безпорадність була у кожному слові князя Василька. Твердислав Опята прийшов на допомогу юному князеві.

— Ціла рать Київська, Чернігівська та Галицька, а також половці й інші толковини не змогли зупинити степняків. Як ми, ростовці, можемо захистити цілу Русь? Нас не більше восьми сотен!

— Княже! Боярине! — Данько Гостомислович схилив голову. — Кожен воїн зараз вартий десятка. І ніхто інший не прийде на допомогу.

— Я не поведу своїх воїв гинути задурно!.. До того ж Ростовська земля так само беззахисна, як і Київська, і Чернігівська!

Данько Гостомислович поглянув на молоденького князя, геть хлопчака, на боярина Опяту, що висів над ними, мов скеля, і вираз обличчя якого ніби промовляв: «Ні!»

Левко також стояв розгублений. Та й що казати, Василько був по-своєму правий.

І тоді Данько Гостомислович зважився. Він обдумував ці слова, ще як їхав до Чернігова, щоб перехопити князя Василька, що вже повертав додому. Від цього хлопчака у княжому корзні зараз залежить доля мало не всієї Русі, бо він, Божою волею, має хоч якусь дружину. І якщо він відмовиться…

Данько Гостомислович знову почав говорити. Він говорив повільно, карбуючи кожне слово, щоб воно дійшло до самого серця і юного князя, і непоступливого його воєводи.

— Княже, дозволь слово мовити… Ніхто з нас не втече від нашої долі, і ніщо не діється на землі без волі Божої. За гріхи наші прийшли погані татари на нашу землю! Але якби Бог хотів нас узагалі знищити, то це б він зробив і без татар. Тому ми повинні опиратися і чекати на милість Господа нашого… У мене є один задум, але без допомоги твоєї я не зможу його виконати…

Данько Гостомислович почав розповідати, що він задумав. І поки він розповідав, і князь Василько, і воєвода Опята перемінилися в лиці. Левко раз по раз намагався втрутитися у розповідь діда, але Данько Гостомислоич завжди його зупиняв владним жестом руки. Коли ж Данько Гостомислович закінчив, слухачі дивилися на нього ошелешеними очима.

Нарешті Василько зважився на слово.

— І… не боїшся?..

— Я вже старий, щоби боятися. І єдине, чого я все-таки боюся, то це втратити свою честь.

— Ну, добре… зараз я відпишу листа до ліпших київських мужів та князя Володимира Рюриковича… Але підуть із тобою лише охочі…

* * *

…Відчуття не зрадило старого воїна — саме біля цього лісу на них і чекала татарська засідка. Данько Гостомислович ще встиг наказати воїнам, що його супроводжували: «Оружитися!», але татари вже оточили їх. Ворогів було зо три десятки, тимчасом як Данька Гостомисловича супроводжували лише п'ятеро воїнів та ще Левко.

Двоє воїнів одразу впали, вражені татарськими стрілами, — те, що татари гарні лучники, Данько Гостомислович зрозумів ще на Калці. Але мечами русичі володіли не гірш за наїзників, а може, й краще. На Данькові Гостомисловичу були посріблена кольчуга та посріблений шишак[67] — подарунок князя Василька, і в новій броні старий воїн почував себе впевнено й безпечно.

Він уже поранив одного татарина, що нахабно ліз просто на нього. Голова другого татарина, що кинувся рятувати товариша, покотилася по дорожній пилюці. Третього уразити Данькові Гостомисловичу не пощастило — кинутий кимось із татар аркан затягнув зашморг на його шиї.

Вже впавши на землю, Данько Гостомислович побачив, як Левко і ще два воїни тікають від татар. Коні у них швидкі, повинні втекти!

А татари вже в'язали його, радіючи знатному, як вони вважали, полоненому.

* * *

Права рука Великого володаря світу Чингісхана, темник Субудай-баатур[68], який утратив у походах праве око та скалічив праву руку, але від цього не став менш мудрим, роздумував. Він, «барс із розрубленою лапою», як називали його монголи, здобув за своє життя багато перемог, але остання, надуруським військом, не надто його порадувала. Так, його непереможні тумени знову розсіяли ворогів. Та ціна перемоги виявилася завеликою. Кляті уруси забрали життя багатьох його кращих воїнів. І тепер, хоч вони і прийшли на уруську землю як переможці, діяти доводилося обережно.

Кожного дня Субудай-баатур скликав своїх найкращих розвідників і вимагав від них полонених. Вони не можуть йти по чужій землі навпомацки! Де полонені?! Де «язики»?!

Та ранком до юрти великого темника прискакав сотник передової сторожі Тутай і, впавши на одне коліно, схиливши голову, повідомив:

— Великий! Ми взяли уруського воєводу, що їхав до Киюва[69], а з ним і таємне донесення! — у голосі сотника бриніла гордість. Очі Субудай-баатура спалахнули радісним вогнем, але він одразу ж пригасив його, щоб Тугай не надто хизувався своїм успіхом.

— Як це сталося?

— Ми підстерегли їх на дорозі. Воєвода уруський їхав із великою охороною, чоловік двадцять, та ми їх перебили, а воєводу привели до твоєї юрти на аркані! Кляті уруси завзято билися, ми втратили трьох людей. На грудях у полоненого воєводи ми знайшли ось це, — Тугай поштиво передав Субудаю невеликий сувій із княжою печаткою. Той покрутив його в руках.

— Добре! Покличте Джебе-нойона, а також товмача, щоб розтовкмачив мені ці уруські письмена.

Джебе-нойон, також славетний темник Чингіс-хана, з'явився майже одразу. Він поважав Субудай-баатура, як поважає старанний учень свого вчителя, а тому й не думав зазіхати на першість «барса з розрубленою лапою» у цьому поході.

Товмач довго крутив перехоплений лист у руках, розглядав печатку, про щось радився із Плоскинею[70].

— Ну, що там у вас? — нетерпляче звернувся Субудай до товмача. Той виглядав дещо розгубленим.

— О великий! Цей лист скріплений печаткою ростовського коназа[71] Вашилька. В ньому коназ пише жителям Киюва, щоб добре зачиняли ворота міста і чекали на його прихід і прихід коназа ульдемарівського Гюрге з великим військом, що вже близько.

Субудай пожував сухими губами.

— А що каже полонений? — це вже до Тугая. Тугай знітився.

— Нічого не каже, хоч ми добре припалили йому п'яти…

— Копек-огли! — вилаявся Джебе. — Хай його приведуть сюди. Мої люди краще зуміють розв'язати йому язика!

За мить до юрти великого Субудай-баатура затягли закривавлене тіло в одній сорочці і кинули до ніг славетного баатура. Субудай байдуже глянув на попечені ноги полоненого і звернувся до товмача.

— Хай скаже, хто він! Куди їхав і навіщо? Скільки у коназа Вашилька воїнів?

Товмач старанно переклав. Данько Гостомислович важко підвів голову.

— Я боярин князя Мстислава Чернігівського, а зараз служу у князя Василька Ростовського. А більше, собаки, я вам нічого не скажу!

Товмач переклав відповідь Субудай-баатуру.

Раптом Плоскиня, що пильно вдивлявся в обличчя полоненого, радісно засміявся.

— А, старий знайомий! Ось і зустрілися! — Він нахилився до самого обличчя полоненого і зловтішно вишкірився.

Данько Гостомислович примружив очі і впізнав у одягненому по-кипчацьки Плоскині того воїна, що гукав мешканців Витичева зустрічати татар хресним ходом.

Кривавий плювок уліпився між очей зрадника. Плоскиня, лаючись на всі заставки, відсахнувся назад.

— Що він каже? — запитав Субудай. Товмач, перекинувшись кількома реченнями із Плоскинею, поштиво доповів:

— Він каже, що знає цього уруса. Полонений мало не викрив Плоскиню, коли він об'їжджав уруські села та сіяв там страх. Тоді ж цей воїн нахвалявся, що вбив трьох наших баатурів.

— Он як!.. Скажи йому, що ми поважаємо славних воїнів. Якщо він скаже, навіщо він їхав до Киюва, то отримає волю, а також коня та юрту, де зміг би гріти свої старі кості.

Товмач переклав. Старий воїн зібрався із силами і щось різко відповів.

— Що він сказав? — нетерпляче перепитав Субудай-баатур.

Товмач збентежився.

— Він… Виявив непоштивість до вас, о великий, а також до всього нашого непереможного війська.

Джебе-нойон налився гнівом.

— Покличте сюди Ху Ліна!

Ху Лін, кат, якого Джебе-нойон вивіз із упокореного царства Цзинь[72], з'явився одразу. Він прийшов босоніж. Низько уклонившись великим темникам, Ху Лін повернувся до полоненого, якого підхопили два дужі охоронці, і вдарив п'ятою під саме серце.

Біль пронизав Данька Гостомисловича наскрізь. На мить перехопило подих. Коли ж він зміг, нарешті, хапонути ротом повітря, Плоскиня зловтішно порадив йому:

— Краще скажи одразу, і тоді тобі просто відрублять голову.

— Незабаром прийде сюди князь Юрій Всеволодович із новгородцями, тоді ми й поговоримо. А з тобою, зраднику, розмова буде коротка…

Субудай вислухав відповідь і наказав Ху Ліну продовжувати.

Раптом зовні почувся тупіт копит, хтось сплигнув з коня і почав лаятись з охоронцями, вимагаючи негайно впустити його.

— Хто там? Упустіть! — наказав Субудай, упізнавши знайомий голос.

До юрти увійшов запилений та змоклий Ульмас, сотник одного зі сторожових загонів, і впав перед темником на коліна.

— О великий! Я скакав півдня, щоб повідомити тебе. Біля Черніга ми зустріли велике уруське військо. Вони виставили сторожу, але вночі я зміг підібратися до них поближче і нарахував понад тисячу воїнів. Місцеві кажуть, що це передовий загін, а за ним іде великий коназ Гюрге, що веде все своє військо.

— Ти ж казав, мерзенний пес, що уруські князі всі у гризні і на поміч Киюву не прийдуть! Куди ти нас завів?! — різко звернувся до воєводи бродників Субудай-баатур. Переляканий до смерті Плоскиня впав навколішки.

— Хто ж знав, великий Субудай-баатуре!

— Скільки коназ Гюрге може виставити воїнів проти нас?

Плоскиня зніяковів.

— Тисяч десять. А якщо і Коломна, і Білоозеро, і Суздаль, і Ростов приєднаються, то, може, й двадцять. А як новгородці прийдуть на допомогу — і всі сорок…

— Ешшек баласи! — знову вилаявся Джебе-нойон. — Сорок тисяч! Схоже, бог війни Сульде виказує нам свою немилість.

— Навпаки, славетний Джебе! — Субудай закліпав єдиним своїм оком. — Він застерігає своїх онуків, щоб ми не йшли у ці незвідані землі самі, а прийшли з великим військом Чингісхана. Віддавай наказ своєму тумену — на коня!.. Але ми скоро повернемося! Товмачу! Скажи це цьому клятому урусу!

Товмач і Ху Лін винувато впали не коліна.

— О великий! Старий урус помер! Ху Лін трохи не розрахував!

Субудай глянув на побіліле лице полоненого уруса і побачив на його губах посмертну посмішку. Мрець сміявся зі своїх катів!

Субудаю чомусь стало лячно від цієї посмішки і він наказав винести тіло.

* * *

Татари повернули своїх коней геть. Та за п'ятнадцять років повернулися. Русь не скористалася наданою їй відстрочкою. Спочатку наїзники зруйнували Заліську Русь. У битві на річці Ситі великий князь володимиро-суздальський Юрій Всеволодович, який свого часу не прийшов на допомогу трьом Мстиславам на Калці, загинув. Його голову як трофей татари відправили у місто Каракорум. Полоненого у битві на річці Ситі князя Василька Ростовського, який відмовився від служби у хана Батия, було скарано на горло. Через рік татари пішли на Південну Русь…

Змалку мене вабило красне письменство, тим більше що українська література завжди була надзвичайно багата і у мене перед очима було чимало взірців для наслідування.

Закінчивши школу і вступивши до інституту, я не покинув писати. Навпаки, із завзяттям неофіта кинувся пробувати свої сили в журналістиці та поезії. Особливо мені подобалося перекладати українською вірші Дж. Байрона. На мою думку, саме в перекладах та віршуванні найкраще відточується володіння словом.

А 2003 року вийшла друком моя перша книжка — сучасний детективний роман-есе «Нація білих комірців».

У вас у руках мій історико-пригодницький роман «Поки Бог спить». Переповідати його не має сенсу — ви все прочитаєте самі. Це мій перший роман на історичну тему. Хочу запевнити вас, що я намагався писати легко та невимушено і, по можливості, «тримати марку».

Ваш А. Подволоцький

Примечания

1

Личаки (від слова «лико» — внутрішня частина кори листяних дерев, як правило, липи) — постоли, «лапті». На одну пару постолів необхідно було обідрати кілька липок, а носилися личаки щонайбільше тиждень.

2

Далі слова «русичі», «русини», «руські» вживаються як синоніми.

3

Сита — медовий напiй.

4

Паволока — шовк.

5

На той час хутро лисиці коштувало понад півгривні сріблом — це були великі гроші.

6

Поршні, пошевні — взуття із сиром'ятної шкіри.

7

Кольти — наскронні срібні прикраси.

8

Гридниця — велика парадна зала або й окрема будівля, де приймають гостей, бенкетують, провадять судові засідання, наради тощо.

9

Угорські гори — Карпати.

10

Брат у других — двоюрідний брат.

11

Славута — р. Дніпро.

12

Поруб — зруб без вiкон або з одним отвором згори, через який давали в'язневі і'жу і воду; в'язниця.

13

«Підняв» — сполохав, щоби птиця злетіла, бо соколи б'ють птицю лище в польоті.

14

«Сиджу на санях» — тобто готуюсь до смерті. Перевезення тіла померлого на санях (навіть у літню пору) — частина давньоруського поховального обряду.

15

Шатрандж — перекручене арабське слово «шатранг» — гра, що передувала шаховiй грi. Була вiдома на Русi з X–XII ст. На Русi грали i в «тавлii» — давнii шашки. Iгровi фiгурки в шатрандж iнколи також називали «тавлii», «вiлеi».

16

Гридень — дружинник.

17

Гривна — нашийна прикраса.

18

Сід Кампєадор — Сід Войовник, відомий каталонський лицар, герой Реконкісти.

19

Орден Храму (Тамплiери) створено 1118 р. в Єрусалимi для захисту паломникiв. Орден Калатрави виник сорок рокiв по тому пiд час Реконкiсти — вiдвоювання iспанських земель у арабiв. 3 часом лицарськi ордени перетворилися на могутнi вiiськовi органiзацii.

20

3 нами Бог! (нім.)

21

Член колегії виборників, що обирала гросмейстера ордену.

22

Ієрархічна драбина ордену мала такий вигляд: гросмейстр, якого вибирали довічно, — генеральний капітул (уряд) — магістри (намісники провінцій) — пріори (керівники філіалів) — комтури (коменданти фортець) — лицарі.

23

Традиційне привітання тамплієрів — лицарів Храму.

24

Iноходець — кiнь, який бiгае iнохiддю, коли одночасно виносяться обидвi правi, а потiм лiвi ноги. Завдяки iх м'якому бiгу цих коней використовували для перевезення поранених.

25

Левант (фр. Levant — схід) — сучасний Близький Схід.

26

Уперше арбалет був заборонений Другим Латеранським собором у 1139 р. як «смертоносна зброя». Його дозволялося використовувати тільки проти бусурман. Наприкінці XII ст. папа Інокентій III поновив заборону. Цим же Собором був заборонений «грецький вогонь». Щоправда, обома видами зброї користувалися ще досить тривалий час.

27

«Грецький вогонь» — наймогутніша до появи пороху зброя, була винайдена у 660-х роках греком Каллініком, техніком і архітектором із сирійського міста Геліополя. Запальну суміш метали або в горщиках зі спеціальних знарядь, або з особливих пристосувань, що іменувалися «сифонами». УХ столітті візантійський імператор Костянтин VII Багрянородний у «Міркуваннях про державне керування» писав, що «грецький вогонь» є особливою державною таємницею і що, якщо варвари почнуть дізнаватися про його склад, варто відповідати, що рецепт суміші вручив їм (ромеям) ангел. Згодом «грецький вогонь» навчилися гасити сечею (!) та оцтом.

28

Цимісхій — візантійський імператор, протистояв кн. Святославу у 969 р. біля Доростоля; тут: дуже давно.

29

Лицарі Німеччини не здригнуться, зустрівшись із ворогом (нім.).

30

Єпарх — вищий державний чин у місті, городничий; логофет — міністр іноземних справ Візантії.

31

Криж — хрест.

32

Фамільяр — почесний член лицарського ордену, симпатик.

33

Карл Молот — Карл Великий, король франків (768–814).

34

Ретра — столиця слов'янського племені лютичів, знаходилась біля сучасного Гамбурга (ФРН).

35

Істина у вині (лат.).

36

Брате наш! Гряде суд Божий! Ми закликаємо тебе: згадай про Бога! — У відповідь звучить лайка.

37

Самоідентифікація німецького народу («дойч») почалась після розпаду імперії Карла Великого.

38

Чоботи — ознака воїнського стану, личаки — селянського. Мирослав кепкує з обережності боярина Добрині.

39

Мирослав Ступа розповідає легенду. Насправді ж князь Андрій у 1155 р. забрав із Вишгородського жіночого (!) монастиря ікону Божої Матері, що її, як вважали, написав сам св. Лука, і перевіз її у Володимир.

40

Середа 12.03 1169. «Узятий же був Київ місяця березня у дванадцятий [день], у середу другого тижня посту. I грабували вони два дні увесь город — Подолля, і Гору, і монастирі, і Софію, і Десятинну Богородицю. I не було помилування анікому і нізвідки: церкви горіли, християн убивали, а других в'язали, жінок вели в полон, силоміць розлучаючи із мужами їхніми, діти ридали, дивлячись на матерів своїх. I взяли вони майна безліч, і церкви оголили од ікон, і книг, і риз, і дзвони познімали всі [ці] смольняни, і суздальці, і чернігівці, і Олегова дружина, — і всі святині було забрано. Запалений був навіть монастир Печерський святої Богородиці поганими, але Бог молитвами святої Богородиці оберіг його од такої біди. І був у Києві серед усіх людей стогін, і туга, і скорбота невтишима, і сльози безперестаннії. Се ж усе вдіялося за гріхи наші» (літопис руський).

41

Хай живе орден Святої Марії Тевтонської! (лат.) Тевтонський орден виріс з ордену госпітальєрів, і, на відміну від орденів госпітальєрів та тамплієрів, був суто німецьким.

42

Сейдн (або Сідн) — найвищий титул ассасинів. Європейці називали вождя ассасинів Vetus de Monte (Старець Гір), по-арабські — Шейх-уль-Джебала.

43

Сокейна — легендарна арабська красуня.

44

Вирушаючи на вбивство, федаї одягали біле та червоне, кольори невинності та крові. Знак тамплієрів — червоний хрест на білому тлі.

45

Ашшаб — араб, що прославився своєю скупістю; тут: скнара.

46

Спільна ненависть хашашинів і тамплієрів до султана Саладина поєднала, здавалося б, несумісне. Вбивство графа Едесського мало стати прелюдією до усунення султана — кумира мусульман, переможця кяфарів.

47

Церква не канонізує утоплеників.

48

Шевальє — лицар.

49

Шато де Шевальє — «Замок лицарів».

50

Дідизна — родовий маєток «з діда-прадіда».

51

Два вершники, що їдуть на одному коні. За переказами, перші рицарі Храму, зокрема засновник ордену Гуго де Пайн та його побратим Готфрід Сент-Омер, були настільки бідними, що мали одного бойового коня на двох.

52

Аутодафе (ісп. «акт віри») — спалення єретика, як правило, привселюдне.

53

Фроінд (нім.) — друг.

54

Порок — таран.

55

«Руська правда» за розорення чужої борті призначала штраф 12 гривен сріблом — стільки ж за вбивство дружинника.

56

Шульга — лівша.

57

Оправлювати — вершити суд, «правити».

58

Стрий — дядько по батькові.

59

Яси, обези, касоги — тогочасні кавказькі народи.

60

1223 р. від різдва Христового.

61

Варязький острів — нині острів Хортиця.

62

Руська земля — як свідчать історики, «Руською землею» називали князівства, що були розташовані на території сучасної України. У Лаврентіївському літописі зазначено, що князь ростовський Василько Костянтинович запізнився на збір і не встиг «прийти на Русь».

63

Толковини — союзники.

64

Калкське побоїще відбулося 31 травня 1223 р. (16 червня за новим стилем).

65

Засапожник — ніж, який носили за халявою чобота.

66

Ризи — відсотки; істо — основна сума боргу.

67

Шишак — шолом сфероконічної форми.

68

Темник — командир «тьми», «тумена» (загону із 10 тис. чол.); монголи давали своїм визначним воїнам ще й титули: «баатур» — богатир, «нойон» — дружинник, «мерген» — влучний стрілець, «білже» — мудрець тощо.

69

Киюв (тат.) — Київ.

70

Плоскиня — воєвода бродників, що допомагали татарам у тому поході.

71

Коназ (тат.) — князь.

72

Царство Цзинь — Китай.

Content

А. Подволоцький
Поки Бог спить

Частина перша ОНУК ДАЖДЬБОГА

Розділ 1 СВЯТО ХОРОСА

Розділ 2 КНЯЖІ ДУМИ

Розділ З КНЯЖЕ ПОЛЮВАННЯ

Розділ 4 ОЙ, НА КУПАЛА

Розділ 5 У ДАЛЕКИЙ ПОХІД

Розділ 6 НА БІЙ ЗІ ЗМІЄМ

Частина друга ВОЇН ХРИСТОВИЙ

Розділ 7 ЛИЦАРСЬКИЙ ГЕРЦЬ

Розділ 8 СТОЛИЦЯ СВІТУ

Розділ 9 ОСОБЛИВЕ ДОРУЧЕННЯ

Розділ 10 НА КОРАБЛІ

Розділ 11 У «ДРУЗІВ»

Розділ 12 ФЕДАЙ

Розділ 13 ЗАМАХ

Розділ 14 ПОЄДИНОК ЧЕСТІ

Частина третя ПОВЕРНЕННЯ

Розділ 15 ДОДОМУ!

Розділ 16 СПІЗНІЛА ТРИЗНА

Розділ 17 ПРАВДИВИЙ СУД

Розділ 18 ВИРІШАЛЬНИЙ ВІЙ

Частина четверта НА ЗАХИСТ ЗЕМЛІ РУСЬКОЇ

Розділ 19 БИТВА НА КАЛЦІ

Розділ 20 ТАТАРИ ЙДУТЬ НА РУСЬ

Розділ 21 ЛИЦАРСЬКА ЧЕСТЬ

Примечания