Милена Фучеджиева

Сексът И Комунизмът

- Част 1 -

1.

1977 г., София,- улица „Г. С. Раковски"

Индийската пола на Лола се развяваше свободно около дългите й крака и нежното докосване от плата я караше да забрави всичко лошо, случило се във Френската. При всяка стъпка гърдите й раздвижваха тънката блуза, тя обичаше да ходи без сутиен, доставяше й удоволствие да всява смут сред тъпаците по улицата.

Имаше най-красивите гърди в София, ако не и в България, и в Източна Европа, дори в целия свят. Косата й беше вълна, спряла на дупето й - твърде високо за преодоляване. Гледаше студено и ранимо със сиво-сините си очи, ходеше изправена, но винаги недостатъчно отнесена, за да не знае какво се случва на улицата. На врата й висяха талисмани, беше обута понякога в черно сабо или в сандали танк, през зимата - с ботуши поне до коляното, през лятото - с еспадрили. Беше на 15 години, когато усети властта си над мъжете, без да има нужда от каквито и да било обяснения от тяхна страна. Когато я заговореха, никой не я гледаше в очите.

Не знаеше какво е секссимвол, но имаше представа какво е „Плейбой“. Един ден беше намерила ключето на заключеното чекмедже на бюрото на баща си, в което откри един стар брой на списанието. Лола знаеше, че „Плейбой“ беше забранен като порнография, но нямаше идея, че списанието е основано само девет години преди тя да се роди в комунистическа България, през 1953 г., когато Уинстън Чърчил получава Нобелова награда за литература, Сталин умира, а в България тютюневите работници обявяват стачка, която е потушена с кръв и в която загиват девет души. Лола беше родена девет години по-късно и нямаше идея, че такова нещо някога се е случвало в България. Животът в центъра на София изглеждаше напълно спокоен.

Живееше в среда, изтъкана от слухове и страх от слуховете. За секса официално не се говореше нищо никъде, все едно че никой не го правеше. Лола и съученичките й си говореха с недомлъвки, така както се говореше и вкъщи. Изглежда, че имаше строги граници и всичко, извън обозначеното като позволено от Партията, беше наказуемо и квалифицирано като порок, порнография, извратеност, девиация. Порнографията съществуваше само в несправедливия Западен свят, в който жените бяха третирани като стока, както и в частните колекции на партийните лидери, които събираха порнографски списания, за да изучават слабостите на империалистическия враг. Така беше чувала от родителите си. Но това не й пречеше да върви по „Раковска“ и да мисли за секс с новото си гадже. Сексът също беше нещо ново, непознато и вълнуващо.

През лятото се беше запознала със сина на държавния глава на Монголия, Юмжагийн Цеденбал, който носеше типичното монголско име Слава Цеденбал. Влюбеният в Лола Слава Цеденбал киснеше в барчето на станцията, където Лола летуваше, с надеждата, че някой ден тя ще се съгласи да я заведе на дискотека в станцията на ЦК на „Златни пясъци“. Беше грозен монголец с очила с огромен диоптър, шофьорът му винаги чакаше в паркираната пред станцията чайка, и Лола не му обръщаше абсолютно никакво внимание. Легендата разказваше, че монголският държавен глава имал огромна колекция от порнография. Според Лола, това си личеше от начина, по който младият Цеденбал я гледаше. Да, тя беше различна, и не, нямаше намерение да става монголска принцеса.

По времето на комунизма жените бяха уважавани другарки и Лола бързо разбра, че никога няма да отговаря на описанието за другарка. Самочувствието й на нещо по-близо до врага, отколкото до другарката, както и властта на гърдите й над мъжете, се изгради благодарение на това, което й се случваше ежедневно по улицата. Софийските тротоари бяха в идеално състояние, но когато тя излезеше на улицата, мъжете започваха да се спъват в обсесивното си желание да я имат.

Беше й странно, че в Америка известните киноактьори бяха звезди, а в България бяха народни артисти. Извън звездите на небето, българските звезди бяха червени като руските, а най-много бяха на гробищата, украсяващи върховете на малки, червени дървени пирамидки. Под тях почиваше другар или другарка. Вървейки по „Раковска“, Лола се чувстваше като звезда от другия, забранения свят, не като народна актриса. Тя беше парче червено бонфиле от добро семейство, разхождащо се по определен градски маршрут, който не излизаше от центъра на София. Всеки, който я беше срещал през лятото на 1977 г., беше я пожелал не като другарка, а като това, което феминистките на Запад в същия момент наричаха „парче месо“. Майка й й беше казала какво е да си феминистка - жена, която ходи без сутиен и няма нищо против да има лек мустак. Лола доволно си беше помислила, че е половин феминистка заради сутиена. Беше и предупредена да не бъде парче месо.

Лигите на другарите се влачеха след презрително гледащата ги Лола, а тя си мислеше какво ли е да си другарка с найлонов чорапогащник, под който се виждат небръснатите ти - не по феминистки причини - косми, разплескани в черни облаци. Майка й също не беше като другарките, които обличаха за празник полиестерни костюми с втвърдени от пот подмишници, а на главите им имаше сложни и високи конструкции от тупирана коса, вкаменена от лак, който можеше да залепи и спукана гума. Другарките изглеждаха на Лола като червена женска армия, която готвеше, переше, чистеше, гледаше деца, миеше съдове и ходеше на работа. Вечер вдигаха и слагаха масата, докато другарите висяха пред телевизорите и гледаха новини за поредната предсрочно изпълнена петилетка.

На Осми март бащата на Лола поднасяше на майка й разкошен букет от бели рози, съпроводен с кратка реч, в която обясняваше подигравателно, че на този ден всички жени са равни с мъжете. След което се обръщаше към Лола и й казваше, че този празник е измислен от другарите. Да запомни две неща: първо, че е равна с мъжете всеки ден от годината, както и никога да не ходи на кръчма на 8 март. Сервитьорите се държаха ужасно, защото бяха господари на ситуацията, както и защото в този ден, в който задръжките падаха в името на равенството, всеки мъж беше помъкнал своя или чужда жена да я черпи. Нощта на 8 срещу 9 март беше пълна със залитащи и повръщащи по улицата хора.

Лола разсъждаваше върху думата „путка“. Беше я научила неотдавна. Виждаше й се грозна, лоша дума, а не знаеше как да нарича това, което имаше между краката си. Вагина беше медицинско, някои момчета казваха слива, което пък беше селскостопанско, други казваха катеричка, чоча, коте, което беше по-симпатично, но всичко като че ли беше или плод, или животно. Само срамната и вулгарна дума „путка“ беше самостоятелна. И така путката на Лола й създаваше идентификационни проблеми. Какво беше тя? Путка, плод или животно? Между краката й стоеше една въпросителна.

Дамските превръзки бяха лигнин, обвит с тензух, нямаше тампони, а преди превръзките бабата на Лола й беше казала, че жените пъхали между краката си сгънати парчета плат или памук за по-изисканите. Селянките пък направо се позабърсвали с полите си на нивата. Противозачатъчните бяха само един вид, от който често се получаваха кръвоизливи. Презервативи Лола не беше виждала доста време след като започна активен сексуален живот. На гинеколозите беше забранено да слагат противозачатъчна спирала, освен ако не си раждала или не си с връзки. Ако нямаш дете, не разполагаш с тялото си. Задължена си да дариш развитото социалистическо общество с нов гражданин, който да работи за светлото му бъдеще. Няма значение дали обичаш, или не обичаш, дали мъжът, от който си забременяла, се държи добре с теб, или не, и дали изобщо искаш да имаш деца. Партията казва, че първото ти дете е задължително и принадлежи на нея. Бащата на Лола я беше предупредил тя да се пази от мъжете, защото по неофициална статистика половината от бременностите завършваха с аборти. Мъжете не пазеха, жените трябваше да се пазят сами.

Имаше едно модно списание „Лада“, два телевизионни канала, като вторият беше пуснат през 1973 г., плюс един руски, който Лола никога не гледаше - мразеше руския език. Нямаше никакви западни стоки, западната музика и кино бяха забранени, с малки изключения, психоанализата беше вредно западно учение, и всичко в крайна сметка беше руско. Лола беше една от малкото, които бяха виждали бутик на Диор, докато в България се възхищаваха на Слава Зайцев, съветски моделиер, който вплиташе елементи от руските национални носии в моделите си.

Сексуалното самосъзнание на Лола нямаше нищо общо с изискванията да си скромна, зле изглеждаща и безропотна жена. За добро или зло, всеки мъж разбираше това на секундата, в която я видеше. От разходките си по „Раковска“ тя научи за секса доста повече, отколкото от родителите си. Бързо и остро осъзна властта си над мъжете, без да съзнава, че тази власт нямаше как да бъде безопасна в подобно затворено общество и неминуемо щеше да се превърне в неин враг.

От случилото се във Френската пък за пръв път осъзна, че всяко момиче е дълбоко беззащитно и лесно може да се превърне в жертва. Изглежда, че трябваше много да внимава, а точно в този момент от живота й никак не й се внимаваше, нито пък се чувстваше като потенциална жертва. И жертви ставаха само слабите, тя беше силна и никой не можеше да й се опре. Лола не беше милата беззащитна Софи.

2.

1977 г., София, Френската гимназия

Опитваше се да не мисли никога за това, макар да знаеше, че е невъзможно. Винаги щеше да си представя нещо, което не можеше, а и не искаше да си представи - нежната, кротка Софи, големите й топли черни очи, извинителния израз на лицето, който като че ли беше причина за това, което й се случи. Според някои световни автори, нежността винаги се наказва, но Лола не мислеше като Достоевски. Не разбираше защо София беше толкова добра и беззащитна и защо позволи да й се случи подобно нещо.

Дълги години не се беше сещала за тази история, по-скоро я избутваше дълбоко в подсъзнанието си, но тя беше там, за да остане завинаги безмълвна, счупена, съкрушена и по някакъв начин обвинителна. Беше част от биографията й, както и от биографията на съучениците й от Френската гимназия. Когато порасна, разбра, че историята на София е част от биографията на всяка жена на планетата дори и без да й се беше случвала лично; насилието над жени беше част от женската колективна памет. Иначе всичко си изглеждаше съвсем наред, дори беше приятно да си жена, но само ако не знаеш, че такива истории винаги ще има. Мъжкото животно срещу физически по-слабия пол.

Стенли, Стенли Бичето, набит, заплашително мускулест по природа пич с поглед, черен като бездна, се влюби в Лола още когато се запознаха в един двор с две пейки една срещу друга. Там се събираха да пушат след училище. Далече от Френската гимназия, в двора на сиропиталището до 127-о училище, където никога нямаше сираци, а само разглезени деца от центъра на София. Тя си имаше гадже, но това не спираше Бичето да я изгаря с очите си. Лола никога не разбра как се беше озовал в този двор, при положение че не живееше наоколо. Нямаше представа и в коя гимназия учеше. Със сигурност обаче той не беше като съучениците й. Имаше странна сексуална власт над всички, дори и над момчетата. Те му се подчиняваха като на негласно излъчен лидер. Въпреки че по някаква причина тъмните очи се смятаха за топли, неговите излъчваха безапелационен, студен контрол, на който, ако не се подчиниш, беше ясно, че можеше да те разкъса и разруши. Миришеше на скрито насилие. Лола внимаваше с Бичето и въпреки че той я привличаше сексуално, инстинктът й за самосъхранение все пак не й разреши да спи с него. Той просто беше животно, способно да чупи кости и психики.

Така и никога не разбра КОИ са били другите момичета на организирания от него купон и имало ли е изобщо други. Беше сутрин като всяка сутрин във Френската. Лола пак беше дошла обута с джинси, нарочно, разбира се, и се оглеждаше за директора, за да може да се скрие от него, когато другарят Кирилов изведнъж изскочи буквално под носа й, без тя да го е забелязала.

Очите на другаря Кирилов бяха другите тъмни, „топли“ очи, от които Лола изпитваше тих ужас. Те се втренчваха в нея хипнотично, когато Кирилов тръгнеше към Лола със самочувствието на мъж с власт, и тя започваше да отстъпва назад, докато гърбът й опреше до стената. Кирилов взимаше нежно кичур от косата й и започваше да го навива леко около пръста си, гледайки я усмихнато. Краката на Лола се разтреперваха. Той й правеше поредната забележка, че или е дошла с джинси, или под престилката й се подава тениска със западен надпис, или нещо друго, но Лола беше винаги виновна. А тя просто не желаеше да спазва правилата. Мразеше униформите, мразеше това, че трябва да учи физика, химия и математика, мразеше, че западната музика беше забранена, мразеше, че не може да носи косата си на конска опашка, а само на плитка, мразеше грозните костюми, в които бяха облечени учителите й. Реално не изпитваше омраза към учителите си, а по-скоро съчувствено отвращение. И нямаше случай, в който да е напълно „изрядна“, както се очакваше от една 15-годишна социалистическа ученичка. Така Лола живееше в постоянен страх от другаря Кирилов.

Тази конкретна декемврийска сутрин Лола отново се стресна ужасно от Кирилов, поздрави го гузно, но за нейна изненада той я подмина забързан, кимайки й разсеяно. Пред класната стая момчетата се бяха събрали в групичка, която моментално се разпръсна при появяването му. Съученичките на Лола бяха с опънати лица, не се чуваха обичайните крясъци и хилеж, явно нещо се беше случило.

- Какво става?! - попита Лола най-добрата си приятелка Ева-Мария.

Ева я изгледа с уплашен поглед и й направи знак да отидат настрани. Тогава Лола отбеляза, че момичетата всъщност изглеждаха уплашени. Страхът беше правило, не изключение, но този път беше различно. Нейната предимно мъжка групичка, на която тя беше негласен лидер, също изглеждаше нетипично тиха. В момента, в който я бяха видели да се приближава, Коко и Мони се бяха измъкнали, Тони дори не я беше погледнал, другите двама бяха от съседния клас и си бяха тръгнали, оставяйки я в недоумение по средата на коридора. Във въздуха витаеше някаква гадна тайна.

Години по-късно, когато стана писател, Лола се опита да възстанови сцената в паметта си. Беше трудно. Човек инстинктивно заличава неприятните спомени, за да може да продължи живота си максимално невредим психически, особено когато миналото му изцяло е било подчинено на страха от невидимия Голям Руски Брат и на дебнещите отвсякъде тайни и явни български подчинени. Баща й и баба й се бяха погрижили от рано да й обяснят, че никога не бива да бъде прекалено открита, казвайки какво мисли. Не се знае на кого го казва, и на свой ред той на кого ще го предаде.

Купонът беше организиран от Стенли Бичето, не от човек от гимназията - това Лола помнеше със сигурност. Сценарият на историята изглеждаше така:

Интериор - Апартамент на Коко - Нощ.

Дължина на сцената - часове.

Апартаментът на Коко е празен, родителите са заминали някъде, Коко е поканил приятелите си на купон. Поканени са и момичета, но идват само две -Софи и приятелката й Неда. Единственият външен човек, който не учи във Френската гимназия, е Стенли Бичето.

Участващи: Коко, Стенли Бичето, Митко, Стоян, Светльо, Тони, Владо, Мони, Кико, Неда, Софи.

Момчетата пристигат превъзбудени, с чанти, пълни с алкохол. Тази вечер ще се пие много. Вино, бира, водка. Идват директно от следобедни часове, облечени в сини ученически костюми, бели ризи, червени вратовръзки. Бързо махат вратовръзките и ги набутват в грозните си чанти, изписани с Deep Purple, Uriah Неер, Led Zeppelin, Pink Floyd, Grand Funk Railroad, хипи-знаци и всевъзможни абстрактни рисунки.

Бичето не е в униформа, а е в обичайното си черно облекло, тениска по тялото, подчертаваща мускулите му, черни впити джинси, черни обувки, черна като смола коса, черен бляскав поглед. Той води със себе си Неда и София, невзрачни съученички на Лола от съседната паралелка, които са известни с това, че не са известни с нищо. И двете са от добри софийски семейства, скромни, добре възпитани и разбира се - отличнички. Софи е много срамежлива и деликатна.

Животинският поглед на Бичето, съчетан с мекия му, леко безразличен глас, явно е успял да ги омае. Целува ръка на София и двете с Неда влизат смутено в апартамента на Коко. Държат по един бял карамфил, който Бичето им е купил от близката цветарница. Цветята са решили събитията в негова полза - никой не подарява цветя, освен на рожден ден.

Двете момичета са наивни до болка, до зверската болка, която София ще изпита по-късно.

Влизат срамежливо в хола. Бичето е страхотен кавалер - съблича палтата им, въвежда ги в стария, мрачен апартамент, каквито са повечето апартаменти около Френската. Уредбата е надута яко, цепи „Stormbringer“ на „Дийп Пърпъл“. Неда прави физиономия от високата музика.

БИЧЕТО (крещи): Коко, намали веднага! Дамите обичат по-спокойна музика!

Коко се подчинява безропотно, но Митко явно вече доста е пил и надува музиката обратно. Бичето отива и я намалява, онзи я засилва отново. Бичето така стисва ръката му, че Митко пребледнява от болка и отстъпва. Слага плоча с „Назарет“ и отива в кухнята унизен. Неда и София се споглеждат, София измънква, че май трябва да си ходят. Бичето я поглежда в очите така, че тя разбира, че това няма как да стане. Краката й омекват, без да разбира защо. Между краката й става необяснимо топло. София е девствена, Неда - също. Пристигат Мони и Кико; с тях мъжете стават девет, а момичетата са само две. Бичето ги наблюдава внимателно, улавяйки веднага поредното притеснено споглеждане между двете.

БИЧЕТО: Ще дойдат и другите, не се притеснявайте! Софи, какво ще пиеш?

СОФИЯ: А, нищо... аз не пия... благодаря! Може една оранжада...

Бичето вади от чантата си бутилка „Балантайнс“ - скъпо и рядко питие в соца. Никой не знае кой е баща му, но явно е „някой“, за да може синът му да носи такъв алкохол. Сяда на дивана, отвърта капачката с пукот, докато другите момчета гледат жадно. Прави властен знак на Коко за чаши, Коко носи, той налива на себе си, на Софи и Неда. Подава чашата на Софи. Тя мило клати глава. Всяко движение на Бичето излъчва власт.

СОФИЯ: Не, благодаря...

БИЧЕТО (изключително мило, гледа я в очите): Изпий едно питие с мен, моля те...

Навежда се към нея и шепти в ухото й.

БИЧЕТО: Ти си много хубаво момиче и много те харесвам, нека да е много хубаво тази вечер...

София не знае какво става с нея, изчервява се, той плъзва ръка към нея и за секунда я слага на бедрото й. За нейна изненада, не й е неприятно. Това я плаши, но и я привлича.

БИЧЕТО: Наздраве!

Другите не се впечатляват особено от сцената, Бичето си е такъв. Наливат си от своя алкохол - българска водка и българско вино, чукат се и говорят страшни тъпотии на висок глас. Гласовете им в момента мутират, някои са пъпчиви, потят се обилно, дезодорантите не са широко разпространени, става спарено, цари известна истерия.

Коко се заема да сваля Неда, която разбира, че Бичето харесва София, и това я дразни и притеснява едновременно. Коко също й шепне нещо в ухото. Тя се смее, въпреки че вицът е тъп, коленете й са стиснати, ноктите изгризани. Той започва да го разказва на всички, Неда продължава да се киска глупаво. Коко е сладък, докато го разказва, Неда не знае какво става с нея, сигурно е от уискито. Разкопчава досега закопчаната до горе престилка, отпива яка глътка, бузите й са зачервени. София я поглежда изненадано, след което се окуражава от поведението й.

СОФИЯ (срамежливо): Наздраве... За пръв път пия уиски...

НЕДА: И аз... Вкусно е!

Двете се споглеждат, Неда се усмихва широко на София и отпива още една голяма глътка от питието си. София прави същото. Бичето вдига тост, след като е изпил първата чаша на екс. Налива си втора. Коко също иска уиски, Мони се опитва да вземе бутилката и да си налее, но Бичето му я измъква от ръцете. Уискито е за него и дамите. Отново се чука със София.

БИЧЕТО: На екс! Наздраве!... Давай, Софи!

Софи неочаквано за себе си се подчинява след секундно колебание и излива чашата в гърлото си. Очите й се насълзяват от силния алкохол, задавя се. Бичето я тупа по гърба, тупането минава в преметната ръка на рамото, леко я натиска назад и тя се обляга на дивана, без да се опитва да се измъкне от прегръдката му.

СКОК ВЪВ ВРЕМЕТО. МИНАЛИ СА ДВА ЧАСА.

Купонът тече, всички са пияни, Коко и Неда се натискат в другата стая, София е замаяна от алкохола, поглежда часовника си и се опитва да стане, залита, Бичето я подхваща и я слага обратно до себе си.

СОФИЯ: Трябва да си ходя... десет часът е, наш`те ще ми се карат... Казах, че ще се прибера в девет...

Бичето изобщо не я чува, прегръща я и внезапно я целува страстно в устата. Музиката е толкова силна, че останалите момчета крещят, някои танцуват, вече залитайки. София и Бичето се целуват дълго; той я е затиснал с огромния си гръден кош, лявата му ръка е между краката й, тя се опитва да я махне няколко пъти, но той я връща обратно. Огромна, топла ръка. Езикът му също е огромен и топъл. Тя се опитва пак да погледне часовника си. Той взима ръката й, маха часовника й и го прибира в джоба си.

БИЧЕТО: Ще ти го дам после, сега искам да си с мен и да не се разсейваш... Адски си падам по теб, ела...

Издърпва я рязко от дивана. Тя гледа уплашено, но е твърде пияна, за да реагира. Той я награбва както е права, притиска се до нея, тя усеща твърдото му голямо тяло залепено за нейното. Целуват се, хваща я за ръката и я повежда към стаята. Хвърля я на леглото и ляга върху нея. Целува я все по-страстно, мачка гърдите й. Софи хваща безпомощно ръката му, той обаче хваща двете й ръце заедно над главата й, вдига пуловера й, вдига и сутиена й нагоре и започва жадно да смуче зърната й. Разкопчава дънките й, пъха ръка между краката й, но тя изведнъж го рита. Ритникът не е много силен, някак страхлив ритник на човек, който се страхува да не нанесе болка на другия.

СОФИЯ: Не!!! Недей, моля те!

Бичето спира за секунда и я поглежда в ужасените очи с кръвясал, но достатъчно черен поглед, за да спре молбите на София от раз. Навежда се, забива език в ухото й, дишайки тежко.

БИЧЕТО: Искам те, Софи... Отпусни се... Ще ти хареса...

Тя обаче измъква ръката си от хватката му и отново отмества неговата, която се опитва да свали дънките й. Очите й са пълни със сълзи.

СОФИЯ: Стенли, не искам, моля те... недей... моля те... Пусни ме да си ходя!

Ръцете й отново са здраво заклещени над главата й в горещата му лапа. Заровил лице във врата й, той я целува, опитвайки се да свали панталоните й. Изведнъж скача от леглото и ги издърпва от краката й с умел жест. Тя понечва да стане, но очите му отново стават жестоки, черното се втвърдява, той се надвесва и с едната си ръка я стисва за гърлото. С другата смъква ципа на джинсите си.

БИЧЕТО: Мойто момиче, ако ме слушаш, всичко ще е наред... Моля те, бъди послушна, не ме карай да правя лоши неща... Нали знаеш, че мога да ги направя?

Гледа я отгоре с поглед, който се стоварва върху нея като скала. София не може да мръдне от страх, изхлипва, сълзи се стичат по лицето й. Бичето я целува.

БИЧЕТО: Плачи... Още повече те желая така, слаба и беззащитна... Ще видиш колко ще ти е хубаво...

Съблича бързо черните си джинси и фланелката си. Не носи гащи, курът му стърчи огромен, тялото му е още по-мускулесто и масивно. Ляга върху нея, пъха го между краката й, тя уплашено изстенва, той натиска навътре в нея, тя извиква от болка, той затиска устата й с ръка.

БИЧЕТО: Мило, отпусни се, за да не те боли...

Рязко влиза в нея. Ръката му е на устата й, очите й са пълни с ужас. Започва да я чука като машина. Трае дълго. Не маха ръка от устата й. Изведнъж бързо изважда кура си и свършва върху нея с огромна струя сперма. Ръката му още е на устата й. Поглежда я в очите за пръв път след секса, вижда, че може да махне ръката си. Спуска я между краката й, бърка в путката й, вади пръстите си, по тях има кръв, той се усмихва доволно. Тя понечва да стане, но той отново я затиска с рязко движение към леглото. София трепери.

БИЧЕТО: Тук ще стоиш и няма да се обличаш, докато не ти кажа.

СОФИЯ: Моля те, пусни ме да си ходя, нали направих това, което искаше... Моля те!!!

Бичето седи на леглото до нея отново с ръка на гърлото й, гледа я отгоре с моментно умиление, навежда се и я целува, ръката му се затяга.

БИЧЕТО: Не сме свършили още, искам хубаво да се научиш.

СОФИЯ: Моля те, Стенли, моля те, пусни ме!!!

София се разплаква, внезапно той й удря рязък, неочакван шамар. Не е силен, по-скоро като шляпване на непослушно куче.

БИЧЕТО: Отивам да взема уискито, да не си мръднала. Ако излезеш от тази стая без мое разрешение, ще те пребия.

София придърпва завивката, за да се закрие, като гледа с ужас към вратата. Бичето се връща, подава й бутилката.

БИЧЕТО: Пий! На екс.

Тя взима бутилката и пие, задавя се.

БИЧЕТО: Пий, казах!

София пие, става й лошо, понечва да повърне. Той я хваща и я разтърсва, духа в лицето й почти грижовно, прегръща я.

БИЧЕТО: Няма да повръщаш, успокой се... След секунда ще ти стане хубаво.

Гали я, тя отново е пияна, отпуска се назад. Той я завива.

БИЧЕТО: Сега ще дойде Коко и ти ще слушаш. Няма да викаш, няма да се дърпаш. Той е добро момче, ще ти хареса. Аз ще съм тук, за да не се чувстваш зле. Разбрахме се, нали?

Гледа я очакващо, тя затваря очи. Той излиза. Вие й се свят, потъва в леглото като в черна дупка. Всичко е някакъв лош сън, кошмар, не се случва наистина, но тя няма друг избор, освен да се подчини. Стенли. Топлите му огромни ръце около гърлото й.

Бичето се връща, прегърнал Коко, говори му нещо на ухо, гледайки към София. Коко е мъртвопиян, смъква ципа на дънките си, поклащайки се, понечва да я отвие, но Бичето го стисва с ръката си като с клещи и я завива. Отвива я само от кръста надолу. За секунда Коко гледа недоумяващо голите крака и триъгълника на София, но се подчинява, смъква джинсите си до коленете и се стоварва върху нея. Започва да я целува, лигавейки я, София е абсолютно неподвижна, бледа, окаменяла. Бичето се изтяга на съседното легло и си бие чекия, докато гледа как Коко я чука. Очите на София са затворени. Коко вади кура си от нея в последния момент, изпразва се. Бичето става със скок и също се изпразва върху нея. Донесъл е пешкир, избърсва се, подава го на Коко, той също се избърсва, обува си джинсите. София лежи безжизнено, отваря очи. Погледът й е празен, отсъстващ.

Другите момчета в хола се блъскат по раменете пияни и говорят мръсотии за Неда и София: Неда си е отишла, не е трябвало да я пускат, как не й е личало на Софи ква мръсница е, мамка й, ще я скъсат от ебане, ще й го забодат яко, ще я разпорят от секс. Само един не иска.

Мони се опитва да спре Тони (той е най-добрият му приятел, и двамата са девствени): не е редно, това е адски лошо, не е това начинът, по-добре да не го правят. Коко обаче излиза от стаята и вика следващия. След него излиза и Бичето. Мони е разстроен и иска да си ходи. Бичето се изпречва пред него: никой няма да си тръгва, това е подарък за всичките му приятели, които не са били с жена. Мони му казва, че не иска такива подаръци, това е гадно, отвратително, а и тя ще ги издаде, ще ги арестуват.

БИЧЕТО: Няма да издаде никого. Гарантирам. Влизай и не се прави на интересен, ще ми благодариш един ден.

Начинът, по който го казва, е толкова спокоен и властен, че за миг всички млъкват. Бичето въвежда Мони в стаята, побутвайки го. София чака със затворени очи.

* * *

Осем деветокласници от Френската гимназия и Стенли Бичето изнасилват в продължение на часове София Ангелова, 16-годишна. Отличничка, скромна, срамежлива, интелигентна, възпитана, девствена. В един момент е поискала чаша с вода. Донесли са й.

Няколко месеца по-късно София изчезна от училище. Никой не знаеше къде е, докато не стана ясно, че е забременяла, родила е и е дала детето си за осиновяване. Лола не можеше да повярва, че София се върна в училище, все едно че нищо не се е случвало. И абсолютно всички се държаха така, все едно че нищо не се е случвало. Само Мони почти спря да говори и оценките му катастрофално паднаха, а София си беше същата отличничка - скромна, срамежлива, интелигентна, възпитана.

Лола също постепенно забрави, че това се е случвало. Тя си беше все така усмихнато и любезно момиче - нали нищо не се беше променило. Абсолютно нищо. Всички си бяха същите.

След години Лола се беше опитала да обясни сама на себе си обстоятелствата от онази вечер. Тогава за пръв път й мина през ум, или всъщност си спомни, че на купона са били и най-близките й приятели от нейния клас. Как тази мисъл не я беше притеснявала толкова години? Те наистина ли бяха участвали в изнасилването? А тя, Лола, която беше толкова умна, такава бунтарка, толкова свободолюбива, така искаща всичко да знае, така способна да намира верния психологически отговор на всяко човешко поведение, наистина ли не беше обърнала внимание на този въпрос? Или не искаше да си го задава, защото това означаваше, че някои от най-добрите й приятели бяха изнасилвачи, съсипали едно невинно момиче? А това пък означаваше, че с мълчанието пред себе си, с незадаването на този въпрос в главата си, с приятелството й с тези момчета, Лола също беше съучастник в престъплението срещу София Ангелова.

Родителите на Лола нямаха идея какво се беше случило в гимназията на дъщеря им, но дори и да имаха, нямаше да могат да направят нищо, защото за тези неща не се говореше. Законът беше строг срещу изнасилванията, въпреки че в социалистическото общество не беше възможно да има нито изнасилвания, нито убийства. Моралът беше здрав, комунистически. Пък и изнасилените обикновено „си го просеха“, бяха „курви“. София не беше курва, но повечето от съучениците на Лола, както и тя самата, бяха деца от привилегировани семейства. И привилегиите бяха надделели над закона. Лола прецени, че особено баща й не бива да знае - това щеше да създаде поредния конфликт вкъщи. И не каза нищо на родителите си. Чувството за самота, безнаказаност и страх обаче остана завинаги с нея.

Надяваше се момчетата да не са били девет, а по-малко, това число да е било преувеличено (не беше), и приятелите й да не са участвали в изнасилването на Софи (бяха). За пръв път тогава осъзна, че никой от тях не беше изключен от Френската. Както и никой не коментираше Бичето.

Кои бяха родителите на всичките тези момчета, които останаха по местата си безнаказано? Какво знаеха родителите им? Родителите на Софи бяха ли казали на директора всичко? Софи беше ли дала показания в милицията?

Тези въпроси щяха да останат завинаги без отговор, но години по-късно Лола знаеше отговора.

София и изнасилвачите й продължиха да учат в една и съща гимназия, в съседни класни стаи, и се разминаваха по коридорите на Френската, все едно че ТОВА никога не се беше случвало.

3.

1983 г.

Шест години по-късно Лола срещна Бичето на някакъв купон. Беше гадна зима, над София се стелеше мръсна мъгла от завода за тежки метали. Хеви метълът беше забранен за слушане, но пък не беше забранен за дишане; това беше въздухът на софиянци.

Купонът отново се случваше в мрачен апартамент в центъра, Бичето отново беше облечен в черната си униформа. Лола отново видя мускулите на здравите му крака, опънали джинсите. Нищо не се беше променило кой знае колко, освен че тя вече беше студентка. Когато го забеляза, Лола отново почувства страх от животинската му сила, който всъщност трябваше да е паника, а беше само лек, подмолен страх; явно беше „забравила“ случката със София. И все пак малко след като видя, че и той е сред гостите, Лола реши да не остава на купона. Бичето обаче не я изпускаше от поглед и в момента, в който забеляза, че тя се кани да си ходи, стана и тръгна след нея.

- Няма да те пусна, преди да се съгласиш да те изпратя! От толкова време не сме се виждали... Още по-хубава си станала...

Ултиматумът беше ясен. Двамата вървяха по тъмните улици в мълчание, сърцето й биеше забързано, той се движеше достатъчно близо до нея, за да усеща от време на време рамото му до своето, а сянката му пред краката й изглеждаше твърда и опасна като издутината под джинсите му. Лола потръпна от гадно удоволствие, прогони мисълта и реши, че той няма да й направи нищо, защото тя не беше „добро момиче“ като Софи, или поне така си мислеше, беше „лоша“ и красива. Мъжете не насилваха лошите и красивите. Беше отвратително, че я привличаше. Спираше я само опасността, че може да я насили.

Преди да се разделят пред входа й, Бичето я погледна в очите с изгарящия си поглед.

- Страхотна пичка си... винаги съм те харесвал, но внимавай... Не е хубаво такова красиво момиче като теб да ходи само по купони...

Наведе лице над нейното и я целуна по бузата. Устните му се задържаха достатъчно върху нея, за да почувства горещина и натиск, после се отдръпнаха. Лола наведе глава, не каза нищо, опита се да си тръгне, но той я хвана за китката и тя изтръпна. Обърна я към себе си, дръпна я рязко и задъхано заби език в устата й, долепяйки тяло до нейното. Беше силно възбуден. Голям, твърд и силен. Инстинктът й за самосъхранение й каза да не се съпротивлява.

- Някой ден ще те чукам, обещавам ти - прошепна той в ухото й.

Усети топлина между краката си, но той в никакъв случай не трябваше да разбира, защото тогава нямаше да има измъкване. Овладя се мигновено, хватката се разхлаби, тя разбра, че опасността е преминала, и той я пусна. Лола отново наведе очи, за да не се срещат погледите им, каза тихо: „Лека нощ“ и се измъкна максимално непредизвикателно.

Мина достатъчно време, за да разбере, че нищо няма да последва, въздъхна облекчено и тогава разбра, че краката й треперят. Беше й се разминало.

Пред мъжете, свикнали на „другарки“, единственият правилен ход беше подчинението, а страхът беше част от любовта.

Това беше последната й среща с Бичето.

4.

1967 г.

- Лили, Лили, ела да видя дали си потна! - винаги викаше баба й, когато бяха на разходка в „Розариума“ на „Парка на свободата“.

В парка имаше много големи железни паметници на войници, по които понякога Лола се опитваше да се покатери, докато баба й не я свалеше бързо, като не преставаше да се оглежда. После брутално завираше ръка в блузката й откъм гърба. Ако беше потна, вадеше от чантата си кърпа и я набутваше във врата й. Лола мразеше тази процедура с цялото си сърце.

- Ей сега ще дойде милиционерът и ще ни се скара! Казала съм ти да не се катериш по паметниците!

- Не съм Лили, аз съм Лола! - ядосано отговаряше Лола.

Пълното й име - Лилия - пък съвсем не й харесваше (звучеше като име на лелка) и сама си се кръсти Лола. Баща й се мръщеше всеки път, когато чуеше това име.

- Защо, Лилче? Толкова красиво име имаш - идва от лилия, най-красивото цвете на света!

Лола клатеше упорито глава, спомняйки си заплетените корени в езерото с лилиите под паметника с железните войници. Винаги спираха там да гледат за златни рибки, понякога, много рядко, виждаха по някоя, но лилиите хем й харесваха, бели и големи, хем, като станеше студено и минеше сезонът им, й беше неприятно да гледа плетеницата на стъблата в тъмната вода. Кой знае какво чудовище живееше на дъното.

- Лола. Тати, аз съм Лола! В езерото с лилиите водата е много черна и ме е страх!

И така Лили стана Лола. Един ден чу как дядо й Цеко съска на майка й:

- Да отучиш дъщеря си от това име! Лола... Какво е това курвенско име?!

- Татко, чуваш ли се какво говориш? Та това е дете, измисля си имена, какво курвенско име...

Лола нямаше идея какво значи „курвенско“, но не искаше да се казва Лили и край. Лола беше като тупкане на топка или като бълбукане със сламка в чаша с вода. Така щеше да се казва, и толкова. Дядо й беше малко страшен, особено когато смръщеше стърчащите си вежди като на злия магьосник Фон Ротбарт от „Лебедово езеро“, но пък майка й явно беше на нейна страна.

5.

Лола обичаше да разследва. Първия път, когато осъзна, че това й харесва, беше, докато ровеше в джоба на сакото на баща си, който я беше изпратил да донесе портфейла му. В кабинета му никога нямаше нищо интересно - килим, бюро, стол, гардероб, легло, обзавеждането беше аскетично-елегантно като самия него. Вкусът към лукса, дрехите, бижутата, пътешествията беше наследила от майка си. И все пак в стаята му беше интересно. Имаше някаква тайна.

Лола отиде зад бюрото и седна на стола на баща си, поклащайки доволно крачета, без да обърне внимание на дебелия, топъл слънчев лъч, който влизаше през френските прозорци. Полюля крачета още малко, скочи и се завъртя, за да бръкне в джоба на сакото на татко си.

- Нали ще се оправиш самичка? Бръкни във вътрешния джоб на сакото ми, на стола е.

Без изобщо да се замисли, тя обаче първо завря ръчичка в единия долен джоб - там нямаше нищо, после порови малко и в другия. И там нямаше нищо интересно, само някаква хартийка. Лола извади хартийката, беше сгъната на няколко пъти и беше със заоблени краища. Веднага разбра, че това беше салфетка.

Лола много обичаше кебапчета и баба й я пращаше да си ги купи от близката гостилница „Рила“ - ужасно тъмно място с много гадни чичковци пияници. Никак не й беше приятно да влиза самичка вътре, имаше чувството, че всички чичковци я гледат, но мисълта за двете кебапчета беше по-силна от всичко. Освен това тя харесваше леля Стефка, сервитьорката. Тя винаги й даваше кебапчетата заедно с няколко салфетки, които приличаха на тази от джоба на татко й. Ужасно обичаше кебапчета, можеше да ги яде всеки ден.

Лола погледа сгънатата салфетка в ръката си и реши да я разгъне. Много внимаваше да не я скъса, защото не искаше татко й да разбере, че я е разгъвала. Изобщо не биваше да разбира, че я е намерила. Без да знае защо, следваше някакъв инстинкт, който я накара първо да я открие, а после пък да скрие, че я е открила.

Когато я разгъна, видя нещо, написано с молив.

Беше на 4 години и 8 месеца и току-що се беше научила да чете. Много беше горда, защото никое от децата в парка, което ходеше на детска градина, не можеше, а тя вече четеше приказките на Братя Грим съвсем сама. Засрича наум:

„Мно-го си...ху-бав о-ба-ди мисе“

- ...Мисе - повтори Лола и се уплаши.

В този миг слънчевият лъч падна върху хартийката, тя цялата се освети, а ръчичките на Лола се разтрепериха. Това не беше хубаво. Не знаеше защо, но написаното не беше хубаво, май не го беше писала мама, а беше в джоба на татко. Много й харесваше да чете и четеше всичко, което видеше, но това нещо беше лошо.

В слънчевия лъч се въртяха прашинки, Лола ги погледа за момент и изведнъж й стана топло и отчаяно, също без да знае защо. Тогава не знаеше и какво е отчаяние. Бързо и внимателно сгъна салфетката пак на малко квадратно късче и я пъхна обратно в долния джоб на сакото на татко. Не трябваше да бърка там, но вече беше късно. И точно преди да тръгне обратно към кухнята, изведнъж разбра защо мама често плачеше. Все едно че лъчът й го каза, усети топлата светлина и разбра.

Вчера пак я видя да плаче на телефона; сърцето на Лола отново се разтупка силно от страх за нея и тя веднага изтича да й донесе вода, за да я успокои. Не знаеше какво друго би могла да направи, та да й стане по-добре! Беше още малка и й беше трудно сама да налива вода от чешмата, но се справи и дотича до майка си, разливайки я по пътя. Подаде й чашата. Майка й говореше по телефона и плачеше.

- Заповядай, мамо! Лошо ли ти е?

Майка й подсмръкна силно, носът й беше зачервен, взе чашата, опита се да се усмихне и отпи голяма глътка.

- Благодаря, Шуши... Нищо ми няма, говоря с баба Ганка, ще ми мине... Ела мама да те целуне... Миличкото на мама...

Лола подаде чело с не особено удоволствие - мразеше да я целуват и винаги се бършеше. Майка й набързо я целуна и продължи да говори нервно по телефона, без да забележи, че Лола не се избърса веднага, за да не я обиди. Лола запомни това. Сълзите на жената отново потекоха по бузите. Лола постърча, постърча и я остави да си плаче.

Явно водата не помагаше. Това много я плашеше. Сълзите и тихият глас на мама още повече я плашеха. Дядо Цеко беше добър, но когато беше вкъщи, никога не поглеждаше към татко, а ако го погледнеше, се скарваха. Не си викаха, но Лола разбираше, че се карат, защото дядо Цеко се зачервяваше и си тръгваше, след което татко й също бързо излизаше и дълго не се връщаше. Поне докато тя не си легнеше. След като татко излезеше, баба й Анастасия се прибираше в стаята си, а мама и баба Ганка дълго оставаха да говорят в кухнята и мама плачеше.

В този момент разбра какво е отчаяние. Отчаяние изпита, когато светна слънчевият лъч върху бележката на татко. И когато прочете написаното. И когато мама плачеше, говорейки тихо с баба Ганка, и молеше Лола да отиде в стаята си да си играе. Тогава Лола винаги казваше, че иска да чете, не да си играе. Много искаше да разбере какво си говореха. Мама й се усмихваше разсеяно:

- Добре, чети си, миличко - и продължаваше мрачния разговор. После, след като баба Ганка си тръгнеше, мама и баба Анастасия сядаха в кухнята и затваряха вратата Лола да не чуе какво си говорят. Баба Анастасия й говореше кротко и мама постепенно се успокояваше. Изобщо не си приличаха с баба Ганка, която не миришеше на хубаво като баба Анастасия, изглеждаше винаги тъжно-ядосана и говореше с твърд глас, и Лола все мислеше, че й се кара.

За да не ги слуша, Лола лягаше по корем на козяка на земята, без да усеща боцкане, и си четеше приказките на Братя Грим. Любимата й приказка беше „Снежанка“. Снежанка знаеше прекрасно какво е отчаяние. Бащата на Снежанка беше глупав, защото беше позволил на една лоша жена да съсипе живота на горкото момиченце, останало сам-самичко на света, само с едни джуджета и черната магия на мащехата си. Отчаянието на Снежанка беше съвсем реално. Добре, че се появи онзи принц, та да й спаси живота.

В този момент за почти 5-годишната Лола всичко беше приказка, истинска приказка с истински хора, а пък се случваше и нещо вълнуващо - Красимир от първия етаж й харесваше.

6.

У тях беше пълно с камъни. Влизаше се през тъмно огромно фоайе, а от там в не по-светлия хол, целия в стъклени витрини, пълни с най-невероятните камъни на света. Всички блестяха, имаше и абсолютно черни със сребърни нишки по тях, червени, зелени, сини, всякакви форми и цветове. Лола никога не беше виждала някой да държи камъни в стая, беше много интересно. Баба й обясни, че бащата на Краси е геолог.

Бабите им току-що се бяха запознали и си говореха, докато Лола разглеждаше тайно Красимир. Хареса й. Беше с черна коса и черни очи. Да, но нейната баба не разреши на Лола да остане в Краси, а го покани той да дойде да си играят у тях, защото било по-топло. Нищо, и у тях щяха да си играят интересно, даже много интересно, по-скоро да идва!

Лола се беше изстреляла нагоре по стълбите, за да си облече любимата розова рокличка от бархет със сини и лилави мечета по нея. Завъртя се щастливо пред огледалото, за да види как се върти роклята, и вече нямаше търпение Краси да звънне на вратата. Най-накрая той звънна. Двамата веднага се втурнаха да строят къщичка. Донесоха два стола, сложиха ги от двете страни на гърба на един фотьойл, баба даде одеяло, покриха столовете и бързо се мушнаха отдолу.

Краси ходеше на детска градина - за разлика от Лола, която не беше пусната от семейния съвет, защото си имала баба.

- Ама искам да си играя с деца! Искам да ходя на детска градина! Самичка ми е скучно!

- Не може да ти е скучно, ето сега ще отидем в парка, а и има книги - като ти е скучно, чети! Няма по-полезно нещо от четенето - отсичаше баба й Анастасия, която държеше Лола да е изключителна във всичко. -А от мен запомни едно: на умните хора никога не им е скучно.

- Няма пък, скучно ми е самичка!

Баба й накрая се ядосваше:

- Защо така бе, бабе... Децата мечтаят да имат баби да ги гледат!

- Не мечтаят, а си играят!

Брадичката на Лола се разтреперваше и тя се разплакваше драматично. Сърцето на баба й не издържаше на тази гледка и тя я гушваше и я целуваше по челото.

- Искаш ли да отидем на кино?

- Искам!

И отиваха на кино. Сега обаче, както никога, Лола имаше гост, и то не какъв да е, а момченце, и изобщо не й беше скучно. Краси й разказа ужасяващо страшна случка за някаква отсечена глава, която говорела, после за едни огрязани, кървящи ръце, които сами свирели на пиано. Лола обаче не се стряскаше много от страшни случки, повече я беше страх от тъмните коридори на огромния стар апартамент, в който живееха. Сега трябваше да излезе от къщичката и да притича до своята стая за играчки. Беше й неприятно, че трябваше да остави Краси сам и да прекъсне играта. Изключително неприятно, но нямаше как, затова се затича с все сила към стаята си.

Сърцето й винаги се разтупкваше от страх от високите тавани, скърцащия паркет и странния мрак, витаещ в апартамента. Стигна до стаята и награби всичко, което можеше да носи. Краси не се интересуваше от многобройните й кукли, затова домъкна любимия си механичен робот от сив метал с червени и сини копчета. Беше много щастлива, че има играчка и за момчета. Нави ключето на гърба на робота и го пусна към Краси. Той изпадна във възторг - ходещ робот! Когато роботът спря, Краси го грабна и искаше да го навие той, но Лола го помоли да й го даде тя да го навие - не трябваше да се пренавива, защото ще се счупи. Така й беше казал татко й. Краси обаче се заинати и започна да го навива, докато наистина не го счупи. Сърцето на Лола се сви - хем го беше помолила... Роботът вече никога нямаше да ходи. Стана й много мъчно. Тогава Краси я погледна особено и изведнъж изтърси:

- Хайде да си събуем гащите.

Това стресна Лола и определено отвлече мисълта й от счупения робот. Беше много изненадана: как така ще си свалят гащите?! Хич не звучеше правилно, беше нещо, заради което можеха много да им се карат.

- Защо? - попита тя.

- Ти ще ми видиш пишката, аз пък ще ти видя дупката - отговори Краси.

- Няма! Не искам!!! - извика Лола отново с разтупкано дали от страх, или от срам сърце, и тя не знаеше, изпълзя от къщичката и се втурна към кухнята, където беше баба й.

- Бабо! Бабо!

- Какво?

- Вече не искам да си играя с Краси!

Баба й избърса ръцете си в престилката (готвеше нещо вкусно, както винаги) и я погледна изучаващо.

- Защо? Толкова зор даваше да си играете, какво е станало?

И тогава Лола се сети какво трябваше да каже, за да не каже онова гадното, което Краси й беше поискал.

- Той счупи робота! Вече не работи... Ела, бабо, ела!!! - възмутено излъга Лола и разбра на секундата, че това беше най-правилната лъжа, която можеше да измисли за случая. Баба й повярва. Лола я повлече към хола, за да й покаже счупения робот. Краси гледаше гузно, баба й му каза, че вече е време да си ходи, Лола беше ядосана и смутена. Чувстваше се особено, ама не заради робота, и не можеше да го погледне в очите. Той също не я гледаше в очите.

Така приключи дружбата между Красимир и Лола. Повече никога не си играха заедно. Да, но пък Лола откри Румен от отсрещната сграда. После момченцето с колелото в парка, което караше най-бързо от всички и баба й не й разрешаваше да си играе с него. И така винаги имаше по някое откритие, което й беше по-интересно от всякакви кукли и игри, докато не порасна и откритията не изместиха куклите и игрите окончателно.

7.

В привидно простия свят на малката Лола нещата бяха сложни. Политиката беше неизбежна като тънка червена линия, която засега незабелязано минаваше дори през спалнята на родителите й.

Майка й Маруся беше дъщеря на ятак от отряда на Тодор Живков, а баща й син на врагове. От враговете беше останала само майка му Анастасия, елегантен, фин враг, на свой ред пък дъщеря на заможен пловдивски род, католици четвърто поколение. Младата, високо образована Анастасия беше имала щастието и трагедията да се омъжи за ослепително красивия Стоян Карамихов, дядото на Лола, от своя страна син на богат фабрикант на текстил, изучен в Германия и успешно поел бизнеса на баща си в България.

Дни след 9 септември 1944 г. със Стоян Карамихов беше приключено по бързата процедура - арест, неизвестност, известие, че е бил убит. Някакъв човек пъхнал свито на две листче под вратата на къщата им, което Анастасия прочела, и дванайсетгодишният Стефан никога нямало да забрави как майка му пребледнява и ръцете й се разтреперват. С жестоката интуиция на високо интелигентно същество в този миг разбрал, че животът им повече никога няма да е същият. Подхванал майка си под ръка, без нищо да я пита, и я завел до тежкия диван от орех, покрит със сребристосиво кадифе. Останал прав пред нея, тя хванала ръката му и дълго я стискала, мълчаливо загледана в една точка. Най-накрая Анастасия накарала Стефан да седне до нея, обърнала се към него пребледняла, погалила го по лицето, поела си дълбоко дъх и започнала да говори. Гласът й бил равен, по-дълбок от обикновено, излизал трудно, като че ли вадела думите от някакъв кладенец. Твърдостта му обаче била ясна и осезателна.

- Мойто момче, баща ти няма да се върне.

Стефан преглътнал, но лицето му не трепнало. Отчаянието го връхлетяло свирепо и безапелационно, но не можел да тревожи майка си. Анастасия веднага разбрала, че в този миг синът й станал мъж.

- Вече сме само двамата. Всеки момент очаквам да се позвъни на вратата и да бъдем изгонени от дома ни. Трябва да съберем в няколко куфара всичко, което сме сигурни, че ще ни помогне за живота ни оттук нататък. Той няма да има нищо общо с досегашния. Трябва да знаеш, че не ни чака нищо добро.

- Ще се справим, мамо! - прекъснал я Стефан.

- Ще се справим, ако ни оставят живи. Нямаме никакъв повод за излишен оптимизъм... за какъвто и да било оптимизъм. Нямаме време и да плачем за баща ти, това ще стане по-късно, сега трябва да мислим бързо и да сме максимално подготвени за това, което ни чака. Разбираш ли, Стефчо, какво се случва? Даже не те и питам, нямаш друг избор, освен да разбереш. Ако искаме да оцелеем, трябва да сме много твърди и да не допускаме никой и нищо да ни разедини или да ни раздели физически. Ако не вярвах в Божията справедливост, нямаше да имам силата да ти говоря така в момента...

Стефан стиснал зъби, за да спре сълзите.

- Но, мамо, откъде знаеш, че ще стане толкова лошо? Може и да не е така...

Анастасия сложила ръце на раменете му и втренчила пронизващ, изгарящ поглед в очите му.

- Ще бъде по-лошо, мойто момче, вероятно много по-лошо, отколкото предполагам. Отнеха всичко на вуйчо ти, на Калоянови, на Джамбазови, на полковник Радков, всички мъже са мъртви, а жените и децата с по два куфара ги натовариха на камиони и никой не знае къде са. Всичките им имоти са отнети, сметките им са изпразнени, банките са под ръководството на комунистите. Нашите сметки също са под запрещение, но баща ти ни остави злато, с което бихме могли да преживяваме известно време, ако не го намерят.

Изведнъж прегърнала Стефан така силно, както никога досега не го била прегръщала. Рязко го пуснала и заговорила бързо, мислела трескаво.

- Нали разбираш, че не искам да те плаша, а да знаеш точно каква е ситуацията. Единственото, което притежаваме в момента и което никой не може да ни отнеме, е интелигентността ни. Те това го нямат. Те са прости хора без хигиенни навици, мисленето им е елементарно, еднопланово, свикнало на крайна бедност, светът ни за тях е омразен, защото никога не са могли да имат достъп до него, те са слугите ни, но много по-лошо, защото са дошли тук не за да работят, а за да вземат наготово, да заграбят труда на по-умните, по-интелигентните, по-образованите. И няма да се спрат пред нищо, това вече го знаем, това вече е напълно ясно... Баща ти е мъртъв. Единствено Бог е с нас. Това не го забравяй. Той е с нас, не с тях, защото те не вярват в него и някой ден това ще им коства всичко. Дано да го доживея, но ти със сигурност ще видиш възмездието. Така че, Стефчо, момчето ми, ти и аз сме армия от двама, ще вървим след Бог, срещу армия от безбожници. Битката ще е много тежка, надявам се да не ни коства живота, и трябва да оцелеем. Разбираш ли?

Стефан поел силата на майка си, стиснал перфектната си челюст, наследена от нея, измъкнал златното кръстче, висящо на врата му, целунал го, дал го и на майка си да го целуне. Очите му се заковали в нейните с поглед на мъж.

- Разбирам. Какво ще правим сега?

- Сега ще извадим два куфара, повече няма да ни разрешат да вземем, и ще решим кои дрехи и вещи ще са ни най-необходими и най-полезни. Веднага. Искам да сме готови, когато почукат на вратата ни.

Колебанието дали да вземе пистолета на свекър си, стария Йордан Карамихов, македонския комита, не траяло дълго. Въпреки риска го сложила на дъното на единия от куфарите. Била напълно спокойна. Щяло да стане каквото било писано.

Почукването дошло по средата на нощта. Хората с каскети били изненадани да видят майка и син облечени и обути, тя с изрядна прическа, лек грим и скромна, но елегантна черна рокля, черно палто, обувки, чанта и шапка с вдигната воалетка, а Стефан в черен костюм, бяла риза, палто и също с шапка, която му била голяма, но с която никога повече не се разделил - филцовата шапка на баща му, направена в „Кристис“ в Лондон, шапкари от 1773 година. До тях стояли два куфара. Единият от двамата комунисти бил красив мъж, висок, със студени сини очи, пепеляворуса коса, почти приличал на немец. Той бил шефът. Погледнал куфарите с присвити очи, с лош блясък в тях.

- Подготвени, а?

- Куфарите са отключени - безизразно отговорила Анастасия.

Другият понечил да ги отвори, за да ги прегледа, но шефът му го спрял. Усмихнал се иронично и се навел, взимайки ръката на Анастасия, за да я целуне, но тя я измъкнала.

- За мен е удоволствие да съм в компанията на такава хубава жена, исках да се представя по вашите правила. Нали се целува ръка?

Не получил отговор.

- Орлин Колев, приятно ми е.

Анастасия дори не кимнала. Той продължил да говори, докато оглеждал великолепния кристален полилей във величественото антре, облицовано с италиански мрамор.

- Госпожата не дава сега ръката си, но сама жена от вашия сой трудно ще се оправи в новата действителност без мъжка подкрепа. Помислете върху това, умна сте.

Погледнал я така нагло в очите, че Анастасия не издържала и за момент загубила контрол над себе си.

- Не ви ли е срам да предлагате „подкрепа“, след като убихте съпруга ми?

Вбесен от отговора й, другият рязко се изплюл почти пред краката на Анастасия, а Орлин Колев мигновено му ударил шамар.

- Изчисти го веднага, простако!

Онзи побеснял.

- Да го изчисти тая кучка.

Колев го хванал за гърлото и го залепил за стената.

- Ако искаш да не те изядат свинете, веднага изчисти. И взимай куфарите на госпожата.

Стефан гледал уплашено, а майка му стиснала ръката му до болка да не реагира. Колев пуснал подчинения си, онзи се навел, кашляйки задавено, и изтрил плюнката с ръкава си.

- Госпожа Карамихова е много по-интересна от всичко, което може да бъде намерено в куфарите й... - замечтано и същевременно заплашително казал Колев.

Огледал я от всички страни, тя го гледала в очите, без да трепне.

- Хубава жена сте. Животът ви няма да е лек. Но това вече ви го казах.

Анастасия продължавала да мълчи.

- И сте твърда. Браво. Мъжът ви не беше толкова твърд, явно вие наистина вярвате в Бог за разлика от него.

За секунда Анастасия прехапала устни, но се овладяла мигновено и не обелила дума.

Красивият мъж щракнал с пръсти на другия, онзи излязъл с куфарите и Колев дал знак с глава на Анастасия и сина й да го следват. Те прекрачили за последен път прага на софийската си къща, строена от австрийски архитект. Повече никога не стъпили в имотите си в Чамкория, Русе, Варна, нито във фабриките на Стоян Карамихов. С напускането на дома им вече били по-малки от никой, или още по-нищожни, защото новият строй ги обявил за врагове на народа. Хора без дом, пари, положение. Животът им се сринал като кула от карти, миналото било техен враг, бъдещето не им принадлежало.

8.

Лола беше израснала, без да знае истинската биография на едната половина на семейството си. През летата, когато ходеше на село при дядо си Цеко и баба си Ганка, те никога не говореха за баща й и баба й, все едно, че не съществуваха. Тя харесваше разходките из горите и поляните около селото, знанията на дядо си и баба си за природата, обичаше разказите им за празниците, на които се колят прасета и се месят питки, в които се слага малко клонче дрян за здраве, но не ги чувстваше толкова близки, колкото баба си Анастасия. Пък и мразеше да ходи до тоалетната в двора. Вечер я беше страх да притичва през тъмното, а дупката на селския клозет й се струваше като отвор към някакъв гнусен подземен свят. Винаги имаше чувството, че от тъмното дебне чудовище. Да не говорим, че през зимата беше непоносимо студено и неудобно да клечиш в дървената барака със свалени гащи. Нямаше и тоалетна хартия, а на един пирон забучваха накъсани парчета „Работническо дело“ или „Народна армия“. Същите тези вестници всеки ден пристигаха в пощенската им кутия, което не спираше да дразни бащата на Лола.

Една сутрин Лола си хапваше пържени филийки с айрян, когато баща й се прибра видимо ядосан и хвърли новите броеве на „Работническо дело“ и „Народна армия“, които получаваха заради Цеко Доков.

- Докога ще получаваме тези вестници, Мери? Защо трябва да търпя волята на баща ти? Освен за селския им кенеф, за друго не стават!

Маруся мигновено грабна вестниците от масата и седна, като демонстративно отвори единия.

- Няма да говориш така пред детето! Аз искам да ги чета.

Стефан хладно й отговори, че детето трябва да знае поне малко от истината за заобикалящия го свят. Лола запомни това изречение. „Истината за заобикалящия го свят.“ Звучеше като нещо от приказка.

- Татко, какво значи „заобикалящ свят“?

- Всичко, което е около нас, Лиле. Масата, на която вечеряме, слънцето, което те буди сутрин, улиците, по които ходите с баба до парка, този скапан вестник, който ще накъсам...

Стефан млъкна рязко под лошия поглед на Маруся. Лола се правеше, че не забелязва какво става.

- А каква е истината за улиците? - попита Лола, настанявайки се на коленете му. Той се разсмя развеселено. Най-накрая.

Майка й ги погледна мрачно над разтворения вестник. Баща и дъщеря в перфектна хармония. Стефан прегърна Лола и я целуна по главата.

- Истината е, че ти си на татко момичето, и всичко, което виждаш, един ден ще ти е напълно ясно, защото си много умна... което не съм сигурен, че е добре...

- Защо не е добре да съм умна? Искам да знам сега, не един ден!

- Сега не може. Сега отиваш да спиш.

- Не, татииии, кажи ми истината за „Работническо дело !

Маруся затвори вестника рязко, погледна кръвнишки мъжа си и тихо просъска:

- Стефане, ако мислиш доброто на детето си, ще прекратиш този глупав разговор на секундата. Лили, отивай да си миеш зъбите!

- Няма! Искам да знам...

- Няма да повтарям! Ако искаш утре да си стоиш вкъщи наказана и да не ходите на разходка, викай ми няма...

Нацупена, Лили се запъти към банята, а Маруся застана вбесена срещу мъжа си.

- Абе ти нормален ли си?! Какво ще стане, ако Лили изтърси пред майка ми и баща ми за „истината за „Работническо дело“?! Насила ли искаш да направиш детето ни враг, това ли искаш?

Стефан стана от стола си и вдигна чинията с недоядената филия. Майка му го беше възпитала да помага на жена си. Маруся го наблюдаваше все по-изнервено. Той остави чинията в кухнята и чак тогава отговори, застанал на вратата.

- Искам да направя дъщеря ни мислещ човек. Сега излизам.

- Къде отиваш?

Стефан грабна сакото си от стола и излезе, без нищо да каже. Когато Лола се върна от банята с измити зъбки, мама подсмърчаше. Лола вече беше свикнала и отиде да си играе.

След една следваща подобна разправия Маруся не се разплака, помоли свекърва си да гледа Лола, грабна си чантата и излезе. Стефан се прибра необичайно рано, но жена му още я нямаше. Тя се прибра към 3 сутринта, легна до мъжа си и заспа на секундата. Дъхът й миришеше на алкохол. На сутринта съвсем спокойно му каза, че отсега нататък, когато той излиза и закъснява, тя ще прави абсолютно същото. Анастасия изчака Маруся да отиде в стаята си и обясни на сина си, че досега не е искала да му се бърка, но ако иска да запази семейството си, трябва да престане да излиза сам и да се прибира посред нощ. Стефан можеше да не послуша жена си, но думата на майка му беше закон. Така се приключи с живота му извън семейството. Маруся беше благодарна на свекърва си и по-щастлива от всякога.

9.

Стефан беше копие на Питър 0’Тул или поне така изглеждаше на Маруся. Бяха се запознали на някакъв „терен“. Всички били заети да разглеждат новия ролков магнетофон „Грундиг“ на домакина, от който се носела песента на Рой Орбисън „Dream baby“, докато Маруся седяла напълно незаинтересована, преметнала перфектните си крака един върху друг, и разглеждала списание „Лада“. Най-нахално Стефан се настанил на облегалката на фотьойла, кръстосвайки не по-малко дългите си крака. Маруся го погледнала озадачено, инстинктивно се отдръпнала от агресивния мъжки жест, след което той целунал ръката й, преди тя да успее да я измъкне.

- Приятно ми е, Стефан Карамихов.

- Маруся Докова.

- Маруся? - разсмял се Стефан. - Нали знаете, че такова име не съществува, то е производно на Мария... Да си кръстиш детето така, е страшна подлизурщина към Съветския съюз. Няма да питам от какво семейство сте.

- И да питате, това не е ваша работа. Щом така се казвам, значи името съществува. Гледайте си работата! - Маруся се троснала и забила демонстративно глава в списанието.

- Ама аз ще ви наричам Мери, нали може? Звучи в пъти по-добре. И не се заблуждавайте, този боклук няма нищо общо с модно списание. В истинските модни списания няма кройки, нито пък жените сами си шият дрехите. Сигурно сте чували за Кристиан Диор, тук няма да намерите кройки на негови модели.

Измъкнал списанието от ръцете й, разлиствайки го презрително, а Маруся не можела да повярва на нахалството му.

- Я си ми го дайте!

Опитала се да го измъкне от ръцете му, но той не й позволил.

- Скапана хартия... отвратителен печат, който може да направи най-хубавата манекенка грозна... Става за тоалетна хартия в селски кенеф.

Маруся побесняла и го издърпала от ръцете на нахалния красавец.

- Прекалихте вече! Внимавайте какво говорите! - заплашително го погледнала и се изчервила.

Забелязал руменината й, Стефан се разсмял нагло според нея.

- Разбира се, че трябва да внимавам какво говоря пред красива жена на име Маруся... но аз съм такъв, невнимателен, само красотата ме... респектира... Простете ми, Мери!

И отместил кичур от лицето й с невероятно естествен жест, от който, за неин ужас, й станало приятно.

- Бъдете какъвто щете, това не ме засяга, а списанието е чудесно и не знам какво имате предвид под истински модни списания. „Лада“ си е напълно истинско. А и много бъркате с шиенето. Роклята, с която съм облечена, съм си я ушила сама. Списанието не било истинско, името ми не било истинско, ама изобщо кой сте вие да ми говорите така?!

Това за шиенето и роклята било казано с голяма гордост. Развеселен от реакцията й, Стефан посегнал към ръката й отново и тя отново не я отдръпнала за своя изненада. Когато се навел да я целуне, ясносиният му поглед срещнал лъскавите й черни очи и оттам нататък всичко било история.

Този поглед пронизал красивата Маруся по такъв начин, че всички възражения на Цеко и Ганка Докови срещу произхода на бъдещия им зет били напълно безсмислени. Стефан от своя страна бил достатъчно интелигентен, за да не настоява за нищо, а просто да наблюдава първо тайно, а после с явно забавление гърчовете на бъдещите си роднини.

Влюбил се в Маруся мигновено. Тя току-що се била върнала от Москва, където завършила Международна търговия във ВАВТ, била единственото момиче от България, допуснато до подобно обучение. От нея струял непримирим оптимизъм, толкова усмихнат, енергичен и убеден в бъдещето на зрелия социализъм, че съчетан с красотата й, Стефан бил напълно обезоръжен срещу фундаменталните разлики между двамата. Играел си с лъскавата й черна коса, прокарвал пръсти по красиво очертаните й плътни устни, целувал мургавото й „като на куманка тяло“, и мъркал в ухото на „моя малък лозунг“.

Сексът бил по-силен от всяка идеология. Или поне така било в началото.

10.

Маруся не била срещала такъв мъж. Миришел на толкова хубаво. Бил чист, несрещано, искрящо чист. Всичко по него светело. Бил й малко чужд в началото, почти като чужденец. Около него имало някаква необичайна, невидима преграда, която я съблазнявала повече от всичко - разбирала, че я обича, вярвала на чувствата му към нея и не можела да формулира какво го правело така различен от другите мъже. Можел да бъде скандинавец, можел да играе и принц, но не във филм по руска приказка. Приказката на любимия й Стефан й била непозната, майка й и баща й никога не й я били разказвали. Умеел да говори и да мълчи същевременно, мисълта му я възбуждала - бърза, иронична, болезнено саркастична понякога, и същевременно в него имало нещо страшно честно и прямо. Не можела да прецени дали бил добър човек, но честен бил със сигурност. И смел. Непрекъснато се надсмивал и критикувал, не мълчал, дори прекалявал с критиките, държал се опасно. Маруся била научена да внимава какво говори и какво мисли. Един ден осъзнала, че всъщност това, което я плашело най-много в него, без реално да я застрашава с нищо, а напротив, било перфектното му възпитание на джентълмен като от любимия й роман „Нежна е нощта“ на Скот Фицджералд. Той бил като Дик Дайвър, а тя била крехката на пръв поглед Никол. Тя обаче изобщо не била крехка и никога нямало да бъде, защото детството й минало на село, където тичала боса привечер да посрещне баба си, която водела козичките от паша, ядяла домати от градината, майка й я научила да бъде винаги скромна и изрядна във всичко, а не като тънещите в излишък и мързел софиянци. Нейният Дик не бил нито мързелив, нито тънел в разкош, просто се държал като богат. Когато срещнала майка му Анастасия, разбрала защо бил такъв. Всичко това й харесвало, но и я плашело малко. Били много различни. А тя била така влюбена в него!

Завел я на вечеря в „Руския клуб“, там Маруся за пръв път видяла прочутата картина на Репин „Запорожките казаци пишат писмо на турския султан“. Картината била закачена над най-централната маса в заведението, на която седели група мъже със закачени на столовете сака и навити ръкави на грозни бели ризи от груб памук, разпуснали възли на тъмночервени, черни, сиви вратовръзки. Не като тази на Стефан - неговата била тънка, тъмнокафява, на едва забележими винени малки ромбове. Били потни, със залепнали по челата коси, и пиели „Столичная“, мезейки с каквото народната власт била дала.

Масата, запазена за Стефан Карамихов, била съседната и всички мъже млъкнали, докато Маруся минавала покрай тях. Били зачервени, с дебели вежди и тежки погледи, дори не се престрували, че не я гледат, а един въздъхнал шумно и ударил чаша в масата.

- Еееех, наздраве, другари!

Всички вдигнали чаши, готови за поредния тост. Мъжът се изправил, поклащайки се.

- Да пием за най-бързото настъпване на истинското комунистическо общество, в което наистина няма да има собственост!

Групата избухнала в смях, погледнала нахално към настаняващите се на масата си Стефан и Маруся, и ударила гръмко чаши в масата.

- Господа офицери, с залпом!

И шестимата мъже излели водките в гърлата си в пълен синхрон. Двамата сервитьори, които дебнели всеки жест на високопоставените другари, се втурнали да налеят чашите им, преметнали бяла кърпа през ръката, наведени почти в поклон.

Стефан изобщо не поглеждал към тях, все едно че не съществували. Гледал Маруся в очите, а там нямало нищо друго, освен възхищение към мястото, на което я бил завел. Съседната маса не я безпокояла ни най-малко.

„Свикнала е на такова поведение, комунистите са такива простаци...“, с горчивина си помислил той и й се усмихнал.

- Защо си тъжен?

- Не съм, напротив, щастлив съм... с теб.

Протегнал ръка към нейната. Ръцете й също били красиви, с дълги, леко истерични пръсти, и нежен розов лак на ноктите. Тя се усмихвала срамежливо по неин си начин, само с крайчеца на дясната си страна, което побърквало мъжете, защото го мислели за признак за опитност. Женска сила. Власт. А то било неудобство. Маруся била много срамежлива, следвоенно дете, отгледано в режим на пълно отстраняване от телесното.

Комунистите негласно отричали секса, въпреки оказалите се неприложими тези на Маркс, според които всички трябвало да живеят като комуна. Маруся била наясно с теорията, но практиката била нещо друго. Никой не й бил казал как да се пази, майка й само й повтаряла да не се отпуска пред мъжете. Никога. И изведнъж се разплаквала.

Ганка повтаряла едно и също на Маруся, откакто тя се помнела: „Не се отпускай пред мъжете! Никога!“ И реввала. С времето ревът станал по-слаб, само очите се насълзявали, докато и сълзите не изчезнали. Само сухите очи на Ганка, които не познавали любовта, гледали момичето със страх от това, какво го чака, и в крайна сметка я научили, че любовта е нещо страшно и лошо. Но мъжът срещу нея казвал друго, нещо драстично различно и изключително привлекателно. Любовта била красива, елегантна, умна, интелигентна и Маруся просто искала той да я прегърне веднага, в тази секунда. И той протегнал умната си ръка и хванал нейната с любов. По тялото й преминал ток, едва се овладяла Стефан да не забележи, че дори тръпки я побили. Впила черни зеници в безоблачно сините очи на Стефан, потънала в неговия привлекателен свят.

От другата маса някой се оригнал шумно, било странно тихо, чувало се само мляскането и тропането на вилиците по чиниите на другарите. Стефан леко стиснал ръката й.

- Съжалявам за компанията. Хайде да вървим, ще те заведа на друго място.

И станал от масата пред изненадания поглед на Маруся. Тя моментално също станала, той кавалерски й дал път и тръгнал след нея, без да поглежда към масата под „Запорожките казаци пишат писмо на турския султан“. Мъжът, който вдигнал тоста по адрес на Маруся, промърморил:

- Казах ви аз, че туй... общество... комунистическото... много се бавим нещо, не слушаме Маркс... Тази млада другарка можеше да е наша...

Докато другарите се хилели, пиели и си разказвали мръсни вицове, Стефан и любимата му вървели към „Варшава“ прегърнати. Маруся била напълно забравила за заклинанията на майка си, очите й блестели, ноздрите й се били разширили от кислорода и ендорфините. Любовта официално и непоколебимо била пристигнала в живота й. Стефан бил нейният принц. За всяка любов си имало пътник.

11.

Близо осемнадесет години преди тази любов се случила една друга, не по-малко силна и страстна, но нереализирана.

Слабостта на красивия другар с каскета към Анастасия била помогнала тя да стане готвачка в училището в Радомир, където били изселени със сина й Стефан. Радомир дал много партизани на Радомирския партизански отряд и въпреки насилствената колективизация, която била приета от хората с омраза, там имало достатъчно заклети комунисти, които дълго време се държали враждебно към буржоазните отрепки, които не заслужавали да живеят.

Орлин Колев настанил майка и син в къщата на починали възрастни хора без наследници, чийто покрив течал. Едно от първите неща, които направила Анастасия, било да си ушие няколко скромни поли и блузи и да си оплете груба, кафява жилетка, подобна на онези, които носели жените от градчето. Било й напълно ясно, че не било в неин интерес да се различава от тях. Малкото й дрехи от миналия й живот били изпрани и внимателно прибрани в куфарите. Костюмчетата, шотландските жилетки, ризите от индийски памук с ръкавели с инициалите на Стефан също изчезнали под леглото. Така или иначе, той ги израснал изключително бързо, вече бил високо, дългокрако, слабо момче с бледо лице и проницателен поглед. Новите му дрехи били черен панталон от единствения груб вълнен плат, който се продавал в „Хоремаг“-а, плюс две ризи от дебел, жълтеникав памук, които Анастасия перяла и гладела всеки ден. Няколкото чифта елегантни кожени обувки с гьон, които взела със себе си от миналия им живот, били заместени с гумени галоши, в които краката им измръзвали през зимата, но въпреки това кожените обувки не напускали тъмното пространство под леглото. Всички разлики със заобикалящата ги среда трябвало да бъдат заличени. Не че не си давала сметка, че външните неща можело да изчезнат, но същността й никога нямало да може да бъде изличена, нито простена.

Нямало и следа от красивите ръце на елегантната софийска дама. От студа и прането кожата й станала груба, червена и напукана. Научила се да сади зеленчуци в малката градинка и се оказало, че имала особен талант в отглеждането им. През пролетта и лятото всичко в двора им се плодяло като лудо и Анастасия започнала да прави туршии и всякакви нечувани от местните хора вкусотии, на които постепенно научила и тях. Така успяла донякъде да спечели доверието им. През есента я викали по дворовете да им помага със специалната си рецепта за лютеница, в която слагала захар, черен пипер на цели зърна и дафинов лист, все неща, които им поръчвала да й носят от София, когато някой ходел до там. Пълнела малките червени камби с кьопоолу и ги затваряла в буркани, посипвала печените червени чушки със ситно нарязан магданоз и копър, и освен чесъна, добавяла малко захар и пипер на зърна. С една дума - буржоазката била майсторка. „И ние да научим нещо от врага“, си казвали радомирци с много предпазливо одобрение.

Орлин Колев периодично минавал през Радомир, за да види с очите се как се трансформира една „госпожа“ в селянка. Доставяло му огромно удоволствие да вижда подчинението в действие, през главата му минавали и други мисли, докато гледал красивата жена с бледа фина кожа и гъста, лъскава, тъмноруса коса на кок. Жадувал запазената й стройна фигура с пълни гърди, но прагматично пъдел изкушението. Нямал нужда от усложнения в кариерата. Било достатъчно да наблюдава успешното й според него превъзпитание.

След като се приберял от поредното посещение, прекарвал тайни дълги мигове в разглеждане на конфискуваните семейни албуми на семейство Карамихови, които не изхвърлил, а прибрал в квартирата си.

На една снимка Анастасия Карамихова била във файтон, цялата в бяло, с фантастична бяла шапка на главата. На друга била на жур с няколко други дами, седнала елегантно на крайчеца на дивана, в едната ръка чинийка, в другата чашката с чай, поднесена към устата, огромните й сини очи вперени във фотоапарата. На трета снимка била на бал в Двореца във великолепна черна рокля от дантела, нежните й рамене разголени, талията прибрана в корсет, деколтето дълбоко, почти показващо началото на съвършените й гърди. Винаги изправена, винаги вгледана в обектива с този умен, сдържан, дълбоко интелигентен поглед, който го хипнотизирал.

Любимата му снимка била семейната. Анастасия седяла в кресло до съпруга си, а малкият Стефан бил изправен между двамата. Била облечена в дълга рокля с шлейф, който се извивал край стола, наподобяващ трон. Затворена с дантелена яка, обвивала врата й, ръкави буфан, без шапка, с разкошна прическа в бухнал кок. На тази снимка очите й се виждали най-добре. Огромни, дълбоки очи, в които другарят Колев потънал и се унасял, забравяйки грозотата на това, което го заобикаляло. Той разбрал, че е грозно, благодарение на тези снимки, преди това не знаел, струвало му се съвсем както трябва. Но чувството за тази конкретна красота било несподелимо, то можело да му коства всичко.

Това била жената, която желаел да има, да притежава, да бъде негова, но бил достатъчно умен, за да знае, че няма по-невъзможна мечта от тази. Един ден взел ножица и навсякъде изрязал съпруга на Анастасия. Подредил обезобразените снимки в отделен албум - албум, в който била само тя, само негова, и били само двамата, когато го разглеждал.

Най-голямото му удоволствие обаче било едно писмо. Писмото било до Стоян Карамихов, писано, докато учел в Германия. Било кратко, но казвало всичко. Всичко, което Орлин Колев нямало никога да чуе.

Мили Стояне,

Дните в малка, провинциална София текат бавно без нашите обичайни разходки. Запълвам ги с четене на най-новите френски автори на сантиментални романи, които ми доставят удоволствие, но си мисля, има ли любов, която да издържа всичко? Любов през времето, разстоянията и изпитанията. Аз вярвам в такава любов, а ти, Стояне, вярваш ли?

Писмата ти са най-голямата ми радост, описанията ти на Берлин ме карат да мечтая за един друг, по-голям свят, пълен с нови научни изобретения, голяма литература, великолепна музика, разкошни оперни зали, красота, която тук ние нямаме. Обичам България, но мечтая тя да стане част от света. Сега сме само малка европейска провинция. Връщай се скоро, за да ми дадеш малко от великолепието на големия свят. И да бъдем заедно!

Твоя

Анастасия

За да не се разкъса от честото четене, Орлин Колев сложил писмото на последната страница на албума. Задраскал името на Стоян и си представял, че това писмо е писано до него. Затварял очи, облягал се назад на скърцащия стол и се опитвал да забрави олющените дъски на пода, изкривените черчевета на прозорците, мижавата светлина на електрическата крушка, желязната рамка на леглото, грубото сиво одеяло, общата баня и тоалетна, цялата мизерия на това, което го заобикаляло. В тези моменти за секунди през главата му се прокрадвала еретичната мисъл, че мечтите на Анастасия Карамихова за България може би не били толкова лоши, колкото съветските другари твърдели. Защо имането да е враг на народа? Какво лошо има в това, да имаш повече от другите, ако си го изкарал с акъл и труд?

Орлин Колев на секундата рязко отварял очи и отивал да наплиска лицето си със студена вода. Добре, че никой не можел да чете мислите му. И никога, категорично никога нямало да посегне на Анастасия. Не го било страх от нея, а от себе си. Тази страхотна жена щяла да го зарази с вируса на буржоазното мислене, а това означавало предателство. Предателството се наказвало със смърт. Колев мечтаел да стане голям човек в България, но пък и искал да види света. Трябвало така да го направи, че да му бъде разрешено да пътува. Как щяло да стане, не знаел, но трябвало да внимава никога да не издаде другите си мечти, тези, които никога нямало да се реализират. Другарите му имали пълно доверие, в Балкана доказал непоколебимата си посветеност на идеите на Ленин, Маркс и Енгелс, а сега вече познавал и буржоазното мислене - точно то щяло да му помогне да се издигне по-бързо. Това било другата причина да посещава Анастасия Карамихова в Радомир. Винаги имало какво да научи от нея. Информацията била идеалният претекст пред него самия за тайната му, безнадеждна любов.

Красивият другар виждал, че Анастасия можела да бъда чудесна учителка, но също така знаел, че ако я назначи, това ще се отрази лошо на досието му. Буржоазни елементи не можело да обучават децата на работническата класа и да ги развращават. По негова препоръка тя станала готвачка. Негов съпартизанин от Радомир изразил опасения, че децата можели да станат обект на диверсия. Ами ако тази буржоазна кучка сложела отрова и избиела децата им? Колев го успокоил, че нямало да посмее, защото й бил казал изрично, че при каквото и да било провинение и двамата със сина й щели да бъдат изпратени в Белене.

И така, радомирските деца растели, хранейки се изключително правилно, без запръжки, с малко мазнина и много витамини. Ястията, които Анастасия готвела, били разнообразни не само на вкус, но и на хранителни качества. Постепенно тя се превърнала в почти уважавана жена, която привидно била успяла да забрави миналото си, като се сляла с обикновените хора. Синът й бил отличен ученик, с невероятен математически талант, много добре, дори прекалено добре възпитан според оригващите се, пърдящи и къпещи се рядко съседи на врага от София. Орлин Колев го наблюдавал внимателно и не забелязвал никакви дефекти в начина, по който майка му го гледала. Явно го учела на скромност и трудолюбие, защото в доносите на учителката му имало само хвалби за отличника на класа.

Когато Стефан станал на 17 години, Анастасия поканила Колев на вечеря в дома й. Никога не го била молила за нищо, за пръв път се осмелявала да иска нещо, най-важното нещо за детето й - помолила за разрешение синът й да следва висше образование. Колев я изслушал, докато ядял мълчаливо. Тя стояла права до умивалника, колкото се може по-далече от него, и го гледала как лакомо яде. Никога не бил ял по-вкусно сготвено месо. Задушила го с малко червено вино собствено производство, което тя явно правела за него, защото никой друг не идвал на гости, сложила и картофи, моркови, малки лукчета и много подправки. Колев дъвчел и не можел да пропъди мисълта, че на 40 години тази жена изглеждала по-красива от всякога. И в чул да я облечеш, щяла да бъде като породист кон - соят й винаги щял да се вижда. А това не било никак добре. Под въздействието на виното изведнъж си помислил, че може би е време да вземе от нея това, което му се полагало за всичките години покровителство, още повече че тя искала от него нещо много голямо. Откъснал залък хляб, отопил с него всичко в чинията, избърсал си устата с носна кърпичка, която тя му подала. За миг погледнал дали кърпичката не била бродирана с монограма на покойния й мъж. Слава богу, не била.

- Всичко може да бъде уредено, Анастасия. Ще дойда пак другата събота, направи така, че синът ти да не е наоколо.

Втренчил горящ поглед в очите й, очаквайки реакция. Тя обаче не трепнала и сега, така, както не била трепнала преди шест години, когато й казал, че съпругът й е мъртъв.

- Добре, заповядайте, пак ще сготвя същото. Явно ви хареса... - отговорила след кратко мълчание.

Това бил най-щастливият момент в живота на Орлин Колев. Когато се прибрал в квартирата си, отново извадил албума със снимки и отворил на страницата с любимата си фотография на Анастасия, от която тя го гледала нежно и отнесено, така, както си представял, че би го гледала на следващата им среща. Отговорът й показвал, че явно най-накрая тя била оценила какъв мъж бил той.

Жените се лепели на Колев, без да полага усилие. Висок, с перфектна челюст, широки рамене, дълги крака, дори и под грозно ушитите панталони идеалният му задник привличал погледите на другарките, но привличането не било взаимно. Предпочитал да бъде сам, отколкото с бивши партизанки и ятачки, груби жени от село, които дори да били хубави, нямали никакви маниери и възпитание. Колев, без да иска, ги сравнявал с Анастасия и сравнението го отказало от секса с не една и две. Изобщо изпитвал известна неприязън към физическия допир с друго човешко същество. Единствената, която - в мечтите си - можел да докосва и да бъде докосван от нея, била ефирната Анастасия.

Народните момичета, придошли от селата в София, се смеели на висок глас, речникът им бил беден, често мляскали, като ядели, но най-лошото била хигиената. Повечето от тях се къпели веднъж в седмицата и при това събитие се поздравявали с „Честита баня“. Миризмата им много го отблъсквала, направо му пречела да се възбуди. За да му станел, трябвало да бъде почти безпаметно пиян. Гледал да ги изчука набързо на скърцащото си легло и ги пращал да си ходят. След което отивал на баня, където теляк изстъргвал кожата му до червено. Пазел се от жените не само защото в негово присъствие очите им светвали, но и защото не искал да има проблеми с партията. Жените си били жени, партизанки или не, Колев не искал да рискува да бъде натопен от някоя, че е морално разложен, ако не й отговорел на чувствата. А не бил изобщо готов да създаде семейство и напълно съзнавал, че външността му можела да му донесе повече негативи, отколкото позитиви сред класовите му другари. Всичко необикновено привличало нездраво внимание и завист. Пък и само една жена желаел истински - единствената, за която знаел, че никога не би могъл да притежава. Анастасия.

12.

Дългоочакваната събота дошла. Орлин Колев се изкъпал, избръснал, сменил бельото си. Ядосал се на себе си, че всичките му три чифта чорапи били кърпени от майка му. Бил вече мъж с положение, нямало да изневери на идеите, ако си купувал по-често нови чорапи. Напарфюмирал се с руски одеколон „Тройной“, който негов съпартизанин му бил донесъл от Съветския съюз, и се огледал в конфискуваното огледало. Изглеждал добре. Помислил си, че в позлатената, инкрустирана със седеф рамка на това огледало всичко изглеждало по-добре. За разлика от някои другари, които заграбили каквото могат от къщите на враговете, той изпитвал неприязън, дори лека погнуса, граничеща със суеверие, към вещите на хора, правили състояния от експлоатацията на по-слабите и бедните. Обаче веднъж след като се огледал в това огледало, видял себе си в друга светлина. Нещо било различно. Погледът бил по-горд и решителен, извивката на устата му властна, раменете му прави и силни, образът, който го гледал от там, бил на мъж с бъдеще, затова и го прибрал в скромната си квартира. Като гаранция за бъдещия си успех.

Погледнал се за последно в огледалото, взел издействаните с връзки шоколадови бонбони и френски коняк и тръгнал. Анастасия го посрещнала облечена в елегантна черна блуза и тясна черна пола. Колев си отбелязал наум, че тази жена била като огледалото му, правела всичко по-красиво и възможно.

Олющената селска маса изглеждала напълно различно под бялата ленена покривка, приборите били прости алуминиеви вилици и ножове, обаче подредени елегантно върху ленена салфетка.

„Значи не е носила само дрехи в куфарите... И покривка е взела... Буржоазна работа...“ - помислил си Колев, докато сядал срещу Анастасия.

Тя се държала както винаги сдържано-любезно, дори бил леко изненадан от спокойствието й. Само била малко по-бледа от обикновено. Колев не бил глупав, знаел, че била готова на всичко заради сина си. Почувствал лека, мигновена неприязън и нарочно съборил чаша, която се пръснала на парчета в краката му. Анастасия се втурнала да събира парчетата, а той я наблюдавал отгоре, и това „отгоре“ му върнало самочувствието. Била само жена, в края на краищата.

Всички жени, буржоа или не, в крайна сметка се подчиняват на мъжете.

Поднесла му печено пиле с картофи, поръсени с ароматни подправки, каквито не бил опитвал никога. Обяснила му, че използвала най-обикновена мащерка, малко риган, масло, нищо повече. И виното било нейно производство, младо, стипциво и пивко. Пазел се да не пие, но както винаги при нея, изпил повече, отколкото трябвало. Напрежението трябвало да изчезне. Хранели се в мълчание, почти нищо не си казали, той само попитал къде е синът й, тя лаконично отговорила, че щял да се прибере, след като той си тръгнел.

Анастасия не се опитвала да му се хареса, изглеждала недостижимо красива и това го карало да я желае още повече. След третата чаша станал, отишъл при нея, вдигнал я от стола властно и я целунал. Тя не се съпротивила, нито затворила очи, и това леко го изнервило. Погледът й бил непроницаем. Никога нямало да го хареса, камо ли да се влюби в него, прекалено прост бил за нея. Нищо не казвала, но погледът й това говорел и Колев изпитал неочаквана остра болка. Спуснал ръка надолу и агресивно я впил в задника й. Анастасия се измъкнала от прегръдката му, хванала го за ръка с неочаквано властен жест и го завела до леглото, където сама започнала да разкопчава ризата му. Ядосан на себе си заради слабостта си към нея, той я стиснал за китката, за да спре, и я хвърлил на леглото, като разкопчал ризата си сам с една ръка, а другата била на гърдите й, държейки я прикована за леглото в подчинение.

„Ще ми се подчиниш, кучко, дори и да не ме искаш...“ - казвала яростта в сините му очи, втренчени в нейните. А Анастасия не се борела. Само го гледала отдолу с непроницаемия си поглед, опитвайки се сама да свали блузата си.

- Пусни ме да се съблека - казала почти заповеднически, като го гледала в упор.

Той задъхано се изправил от леглото, оставяйки я да се съблече съвсем спокойно пред очите му. Тялото й било идеално, по-красиво, отколкото очаквал. Със задоволство помислил, че това тяло не е било любено вече шест години и че последният мъж, който го е докосвал, бил мъртъв. Знаел това от доносите на съседите й. Друг мъж освен него не бил прекрачвал прага на дома й.

Орлин Колев нетърпеливо я дръпнал отново в леглото и забил език в устата й. Езикът й посрещнал неговия почти с желание, или на него така за миг му се сторило, но очите й продължавали да бъдат отворени и немигащи. Гледали го с неотговарящо на ситуацията безразличие. Колев затворил очи в опит да избяга от погледа й и точно когато членът му бил готов да влезе в нея, нещо се случило и той омекнал. Поел си дълбоко дъх, не можел да повярва, че това му се случвало. С нея. На крачка от сбъднатата мечта.

Започнал отново да мачка яростно гърдите й, забивайки език в гърлото й, търкал тялото си в нейното, бил все по-задъхан и по-задъхан, но членът му останал все така мек. Тялото му го принуждавало да види това, което не искал да разбере с ума си. Анастасия била жената на мечтите му, която никога нямало да има, защото Партията не разрешавала. Тази забрана била по-силна от нагона. Подсъзнателно му било невъзможно да я наруши.

- Отпусни се... - прошепнала Анастасия, осъзнавайки опасността от случващото се.

Орлин Колев я погледнал й се срутил в бездънните й сини очи.

Изведнъж го обзела страшна ярост. Тя била виновна за всичко. Станал рязко от леглото и й ударил брутален шамар. Главата й се отметнала от удара и Анастасия останала така - гола и неподвижна, с червен отпечатък на лицето от ръката му, с лице към стената. Стиснала челюсти, събрала цялото самообладание, на което била способна, и все пак една сълза се спуснала по бузата й. Орлин Колев не я видял, защото се обличал трескаво, виждал само провала си. Бил бесен.

- Мръсница... Един мъж не можеш да задоволиш... за нищо не ставаш...

И излязъл от къщата, затръшвайки вратата с трясък. Не бил на себе си. Такова нещо никога не му се било случвало и със сигурност била виновна тя. Анастасия лежала вцепенена на леглото, с поглед все така втренчен в стената. Всички надежди синът й да учи висше образование били пропаднали. Може би и нещо страшно я чакало.

Полежала на леглото още известно време, бавно прокарала ръка по тялото си и станала. Трябвало да продължи нататък, да се мобилизира, да не позволява безнадеждността да се настани в нея като неканен, но нахален гост. Огледала стаята, грабнала бельото си и го изпрала. Понечила да го простре на двора, но се върнала от вратата и го сложила да съхне на столовете. Съседите следели всичко, ако я видели да простира бельо късно вечер, кой знае какво щели да си помислят. Прибрала масата, внимателно завила останалото от вечерята с „Работническо дело“, което Колев забравил при внезапното си напускане, и го изнесла навън на студено. Дълго и маниакално мила лицето си, гледайки се в малкото огледало с олющена амалгама, след което го намазала със собственоръчно направен от нея крем. Измъкнала куфар изпод леглото и изровила кандило, свещ и икона. Уверила се, че пердетата са дръпнати добре, закачила кандилото на пирон на стената, запалила го, сложила отдолу стол, а на стола иконата и запалила свещта пред нея. За трети път се уверила, че пердетата били добре дръпнати, коленичила, скръстила ръце, затворила очи и по бузата й потекла сълза, после втора.

Зашепнала толкова тихо, че едва чувала себе си. Правела дълги паузи.

- Моля те, Господи, прости ми, че легнах с мъж без любов, за Стефан го направих, прости ми, грешна съм! Прости ми, че оставих гордостта ми да ме води, бях студена и безчовечна и така попречих на детето си... Как на себе си да простя, Господи, че навредих на Стефчо... Направи чудо, нека този мъж да не ме мрази, да знае, че съм му благодарна, че не ни уби... Но не мога да го обичам, а той това иска... Аз имам мъж, и ти, Господи, го пазиш в сърцето ми жив. Благодаря ти за всичко, което ми изпращаш, благодаря, Богородице, че ни пазиш...

Успокоена, Анастасия се прекръстила, изправила се, взела иконата, угасила свещта и легнала да спи, притискайки иконата към гърдите си. Сънувала ярък сън. Била в каретата на свекър си, облечена във великолепна бяла рокля. Черни арабски коне препускали с всичка сила, а тя стискала в ръцете си шишенце, пълно с кръв. Тази кръв щяла да спаси живота на сина й, който бил в ръцете на зла вещица, окован в подземието на замъка й. Магически се озовала в подземието и успяла да поръси чудовището с кръвта. Оковите на Стефчо паднали. Майка и син се прегърнали щастливи, че са победили злото.

В квартирата си Орлин Колев запалил голата крушка, застанал в средата на стаята, огледал я и осъзнал, че цял живот щял да крие, че винаги ще сравнява всичко с Анастасия и нейния свят, който той и другарите му отнели не само от нея, но вече и от него самия. Дори само мисълта за това била предателство, а болката, която изпитвал от нея, била по-лоша от предателство. Тя била завинаги негова и нямало лек срещу нея.

Като в сън извадил албума със снимките на Анастасия, сложил го в умивалника и го запалил. Всичко било свършено. Не могъл да заспи до късно, споменът от срама го държал буден. Тази жена го накарала да се чувства слаб като мъж, той, желаният от всички жени. Жаждата за отмъщение му казвала, че тя трябвало да си плати за неподчинението. Обаче нещо не му давало мира. Привидно тя направила всичко, което той пожелал, приела го в леглото си, дала тялото си на него, дивия партизанин, не била нейна вината, че се изложил като мъж, но все пак не смирила гордостта си. Дори била облечена красиво заради него, сготвила му чудесна вечеря. И синът й бил много умен, с математическия си талант можел да послужи на Партията или да строи комунистическа България - искал да стане архитект. А и Колев бил отгледан само от майка си, баща му починал рано, знаел какво е сама жена да гледа дете.

Нямало как да сподели с никого, чувствал се като в капан и се мразел заради мислите си, не бил достатъчно твърд, прекалено много се бил размекнал. Ако шефовете му разберели, това щяло да бъде краят на кариерата му, а доверието към него било голямо. Възлагали му големи надежди. За негов ужас осъзнал, че бил дълбоко и нещастно влюбен в Анастасия и тази нощ любовта трябвало да загине. Да бъде убита. Безмилостно разстреляна и хвърлена в дълбок трап като всичките гнусни буржоазни врагове.

Поседял на леглото облечен, станал, отворил прозореца, за да излиза димът от албума, който тлеел в умивалника. Загледан в огъня, решил. Щял да й помогне, но никога повече нямало да се вижда с нея. Щял да я наблюдава само отдалече. Ако направела дори и едно прегрешение, с нея и сина й било приключено. Изсулил обувките от краката си, видял, че палецът му отново стърчал през дупка на чорапа, това го отвратило още повече, легнал с дрехите, свил се на кравай и заспал.

Така съдбата на Анастасия и Стефан Карамихови за пореден път се преобърнала.

Заживели в София в една стая в апартамент, пълен с наематели. Той бил приет да учи архитектура и станал отличник. Веднага след като завършил, въпреки лошия му произход, го взели на работа като проектант в проектантско бюро. Талантът му не останал незабелязан и започнали да му дават и самостоятелни проекти. Държал се перфектно с колегите си, винаги любезен и отзивчив, на събрания знаел кога да говори и кога да замълчи, критиките му били винаги градивни и важни за успеха на проектите. Не влизал в излишни разговори, както го била научила майка му. Живеели скромно, тя го възпитала като истински джентълмен, без да отнема от дързостта му, която й напомняла на баща му. Страхувала се за него, но не искала да го пречупва. Вярвала, че Бог винаги ще го пази. И дано да си намерел подходяща жена.

Трябвало да има семейство и любов, това, което тя загубила завинаги.

А Орлин Колев изчезнал от живота им, без да се интересува от евентуалната благодарност на Анастасия за помощта, която оказал на сина й. С изгарянето на албума той изгорил и всички пътища към нея.

13.

Един ден Стефан поканил майка си на обяд в „Руския клуб“. Анастасия моментално разбрала, че предстоят промени. От известно време синът й бил по-усмихнат от обикновено, с една лека тайнствена усмивка. Бил винаги внимателен с майка си, но това внимание като че ли станало още по-голямо. Нищо не го питала, защото знаела, че когато дойде времето, той сам щял да й каже. Имала му пълно доверие. И явно този миг бил дошъл.

Извадила перлите от куфара, облякла черен пуловер от фина мериносова вълна, който купила с връзки от трикотажния магазин на „Графа“, и седяла срещу сина си в спокойно очакване. Стефан я гледал с възхищение, наслаждавайки се на неподвластната на възрастта красота на майка си.

- Мамо, ти си невероятна.

- Благодаря, Стефчо... Ти също. Татко ти вижда от горе и е щастлив.

Сервитьорът разлял студено бяло вино в чашите им и се чукнали.

- За нас - казал той.

Анастасия го погледнала усмихнато в очите.

- За нас.

Отпили. Тя виждала, че синът й търси думите, с които да започне.

- Ти знаеш... вече знаеш, че съм влюбен, нали?

Анастасия помълчала няколко секунди, станала, целунала го по челото и седнала обратно на стола си. Усмивката не слизала от лицето й. Хората от съседната маса ги изгледали, едва прикривайки любопитството си, примесено с обичайната неприязън - от какво пък тези ще са толкова щастливи.

- Знам, разбира се, и това е прекрасно! Откога чакам този ден! Хайде, разкажи ми сега... сигурно е прекрасно момиче...

Стефан отпил яка глътка, преди да започне да говори.

- Наистина е прекрасна! Красива, умна, образована... Искам да те запозная с Маруся!

Анастасия не трепнала, въпреки че усетила напрежението при произнасянето на името й.

- Маруся?

- Да... Баща й е партизанин - стрелнал я с поглед. -Нали не съдим децата по родителите им?

Пресегнала се и хванала ръката му нежно.

- Разбира се, че не съдим, никога не бих те подвела. Разкажи ми за нея... Какъв цвят са очите й, косата й, какви книги харесва...

Стефан заразказвал и от този разказ Анастасия разбрала, че Маруся била бъдещата й снаха. И че трябвало да я приеме такава, каквато е - дъщеря на враг, чието семейство щяло да я мрази. Но какво ново? Била свикнала с обратите, омразата, неразбирането, несправедливостта. И все пак, защо това трябвало да влиза в дома й? Знаела, че отговорът щял сам да дойде, Бог неминуемо щял да го изпрати, нейното задължение било да не показва неуважение и неодобрение към избора на сина си, както и към човешкото същество, което го обичало. Всичко щяло да се подреди някак.

Анастасия ги поканила на чай. Маруся дошла облечена в тъмносиня рокля с червен колан, държала се безупречно, като следяла и копирала всичко, което Стефан правел. Било ясно, че маниерите й били малко по-различни, но се стараела. Бързият й ум и чувство за хумор се харесали на Анастасия, единственото, което я притеснявало, била една особена, прикрита тревога в погледа на момичето. Била шеметно красива, внуците щели да бъдат прекрасни, момчето щяло да прилича на нея, със смолисточерни очи и гъста, права коса, а момичето щяло да е на Стефан - ангел с дълги, руси къдрици и сини очи като Рилските езера. На младите щяло да им бъде много трудно с родителите й, на нея също, но нямало друг избор. Синът й отлично знаел как да се пази, а децата му щели да имат съвършено различна и много по-лека съдба от неговата. Нямало как, нито защо Анастасия да застава срещу любовта.

След чая казала на Стефан, че в събота щяла да отиде на гости на леля си в Пловдив и щяла да се върне в понеделник. Само да полеел цветята в неделя. Стефан разбрал за пореден път, че имал най-добрата майка на света.

Купил зюмбюли, било пролет и единствената стая на майка и син била потънала в упойващо сладкия им аромат. На малката масичка в средата на стаята, покрита с виненочервена покривка от дебела, вече износена коприна, върху която имало дантелена, по-малка покривка, сложил бутилка „Винено бренди“ - първият коняк родно производство, и две чашки със златни орнаменти и ниски столчета. В кристална купа сложил шоколадови бонбони „Пияна вишна“, произведени във фабрика „Малчика“, която се казвала „Щастие“, преди да бъде национализирана. Стефан измил изцапаните си от постоянното чертаене ръце с лавандуловия сапун, направен от майка му - сега щели да миришат чудесно. Анастасия усъвършенствала таланта си да прави кремове и сапун. Използвала билки, които купувала от жена на пазара, на която поръчвала точно каквото й трябвало. Ароматите, които създавала, я връщали в миналото, когато не била постоянно обградена от миризмата на запръжка, с която готвели съквартирантите й.

Маруся обожавала начина, по който миришел нейният любим. Заравяла лице във врата му и го душела, опиянена от аромата на гладката му кожа, дискретно ухаеща на лавандула. Когато влезли в стаята, Стефан не й дал възможност да седне, направо я дръпнал на коленете си и я целунал така, че тя просто полудяла от възбуда. Яхнала го, вдигнала роклята си над коленете и впила устни в неговите, докато той галел гърдите й. Веднага станал така твърд, че го заболяло, вдигнал я от себе си и я пуснал на земята, все едно че била кукла, грабнал я за ръка и я повел към леглото. Обърнал я с гръб към себе си, разкопчал копчетата на роклята й и я измъкнал през главата й. Обърнал я към себе си, косата й се разрошила, бельото й било от лош памук, евтино бельо, което се продавало навсякъде, друго нямало, но за сметка на това гърдите й били изключителни, както и всичко под грозното бельо. Тя разкопчала копчетата на ризата му и му помогнала да я съблече, той я прекъснал с целувка, после тя разкопчала копчетата на панталона му, той го събул, измъкнал се от нея, махнал завивката на леглото и се пъхнал, повличайки я след себе си, в хладните, колосани от майка му специално за случая, чаршафи. Притиснали се един към друг като хора, които никога няма да се разделят. Били готови за любовта си. Той сложил ръка на корема й и я подържал така. После разкопчал сутиена й, свалил бельото й, махнал и своето и това, което изпитали един към друг в този момент, щяло да създаде малката Лилия или Лола, както тя сама се наричала.

Любовта им била изгаряща и възбуждаща, ръката на Маруся държала твърдия му силен член, а неговата била в живота, който се намирал между краката й. Целувките му били бавни, дълги, и той влязъл в нея, без да чувства никаква съпротива, тя го чакала, току-що разбрала какво е мъж. По-нататък щяла да сравнява всеки свой любовник с него.

Не можела да контролира звуците на наслада и Стефан сложил пръст на устните й, сочейки стената.

- Слушат!

Маруся го погледнала стреснато.

- Откъде знаеш?

- Знам... не мисли за това сега, само по-тихичко...

Не заспали до сутринта. Той се събудил преди нея и направил кафе от леблебия, друго нямало по магазините. Тя го извикала обратно в леглото и така се любили до обяд. Родителите й щели да я убият, никога не била правила такова нещо, въпреки че била на цели 22 години. Баща й щял да я пребие. Маруся се разплакала от страх, когато тръгнали към тях. Стефан я успокоил, че щял да се представи на родителите й и да ги убеди в почтеността си към дъщеря им. Тя била неговата годеница. Маруся се хвърлила на врата му, след което съвсем се ужасила. Не била казала на баща си нищо за произхода му, само майка й знаела, а тя щяла да му каже сигурно всичко. А и да не му кажела, той щял да разбере.

Това му била работата. Цеко Доков можел да научи всичко за всеки.

14.

Маруся знаела колко баща й ненавижда „тези“ хора, но вече не разбирала защо - Стефан и майка му били мили, свестни и възпитани. И били толкова образовани, знаели немски и английски, познавали световната литература, Стефан слушал класическа музика и дори и завел на опера. Какво лошо имало в това? Преди да се прибере, Маруся решила, че баща й щял да научи истината на порции. Първо, че има годеник, после, че е от „тези“ хора. Цеко Доков щял да се успокои, като разберял, че годеникът й е архитект, защото на „тези“ хора не им се разрешавало да следват, а архитект означавало „наше момче“.

Когато влязла вкъщи, Маруся мигновено отнесла два яки шамара, след което се намесила майка й. Признала, че е сгодена и че годеникът й е архитект, и както предположила, нещата постепенно се успокоили. Знаела слабостта на баща си към нея, изобщо имала таланта бързо да открива слабите места на хората. Това щяло да й послужи и в бъдещата кариера.

Понякога се притеснявала от погледа на баща си, рядко се случвало, но той се втренчвал в нея не като баща. Нещо диво, тъмно и опасно светвало в очите му. Маруся срещала това диво, тъмно и опасно във всеки мъж, освен в Стефан, който излъчвал светлина и любов.

Тази любов й помогнала почти да забрави една вечер, в която родителите й имали гости, всички били ужасно пияни и най-добрият приятел на баща й я заклещил в коридора и сграбчил гърдите й. Майка й се появила навреме, видяла всичко и той веднага я пуснал, като изсумтял каква красива дъщеря имат. Но на следващия ден не казала нищо. Нито на дъщеря си, нито на мъжа си. Все едно, че нищо не се било случило. Маруся никога не забравила мълчанието на майка си и за пръв път разбрала пределно ясно, че майка й се страхувала от баща й и приятелите му. Погледът на баща й пък не пропускал гърдите на най-добрата й приятелка, а майка й винаги се правела, че не забелязва.

Стефан бил единственият мъж, който я карал да се чувства в безопасност като жена. Вярвала му с всяка частица от тялото си, бил изключителен кавалер. Винаги се срамувала заради майка си, която се навеждала да връзва обувките на баща й, докато Стефан целувал краката й, смучейки пръст по пръст като захарно петле. Подарявал й шоколад „Крава“, който често бил толкова твърд, че можело да си счупиш зъбите, но пък бил вкусен и млечен, носел й цветя, ходели да ядат кебапчета в любимото им квартално кръчме. Пускал й плочи с арии на Карузо, мечтаел да я заведе на море във Варна, имал плоча на „Бийтълс“, танцувал страхотно леткис, а когато танцували блус, тя се разтапяла в ръцете му. Можел да я заведе където пожелае с разказите си, на края на света, а неговият свят бил толкова по-голям и по-интересен от света на родителите й! Стефан бил бог за нея, тя мечтаела за Париж от книгите на Ремарк, за Лондон от книгите на Агата Кристи, за Америка от книгите на Керуак. Познавала само Москва прекрасно, проблем били Париж и Лондон. Двамата трябвало някак да отидат там, искала тя да заведе Стефан в Париж, да пият кафе в кафенето, където е писал Хемингуей, или да се напиват в бистрото, в което е пил Фицджералд. Но как това можело да се случи? Тези страни били вражески. И французи, и англичани, и американци мразели България и Съветския съюз, искали да ги унищожат. Не искали хората да са равни, а да има бедни. Това някак не било честно, големите писатели ги описвали като страхотни места. Може би баща й би могъл да уреди такова пътешествие, нищо не се знаело. Такива били мечтите на Маруся.

Когато гледала „Нюрнбергският процес“ с Максимилиан Шел, си казала, че задължително щяла да срещне такъв мъж. Щом съществувал мъж като Шел, значи имало и други като него и нямало причина съдбата да не й изпрати нейния красив, изискан принц. Стефан бил точно това, само че със сини очи и напълно отговарял на представата на Маруся за неин съпруг и бъдещ баща на децата й. А Стефан гледал на екзотичната си приятелка с нескрито обожание, готов на всичко за нея. Така бил свикнал да се отнася с майка си, която го научила, че жените са силни същества, но имат нужда от любов, топлина и внимание така, както се отглеждат орхидеи. Само така се запазвали красиви и цъфтящи - с много любов и грижа. Винаги с лека горчивина добавяла, че орхидеи в България много трудно се отглеждали.

За Стефан Маруся била блестяща орхидея с кадифена златиста кожа и почти хищни, красиво очертани устни, които той обожавал. Ръцете й с тънки дълги пръсти се спускали по тялото му като потоци от любов, любов без граници, всеприемаща и въздигаща и двамата до божественост, отразяваща се в очите на другия.

Пречките щели да бъдат преодолени, бъдещето било тяхно.

15.

След като гневът на Цеко Доков преминал, Ганка, майката на Маруся, започнала да дебне за подходящ момент, в който да му каже истината за приятеля на дъщеря им. Съпротивлявала се на мисълта, че този човек бил годеник на детето им. В него имало нещо, което не й харесвало, големеел се, не бил като тях. На Маруся й трябвало по-обикновено момче, с което да могат да си кажат две приказки на ракийка и салатка. Този нямал вид на човек, който пие ракия. Ганка поканила Стефан да обядва у тях, докато Цеко бил в командировка. Сготвила пълнени чушки, които той изял с удоволствие, но с вилицата си отделил всичкия лук от салатата с домати и краставици.

Ганка Докова не познавала хора, които не ядат лук. Отказал да пие и ракия. Единственото нещо, което й харесало, било, че не си отварял устата, като дъвче. Не можела да понася мляскането на мъжа си. Това, че винаги миришел на хубаво, било и добре, и зле. Забелязала, че дъщеря й попивала маниерите на годеника си и вече изглеждала като че ли различно, все едно, че не била нейното дете, а някаква дама. Това определено не й харесало, а още по-малко щяло да се хареса на баща й. Не била срещала по-любезно и възпитано момче от този Стефан, но произходът му личал отвсякъде. Враг, буржоа, не бил равен с тях, личало си, че се мислел за нещо повече. Страхувала се, че се големеел и момичето й можело да пострада. Но пък не била виждала по-внимателен мъж, гледал Маря като писано яйце. Маруся не давала и дума да се издума срещу него, дори настояла майка й да каже веднага истината, било безсмислено да крият, каквото ще да ставало, Стефан щял да бъде нейният съпруг. Ганка молела дъщеря си да изчака, да не бърза, да го опознае, но молбите й били напразни. Нямала друг избор, освен да каже на мъжа си истината.

Самият Цеко Доков усещал, че нещо не било наред, този Стефан не му вдъхвал грам доверие. Какви били тези ръце на мъж - гладки и с нежна кожа като на жена, ноктите винаги изрязани и чисти. Явно никога не ги е цапал с нищо, не можел да държи друго, освен молив и линия, проектант някакъв.

- Архитект! - поправяла го Маруся. - Не е проектант, татко, завършил е архитектура!

- Архитект... Виж му ръцете, какви са тези ръце като на жена... Сигурно една леха не може да прекопае... - мрачно сумтял баща й.

- Ама за какво му е да копае лехи, като ще строи сгради! Това е много повече от всякакво копане...

- Ти да мълчиш, разбира ти главата! - Цеко Доков скастрял дъщеря си ядосано. - Един мъж, ако не може да работи физически труд, за нищо не става...

Ганка Докова сръчквала дъщеря си да не продължава разговора и да не ядосва повече баща си. Нямало смисъл, нямало да промени мнението си за Стефан.

- Интелектуалец не ти трябва, а мъж... Искам много внуци...

Това вече не можело да продължава, Маруся ставала все по-нервна и един ден Ганка Докова събрала кураж и казала истината за произхода на Стефан на съпруга си.

- Ще я пребия! Ще я убия, чуваш ли!? Не може да резили семейството ни с някакъв ретрограден тип! Ще пратя и майка му, и него обратно в провинцията, кой изобщо ги е допуснал тук... Утре всичко ще проверя... Къде е Маруся? Не ме гледай така, къде е Маруся, те питам!

- На кино са - мрачно отговорила Ганка. Знаела, че Маруся не я чакало нищо добро. Обаче неизвестно откъде й дошла сила.

- Слушай ме добре, Цеко - казала с такъв тон, че Цеко Доков млъкнал и я загледал втренчено. - Няма да ти разреша с пръст да докоснеш детето. Момчето е свестно и я обича. Не е от село, не е пипал мотика, и слава богу, защото има професия, истинска професия. Ще строи пътища и предприятия, завършил е пръв във випуска, с отличие! Носи детето ни на ръце, така, както никога никой не се е отнасял с мен!

Цеко Доков побеснял.

- Така ли, това ли ти се е приискало, някой да те носи на ръце...

- Остави ме да говоря! - креснала Ганка, а на Цеко му станало ясно, че този път трябвало да слуша.

- Писна ми да гледам как се наливаш с приятелите ти и те заглеждат Маря и приятелките й, писна ми, ясно ли ти е? Не искам детето ми да попадне в семейството на нито един от твоите, нито един! Каква е майка му, какъв е бил баща му, няма значение, важното е как Стефан гледа детето ни и няма да ти позволя да се държиш лошо нито с нея, нито с него... Ако направиш нещо, ще си вдигна чукалата и ще си отида на село при наш’те, да знаеш!

Ганка Докова треснала вратата пред смаяния си съпруг и излязла. Той извадил ракията от килера, налял си чаша, изпил я на екс, налял си втора, треснал шишето на масата. Продължил мрачно да се напива. Когато Маруся се прибрала, баща й си бил легнал мъртво-пиян, а майка й я нямало. На следващия ден Цеко Доков не й говорел, но майка й я успокоила, че въпросът със Стефан бил приключен. Маруся била на седмото небе от щастие.

Баща й обаче не мислел така. Изчел досиетата на Анастасия и Стефан Карамихови и разбрал, че нищо по-лошо не можело да се случи на семейството му. Дъщеря му лепнала петно на цялата му биография, в която Партията и изграждането на комунизма били най-важната цел в живота му. Чудел се как да обясни на колегите си от Държавна сигурност, че ще се сродява с враг.

„Как не ги избихме всичките до крак, до трето коляно, сега всичко щеше да е наред!“ - мислел си, давейки мъката в ракия.

Цеко Доков започнал да пие от сутринта, докато дъщеря му цъфтяла от любов и ставала все по-красива. И въпреки че го прегръщала все така нежно, разтапяйки сърцето му, струвало му се, че вече не била неговото момиче, което обичало да танцува на „Калинка мая“ като истинска рускиня, а била подменена с чужденец в собствения му дом. Даже не и чужденец, а по-лошо - враг. Само алкохолът му помагал сърцето му да омекне и да почувства милост към любовта на детето си. Но милост към Стефан Карамихов никога не изпитал.

16.

Крадели мигове за любов. Маруся максимално се стараела да не дразни баща си, а и Стефан държал да спазват приличие дори повече от нея. Събитията обаче се ускорили, защото мензисът на Маруся се забавил. Изчакала ден, два, пет, но за неин ужас не идвал и не идвал. Майка й я гледала все по-строго и изпитателно, а Маруся ставала все по-нервна. Не знаела какво да прави, родителите й щели да я убият. Минало й през главата да сподели с Анастасия, която се държала с нея с невиждани за Маруся нежност и внимание. Познавала само грубите отношения между майка й и баща й и била като хипнотизирана от елегантността, деликатността и интелекта на майката на любимия си. Анастасия спечелила доверието й напълно, но как да й кажела, че може би е бременна от сина й?! Дори не била сигурна как и кога й се е случило, само знаела, че е забременяла. Нямала никакво съмнение, че в плоския й мургав корем вече живеело нещо, което може би щяло да промени живота й. Това било плашеща мисъл за съвсем младо момиче. Почти всичките й приятелки били правили поне по един аборт, някои имали и по три, и по четири. За тези неща се говорело като за нещо срамно и срамът винаги бил за жената, мъжете оставали незасегнати - и психически, и физически, и материално. Повечето нямали дори най-бегла представа през какво минавали жените, с които спели. Повечето бракове се сключвали заради непредвидена бременност.

Маруся не знаела какво да прави, вероятно трябвало да сподели със Стефан, а това означавало, че той нямало да й разреши да направи аборт. Сигурна била, че щял да поиска ръката й. Гледала се дълго в огледалото, в профил и анфас, вторачвала се в очите си, търсейки отговор дали била готова за сватба, както и за взрива, който щял да последва от страна на баща й.

Минали две безкрайни седмици. Маруся ставала все по-мълчалива и бледа, под очите й имало дълбоки сенки. Цеко Доков гледал втренчено красивата си дъщеря, която побутвала с вилица току-що опечената от майка й баница.

- Яж де, няма да напълнееш! Я се виж каква си кльощава... И кой яде баница с вилица... На нищо не приличаш вече, Маря, тоя твоят май гладна те държи... Какъв мъж е да харесва такава слаба жена...

- Не съм гладна.

- Какво е това, бе! Кожа и кости... Да не си болна? -изпитателно попитал баща й.

- Не ми се яде, остави ме на мира, моля те...

Маруся взела чинията си, станала рязко и изведнъж краката й се подкосили. Подпряла се на стола, за да не падне, а майка й скочила да я подкрепи.

- Какво става, бе? Да я водим на лекар! - Доков стреснато се обърнал към жена си, която мрачно гледала Маруся със стиснати устни.

- Ще я водим... Нищо й няма, преуморила се е.

Намокрила кърпа и я сложила на челото на дъщеря си, която седнала отпуснато обратно на стола си.

- Я ела в другата стая да полегнеш.

Маруся послушно станала и последвала майка си. С влизането в спалнята Ганка Докова затворила вратата след себе си и отвъртяла жесток шамар на дъщеря си. Маруся ревнала с глас и се тръшнала по лице на леглото, майка й обаче уплашено я обърнала към себе си насила и запушила устата й с ръка.

- Ти луда ли си?! Млъкни веднага! Какво искаш, баща ти да те пребие ли?! Всичко правя, за да те остави на мира, с това ли ми се отплащаш?! Бременна си, нали!?

Сълзите извирали от очите на Маруся, давела се от страх и отчаяние, изхлипала тихо и кимнала утвърдително с глава. Цялата свирепост на майка й се изпарила, станала от леглото и заключила вратата. Била обзета от чувство на внезапна слабост, сърцето й се свило от страх за детето й.

- Защо бе, майче, не внимава... Нали все това ти повтарям, откакто стана жена... Знаеш ли какво може баща ти да направи на Стефан и на майка му, а?! Ако разбере, отново ще ги изсели от София и окото му няма да мигне! Защо не се пази, защо, глупаво момиче...?! - нареждала Ганка Докова и сълзите се стичали по лицето й.

- Пазих се, мамо, престани! Наистина се пазих! Моля те, не ми се карай! Стефан много внимава, не знам как е станало - отчаяно я прекъснала Маруся. Майка й клатела глава неутешимо.

- Пазил те е... Казах ти аз, че не е за теб, той не е от нашите, глезен е. Защо не ме послуша?! Какво ще правим сега? Баща ти не трябва да разбира в никакъв случай. Не слушаш, Маре, не слушаш, всичко знаеш, и ето резултата. Сега да ни говорят хората. Нищо, не се притеснявай, ще намеря връзки да направиш аборт. Стефан знае ли?

Маруся я погледнала стреснато и поклатила глава отрицателно.

- И няма да му казваш! С тази история трябва да се приключи веднага, преди да е станало по-лошо. Баща ти ще го убие, ако разбере.

Двете седели безмълвни и покрусени. Маруся я втресло. Била само на двайсет и две години и мисълта за аборт я ужасявала. Била чувала страшни истории от съученички и колежки. Кой щял да й направи аборт, нито била женена, нито имала деца?! Имало лекари, които извършвали незаконни аборти, но с голям риск да си загубят работата. Познато момиче на нейна приятелка пробило матката си с игли за плетене в опит да убие плода, друга пила коняк, докато лежала във вана с почти вряла вода, и получила зловещ кръвоизлив, трета се натровила с някаква отвара, дадена й от знахарка. Не било разрешено ползването на пълна упойка, абортите се извършвали с местна, която обезболявала тялото, но жените чувствали инструментите в себе си, стъргането, чукането, тракането по металните съдове, гласовете на лекарите. Половината от забременелите българки имали прекъснати бременности, не били рядкост и жени с над десет аборта. Никой не учел децата в училище какво да правят, когато съзряват сексуално. Мъжете не искали и да чуят за презервативи. Сексът не бил секс, ако бил с гума. Дори и Стефан не ползвал презервативи. Маруся чувала, че всяка година убивали десетки хиляди неродени деца, и нейното дете щяло да бъде едно от тях.

В последния момент преди да стигнат до „Първа градска болница“, в която майката на Маруся уредила да я „оправят“, изведнъж Маруся се заковала на средата на „Раковска“. Била мислила много. Загубила сън, откакто разбрала, че е бременна. Не й излизала от главата жабата, в която била инжектирана урината й, и така станало ясно, че е бременна. Ако на следващия ден жабата произведяла сперма, това потвърждавало бременноста. Каква гадост! Лъжела Стефан, че е преуморена, че кара някакъв лек грип, и се измъквала от срещи с него. Той я гледал изучаващо, но не питал, тя сама щяла да си каже. Приемал извиненията й с толерантност и кавалерство, които Маруся не била срещала досега. На няколко пъти деликатно се опитал да разбере какво я мъчи, разпитвал я отдалече за родителите й, за баща й, за ученето, за всичко, за което се сещал, че би могло да причини депресия на любимата му. Само нежността й към него била непроменена.

И така, застанала на средата на улицата, Маруся се огледала наоколо, погледнала запъхтяната си притеснена майка и изведнъж почувствала в себе си някаква нова, непозната сила. Искала нов, различен от този на родителите си живот, такъв, какъвто тя си го направи, без техните идеи и предразсъдъци, по-възвишен, по-чист, по-красив. Не можела повече да понася мрачния поглед на баща си и страха на майка си от него. Разбрала, че за нея нямало нищо по-важно от истината и любовта. Не можела повече да лъже Стефан, той трябвало да знае, че носи детето му, пък двамата щели да решат какво ще става. И щели да се справят с всичко. За секунда изпитала страх от баща си, но го пропъдила моментално. Имала Стефан, двамата заедно били силни. Майка й я гледала стреснато в очакване.

- Какво?! Ще закъснеем, тръгвай!

- Няма да направя аборт, преди да кажа на Стефан. Той ме обича истински и не мога да го лъжа.

Ганка Докова я погледнала ужасено. Огледала минувачите край тях, все едно някой я следял, зашепнала, да не я чуят.

- Маме, недей така, моля те. Дай да те оправим, нямаш друг избор! Не е страшно, ще видиш, бързо ще се оправиш и ще забравим! Нали знаеш какво ще стане, ако баща ти разбере? Помисли и за Стефан и майка му. Ще ги унищожи!

Маруся обаче почувствала страшна сила и твърдост. Нямало да позволи на баща си да разруши нито нейния живот, нито живота на Стефан, защото щяла да го дари с внук. Това щяло да го смили.

- Няма какво да мисля. Татко ще трябва да приеме това, което двамата със Стефан решим. Прости ми, мамо, но не мога да го направя. Обичаме се, това е.

Маруся целунала майка си по бузата и почувствала неочаквано облекчение. Обърнала й гръб и радостно се затичала към дома на Стефан. Нямала търпение да каже на любимия си. Детето й щяло да живее.

Той веднага й предложил брак, а Цеко Доков първо се опитал да й забрани да се жени, като заплашил, че ще изсели Анастасия и сина й от София, но Маруся не трепнала. Ако трябвало, щяла да стане селска учителка, но нямало да остави Стефан дори и баща й да го заточи на края на света. Била напълно спокойна и непознато твърда за родителите си. На Цеко Доков му станало ясно, че няма да се пребори с дъщеря си. Обвинил за всичко жена си и се напил безпаметно.

В корема на Маруся растяла Лола, която още нямала име, нито пол, но била направена с много любов и щяла да се появи на този свят напълно триумфално на крилете на любовта.

- Част 2 -

17.

Там си имаше всичко. Тъмнина, топлина и вода, в която й беше комфортно да расте. От време на време чуваше отдалече някакъв груб, силен глас, който я плашеше, но след това гласът се отдалечаваше и се чуваха други гласове - един по-тънък и весел, тръгващ от хралупата, в която се намираше, и друг по-дебел, но изобщо не страшен като онзи. Грубият глас се караше с друг, по-тънък глас, различно тънък, отколкото на говорещата хралупа. И всичките тези гласове ту се приближаваха, ту се отдалечаваха. Явно непрекъснато се случваха някакви неща, заради които щеше да е много добре да се излезе от тъмното, обаче засега не я пускаха. Виждаше само тънки реки, по които течеше нещо червено и не спираше да тече. Виждаше ги, защото през всичко прозираше малко светлина.

Изведнъж разбра, че е „тя“. Не знаеше, че е имало и друга възможност, просто се осъзна като „тя“. Почувства някаква особена връзка с хралупата, която също беше „тя“, и тази връзка се появяваше във всички новоосъзнали се „тя“-същества с техните хралупи, самите те създадени да бъдат хралупи. Хралупата имаше за задача да пази „тя“-съществото от гласовете отвън. Някои от тях караха едно голямо нещо над главата й да забързва туптенето си, което пък ускоряваше туптенето на нейното туптящо нещо. Когато туптенето в хралупата се засилеше заради гласовете отвън, не беше никак спокойно. Явно трябваше да заякне, преди да излезе.

Понякога хралупата като че ли хълцаше, което беше болезнено за нея и за „тя“-съществото. Центърът на хълцането също беше точно над главата й и тогава беше обладана от необичайна тъга за хралупата. Започна да разбира какво се случваше на горката хралупа - тя плачеше. Тогава добрият дебел глас, защото имаше и лош, започваше да издава мили звуци, от които хралупата спираше да плаче и изведнъж всичко около „тя“-съществото ставаше приятно, чувстваше се обградена с нещото, за което тънкият и добрият дебел глас често си говореха - любов, първата дума, която не й звучеше чуждо. Звуците „ю“ и „о“ бяха много приятни. Любовта беше топлата водичка на хралупата, когато беше спокойна. Когато не споменаваха за любовта, водичката малко изстиваше и не беше толкова приятно и спокойно.

Тя! Елиминира думата „същество“ - вече със сигурност беше ТЯ. Тя растеше в хралупата все по-щастлива. Вече й се излизаше, страшно искаше да види какво има навън. Най-много й се искаше да излезе, за да види любовта. Досега тя беше най-хубавото нещо, което се беше случвало на дебелия и тънкия глас, на хралупата и на самата нея. Сигурно беше нещо като хралупа, която пазеше винаги топла тишина и спокойствие. Нямаше търпение да я срещне и да я наблюдава. Щеше да наблюдава всичко навън, интересното тепърва започваше.

18.

Началото на брака на Стефан и Маруся беше трудно заради Цеко Доков, който не можеше да преодолее ненавистта към зетя и майка му. Анастасия го дразнеше особено много с любезността си. Държеше се безупречно и въпреки това всичко в нея го дразнеше. Стефан пък си позволяваше твърде много неща, от него лъхаше на „слободия“ и буржоазен упадък. Дори външният му вид беше упадъчен заради начина, по който се обличаше. А глупавата му дъщеря, както Доков си мислеше за Маруся, беше на седмото небе от щастие и не обръщаше внимание на лошите знаци, нито на загрижения си баща.

Отличното възпитание на Стефан, панталоните с ръб, винаги идеално изгладените бели ризи и неотлъчното сако от тъмнозелено, дебело, рипсено кадифе с кафяви кожени кръпки на ръкавите - за Маруся бяха признаци за съвършенство, а за Доков бяха повече от обида, те бяха знак за враг. Зет му беше съумял да поддържа сакото си години наред в изряден вид благодарение на постоянното използване на химическо чистене - нещо ново за България, на което Цеко Доков гледаше с подозрение, както и на буржоазния според него навик на Стефан да се къпе всеки ден. Чистотата му го вбесяваше, като че ли с нея той отнемаше нещо от техния свят, свят, в който употребата на дезодорант беше непозната до средата на 70-те, а бельото се сменяше веднъж в седмицата. Чистотата на Стефан за Цеко беше опит да се прикрие мръсният му, буржоазен произход, направо обида към работническия пролетариат, вид тих, незабелязан, но много опасен преврат, а идеално поддържаните нокти на ръцете му правеха омразата към него непреодолима.

Стефан не пропускаше да се погрижи и за ноктите на Лола.

- Лили, слънце, ела при татко да ти види ноктите!

Лола притичваше и подаваше ръчички на баща си, той взимаше ножичката, внимателно изрязваше меките малки нокътчета, след което намазваше пръстчетата й с крем, като ги масажираше леко.

- Тати, защо дядо и баба не правят така?

- Защото не е имало кой да ги научи, миличко.

- Те нямат ли си татко и мама?

- Имат си, но техните татко и мама са работили на полето и не са имали време да се грижат за ръцете си. Ти няма да работиш на полето и ръчичките ти трябва да изглеждат чисти, с изрязани нокти.

- А защо са работили на полето? Там няма нищо.

- Има, как да няма! В земята расте житото, от което се прави хлябът, доматите, картофите. Пържените картофки, които толкова обичаш, излизат от земята.

Лола го поглеждаше озадачено.

- Как така от земята? Защо? Те са чисти! Защо са чисти, тате?

- Много неща, преди да станат чисти, са мръсни. И обратното - много чисти неща стават мръсни - замислено завършваше той, изрязвайки последното нокътче от малкото й пръстче.

- Ама защо чистите неща стават мръсни? Кажи!

- Ще разбереш, като пораснеш. Виж сега колко хубави са ръчичките ти, като на истинска млада дама.

Стефан винаги наричаше Лола „млада дама“ пред родителите на Маруся не само защото вярваше, че тя ще бъде такава, но и защото знаеше колко ги дразни това. В развитото социалистическо общество нямаше място за дами, а само за труженички, които работеха наравно с мъжете, нямаха време за кремове, но пък участваха активно в обществения живот и съблюдаваха за спазването на социалистическия морал. Маруся неуморно молеше Стефан да не нарича Лола „дама“, а той всеки път й отговаряше с желязно спокойствие.

- Стефане, моля те, недей поне пред татко. Знаеш, че се дразнят. После на мен ми пили на главата.

- Мери, нали искаш дъщеря ни да е най-елегантното и възпитано момиче, мъжете да я харесват, да има успех в обществото?

- Ох, недей така да говориш, все едно, че живеем в буржоазното общество.

- Няма нужда да ми напомняш, че живеем в строй, в който хората си честитят, когато се изкъпят. Аз не искам дъщеря ми да е като тях. И ти не искаш, признай си. Колко по-приятно и естествено е Лили да е млада дама, а не другарка. А ти си дамата на моето сърце.

Стефан нежно я целуваше и Маруся се съгласяваше с него мълчаливо. Ноктите на младата дама бяха само върхът на айсберга от омраза между млади и стари в семейство Карамихови. Цеко Доков почти не говореше на Стефан, нямаше тема, по която да имат сходни мнения. Другарите му го бяха предупредили, че задомяването на дъщеря му с този враг ще сложи петно на блестящото й досие, но какво можеше да направи. Пък и внучето беше хубаво, мило детенце, то какво беше виновно.

Доков винаги гледаше мрачно в редките случаи, в които двете семейства сядаха на една маса - обикновено за Нова година. Коледа той и другарката му не празнуваха. Въпреки това Дядо Коледа, който преди 9 септември се появяваше на самата Коледа, сега се беше превърнал в Дядо Мраз и пристигаше със същата шейна, но без джуджета, а със Снегурочка, и не пропускаше да донесе много подаръци на Лили. Лили харесваше Снегурочка, тя беше красиво и мило момиче и много помагаше на Дядо Мраз с подаръците.

Стефан и майка му пък обикновено помагаха на Маруся в приготовленията в кухнята. Пак някакъв буржоазен навик, който дразнеше другаря Доков. Какъв беше този мъж, който помагаше на жена си в кухнята, какви са тези лиготии. На какво щяха да научат Лили - беше момиче, трябваше да се научи да гледа мъжа си, да чисти, пере и готви, а не да го вижда да шета из кухнята. На тези вечери, гледайки смръщените рошави вежди на мъжа си, втренчен в чашата с ракия, която непрекъснато си доливаше, Ганка Докова не смееше да се обади, че всъщност това не е толкова лошо. Защо да не помага? Къде този късмет да имаш мъж, който ще измие чиниите? Майката на Маруся тайно се радваше за дъщеря си и колкото повече виждаше любовта на зет си към нея, толкова по-тъжно й ставаше за собствената й участ.

Стефан и Анастасия бяха винаги изключително любезни с родителите на Маруся, но нищо повече. Всички сядаха около празничната маса, Лола беше облечена с красиви роклички, ушити при шивачката на баба й, от незнайно откъде намерено кадифе. Откъде намираше тази буржоазна лицемерка кадифе, това също се виждаше подозрително на Цеко Доков. Кадифето беше красив плат, но подозрително буржоазен, сигурно затова народната власт не го продаваше по магазините. А Ганка гледаше внучката си възхитено, макар й със свито сърце, защото привързаността на Лола към другата баба беше явна, а и не можеше да се отрече, че възпитанието, което Анастасия й даваше, беше съвършено. Тези празнични вечери костваха най-много на Маруся, която се опитваше да балансира между двете семейства, безуспешно, разбира се. Баща й изпиваше мълчаливо и с все по-стиснати челюсти поне половин бутилка ракия, донесена увита във вестник от родното му село Говедарци. Маруся се притесняваше за зачервения от алкохола и от вдигнатото от потиснат гняв високо кръвно на Цеко Доков. От време на време погледът му тежко се спираше върху дистанцирано любезния Стефан, който се правеше, че не забелязва омразата, и новогодишната вечер приближаваше към кулминацията си - обръщението на Тодор Живков към българския народ. Живков година след година грачеше едно и също от екрана, докато Анастасия и Стефан любезно мълчаха, опитвайки се да не забелязват Доков, който изслушваше цялото обръщение тържествено прав, с чаша в ръка и с втренчен в телевизора предан поглед.

- Дядо, защо стана? - питаше Лола.

- Защото Тодор Живков е велик човек, Лиленце! Ела до дядо! - разчувстваше се дядото и я хващаше за ръчичка, като я придърпваше до себе си.

- Не съм Лиленце, Лола съм - Лола се измъкваше от ръката му и сядаше обратно. Ей така, напук. Беше й приятно да дразни дядо си.

- Стига с тая Лола, бе! Стефане, ще престанете да наричате детето с това... глупаво име! - разчувстването на Цеко Доков бързо се сменяше с гняв.

- Ама не е глупаво, дядо! Аз съм Лола!

Стефан никога не губеше самообладание и винаги отговаряше любезно на тъста си.

- Надявам се да те послуша, Цеко, аз съм безсилен, тя си го избра.

От малка Лола усети удоволствието да налива масло в огъня на възрастните.

- Няма! Лола съм!

- Добре бе, ама за мен ти си Лили, ела сега при дядо!

Стефан и майка му се бяха отказали да апострофират Цеко на тема величието на Тодор Живков и оставяха Лола да отиде до дядо си, който я прегръщаше развълнуван от речта, а после, залитайки, ставаше да танцува с внучката си Дунавско хоро. Лола плетеше крачета и никак не й се танцуваше хоро, предпочиташе балета от „Лебедово езеро“. Тогава Анастасия се заемаше с разтребването на масата - Ганка й помагаше. Не си говореха кой знае какво, но поне между тях нямаше омраза. На следващия ден, на закуска, Стефан обясняваше на Лола какво означава да си велик. Изваждаше албум със снимки от Сикстинската капела и й разказваше за Тайната вечеря, Христос и Микеланджело.

- Но защо дядо казва, че Тодор Живков е велик, а не казва нищо за чичкото на кръста?

Маруся нервно щъкаше из кухнята, поглеждайки Стефан с притеснен, обвинителен поглед.

- Стефане, защо сега създаваш проблеми?

- Това не са проблеми, това е история, Мери. Дядо Цеко, Лиленце, никога не е виждал тази картина и не знае, че Микеланджело е съществувал. Нали знаеш, че е работил на полето, там няма такива неща.

Лола го слушаше със зяпнала уста. Баща й беше най-добрият, най-умният и най-красивият татко. Защо тогава майка й се ядосваше и понякога плачеше? Дядо Цеко май беше лош, ама как да беше лош, щом й носеше подаръци?! Тези мисли се появяваха и изчезваха бързо от малката й главица.

- Сега, слушай ме много внимателно, Лиле. Всичко, което си говорим тримата, е тайна между нас. Никой не бива да го знае.

- Защо?

- Защото ние сме семейство и се обичаме. Извън нас, нашата къщичка тук, хората не са нашето семейство и те могат да бъдат и много лоши.

- Ама дядо Цеко и баба Ганка не са лоши.

- Не, не са, миличко, те много те обичат, но нали знаеш, има много картинки и снимки, които не са виждали заради тежкия живот, който са имали, и това им пречи да разбират нещата, за които ние си говорим. Затова е по-добре да не им казваме. А на чужди хора пък е задължително да не казваме нищо.

- А на баба Анастасия може ли?

- Може, защото тя разбира всичко. Била е на много места по света, изчела е много умни книги, знае кой е Микеланджело, какъв е бил животът на Исус Христос и всичко това я е направило много интелигентна. Ти приличаш на нея.

- Да, само вие, Стефане, сте интелигентни. Защо учиш детето на разделение? Всички сме равни! - ядосано се обаждаше Маруся.

- Лиленце, майка ти е като баба Анастасия, умна, образована, интелигентна, но дядо Цеко и баба Ганка са нейните майка и татко и тя малко прилича и на тях - казваше Стефан, целуваше жена си по врата и излизаше от стаята.

- Какво значи равни? И кои са лошите хора? Ще ни направят ли нещо? - питаше Лола, но вече нямаше кой да й отговори. Майка й започваше да се гримира и облича, за да излиза на вечеря, и Лола проплакваше:

- Пак няма да сте си в къщи! - когато я оставяха за пореден път сама с баба й. Беше й скучно, а те бяха толкова... хубави... нейните мама и татко. Защо не искаха да вечерят с нея?

Постепенно Лола леко намрази майка си за това, че все ги нямаше. Баща й беше не по-малко виновен, но майка й беше майка, трябваше да си стои вкъщи, за да си играят на дама, бесеница или Маруся да й разказва приказки преди заспиване. Лола обожаваше баба си, но това не беше достатъчно.

- Бабо, нали никога няма да умреш? - често я питаше.

- Няма, бабе, не мисли за това.

Колкото и да беше малка, Лола не й вярваше напълно. Нещо не беше наред в този отговор.

- Ама нали никога няма да умреш, обещай!

Баба й я гушваше и целуваше по главата.

- Обещавам! На баба умното дете...

Погледът на Лола оставаше мрачно загледан нанякъде, където още не беше стигнала. Бъдещето я чакаше и тя знаеше, че я чака. Докато я чакаше, тя порасна като будно, образовано дете, което баба му фанатично водеше на фигурно пързаляне, художествена гимнастика, балет. Учителка идваше у тях, за да преподава английски на Лола. Момичето нямаше време да си играе с децата, защото или учеше, или спортуваше, или четеше книги. Обожаваше да чете. Животът в книгите и приказките беше много по-интересен от истинския. Беше сигурна, че като порасне, ще бъде принцеса.

19.

1973 г.

Семейният живот на Стефан Карамихов и Маруся Докова беше безоблачен. Тя мислеше прагматично и запази името на баща си, което й осигуряваше протекцията на повечето негови другари партизани, назначени на ръководни партийни длъжности. Колкото и да беше неприятно на Стефан, свързването му с дъщерята на Цеко Доков пък му помогна в кариерата на архитект и му възлагаха все по-големи проекти. Лола растеше в спокойна среда, обгрижена от баба си Анастасия, а Маруся бързо се издигна в работата си в Министерство на външните работи. Красотата и умът й й помагаха и пречеха едновременно. Беше само на 35 години, когато министърът я извика в кабинета си на разговор. Секретарката му гледаше лошо Маруся, както я гледаха повечето жени в министерството. Винаги беше облечена елегантно, краката й бяха прекалено дълги, косите прекалено лъскави, очите прекалено блестящи, зъбите прекалено бели, мъжете прекалено много я харесваха. Сега и министърът искаше да говори с нея. Нямаше момент, в който Маруся да не усещаше завистта да диша във врата й. Колежките й също имаха възможност да се обличат по-добре от това, което предлагаше социалистическата конфекция, но около нея имаше аура на кинозвезда.

Министърът, висок, красив мъж със студени сини очи на около 55 години, стана от бюрото си, отиде при Маруся, хвана я собственически за ръката над лакътя и я сложи да седне на тежкия кожен диван. Секретарката наблюдаваше сцената със зле прикрита злоба, беше й поръчано да донесе две кафета, след което беше отпратена с властен жест. Докато излизаше, тя завъртя демонстративно задник в опъната пола до над коленете, а задниците на секретарките бяха едно от най-ценните им човешки качества. Маруся седеше на ръба на дивана и не знаеше какво да очаква. Погледът на министъра тръгна от краката й, спря на ръба на полата й и рязко се заби в очите й. Погледът на Орлин Колев беше пронизващо тежък.

- Изглеждаш чудесно, мила.

- Благодаря, другарю министър! - Тя доволно изправи гръб. Обичаше комплиментите и знаеше, че не са само комплименти, а самата истина.

- Ще бъда директен. Какво прави мъжът ти?

Въпросът изненада Маруся, но не чак толкова, че да не е наясно колко внимателно трябва да отговори. Все пак беше дъщеря на баща си и познаваше конюнктурата.

- Работи усилено по чудесен проект! В момента проектира новия стадион във Варна. Чувам, че ще стане страхотен!

При влизането на секретарката, която носеше подноса с кафе и вода, Маруся млъкна. Не искаше да говори пред слухари. Министърът не погледна секретарката си, която сложи внимателно чашата му пред него и обърна задник сега към Маруся, след което тресна нейната пред нея, разливайки от кафето в чинийката.

- Още ли си тук? - процеди през зъби Орлин Колев. Секретарката се омете с мазна усмивка.

- Изчезвам, другарю министър, извинявайте.

Колев отново се обърна към Маруся.

- Сега, мила... ти си много хубава жена... и умна, което е най-важното. Защо си женена за този мъж?

Маруся уплашено вдигна очи от чашата с кафе. Колкото и да беше подготвена, не беше очаквала такъв въпрос, прекалено директен, заплашителен.

- Другарю министър, защо се женят хората? Влюбих се, имаме дете...

- Не можа ли да се влюбиш в някое наше момче, ами в този враг?

- Той не е враг! - спонтанно го прекъсна Маруся и сърцето й подскочи веднага, защото разбра, че е направила грешка. Министърът се усмихна ехидно и потупа мястото до себе си на дивана.

- Ела тук.

Всичко й стана ясно. За части от секундата през главата й мина целият сценарий, следващ евентуалния й отказ да седне до него. Със Стефан беше приключено. Не само щеше да бъде отстранен от поста главен архитект на проекта, но щеше да бъде изгонен и от самия проект. И никога повече нямаше да бъде допуснат до подобна работа. Нямаше време да мисли. Стана и се премести. Орлин Колев обърна тялото си към нея бавно, като хищник, избягващ резките движения. Облегна се и отмести кичур коса от челото й с фамилиарен жест, все едно, че го беше правил много пъти преди това. За ужас на Маруся това й се хареса, но бързо прогони мисълта, че всъщност й е приятно да се държи така с нея. Беше красив и имаше огромна власт.

- Мойто момиче, живеем в опасни времена. Враговете са навсякъде, дори в домовете на свестни хора като теб... Като твоя баща. Говорих с Цеко, много страда, а аз искам да ви помогна, имаш много качества, само мъжът ти е пречка.

Маруся слушаше навела глава, в гърлото й имаше такава буца, че се страхуваше, че ако трябва да проговори, от нея ще излязат само нечленоразделни звуци. Министърът сложи ръка на коляното й. Ръката му беше голяма, груба, топла, направо гореща, с дебели руси косми по пръстите.

- Прегледах досието ти. Като сълза си. Искам да останеш такава. Аз ще ти помогна за това, но трябва да ме слушаш. Разбираш ли какво искам да ти кажа?

Тя поклати утвърдително глава, а очите й неконтролируемо се напълниха със сълзи. Ръката върху крака й се премести малко по-нагоре. Вцепенена от страх, Маруся не смееше да мръдне. Той внезапно махна ръката си и повдигна брадичката й, принуждавайки я да го погледне в очите. Една сълза се изплъзна и затъркаля по бузата й.

- Ооооо, защо така, миличка? - топлата му ръка нежно избърса сълзата. - Недей да плачеш! Аз ти мисля само доброто. Чакай, ето... - извади карирана носна кърпа от джоба си и я подаде. Маруся я взе и избърса очите си, изправи гръб, опъна костюма по себе си. Трябваше да се овладее, нямаше избор.

- Не знам какво ми стана. Извинявайте, другарю министър!

- Аз знам, всичко знам. Страх те е. Всички ги е страх от мен, но ти няма защо да се страхуваш. Слушай ме сега внимателно. Искам да те изпратя на работа в посолството в Париж. Заместник-консул. Имам нужда от доверено око там.

Орлин Колев млъкна. Наблюдаваше я с очакване, а Маруся вдигна изненадано глава. От прилив на неочаквана радостна възбуда между краката й стана топло. Възможно ли беше мечтата й да се сбъдне? Но с цената на какво?!

- Наистина ли? Да изпратите мен в Париж?

Той се усмихна с най-малко кривата си усмивка и пак сложи ръка на крака й.

- Защо не? Там имаме другарката Леда Милева на много отговорен пост, шеф на ЮНЕСКО е, преценихме, че трябва да има повече жени в дипломацията, социалистическата жена трябва наистина да се изравни с мъжете. Това е част от идеите на другаря Живков -да ви даваме път. Ти ще свършиш чудесна работа.

Маруся беше в шок. Не знаеше какво да мисли, дори да се зарадва, й беше трудно. Интуицията й подсказваше, че няма как така лесно да се озове в Париж.

- Безкрайно ви благодаря. Не знам какво да кажа.

- Няма какво да казваш, само слушай. Видя ли, че няма защо да плачеш? Извън преките ти задължения на консул, от теб искам само едно. Да слушаш. И всяка седмица да описваш всичко, което става в посолството. И ще трябва да оставиш съпруга си в България.

Последното изречение беше казано с твърд тон след кратка пауза. Маруся стисна зъби. Знаеше, че министърът е с генералски ранг в ДС, ясно беше, че тя нямаше друг избор, освен да приеме условията му. Без условието за Стефан. Това просто нямаше как да стане. Вървеше по въже, но щом нещата бяха стигнали до там, трябваше да изиграе картите си по най-добрия за семейството й начин.

- Другарю министър, благодаря за огромното доверие! За мен е чест да приема и ще правя всичко, което ми наредите.

И изведнъж хвана ръката му с две ръце и я сложи на бузата си, целувайки я. За нейна изненада обаче за секунда тя видя неудобство и също изненада в очите на министъра, който бързо измъкна ръката си, хвана нейната и я целуна неочаквано галантно.

- Мойто момиче, ти си дъщеря на мой другар, когото уважавам за всичко, което е направил за Партията. Нека да бъдем приятели.

Маруся отново наведе глава в жест на престорено смирение, облиза устните си, пак опъна сако върху красивите си гърди и вдигна морно пламтящ поглед към него.

- Извинявайте, другарю министър. Не знам какво ми стана. Почувствах се слаба.

- Няма защо да ми се извиняваш. Жените така реагират около мен. Нормално е.

- Другарю министър - трябваше да спечели играта, нямаше как да отстъпи, събра цялата си смелост и убедителност, - всяка седмица ще получавате моя доклад, но моля ви, не ме делете от семейството ми. Стефан няма да е пречка. А и аз сама жена сред всичките тези мъже там! Това ще ми създава излишни неприятности, ще се чувствам уязвима. От протоколна гледна точка ще е много по-добре да не съм сама.

При споменаването на Стефан лицето на Орлин Колев отново се опъна. Маруся млъкна, сърцето й така силно биеше, че имаше чувството, че Колев щеше да го чуе. Отговорът му се забави ужасно дълго.

- Добре. Виждам как това би било проблем.

- Благодаря ви! Страшно ви благодаря!

Колев стана рязко от дивана, топлата ръка беше оставила хладно петно на коляното й, но тя беше щастлива, това беше вторият най-щастлив момент в живота й след раждането на Лола - мечтата й да заведе Стефан в Париж се сбъдваше! Министърът седна зад огромното си бюро, зад което висеше портретът на Тодор Живков, облегна се заплашително напред и кръстоса длани на бюрото, докато гледаше Маруся изпитателно.

- При едно условие обаче. Ще ми докладваш и за всичко, което прави мъжът ти. Къде ходи, с кой се среща, разказва ли вицове, какви вицове... разбираш ме, нали?

Стъкленият му поглед се закова в нейния. Ясно. Цената на парижката й мечта беше да докладва за мъжа си. За секунда й се видя страшно, но пък, при положение че той не правеше нищо лошо, какво беше страшното? Маруся преглътна, усмихна се с най-чаровната си усмивка и погледна министъра в очите.

- Да, разбирам, другарю министър.

Това беше началото на новия, блестящ живот на семейство Карамихови. Маруся Докова твърдо тръгна нагоре по стълбата, на която нямаше място за мъжа й.

20.

Париж, 1973 г.

Когато заминаха за Париж, Лола беше на 11 години и не знаеше нито дума на френски, нито го харесваше. Талантът й за езици обаче не само бързо я изравни с французойчетата в училище, но я направи любимата ученичка на учителя по френска литература, мосьо Льо Моан, въпреки че беше чужденка. Говореше толкова чисто, че нямаше грам акцент, което й спечели възхищението на съучениците й. Бяха я върнали в първи клас, докато се справи с езика, и за година успя да мине през четири класа и да попадне в петия. Беше и хубаво момиченце, което момчетата харесваха, а това на свой ред й помогна да събере достатъчно самочувствие, за да преодолее дистанцията, която французите слагаха между себе си и чужденците. Особено когато те идваха от малки, бедни, комунистически държави. В края на краищата беше времето на Студената война, а България беше враг.

В първите си дни в Париж Лола винаги намираше повод родителите й да я пуснат да се разходи до близкия супермаркет, за да разглежда в захлас многото и толкова привлекателно изглеждащи стоки по рафтовете му. Дори най-обикновената кутия за прах за пране й се виждаше невероятно красива в сравнение с това, което се продаваше в България. Установи, че всичко в Париж беше много по-цветно, отколкото в България. В родината й като че ли цветовете и на дрехите, и на предметите не бяха толкова ярки.

Обикаляше между рафтовете и не смееше да вземе нищо в ръцете си, за да го разгледа. Струваше й се, че касиерката я гледа подозрително. По-добре беше да се прибира. Защо нищо от това го нямаше в България? Може би баща й можеше да й отговори. Той знаеше всичко. Купи вестника и прясното мляко, от най-евтиното, както й бяха поръчали, и си тръгна, мечтаейки да притежава бялото сабо на зелени точки, което пробва поне около десет пъти - всеки път, когато идваше да купи нещо от магазина. Когато се прибра, баща й й направи забележка.

- Мило, не се мотай по улиците, тук е забранено деца да се разхождат сами. Пускаме те набързо да пазаруваш, за да не умреш от скука.

- Татко, защо в България нямаме такива неща? И защо всичко там е по-грозно от тук?

Баща й първо се усмихна леко иронично, после стаил сериозен и каза тихо:

- Това не го повтаряй пред никого, нали знаеш?

Лола утвърдително кимна с глава.

- Ако питаш майка ти, ще ти каже, че е така, защото ние не сме материалисти и това общество е разложено и неморално заради желанието си да притежава различни неща.

- Ама аз питам теб какво мислиш!

Стефан взе днешния вестник „Фигаро“, който й беше поръчал да купи, седна, отвори го и след кратка пауза, скрит зад вестника, се показа за секунда със саркастична физиономия.

- Мисля същото като майка ти.

Лола се намръщи. Не беше малка, да се държи с нея като с глупаво дете.

- Не мислиш същото, не си измисляй!

- Този разговор е приключен! Марш в стаята!

На Лола й стана ясно, че изобщо не мисли така, и ядосано се прибра в стаята си.

Живееха в сграда до посолството, на авеню „Рап“, в апартамент, който гледаше към моста „Алма“ над Сена, а в далечината се виждаше „Шан-з-Елизе“. Стаята й беше голяма, но всичко в блока изглеждаше студено, бетонно, безлично, чуждо и грозно. Мокетът беше с цвят на горчица, мебелите евтини и стари, българите, живеещи в сградата - враждебни. Няколко години по-късно, вече четиринайсетгодишната Лола знаеше защо са такива. Дъщерята на шофьора на посланика й беше казала, че баща й бил „враг от буржоазен произход“. Лола повече никога не пожела да се събира с нея. Така за пръв път разбра какво е имал предвид под „враг“ дядо й Цеко. Това не само не промени чувствата й към баща й, а напротив - заобича го още повече. Когато научи смисъла на тази дума, тя позна и какво е страх и за пръв път изпита страх за баща си. Веднага сподели с Маруся, която се изсмя хем успокоително, хем пренебрежително и й обясни, че фамилията на дядо й Цеко винаги ще пази баща й от простаци като шофьора на посланика, който със сигурност докладваше на Държавна сигурност в България, както впрочем, Маруся наблегна, правеха всички в посолството. Всички бяха ченгета. И не биваше да се доверява на никое от децата.

Това беше още една неприятна за Лола новина. Трябваше да знае, че всяка нейна стъпка също се следи, но това не биваше да я притеснява, защото не вършеше нищо нередно. Така България се пазеше от враговете на комунизма, които искаха да попречат на българския народ да просперира. Като приключи с инструктажа на дъщеря си, Маруся я прегърна и целуна и й каза от нищо да не се страхува, но Лола се замисли.

- Щом никой не върши нищо нередно, тогава защо всички трябва да се следят? - попита Лола майка си.

- Защото, ако не се прави това, около нас ще се напълни с врагове на комунизма. Западът ни мрази, Лоли, иска да ни унищожи - вече леко изнервено отговори майка й.

- Никой от съучениците ми не ни мрази, напротив, много са мили...

- По-сложно е, миличко, сега нямам време да ти обяснявам. А и някои неща човек ги разбира, като порасне. Нямаш повод за никакви притеснения - отсече Маруся.

Семейството на заместник-консула беше канено на всички празници и коктейли в посолството, но обикновено Маруся отиваше сама. Стефан категорично отказваше да общува с простаци. Всички работещи в посолството за него бяха такива. Приемите преминаваха по един и същ начин. Напазарували и докарали се с евтини боклуци от най-евтиния пазар за дрехи в Париж „Тати“ в Монмартър, - служителите на посолството се нахвърляха на скромните хапки, сервирани за случая, и всичко изчезваше от платата за броени минути. Заплатите бяха много ниски и стигаха само за неща от първа необходимост. Някои семейства направо гладуваха, за да могат, когато се върнат в България, да са се обзавели и облекли по френски. Разбира се, „по френски“ означаваше най-евтиното. И все пак най-евтиното там беше по-добро от липсата на какъвто и да било избор на дрехи или обзавеждане в България.

Маруся обаче изглеждаше различно благодарение на вкуса на мъжа си. По негово настояване не стъпваха в „Тати“, а пазаруваха съвсем малко, но качествени и скъпи неща на разпродажба. Съответно тя беше винаги обута с обувки „Бали“, перфектно съчетани с тоалетите й. Имаше добра шивачка в София, на която носеше платове от фина вълна и коприна, които не се намираха в България. Купуваше ги на годишната разпродажба на голям магазин за платове на „Шан-з-Елизе“, близо до Триумфалната арка.

Модата в средата на 70-те беше на тесни, дълги до под коляното поли с тънко кожено коланче. През лятото джинси клош, не дънки, както ги наричаха в България, чехли на платформа от велур или корк, а през зимата Маруся носеше вталено палто с много фини шевове, с колан, подчертаващ талията й, винаги в червено и черно, и бледорозови копринени блузи под черния работен костюм. Обувките й бяха с високи токове, ботушите от виненочервена лъскава кожа, винаги гьон, никога гума, нещо, което беше почти невъзможно да се намери в България. Другарката заместник-консул изглеждаше толкова добре, че омразата към нея беше основателно неудържима. Никой друг не си позволяваше да изглежда така безапелационно по подобие на врага, обаче около нея лицемерничеха, защото за никого не беше тайна слабостта на министъра към красивата му подчинена.

Сградата на посолството беше елегантна къща от XVIII век с високи тавани и ужасно скърцащ, неподдържан паркет. Беше строго охранявана, защото се намираше във вражеска капиталистическа страна. Стефан презираше всичко, свързано с посолството, и му личеше, което допълваше ненавистта на колегите на Маруся към него. Министърът беше допуснал този враг чак до Париж заради нея. Всеки знаеше биографията му. Колкото по-стаена беше ненавистта на служителите на посолството, толкова по-странни случки преживяваха. Веднъж Маруся намери пред вратата си разлято олио, без наоколо да има стъкла от счупено шише, а друг път пък другарите направо бяха изсипали кофата си с боклук пред вратата им. Омразата витаеше около семейство Карамихови.

Лола подражаваше на баща си и не се събираше с децата от посолството. Всъщност това не беше подражание, а скука - те просто не й бяха интересни. Освен това интуицията й я спираше да общува с тях. Тогава за пръв път осъзна нещо, което от този момент нататък щеше да я съпровожда завинаги - всички я поздравяваха и й се усмихваха лицемерно заради майка й. Не стъпи на нито едно събиране в мазето на посолството, където се намираше комсомолският клуб. Разбира се, имаше и комсомолски секретар, син на един от служителите на посолството. Там беше приета в Комсомола. Всичко стана много бързо за нейна радост, знаеше си важните дати, свързани с основаването на БКП, рождения ден на Георги Димитров, и т.н., и я приеха по някаква супербърза процедура, каквато не можеше да се случи в България. Комсомолският секретар през цялото време шумно дъвчеше дъвка и се клатеше на стола от отегчение.

Това, че не ходеше на комсомолски събрания, със сигурност не изглеждаше добре. Лола още не беше наясно какви биха могли да бъдат последиците за нея, но пък беше съвсем наясно, че каквото и да станеше, дядо й щеше да е зад гърба й. Стефан стоеше на дъното на бунтарското й поведение и това беше редовен повод за скандали между него и Маруся. Нещо се беше променило в отношенията между майка й и баща й. Често се караха и Лола забеляза, че майка й беше станала почти сурова, рязка, понякога изглеждаше направо мрачна. Обясняваше си промяната със стреса от работата, но това я безпокоеше. В България с родителите й беше весело, Париж ги направи сериозни и вглъбени в себе си.

Също като майка си Лола беше облечена по-добре от българчетата от посолството. Маруся следеше модата и дъщеря й трябваше да не се различава от френските си съученици и да излага България. Със Стефан обикаляха из Маре и Латинския квартал и успяваха да намерят евтини джинси „Levis“ и модерни тениски. На врата на Лола висяха амулети, ходеше обута с черно холандско сабо или кларкове.

Съучениците й от лицей „Виктор Дюрюи“ бяха деца от центъра на Париж. Най-добрата й приятелка Фани беше дъщеря на един от най-известните парижки адвокати, семейството на Рене притежаваше осемнадесет замъка по река Лоара, бащата на Клод беше главният архитект на Париж, съученик й беше дори един Ротшилд. Анри имаше червена коса и много лунички, винаги беше облечен в добре изгладени ризи, върху тях кашмирени масленозелени или бежови пуловери, сако с кожени кръпки на ръкавите (като на баща й!) и панталони от рипсено кадифе (пак като на баща й!). Лола с тайна гордост разбра, че татко й не се различаваше от тези хора по нищо друго, освен по това, че беше смятан за враг в България.

Веднъж Анри я беше поканил на театър в „Комеди Франсез“, нещо, което баща й и майка й не можеха да си позволят със скромната дипломатическа заплата. Лола веднага разбра, че Анри я харесваше. След представлението изядоха по един сладолед в близкото бистро. Той я почерпи, разбира се, и започна да я разпитва за живота й в посолството. Тя се чувстваше на тръни, защото знаеше, че той е милионер, а тя трябваше да крие, че те са бедни, за да не злепостави България. Анри беше абсолютно потресен от това, че нямаха слуги.

- Как така нямате слуги? Майка ти нали е заместник-консул?

Лола се замисли за момент и бързо намери отговора, поднесен гордо и същевременно небрежно, за да не се усъмни момчето в истината.

- Нямаме, защото сме комунисти. Ние не експлоатираме хората. В България всички са равни и няма слуги.

Анри не каза нищо, само повдигна вежди и я изгледа c вече охладняло любопитство. Това изречение приключи приятелството между Анри дьо Ротшилд и Лола. Той повече никога не я покани на театър, а тя за пръв път ясно осъзна какво е класова разлика, както и че баща й беше по-близо до Ротшилд като мислене. Беше дочула, че преди 9 септември баба й Анастасия имала слуги. Явно имаше много неща за криене в семейството й.

Баща й примерно криеше „Бодался теленок с дубом“ от Солженицин в шкафа с алкохол, зад бутилките с уиски „Балантайнс“, „Кампари“ и френски коняк, а Маруся се правеше, че не вижда. Ако баща й не беше партизанинът Цеко Доков, никога нямаше да позволи на съпруга си да нарушава правилата, но каквото и да станеше, знаеше, че баща й ще я измъкне. В края на краищата той не правеше нищо лошо, за което да пише в докладите си, това беше само книга.

В момента, в който вкъщи станеше дума за живота във Франция, дори в най-обикновените му аспекти, Маруся слагаше пръст пред красивата си уста и сочеше стените и корнизите на пердетата. Разговорите веднага се прекратяваха и темата се сменяше с обсъждане на това, дали Лола си е научила уроците, как е минал денят на Маруся и къде е ходил Стефан. Лола не биваше никога да забравя, че ги следят, както и че всичко и всеки в българското послоство е следен.

Маруся не можеше да не забележи, че Стефан ставаше все по-затворен, и това я тревожеше. Колкото и да се контролираше да не показва, че животът в посолството му е дълбоко неприятен, Маруся познаваше мъжа си. Липсваше му работата, чувстваше се потиснат от това, че тя издържа семейството, и единственото му спасение от мрачните мисли бяха дългите, самотни разходки в градината на Тюйлери или Марсовите полета, които бяха наблизо. Стефан четеше повече от всякога, ежедневно преглеждаше френската преса и изрязваше най-интересните статии, даваше ги на Лола и Маруся да се информират какво става по света. Привилегия, която не съществуваше в България. Лола за пръв път осъзна, че новините в България винаги бяха само за успехите на Съветския съюз и страните от Варшавския договор, каквото и да означаваше това. Останалата част на Европа, както и Америка, винаги бяха споменавани в негативен контекст и възможно най-рядко. Те никога нямаха успехи, а само нанасяха вреди на света.

Лола обичаше баща си повече от всякога, защото забелязваше със свито сърце, че отношенията му с майка й ставаха все по-обтегнати. Връзката между тях ставаше все по-силна, а майка й като че ли беше издигнала стена между себе си и тях. Двамата с баща й бягаха от тази стена, като посещаваха всички големи изложби в „Пти Пале“, той й разказваше за Макс Ернст, Дали, сюрреалистите, кубистите, за Пикасо, за Брак, ходеха по музеи и дворци, и Стефан се опитваше да даде на Лола максимално много информация и знания за световната култура. Знаеше, че времето им в свободния свят беше премерено и дъщеря му трябваше да попие максимално, преди да се върне в онова, което вече напълно ясно изглеждаше като затвор.

Искаше Лола да прилича на баба си Анастасия, която познаваше произведенията на всеки значим художник, композитор, писател и артист. Стефан обожаваше детето си и се стараеше да му даде всичко, което щеше да я направи умна и културна млада жена, различна oт общоприетата идея за равенство, която неминуемо щеше да я застигне, когато се завърнеха в България. Маруся обаче все по-малко одобряваше възпитанието, което съпругът й даваше на дъщеря им. То нямаше да й помогне в живота й в България, а само щеше да го направи по-труден. И беше права.

21.

Лола се опитваше да не забелязва, че нещата между баща й и майка й не вървяха добре. Маруся беше започнала да пие. Поръчваше кашони с „Балантайнс“ от дипломатическия магазин, където бяха на много по-ниски цени от пазарните, винаги под предлог че им идваха много гости. Гостите от България наистина не свършваха, но пиенето на Маруся нямаше нищо общо с тях. Първата й работа, след като се прибереше вкъщи, беше да съблече костюма и да облече пеньоар. Пеньоарите на Маруся винаги бяха дълги, кадифени и елегантни, лукс, който тя намираше с връзки в „Тексим“ или в ЦНСМ на „Леге“ - единствените магазини в София извън „Кореком“, където се продаваше ограничен подбор от западни стоки с долари.

Стефан й се подиграваше, че комунистката се опитва да прилича на врага, все повече заприличвайки на морално разложена холивудска звезда. Маруся не му обръщаше внимание и гледаше със скрито възхищение разкошните стари, черно-бели холивудски филми, които бяха забранени в България заради моралния упадък, който представяха, а Лола пък поглъщаше уестърните с Джон Уейн с огромно удоволствие. Защо Джон Уейн трябваше да е враг и да не може да го гледа в България? Той беше смел, силен и почти красив. Това беше нелепо.

Преди да заминат за Париж, саркастичните закачки на Стефан към Маруся завършваха в леглото, но с пристигането им във Франция нещата се промениха. След работа тя навличаше пеньоара, наливаше си чашата уиски, запалваше цигара и сядаше в кухнята, затваряйки вратата след себе си. „Малко да си почине.“ Стефан и Лола я заварваха винаги загледана през прозореца в короните на дърветата на авеню „Рап“, т.е. в нищото. Пушеше все повече, оправдавайки се с напрежението в работата. Стефан я изчакваше да си почине и сядаше при нея, като опитваше да я извади от ступора. Стаята на Лола беше до кухнята и тя научаваше доста интересни неща, докато подслушваше разговорите им, без да иска. При един такъв подслушан разговор осъзна, че живеят опасно.

Стефан беше седнал срещу жена си. И двамата мълчаха, той я гледаше, като се опитваше да разбере какво става с нея, а тя се преструваше, че не забелязва погледа му.

- Как мина денят ти?

- Добре... Нормално.

- Защо си мрачна?

Маруся направи дълга пауза.

- Не съм. Днес консулът ми каза, че моето досие и досието на Лола са отлични.

Стефан стисна челюсти, изправи се уморено и си наля чаша вода от чешмата.

- Е, и? Това новина ли е за теб?

- Не, не е, но не каза нищо за твоето досие.

- Това също не е новина. Предполагам, че не си изненадана.

Отново млъкнаха, той пак стана, взе две чаши, наля уиски, подаде чашата на Маруся и отпи голяма глътка, отпускайки се уморено обратно на стола. Маруся също отпи и нервно дръпна няколко пъти от цигарата си.

- Стефане, трябва да престанеш да учиш дъщеря ни да е различна! Не разбираш ли, че й пречиш?

- Маруся, и да я уча, и да не я уча, тя е такава, каквато е, тя е и моя дъщеря. Аз не мога да стана друг. Когато се женехме, знаеше кой съм, не съм крил нищо от теб.

Сърцето на Лола заби ускорено в другата стая. Изпита остър страх за родителите си. В кухнята Маруся ядно загаси цигарата си, мачкайки фаса повече, отколкото беше необходимо, и стана рязко от масата.

- Да, знаех, но се надявах, че ще се вразумиш - и започна изведнъж да шепти. - И да разкараш онази книга от къщи! Ако ти не го направиш, аз ще я изхвърля!

Стефан изпи уискито си на екс и си наля второ. Тя също изля своето в гърлото си.

- Добре, ще разкарам книгата, но това нищо няма да промени. Не мога да разкарам представата ти за живота, а бих искал...

- Ще промени! - кресна Маруся. Сърцето на Лола в другата стая щеше да изскочи. - Ти наистина не разбираш, че излагаш всички ни на опасност! Ако не мислиш за мен, мисли поне за дъщеря си, моля те! И ако този живот, който ти предоставих, Париж, за който така мечтаеше, не ти харесва...

Не си довърши изречението, а Стефан се усмихна студено и я погледна подигравателно в очите.

- Мери, мисля за теб непрекъснато. Как така и двамата се излъгахме. И благодаря за живота, който ми предостави.

- Не се прави на интересен, а ми кажи къде ходиш по цял ден, докато съм на работа, а детето е на училище? - тонът й внезапно се втвърди. Той я погледна изненадано.

- Моля?! Какво искаш да кажеш?

Много добре разбра какво искаше да каже. В този момент Стефан осъзна, че жената срещу него не е същата жена, за която се беше оженил преди четиринайсет години. Маруся го гледаше сурово като напълно чужд човек.

- Срещаш ли се с някого? Какво правиш по цял ден, докато ни няма? Питам те съвсем сериозно.

Двамата се гледаха в очите като непознати освирепели хора, а в другата стая Лола се сви на леглото си, стисна очи и запуши ушите си.

- Дали се срещам с някого?! Що за въпрос е това?! Ти си полудяла. Работата сред тези простаци, страдащи от шпиономания, не ти се отразява добре, но щом така ще си говорим, аз нямам какво да ти казвам. Явно трябва да се пазя и от теб - и изведнъж я погледна остро. - А ти срещаш ли се с някого?

Маруся замълча смутена и изненадана от въпроса му, въпреки че Стефан нямаше как да знае за срещите й с Петров. Грабна сакото си и излезе, а тя си наля нова чаша уиски и я изпи на екс.

Лола лежа дълго на леглото си загледана в тавана. Не знаеше какво да направи. Всичко се срутваше пред очите й, чувстваше се все по-самотна. Баща й все по-често излизаше от кухнята ядосан, докато не дойде моментът, в който той и майка й престанаха да разговарят. Говореха си кратко и само по необходимост, разминаваха се из апартамента с Лола и се преструваха, че всичко е наред. Тя знаеше, че не е, и нищо не можеше да промени. Жертвата, която баща й беше направил, напускайки работата си в името на семейството и Париж, беше грешка, която изглеждаше все по-непоправима. Вечеряха почти в мълчание, симулирайки интерес към Лола и училището, после той дълго четеше, след като жена му си легнеше, а Лола се прибираше в стаята си и потъваше в страх и депресия. Родителите на съученичката й Фани бяха разведени и тя виждаше колко страдаше приятелката й. Не искаше да се случва същото с нейните, а нещата изглеждаха зле. Нямаше с кого да сподели, беше невъзможно да разкаже на френските си приятелчета за проблемите вкъщи, те нямаше да разберат какво е досие и защо е лошо да си различен.

22.

Стефан и Маруся нямаха никакви приятели, с изключение на семейство Петрови, едни от малкото българи в Париж, които, според Маруся, заслужаваха внимание. Това беше версията й за пред Стефан. Истината беше, че министърът й беше поставил за задача да се сближи с тях и да ги наблюдава.

Петрови се отличаваха с интелигентност и образованост и също като Стефан и Маруся не общуваха с българите от посолството. В интерес на истината не им се и налагаше, защото Васил Петров беше кореспондент на вестник „Работническо дело“ и не живееше в сградата на посолството, а в нает от него апартамент, платен от БКП, чийто официоз беше вестникът. Бяха ходили само няколко пъти на вечеря в Петрови, както и Петрови бяха идвали два пъти на гости у тях, така че беше трудно да се говори за сприятеляване, още повече че след тези вечери Маруся се отнасяше с необяснимо за Стефан подозрение към Петров. Той нямаше нищо против него, беше определено ерудиран човек на много по-високо ниво от всички българи от посолството. Разбираше от литература, следеше пресата, френският му беше отличен, говореше и английски, накратко, беше най-доброто, което можеше да бъде излъчено от Държавна сигурност под формата на журналист.

Васил Петров беше висок, слаб мъж с остри черти, проницателен поглед, който не издаваше никакви емоции. Говореше с метален, равен глас - като на робот. Лола никак не го харесваше, в него имаше нещо зловещо и потайно, почти като в граф Дракула, за чието „съществуване“ научи в Париж, но въпреки предпазливостта на Маруся, родителите й го смятаха за добър и интелигентен събеседник. Със сигурност преценяваше много внимателно за какво да говори, както и умееше да слуша. Впиваше като че ли немигащи очи, слушайки, и нищо по лицето му не трепваше. Беше напълно безизразен като змия. Съпругата му Евелина не можеше да се мери с красотата на Маруся, но за разлика от колежките й, не излъчваше завист и злоба, а беше скромна и естествена жена. И двамата с Петров знаеха как да държат дистанция, въпреки приятелския обмен на вечери.

Заплатите на българските дипломати бяха проблем и за доброто хранене. Абсолютно невъзможно беше да се ходи на ресторант, нито пък да се яде месо редовно. Хубавите зеленчуци струваха скъпо, а месото беше лукс, който се случваше предимно по празници, затова в менюто на семейство Карамихови от време на време присъстваше френската кървавица. Тя нямаше нищо общо с българската, която беше наблъскана със смлени рога, копита, кожи и кой знае какво още, беше изключително вкусна, както и много вредна. Boudin noir беше по-евтин от boudin blanc, който пък беше направен от свинско месо, изцедено от кръвта, както и от свински сърца.

Семейство Петрови не ядяха кървавица. Вечерите у тях бяха разточителни в сравнение с много по-скромното меню за гости на Карамихови. Пиеше се хубаво френско вино, елегантно се сервираха агнешки флейки с фин френски боб, скъпи миризливи сирена, които Маруся се научи да обожава, и тарталети от маслено тесто с малини и ягоди.

Лола често гледаше жадно витрините на парижките сладкарници, пълни с разкошни десерти и тарталети, обсипани с най-различни плодове, великолепните шоколадови торти, сладкишите от многолистно тесто, пълни с пухкав бял крем. И на всичкото отгоре френските десерти бяха изключително красиви. Най-многото, което родителите й можеха да си позволят, беше любимият й ягодов сладолед, и то от време на време.

Апартаментът на Петрови беше стар и елегантен и се намираше в скъпия 8-и арондисман. Имаха син и дъщеря на четиринайсет и дванайсет години, които тренираха езда и тенис. Ездата беше мечта на Лола, но заплатата на майка й не позволяваше лукс като светлобежов брич и черни, лъскави, високи до коляното специални кожени ботуши, вталено черно сако от фина вълна, бяло поло и елегантен шлем за езда. И за тенисът трябваше екип и ракета, както и членство в клуб - все недостижими за Стефан и Маруся неща.

Евелина Петрова се беше похвалила, че ходи на плуване и сауна. Маруся слушаше усмихната с най-чаровната си усмивка, кръстосала идеални крака под тясната си черна пола, и следеше всеки жест на Васил Петров, който на няколко пъти задържа погледа си върху краката й почти незабележимо, но по-дълго от позволеното. Тя забелязваше всичко и ги протегна още по-елегантно, нещо, което пък не остана незабелязано от Стефан. Вътрешно той се усмихна на съблазнителността на жена си. Беше напълно свободен от чувство за ревност, забавно беше старанието й да се хареса на това макар и интелигентно ченге, но ченге.

Виното се лееше, градусът на настроението растеше и Васил започна да разказва за прекрасните им прекарвания на ски в Алпите, както и за плановете им за лятото да наемат апартамент в Ница. На тръгване, докато обличаше палтото си, Маруся залитна и се озова за секунди в обятията му. Той отмести от лицето й кичур от лъскавата й черна коса, който беше паднал над очите й. Жена му наведе очи, правейки се, че не вижда, а Стефан се усмихна снизходително. Домакинът явно беше излязъл от обичайната си скованост и горещо ги покани да дойдат пак на вечеря у тях. Семействата размениха по три целувки по френски и се разделиха. Вкъщи Стефан гледаше замислено Маруся, която сваляше тясната си черна рокля и беше необичайно разговорлива.

- Как успяват да изпратят децата си на езда, на тенис, пък и Евелина да ходи на плуване и сауна, просто не разбирам... Колкото и да е висока заплатата му от „Работническо дело“, не вярвам да е с хиляди по-висока от твоята.

Маруся си наля чаша уиски, която Стефан се опита да вземе от ръцете й.

- Стига пи, хайде да си лягаме.

Тя обаче не пусна чашата и гледаше мрачно.

- Остави ме на мира.

Тръсна се на дивана, почти разля уискито си и качи крака на масата. Флиртаджийското й настроение напълно беше изчезнало. Стефан седна срещу нея ядосан.

- Мери, какво ти става, защо се наливаш?

Тя изглеждаше дълбоко замислена, като че ли не чу въпроса му

- Има нещо гнило с този спорт, с тези екскурзии... Няма как да живеят по този начин с 5 000 франка заплата.

- Откъде знаеш колко получава? - погледна я изненадано Стефан.

- Знам.

- Не ми отговори на въпроса. Какво е това пиене напоследък? Защо? Дължиш ми отговор.

Изведнъж избесняла, Маруся го погледна с черен, празен поглед.

- А ти не знаеш ли отговора?

- Не, кажи ми.

Маруся задържа погледа си няколко секунди в неговия, който въпреки всичко остана мек и приятелски. Той наистина се тревожеше за нея. Тя стана, трясна чашата на масата и излезе от стаята, без да каже нищо.

Стефан беше започнал да осъзнава, че жена му има сериозен проблем с алкохола. Всичките му усилия да разбере какво се случва с нея, защо топлата й и сладка усмивка изчезна от лицето й и защо тя цялата се втвърди постепенно, заприличвайки наистина на студена, красива куманка, бяха безуспешни. Очите й се бяха превърнали в антрацитено огледало, в което Стефан не се виждаше. Гледаше в него, а оттам лъхаше черен, леко опасен студ. Промяната в Маруся беше очевидна и неразбираема за него; жена му си беше отишла, съществото на нейно място беше дълбоко нещастно - изпитваше онази мъка, която не можеше да бъде споделена.

23.

Преди да замине за Париж, Маруся беше минала инструктаж и беше длъжна да спазва уговорката, благодарение на която беше станало възможно да вземе Стефан със себе си. Сама беше инсталирала подслушвател в телефона им, за което знаеше само нейният пряк началник - генералният консул. Той беше уведомен за задълженията й от България и двамата периодично пиеха уиски, „споделяйки“ наблюденията си върху общността в посолството. Маруся разказваше за мъжа си нарочно небрежно, леко хладно, въпреки че го обичаше. За нея той беше нарастващ проблем, но все още проблем, който обичаше. Не позволяваше на сърцето си да се свива задълго в спазъм от страх, въпреки че страхът я съпровождаше във всичко и навсякъде. Не беше голям, беше малък страх, за който й се струваше, че забравя, а всъщност той се беше сраснал с душата й като тумор. Семейството й беше над всичко, но не и над министъра на външните работи. Разходките на Стефан я смущаваха, въпреки че му вярваше.

В началото на брака им имаше няколко кризисни моменти благодарение на неистовата неприязън на баща й към него, при които Стефан си беше позволил да излиза сам и да го няма до късно през нощта, без да й казва къде и с кого е бил. Маруся нямаше как да знае, че въпреки че жените го преследваха, той никога не й беше изневерявал, и на няколко пъти беше плакала на свекърва си, която спокойно и твърдо я беше уверила, че синът й не е лъжец, а почтен мъж. Тази увереност, която Анастасия й беше дала, в момента й помагаше да не изпада в параноя за времето, което той прекарваше неизвестно къде, сам, докато тя беше на работа, а Лола на училище.

Засега всичко беше под контрол, министър Орлин Колев беше доволен от докладите й и още по-доволен от работата й. Голямото изпитание обаче беше поставената й задача с Васил Петров.

Един ден Маруся му се обади с предложение да пият кафе в някое бистро, за да обсъдят предстоящото гостуване на Тракийското съкровище. Петров беше попитал къде би предпочела и тя поиска да се срещнат в Латинския квартал, в който беше влюбена покрай разказите на Стефан за „лудите 20 години“ и Хемингуей и Фицджералд, които бяха написали най-великите си произведения, вдъхновени от неспирното си пиянство в артистичните му кръчми. Васил веднага предложи да се срещнат в хотел „Риц“ на площад „Вандом“, където през 1956 г. Хемингуей беше открил в забравен от него сандък бележките си по „Безкраен празник“. Сърцето на Маруся трепна, това беше мечтата й, която със Стефан все отлагаха поради липса на пари. Този Петров изглеждаше така студен и непроницаем, но знаеше как да я впечатли.

Сутринта Стефан беше изненадан от тоалета й. Беше облякла тясна черна пола от фина вълна, която стигаше малко под коленете, но ги разкриваше достатъчно, когато седнеше, черни обувки с висок ток и червена копринена блуза, на която сложи брошка, която досега не беше виждал.

- Мери, не си ли прекалено елегантно облечена за „естетите“ от съседната сграда? - саркастично попита Стефан.

Маруся моментално излъга.

- Днес ще се забавя след работа, защото имам важна среща с един от френското Министерство на културата. Трябва да говорим за Тракийското съкровище.

- Къде?

- В министерството, разбира се.

- Тази брошка не съм я виждал.

Неочаквано за него, Маруся нежно го целуна по бузата и погали лицето му. Тя вече почти не проявяваше нежност. Стефан я изгледа изучаващо и леко иронично както винаги.

- Имам бижута, които не си виждал - отговори Маруся вече обърната към огледалото и оглеждаща се доволно.

- Даааа, при толкова много семейни бижута от родителите ти.

- Ей, няма да пропуснеш да ми натякнеш, че съм селянка. Може да съм селянка, но пък съм готина.

- Много си дружелюбна днес, да се притеснявам ли?

Маруся му хвърли закачлив поглед - беше някогашната Маруся, секси, красива, усмихната и лъчезарна. Грабна чантата си и му махна от вратата.

- Приятен ден, любов моя!

- Успешен ден, селянче!

Часове по-късно Петров чакаше Маруся, седнал на бара в бар „Хемунгей“ в „Риц“, и пиеше арманяк. Когато я видя как влезе със самочувствието на кинозвезда, той се изправи от стола, пое ръката й и се наведе да я целуне. Тя беше впечатлена не от това, че целуваше ръка, много мъже го правеха, когато я срещнеха. Той обаче, за разлика от тях, се навеждаше, което го различаваше от комунистите, правещи се на кавалери, които вдигаха ръката й, без дори да наведат глава, все едно, че ще играят ръченица.

Маруся искаше да пие шампанско, той настоя за „Вьов Клико“. Тя докосна брошката си, за да се увери, че е на място, отбелязвайки си наум, че този човек имаше прекалено много пари и познания за луксозния живот, за да бъде кореспондент на „Работническо дело“. В същия момент, в стая в същия хотел, консулът записваше всичко, което чуваше през предавателя, скрит в брошката на Маруся.

Петров се оказа по-чаровен кавалер, отколкото беше очаквала. Имаше отлични познания по история на изкуството, беше в течение на най-новото френско кино, новата вълна му харесваше, имаха и общ любим филм - „До последен дъх“. Направи й изключителни комплименти и без да се бави, сложи ръка на коляното й. Пулсът й моментално се ускори, не го харесваше физически, но жестът му беше властен, на мъж, който знае какво иска и знае как да го вземе.

Ръката му не мръдна нито нагоре, нито надолу, просто остана топла и категорична на коляното й.

- Няма нужда да си допиваш шампанското, поръчал съм да го занесат в стаята.

Маруся сложи ръка върху неговата, ноктите й бяха яркочервени като блузата й, и се наведе леко към него, подушвайки врата му.

- Харесва ми.

- Пако Рабан - самодоволно отбеляза Петров. - Да вървим.

Този човек беше много дързък и не беше чист. Стаята в „Риц“ струваше колкото половината й заплата, а неговата беше само два пъти колкото нейната. Беше разкошна, никога не беше виждала такъв лукс на живо, освен в холивудски филм. Лукс, за който само беше слушала от Стефан и майка му и който им беше отнет от хората на баща й. Направи й впечатление тишината на лукса. Материите на пердетата, дебелината на килимите, мекотата на египетския памук на чаршафите, всичко като че ли поглъщаше шума на външния свят. Веднъж беше ходила да занесе спешно някакви документи в партийна резиденция в Ловешко, в която беше отседнал министърът. Тишината там донякъде беше близка до тази, но вкусът за обзавеждане, пък и възможностите на селяните, слезли от планината, за да царуват, беше точно това - вкус на селяни, слезли от планината, за да царуват. Маруся се стресна от мислите си, приличаха на тези на мъжа й, а това не беше никак добре. Трябваше да се концентрира.

Отдаде се на Петров без никакви угризения към Стефан, нито колебания в правотата на мисията си. След това пиха студено шампанско от сребърната шампаниера до леглото им, придружено с малки английски сандвичи с краставица и черен хайвер, които Петров беше поръчал от румсървиса. Пиеха и похапваха в леглото, разговаряйки за реда в посолството, за манталитета на французите и за Людмила Живкова, която беше започнала голяма културна офанзива в България, част от която беше първата по рода си голяма българска изложба на Тракийското съкровище в Париж след идването на комунизма в България. Петров смяташе, че Живкова е много положителна личност, която наистина имаше потенциал, не само заради това, че беше дъщеря на другаря Живков. Отношението му към някои членове на Политбюро беше неочаквано иронично, прекалено смело-иронично според Маруся, дори си позволи да подметне, че Людмила трябвало да стане член на Политбюро на мястото на мустакатата селянка Цола Драгойчева. И не бивало да слуша Рьорих, отразявало й се зле.

Брошката на Маруся беше на нощното шкафче, тя слушаше внимателно облегната на гърдите му, плъзгайки пръсти по гръдния му кош все по-надолу. Беше 17 часът и беше време да се прибират при семействата си, но Петров рязко я обърна по гръб и влезе в нея със същата категоричност, с която явно правеше всичко.

В доклада си го описа като опасен, непроницаем, прекалено смел, с неясни доходи, подиграващ се на селския произход на важни другари, определено под западно влияние, с всички симптоми на морално разложен предател.

Маруся се прибра вкъщи с чувство за добре свършена работа, съчетано с известно удоволствие от недостижимия вражески свят, до който се беше докоснала благодарение на Васил Петров. Разбира се, в доклада си не спомена нито дума, че й е било приятно, напротив, беше описала с възмущение разкоша, в който живееше буржоазията, за сметка на онеправданата работническа класа. Министърът прочете доклада й със задоволство. Не се беше излъгал, нашето момиче беше огън. Само да не беше женена за Стефан Карамихов, но и това щеше да се оправи. Беше уверен, че здравият разум в Маруся щеше да надделее и тя щеше да го остави.

Когато видя Стефан и Лола, които щастливо разглеждаха някакъв албум с репродукции на сюрреалисти, сърцето на Маруся изведнъж се сви. Колкото и да се опитваше да раздели живота си на различни отдели, почти като някакво министерство, невинността на съпруга й и дъщеря й дълбоко я разстрои. Втвърди отново погледа й. Тя целуна нежно Лола по главата, Стефан я погледна изпитателно.

- Как беше денят ти?

- Както винаги - отговори тя сухо. Нямаше и следа от сутрешната закачливост.

- Срещата с французина как мина?

Маруся вече си наливаше уискито.

- Много добре. Ще отида да взема един душ, много съм изморена.

Лола я хвана за ръката и я задърпа към дивана.

- Мамо, ела после да си поговорим! Имам да ти разказвам интересни неща! Фани ме покани в къщата им в Нормандия!

- Обичам те, миличко! Ще го обмислим.

Маруся се усмихна измъчено на дъщеря си и й изпрати целувка, докато излизаше от стаята. Стефан наведе поглед мрачно. Какъв беше изходът от всичко това? Сам не искаше да си отговори на този въпрос, въпреки че отговорът му беше напълно ясен.

24.

Докато Лола страдаше тайно заради обтегнатите отношения между родителите й, Стефан се чувстваше все повече в капан, от който не знаеше как ще излезе. Контрастът между сивата, грозна София и елегантните парижки сгради го потискаше все повече и повече. Въоръжен с гид на „Мишелин“, ходеше по улиците с часове и изследваше града с глад на човек, който е избягал от затвора, но знае, че всеки момент ще бъде хванат и върнат обратно в килията си. Стараеше се да сподели максимално много от културата на Франция с дъщеря си и мислеше с тъга и известен страх за бъдещето й в държава, която забраняваше дори свободата да мислиш различно. Не изпускаше изложба в „Пти Пале“, нямаше музей, който да не беше посетил, любим му беше Музеят на модерното изкуство. През уикендите Маруся придружаваше мъжа си неохотно, като че ли финесът на френската култура не можеше да я докосне. Стефан беше удивен от първия си сблъсък с модерна американска живопис - огромна експозиция, която отиде да разгледа веднъж с Маруся и Лола, а втория път сам.

- Мери, виж тази картина, та тя е съвсем в стил социалистически реализъм. Не мога да повярвам.

Маруся присви очи, разглеждайки я, и не каза нищо.

- Лола, тези житни поля са като от съветска картина. Знаеш за какво говоря, нали?

Лола попиваше всичко, докато майка й всъщност предпочиташе да си стои вкъщи и да разглежда „Вог“ и „Ел“ - истински модни списания, а не „Лада“, както саркастично я захапваше Стефан. Обичаше да ходят на кино. Киното обаче също беше лукс, защото заплатата на Маруся не стигаше за нищо повече от основните неща, необходими за живеене. Бяха си купили и малко „Пежо“ 304, с което обикаляха замъците около Париж.

Веднъж пътуваха обратно към Париж от малка неделна екскурзия до „Вольо-Викомт“ - изумителния замък, създаден от Никола Фуке, финансов суперинтендант на младия Луи XIV. Замъкът беше шедьовър на архитектурата, а градините му бяха зашеметяваща зелена приказка, създадена от най-добрите градинари. Мащабът и елегантността за пореден път бяха натъжили Стефан. Беше спрял да споделя с Маруся мислите си от такова естество, защото знаеше, че тя се дразни. Дори не можеше да сподели нищо в писмата до майка си, бяха напълно формални, разказващи за ежедневния им живот и успехите на Лола в училището й. Нищо повече, защото всичко се четеше от ДС. Анастасия му липсваше до болка, нямаше друг човек, с когото можеше да бъде така откровен. Откровеността му навсякъде другаде беше опасна. Маруся беше изморена от обиколката из двореца, беше качила краката си на таблото на колата и доволно разказваше на Лола как Мария Антоанета препоръчала на гладуващия народ да яде пасти, което й коствало главата.

- Да, но това не е вярно, тя никога не е казвала такова нещо - апострофира я Стефан.

- Е, как да не е вярно, учила съм го по история -отговори Маруся.

- По история може да си учила много неща и половината от тях не са истина, а са измислени от историци, служещи на ЦК на Партията.

- Ама как така ще са измислени нещата от учебниците? - намеси се Лола учудено.

Маруся погледна мъжа си студено.

- Естествено, че не са измислени, баща ти говори глупости.

- Моето момиче, много неща не са това, което изглеждат.

Лола гледаше майка си и баща си стреснато и усещаше, че нещата отиват към лош скандал. Скандалите между родителите й все повече я изпълваха с тъга и отчаяние. Те не се обичаха. Вече знаеше, че не се обичаха. Толкова им личеше. Как щяха да живеят така?

Маруся побесня, очите й искряха с лош блясък, изправи гръб на седалката и се обърна към мъжа си.

- Стефане, писна ми вече! Престани да пълниш главата й с глупости! Ако не ти харесва този живот, защо изобщо си тук с нас?

- Може ли да не водим този разговор сега, а като се приберем? - сдържано отговори Стефан.

- Добре, ще го водим, има нужда да го водим! Не издържам вече!

След като се прибраха, Лола заключи вратата на стаята си, взе малкия си касетофон „Грундиг“ и се просна по корем на леглото да слуша на касета новия албум на „Дийп Пърпъл“ „Stormbringer“. Особено й харесваше едно много тъжно парче, което си пусна поне десет пъти - „Soldier of fortune“. Родителите й се караха ужасно в другата стая и тя беше засилила музиката докрай, за да не ги чува. Майка й крещеше, баща й отговаряше спокойно, но дори и спокойствието му беше плашещо. Нещо си отиваше от семейството им като че ли завинаги.

Маруся ходеше ядосано напред-назад из хола, Стефан седеше на фотьойла наведен напред, подпрял лакти на коленете си, и гледаше надолу мълчаливо.

- Какво искаш от мен?! Искам да ми кажеш какво искаш! Правя всичко по силите ми да живеем добре, не знаеш какво ми коства да...

Млъкна, без да довърши изречението си, не можеше да му каже, а как искаше той да знае какво й коства да са заедно. Вече не издържаше на постоянното му недоволство, на горчивите му сравнения между бедния живот в комунистическото общество и разкоша, който капиталистическият свят предлагаше. Тя също искаше да има красиви рокли, да ходят на почивки в Алпите, да вечерят в ресторанта на хотел „Риц“, но толкова можеше и това беше много повече, отколкото си позволяваха обикновените хора в България. Заради него трябваше да пише тези ужасни доклади до министъра, беше винаги нащрек дали той няма да засегне някой от посолството с пренебрежението си и това да й създаде врагове, които да докладват срещу нея. Непрекъснато ходеше по въже. Всеки изработен от нея франк даваше вкъщи, а Стефан не работеше, само се разхождаше насам-натам. И тя все пак не знаеше какво прави, не разбираше, че той нямаше нужда да се среща с никого, просто искаше да се зареди максимално с Париж, в който бяха за толкова горчиво кратко. Може би баща й беше прав - не бяха един за друг. Той винаги щеше да носи горчивината от света, който му е бил отнет, а нейният свят го дразнеше. Колкото и да беше образована и амбициозна, тя беше дете на селяни и ако не беше дошъл 9 септември и не бяха убили баща му и отнели фабриките им, съпругът й щеше да е женен не за нея, а за някое момиче от богат род като неговия. Тя нямаше да съществува за него. Можеше дори да бъде слугиня в къщата им. Баща й й беше показал предишния дом на Карамихови, за да види дъщеря му в какъв палат се бяха ширили буржоата за сметка на несправедливо изнемогващия български народ. Да проумее какъв мъж си взима, мъж, който щеше да я наеме за слугиня в дома си, ако не бяха взели властта.

Двамата мълчаха дълго. Най-накрая Стефан наруши мълчанието пръв. Говореше кротко.

- Нищо не искам... И не те обвинявам за нищо... Може би беше грешка, че те придружих тук, трябваше да дойдете двете с Лола, аз щях да ви чакам в България. Не мога да крия, че мисълта за начина, по който живеем там, ме убива. Животът ни тук, за съжаление, направи мисълта за България още по-трудна за мен.

Маруся отчаяно го погледна и сложи пръст на устата си.

- Стефане, моля те, по-тихо!

- Да, да... извинявай. Ще отида да направя нещо за вечеря. Няма смисъл да се караме. Единственото, което искам да те помоля, е да пиеш по-малко и да обръщаш малко повече внимание на Лола. Тя е в пубертета и има нужда от майка. Липсваш й, Мери, дори когато си тук, й липсваш.

Стефан стана, мина край нея и я погали по главата. По бузите на Маруся се спуснаха две сълзи.

- Знам... прав си. Благодаря ти, че си толкова добър.

Маруся отиде в стаята си и се разплака неудържимо. Стефан заизважда продукти от хладилника, след което седна и се загледа с празен поглед в короната на дървото, което протягаше клони през прозореца на кухнята. Лола слушаше „Soldier of fortune“ за единайсети път и се вслушваше дали родителите й продължават да се карат. Бяха спрели. Тишината я уплаши още повече.

25.

В апартамента над тях дойде да живее странно момиче, по-голямо от нея с три години, едро, с рошава русолява коса, ясни сини интелигентни очи, винаги леко иронична, но дружелюбна, симпатична усмивка и походка и фигура на момче. Обличаше се по мъжки, жестовете й бяха големи, с мъжки размах, беше и „кавалер“, нещо необичайно за момиче. Казваше се Стояна и беше дъщеря на голям български писател, син на потомствен интелектуалец, човек, поел линията на Партията с готовност да заличи наследството на не по-малко известния си баща - художника Андрей Найденов. Андрей Найденов бил враг като дядото на Лола, заради което бил изпратен в лагер за наказание. Найденов открито говорел срещу комунистите и бил всичко, което другарите ненавиждаха - аристократ интелектуалец с метафизични увлечения.

Майката на Стояна беше дъщеря на огромно партийно величие, изключително скромна и мила жена, лишена от всякаква женска привлекателност и съответно от каквото и да било самочувствие. Бившият й съпруг, синът на Андрей Найденов, беше използвал брака си с нея, за да изчисти всякакви съмнения, че е враг на другарите, което обаче не беше достатъчно. И за да впечатли другарите, младият амбициозен и талантлив писател Стоян Найденов се беше принудил публично да критикува идеите на баща си. Веднъж получил доверието на Партията, Найденов вече нямаше нужда от майката на Стояна и много скоро се беше развел с нея, заменяйки я с много по-млада и красива жена. Усърдието и интелигентността му в услуга на БКП бяха толкова забележителни, че беше успял да издейства тя да бъде изпратена на „заточение“ в Париж, докато той градеше кариера на голям писател в България.

Дъщеря му Стояна обожаваше баща си отдалече, но същевременно горчиво съчувстваше на майка си заради тъжната й съдба. В момента, в който 17- годишната Стояна и 14-годишната Лола се запознаха, веднага станаха най-добри приятелки. Лола запозна Стояна с „Пинк Флойд“, чиято музика двете момичета слушаха с часове след училище, потънали в мечти за Космоса, далечни светове и извънземни цивилизации, явно опитвайки се да избягат от потискащата ги действителност.

Стояна наричаше сама себе си Стоянич, „омъжествявайки“ се, и започна да нарича Лола Лолич. Стоянич харесваше Аполинер, Лола беше влюбена в Рембо, четяха заедно стиховете им, седяха на земята в стаята на Лола на тъмно, никога в апартамента на Стоянич, и слушаха музика в мрак и пълно мълчание. Приятелството им беше подкрепяно от Маруся и Стефан, които видяха в Стоянич спасение за Лола от тийнейджърската й депресия, както и възможност за отклоняване на вниманието й от проблемите на семейството.

Когато Лола беше във ваканция в България, Стоянич я засипваше с пълни с обич писма, написани на розова хартия. Двете бяха неразделни, освен през ваканциите, в които Лола пътуваше с родителите си из Европа. Позицията на Маруся й даваше възможност да пътува навсякъде, за разлика от обикновените български граждани.

Стоянич беше странно момиче, Лола не беше срещала никой като нея. Държеше се кавалерски, винаги отваряше вратата пред нея, за да й направи път, и беше трогателно старанието й да достави удоволствие на приятелката си с малки подаръци, обикновено книги или касетки с песни на Серж Генсбург или на „Алън Парсънс“. А Лола гледаше на нея с възхищение като към много по-умна и голяма кака.

Един ден Стояна се загледа в Лола и й каза, че страшно би й отивало, ако подстриже косата си супер късо, като момче. Лола веднага го направи. За нея всичко, което Стоянич искаше, беше важно, пък и това звучеше забавно. Убеди майка си, че цял живот е била с дълга коса, започнала е да цъфти и трябва да й помогне да се възстанови, и я отряза, без да се поколебае. Баща й пък й беше купил последния албум на „Ролинг Стоунс“ „Black and Blue“ и Лола беше влюбена в Мик Джагър. Толкова беше влюбена в него, че ужасно й се искаше да прилича на него. Проблемът беше, че искаше да прилича и на Джейн Бъркин. И двамата бяха с гъста кестенява коса и сини очи като нея. Мик и Джейн бяха нейните идоли. Устните на Мик, арогантността му, плюс Джейн с кривите й крака, треперещия й секси глас, абсолютно cool, женствеността й, огромните й очи, очите им, косите им, жестовете им, караха Лола да иска да бъде ТЕ. Ако можеше да се превърне в същество, направено от двамата, щеше да е постигнала съвършенството. Момиче-момче. Арогантен андрогин като Мик, съблазнителка като Джейн.

С късата си коса съвсем беше заприличала на малко, нежно момченце. Носеше и моряшки пуловери на бели и сини райета с копчета на врата, палтото й беше дъфел, сабото й беше черно и оригинално холандско. Стефан й разказа, че преди години в България са арестували хора заради палта като нейното и милицията е изрязвала дървените им копчета. Беше й трудно да разбере защо и попита майка си. Маруся направи поредната отегчена физиономия и каза, че има неща, които са такива, каквито са, и не е нужно да знае всичко сега. По-нататък ще разбере. Лола носеше джинси клош по последна мода, които й стояха страхотно, защото беше много слаба. Въпреки слабостта й обаче вече бяха започнали да й растат гърди. С тях постепенно отново порасна и косата й и Лола отново стана красиво момиче. Беше съчетала красотата на майка си и баща си в светлите си дръпнати очи и гъстата права коса.

Приятелството на Лола със Стоянич я направи по-щастлива и проблемите на родителите й вече не я засягаха толкова силно, защото не се чувстваше сама. Това чувство обаче беше напълно илюзорно.

26.

Българското контраразузнаване претърпя няколко провала. Консулът и търговското аташе бяха отзовани за 24 часа да се приберат в България след нота от френското правителство с обвинения в шпионаж. Посолството се беше превърнало в крепост, която служителите напускаха само за да напазаруват и да се приберат вкъщи. Атмосферата беше нажежена, хората не смееха да дишат. И тогава дойде поредният удар. Подозренията на контраразузнаването към Васил Петров се оказаха основателни и скоро след като бяха възложили мисията на Маруся и тя стана негова любовница, Васил Петров и семейството му изчезнаха безследно. Той се оказа висш офицер от резидентурна група на българското контраразузнаване, много добре обучен и интелигентен кадър, който нанесе голям удар, всъщност втория голям удар след Георги Марков, на комунистическа България. Скоро след бягството си Петров стана говорител на Свободна Европа, а няколко години по-късно, месеци след убийството на Георги Марков, чакайки метрото в Париж, беше прободен с неизвестен предмет в гърба. Петров се оказа късметлия и опитът за убийството му бе неуспешен, защото капсулата с рицин, намерена в гърба му, не се беше активирала.

За ужас на Маруся, веднага след изчезването на Васил Петров и семейството му, тя беше извикана по спешност в София. Оказа се не само че не е имало от какво да се страхува, но и я очакваше повишение. Докладите й за вечерите и прекарания с Петров следобед в хотел „Риц“ бяха сигнализирали достатъчно ясно, че Петров беше враг под прикритие. Вината, че не беше неутрализиран навреме, не беше нейна, а на службите. Трябваше да се прибере обратно в Париж, да каже на семейството си новината, бързо да стегнат багажа си и да се прибират обратно в България. Беше издигната до шеф на отдел, като министърът й беше подметнал, че по-нататък може да бъде изпратена посланик и в по-голяма и важна държава от Франция. Беше се справила добре и със съпруга си, информацията за поведението му, изпратена от нея, беше потвърдена от докладите на отзования консул. Стефан Карамихов не беше техен човек, но явно беше наясно, че срещу ръжен не се рита.

Стефан прие новината със смесени чувства. Това беше краят на едно преживяване, за което дори не беше мечтал като син на враг на народа. Беше благодарен на Бог, че му беше изпратил тази кратка и относителна свобода, както и за това, че Лола беше попила култура и свобода, която щеше да й помогне в развитието й на мислещ човек. Доколко беше добре за нея да е мислещ човек в България, това беше друг въпрос. Събитията щяха да го опровергаят. Културата, за която беше отворил очите и сърцето на Лола, щяха да я направят болезнено неприспособима към ограничения, грозен и заплашителен свят на комунистическа България.

Беше щастлив, че отново щеше да е заедно с любимата си майка. Тя беше островът на свободата му, в който намираше спасение от принудата да мълчи, да няма мнение, да държи в себе си негодуванието от несправедливостта на света, в който живееше.

Лола беше много щастлива, че отново щеше да се събере със съучениците си от началното училище, с някои от които продължаваше да си пише, без да знае, че между тях и нея вече имаше пропаст - пропастта на завистта за привилегирования живот, който живееше благодарение на майка си, и който я беше отвел не само в западна страна, а в самия Париж. Мислеше, че завистта и злобата, за които беше научила чрез боклука, демонстративно пръснат пред вратата на апартамента им, ще останат във Франция. Не знаеше, че в България те ще я засипят като невидима лавина, от която никога нямаше да може да избяга. С времето щеше да разбере, че завистта се беше появила от нелогичното изискване на комунизма всички да са равни, и тя не беше нищо повече от мазохистична и тъжна реакция на хората към лъжата, която трябваше да приемат насила и със задължителна радост.

Париж не допринесе с нищо за безоблачен и щастлив живот, но отвори очите на Лола за съществуването на един друг, забранен свят, който със сигурност беше по-добър и справедлив от света, в който живееше. С връщането си в България тя разбра още, че пропастта между родителите й не само нямаше да намалее, но и застрашително се увеличаваше. От наученото полза нямаше, а преживяното се обърна срещу цялото й семейство.

- Част 3 -

27.

София, 1976 г.

Маруся беше получила за пръв път в живота си реална власт. Тази власт беше започнала да се отразява още повече на отношенията вкъщи. Ако допреди заминаването им за Париж с удоволствие прекарваше часове в разговори със свекърва си, която я учеше как да се сервира, как да готви изискани ястия, как да се облича, както и на маниери, които Маруся с удоволствие попиваше от Анастасия, тя вече рядко се задържаше вкъщи. Дразнеше се от любовта и сплотеността на майка и син, чувстваше по-силно от всякога, че начинът им на живот е принуда - изобщо не беше това, което биха избрали за себе си, ако бяха свободни, и това я караше да се чувства виновна.

Нищо не се беше променило. Виждаше на дъното на всичко чорлавите, стърчащи вежди на баща си, ракията върху вестник „Народна армия“, лука и киселото мляко, грозните костюми, омразата на приятелите му към семейството й, той беше друга планета, съвършено различна от тази на Стефан и Анастасия. Постепенно това я накара да бяга от дома си, от свекърва си, от Стефан, но и от дъщеря си. Не се прибираше до късно през нощта, вечеряше с министъра, който все повече настояваше за нейната компания, възлагайки й все по-голямо доверие.

Орлин Колев тайно тържествуваше, че съдбата му предостави възможност да отмъсти на Анастасия Карамихова за някогашното унижение. През цялото време беше таил в себе си горчивина от мъжкия си провал. Не вярваше в Бог, но помнеше думите на майка си за Божията справедливост. Тя беше най-бедната жена на селото, ратайкиня, която беше отгледала него и братята му сама, без ничия друга помощ, освен помощта на разръфаната Библия, която държеше до огнището. Четеше трудно, беше учила само до 5-и клас, после баща й я беше пратил да работи на полето и дори и в най-трудните и гладни моменти, когато пращаше децата да ядат при по-заможната им стринка, тя беше убедена в Божията справедливост. Колев мислеше, че появата на Маруся в живота му беше знак именно на тази справедливост, в която парадоксално не вярваше на идеологическо ниво.

Задържаше Маруся след работа, гласуваше й все по-голямо доверие, пращаше я на разговори с посланици на вражески държави, изобщо се стараеше да я държи колкото се може по-далече от семейството й.

Стефан се беше върнал с удоволствие в проектантското бюро. Работата му даваше възможност да избяга от все по-голямата студенина между него и жена му. Аристократизмът му му помагаше да прикрива тихата ненавист, която беше започнал да изпитва към редките й възторжени разкази за работата й с Колев, както и към успехите на Партията. Анастасия чуваше всичко и слушаше внимателно, без да показва, че отлично познава шефа й. Стефан не го помнеше, нито знаеше за сложните отношения на майка му с Колев, просто не можеше да понася простаците, които управляваха живота му. Министърът на външните работи беше един от тях.

Стараеше се да се прибира за вечеря, за да прекара поне час с Лола, която вече изцяло беше поверена на майка му. А Анастасия имаше все по-малко влияние върху нея, защото Лола беше влязла в пубертета и не се подчиняваше на баба си. Виждаше и преживяваше тежко лошите отношения на родителите си и напълно престана да споделя с когото и да било вкъщи какво ставаше във все по-обърканата й душа.

28.

Лола беше много щастлива от връщането им в България, която определено й липсваше. Родните улици и приятелите от старото училище... Но това не намали тревогата й за алкохолизиращата се Маруся, както и за това, дали родителите й нямаше да се разведат. А и Стоянич й липсваше, но пък отново беше с любимата си баба Анастасия. Освен това нещо се беше променило, чувстваше се пораснала и при последната ваканция в България беше забелязала доста симпатични български момчета, които й изглеждаха по-мъжествени и привлекателни от френските. Всичко това измести страховете й.

Раздялата й със Стоянич беше по-тежка за Стоянич, отколкото за Лола. Писмата от Париж на розова хартия започнаха редовно да се появяват в пощенската й кутия, пълни с тъга, романтични думи, мрачни философски излияния за смисъла на живота, дори поезия, посветена на Лола, което й се видя малко странно. Тя очакваше с нетърпение и веднага отваряше дебелите, тежки пликове, пълни с тийнейджърски философски съкровища. Приятелката й й липсваше, но по писмата ставаше ясно, че Стоянич е тази, която наистина страдаше.

Новоприетата във Френската гимназия Лола вече имаше дълга, тежка светлоруса коса, замечтан син поглед, попил светове от чужда култура, дълги крака, обути в джинси „Levi’s“, аура на нещо чуждо и недостижимо. Френските дрехи, с които Стефан беше облякъл дъщеря си, и изобщо това, че беше живяла във Франция, автоматично я бяха направили както популярна, така и обект на завист от страна на повечето й съученички. За завистта допринасяше и фактът, че поради перфектния й френски беше приета направо в 8-и клас, без да учи в подготвителен.

Запленени от нея, момчетата обаче бяха далеч от такива чувства и веднага се беше оформил ескорт от група влюбени, които я следваха като хипнотизирани. Няколко от тях си бяха направили рокгрупа и носеха барабаните и китарите у Лола, за да репетират. Свиреха „American band“ на „Гранд Фънк Рейлроуд“. Никой друг родител не допускаше ужасната шумотевица, която създаваха. Родителите на Лола никога не бяха вкъщи, а баба й не им се бъркаше. Понякога зеленоокият, висок Мони, който беше възмъжал по-рано от останалите, носеше бутилка вино, от която пиеха направо на екс, тайно от Анастасия.

Лола имаше страхотни плочи на „Пърпъл“, „Юрая Хийп“, „Лед Цепелин“, каквито никой в София нямаше. Те се слушаха увеличени до последно. Съучениците й се възхищаваха на готините й родители, които разрешаваха всичко това, само Маруся от време на време роптаеше, че Лола трябва да слуша и класика, стига с тази американска музика. Баба й Анастасия също се опитваше от време на време да каже нещо за разностранните интереси. Човек трябвало да има познания по всичко. Но безуспешно - внучката й не я слушаше както преди. Не че влиянието й се беше стопило, Лола продължаваше да се възхищава на огромната култура на баба си, както и все повече разбираше колко различни са родителите на майка й от майката на баща й и как тази различност беше в полза на баба й Анастасия. Всичко това обаче имаше все по-малко значение, защото тя ставаше все по-голяма и все по-малко й пукаше.

Лола едвам изтърпяваше редките гостувания на мълчаливия, свъсен и див Цеко Доков, който ненавиждаше музиката, която тя слушаше, дразнеше се от начина, по който се обличаше, и непрекъснато й намекваше, че вече е член на Комсомола и трябвало да стане активна, нещо, което Лола ненавиждаше. Освен това виждаше, че горката й баба Ганка не смееше да я защити, нито да гъкне пред него. Беше ясно, че се страхуваше. Лола не разбираше как така този груб човек беше баща на фината й елегантна майка. Но всичките тези стари хора нямаха особено значение за нея, защото момчетата бяха станали изключително важна част от живота й. Обличаше се за тях, научи се и да се гримира. Майка й, разбира се, в началото й забраняваше, но Лола носеше гримовете си в училищната си торба. Беше престанала да носи чанта още в първата година в гимназията, чантите бяха за зубърите. Торбата й беше военна, вадеше от нея гримовете и се гримираше във входа, преди да излезе на улицата. Искаше да е красива за влюбените момчета, както и за тези, които все още не бяха влюбени в нея. Разглеждаше се гола в огледалото от всички страни и беше доволна от това, което виждаше. Краката й бяха дълги, гърдите все по-големи, дупето сочно, високо и идеално, беше красива. По всичко изглеждаше, че е така, въпреки че всъщност не беше съвсем убедена.

Лола беше в час с музиката както никой друг в училището й. Освен обичайните заподозрени - „Пърпъл“, „Цепелин“ и „Фънк“, Лола слушаше и Дона Съмър, „Темптейшънс“, Чеслав Ньемен, АББА и Айзък Хейз, и след училище танцуваше като бясна в хола под разгромяващия звук на уредбата „Филипс“, пореден повод за завист сред приятелите й.

Западната музика, както и момчетата, беше важна част от живота на Лола. Беше й странно, че беше забранена не само за продаване, но и за слушане. Не разбираше защо ще бъде забранявана музика, при положение че онзи, другият свят, в който беше живяла, беше не само съвсем наред, а и беше много по-богат и интересен от българската действителност. В магазините се продаваха тежки, лошо изработени винили на Лили Иванова и Емил Димитров, които издаваха плосък, неприятен звук и само много рядко в полския или чешкия център се намираше нещо интересно. Родителите на Лола й носеха плочи от Сърбия, там явно нещата бяха по-свободни. Бяха й донесли най-новата тава на „Комодорс“, както и на една югославска група „Бело Дугме“, която тя слушаше много рядко, защото се отнасяше с презрение към всичко, което не беше американско или английско. Някакви си там сърби пееха на този ужасен език, не че бяха кофти, но езикът им звучеше зле в сравнение с английския.

Постепенно Лола се превърна в това, което в училище съучениците й, които нямаха родители с възможности като нейните, наричаха „сноб“, а хора като дядо й Цеко - „разхайтена младеж“. И двете групи бяха вражески настроени към нея и тя инстинктивно и бързо разбра, че оттук нататък й предстои война. Война с тежките погледи на съучениците, които бяха верни на комсомолските идеи, държаха се „скромно“, вярваха в равенството, знаеха историята на БКП наизуст и бяха комсомолски активисти. Война и с това, което представляваше дядо й Цеко, когото тя обичаше заради простосърдечността му към нея и провинциалния уют на семплия му дом. Разбира се, войните на Лола бяха по принуда. Правилата бяха за всички, а тя не искаше да ги спазва. Докато съучениците й идваха облечени по изискванията на училището, тя глупаво настояваше да не носи униформа, нито червена връзка. Глупостта й растеше с всеки изминал ден в България. Саморазрушително настояваше да е обута в джинси, когато й се носят, да не я наказват за нелепото изискване да не носи косата си вързана на опашка, а да е сплетена, и дори не на една плитка, а на две. Изискването за двете плитки й се виждаше като принуда всички момичета насила да приличат на това, което другарите, управляващи България, познаваха най-добре - селянките. И колкото повече усещаше натиска на правилата, толкова по-объркана се чувстваше. Изход не се очертаваше нито в близко, нито в далечно бъдеще.

29.

Първото й лято в България след завръщането й от Париж беше бурно и интересно. За пръв път отиде с родителите си, или по-точно с баща си, защото майка й се оправда с извънредно много работа, на станцията на Министерството на външните работи, където се запозна със Симеон. Той беше „батко“, цели 2 години по-голям от нея. Все още не се беше целувала с момче истински, само беше получавала някакви бегли целувки по бузата. Баткото си падна по нея страхотно и така се случи първата целувка с език. Романтиката на топлия въздух, наситен с аромат на смокини, звездното небе и лекото разбиване на вълните в брега не можаха да компенсират неумението на целувача, който също беше начинаещ. Лола не можеше да повярва колко гадна беше тази целувка. Половината й лице беше олигавено, все едно, че беше целувала медуза. Езикът му й се видя прекалено дебел и лигав, мърдаше като някакъв гол охлюв и желанието му да го разхожда из всички кътчета на устата й я отблъсна невъзвратимо. Беше отвратително и непоносимо.

Преди да я целуне, Лола много си падаше по Симеон; той беше възпитано момче с дебел глас, лунички и ситно къдрава коса. В йерархията на „големите“, т.е. пуберите от станцията, той се ситуираше добре, защото имаше много печен голям брат. „Печен“ беше нова дума за Лола, която се оказа отлична ученичка по жаргон. Разхождаха се из лозята, държаха се за ръце по тъмните алеи, той разтреперано я прегръщаше на пясъка на плажа, точно пред лунната пътека, а на нея й харесваше, че се осмелява да я прегърне. Беше кавалер. Но всичко се изпари в момента, в който в устата й се беше забил топлият му, неспособен да се контролира език. На следващия ден след целувката Лола започна да го избягва из станцията. Нямаше къде да се скрие, но Симеон разбра, че втора целувка няма да има, и беше видимо съкрушен. На всичкото отгоре за негова зла беда Лола беше току-що приета във Френската, а той беше батко в по-горен клас от нея и трябваше ежедневно да се сблъсква не само със студенината й към него, но и с тълпата обожатели, сред които Лола явно се чувстваше прекрасно. Тя не сподели с майка си и баща си за кратката си афера със Симеон не защото беше тайна, а защото изведнъж тримата започнаха да живеят някакви съвсем отделни животи. Явно Лола беше пораснала, а родителите й рязко се бяха отделили в две отделни планети.

Нямаше и следа от времената преди Париж, когато Стефан и Маруся намираха време да са заедно. Маруся разбираше, че дъщеря й расте и се изплъзва все повече от контрола й, виждаше, че вече има ухажори, но не смяташе, че Лола имаше нужда от съвети или от помощ, а Анастасия пък внезапно остаря в очите на внучката си. Тя, жената, познаваща истинския живот, не това подобие на живеене в България, й беше казала, че трябва да спре да се държи глупаво. Явно вече беше твърде извън времето, за да й споделя сърдечните си истории.

След като се прибраха от морето, Симеон я търси по телефона няколко пъти и баба й я скри по настояване на Лола. Симеон отчаяно звъня поне десет пъти, докато най-накрая разбра, че беше безсмислено. Лола усети моментно чувство за вина, което бързо прогони. В края на краищата толкова много момчета я харесваха.

Анастасия чудесно вършеше работата на секретарка, въпреки че се опита да обясни на Лола, че криенето не е възпитано, вероятно има цивилизовани начини да обясни на момчето, че вече не го харесва. Лола я изслуша, разговорът влезе от едното й ухо и излезе през другото. Нямаше никакви скрупули да се крие от мъжете, които не харесваше. Когато си паднеше по някого, беше готова на всичко, за да го завоюва, и нямаше никакви задръжки. Същото обаче важеше и за моментите, когато гаджето й писнеше. Начинът на отхвърляне беше безмилостен. Понякога вдигаше телефона, знаейки, че я търси отхвърленият за момента обожател, и слушаше мълчаливо отчаяното „ало, ало“. Чувството за вина мигновено биваше изместено от нежеланието да се сблъска със собственото си лицемерие. Определено беше дъщеря на майка си.

Анастасия наблюдаваше внучката си загрижено. Самоконтролът напускаше все повече Лола, отстъпвайки пред неясната, неразчертана и необяснена от никого територия на любовта, която ставаше все по-важна за нея. Алчно търсеше изчезналата любов на родителите си в момчетата, а Маруся и Стефан бяха твърде заети със себе си и изобщо не забелязваха какво се случваше с дъщеря им. Известно време Стефан се опитваше да принуди жена си да се прибира навреме, като даваше личен пример, но тя не обърна никакво внимание на усилията му. Лола обаче забеляза, че баща й чакаше Маруся до късно през нощта, зачетен в любимия си Джон Ъпдайк, който отлично разказваше за разпада на семейните отношения. Семействата явно се разпадаха еднакво и в България, и в Америка.

Баща й чакаше, а майка й не се прибираше и това отново разби сърцето на Лола. Най-накрая на Стефан му писна. Разбра, че нещата са във фаза, в която всеки ще се спасява поединично и трябва да мисли за себе си. От един момент нататък родителите й започнаха да се надпреварват кой ще се прибере по-късно нощем. Анастасия не заспиваше, докато не чуеше стъпките и на единия, и на другия. Лежеше с отворени очи в тъмнината на спалнята си, все по-тревожна за всички. И трите й деца се раздалечаваха мълчаливи и вглъбени в нещастието си, преживяваха лични кризи, затъваха в тях все по-явно всеки ден.

30.

Отстрани изглеждаха перфектно. Благодарение на общественото положение на Маруся Стефан беше приет обратно на работа в проектантското бюро и моментално беше получил държавна поръчка за проект. Отлично знаеше, че това нямаше как да му се случи, ако не беше зет на Цеко Доков, и му беше изключително неприятно, но нямаше друг избор, освен да мълчи.

Маруся си беше донесла страхотни тоалети от Париж - костюм от петролносиня фина кожа, виненочервени ботуши със златни шпори, тесни поли от най-фина вълна, малки, тънки кожени коланчета в цветовете на полите й, копринени блузи, елегантни чанти и обувки към тях. Всичко беше избрано от Стефан. Блестеше в бежово, заметната с палто от убити от баща й лисици, или в червено поло, сива плисирана пола и сиво палто с черен кожен колан и черни кожени копчета. Хората по „Хан Крум“ я гледаха шашардисано, беше като излязла от западно списание, такива жени не се срещаха в България. Стоките в магазините бяха груби, еднотипни, ограничени модели, грозни кройки, лошо ушити, неестетични. Единствено в ЦНСМ можеха да се намерят по-елегантни неща, произведени от „Рила“ или от някакъв заблудил се италианец Роко Бароко, който, кой знае как, се беше излъгал да търгува с комунистическа България. Вероятно модата беше претекст за шпионаж и той също беше вербуван от нечии тайни служби. От време на време в ЦНСМ ставаше почти бой за лимитираните бройки от хубави и модни дрехи, като в крайна сметка почти нищо не оставаше за тези, които нямаха приятелки продавачки или връзки с шефовете на магазина. Маруся не с смесваше с освирепялата да се докопа до нещо свястно женска тълпа. Нямаше нужда от всичко това, защото беше облечена за години напред директно от Париж.

Стефан и жена му бяха обект на завист от мъже и жени в проектантското бюро, както и във Външно министерство. Единствено тъстът не беше щастлив от метаморфозата на дъщеря си. Хем я харесваше и беше горд с елегантността й, хем в това имаше нещо нередно. Не можеше дори и пред себе си да го изрече, но всичко по нея беше предателско. Ганка не смееше да каже нищо, освен по едно: „Стига си се втелявал, радвай се на детето си, че колегите й ще я изядат от злоба...“, и се възхищаваше на начина, по който Маруся се беше научила да говори френски. Маниерите й бяха станали по-изтънчени, цялата беше станала толкова фина, все едно, че не им беше дъщеря, но я гледаше с тайна гордост. Единственото, което я притесняваше, беше, че „пийваше“ малко повече, изглежда, беше наследила от баща си слабостта към чашката. На Лола също не убягваше, че сутрин, когато майка й я целуваше за добро утро, дъхът й винаги миришеше на уиски. Очите й често бяха зачервени, беше мрачна и некомуникативна до момента, в който не хванеше чашата с алкохол. Тогава старата Маруся се появяваше отново усмихната и весела.

Един ден Лола се мота дълго из стаята си, подготвяйки се да опита да каже на майка си какво мисли за пиенето й. Сърцето й биеше учестено, не искаше да я обиди, страхуваше се за нея.

- Мамо, всяка сутрин ми миришеш на алкохол... Не е хубаво за теб да пиеш всеки ден! Тревожа се за теб!

Маруся я беше погледнала стреснато, без да знае как да реагира. Забележката на Лола беше неочаквана. Стефан четеше вестник, пиеше сутрешното си кафе и се правеше, че не чува.

- Няма страшно, миличко, аз не пия много - излъга Маруся и прегърна дъщеря си, и веднага я пусна притеснена, че Лола отново ще подуши алкохолния й дъх.

- Може би трябва да се вслушаш в детето, разсипваш здравето си - студено каза Стефан, без да вдига глава от вестника. Маруся побесня за части от секундата.

- Това тук някакъв заговор ли е?! Я ме оставете на мира! Работата ми е толкова натоварена, че...

- ...нямаш време да се прибереш вкъщи една вечер за вечеря, поне една... - отчаяно я прекъсна Лола и излезе от кухнята разплакана. Маруся погледна Стефан с ненавист, той отговори на погледа й със студенина.

- Това е резултатът от възпитанието ти. Дъщеря ти се държи с мен без грам уважение!

- Да не започваме разговор, в който дъщеря НИ се превръща в дъщеря ТИ, защото тя е права. Много пиеш и се прибираш по никое време, нямаш никакво време за нея.

Маруся се задъха от злоба, защото знаеше, че Стефан е прав, но не можеше да го признае. Той вече беше пречка в живота й. Тя се чувстваше в капан и в този капан, изглежда, че дъщеря й беше на страната на баща си. За миг не знаеше какво да отговори.

- Намери си любовница и не ме занимавай със себе си.

- Моля?! Аз говоря за дъщеря ни, Маруся, и за твоя проблем с алкохола, дума не съм казал за себе си. Погледни й бележника! Оценките й вървят надолу!

Маруся си грабна чантата, тресна вратата и излезе, без да каже дума. Лола се гледаше в огледалото в стаята си и тъгата в очите й беше изместена от ярост. Ярост срещу майка й, баща й, всичко, което пречеше на щастието й.

31.

С всеки изминал ден ставаше все по-отвеяна, все по-затворена и все по-красива. Вървеше по „Раковска“ като победител, а всъщност прикриваше чувството за дълбока загуба, което беше погълнало живота й. Растеше все по-необуздано и правеше всичко, за да изглежда провокативно. Анастасия се опитваше да я накара да се носи по-скромно, да прикрива все по-големите си гърди, а не да ги подчертава, като ходи без сутиен, но Лола беше като обладана от единственото развлечение, което й доставяше удоволствие - да вижда подивелите погледи на мъжете. Бяха неспособни да се контролират пред нея, тя веднага го забелязваше по ерекцията в джинсите им. Моментът, в който забележеха циците й, а това беше винаги първото неизкоренимо впечатление на всеки мъж, срещнал Лола, те мечтаеха само за едно. Циците й да са в ръцете им. И й го казваха директно.

„Леле, Лола, надървих се... страхотна си...“, или „Лола, не издържам, моля те, искам да те... ох, не мога бе, махни се да не те виждам!“

Лола се хилеше, беше й забавно да вижда ефекта от тялото си в джинсите им, знаеше, че не лъжеха, но постепенно разбра, че любовта не е игра, или, ако беше игра, тя я печелеше по леко нагарчащ начин.

По история беше задължително да прочете „Комунистически манифест“ на Маркс и Енгелс. Препрочиташе дългите, засукани изречения по няколко пъти, зa да се опита да разбере за какво говореха. Най-важното, което разбра, беше, че двамата брадати философи противопоставяха света, такъв, какъвто го беше живяла във Франция, срещу света, такъв, какъвто го живееше в България. Мисленето им беше чуждо и неразбираемо. Не разбираше с какво онзи свят беше по-лош от този, в който живееха, защо беше хубаво да има забранена музика, книги, мода, филми, защо беше лошо да гледаш американско изкуство, което приличаше понякога на руско или българско изкуство, и защо техните дрехи бяха по-хубави от нашите. Защо там се продаваха страхотни парфюми, а тук имаше само руски и тук-там по някой френски. Защо трябва да имаш връзки с лафкаджийки, за да си купуваш хубави неща. Защо тя трябваше да е равна с лафкаджийките и това да я кара да се чувства щастлива. И съвсем не разбираше какво искаха да кажат за жените и брака. Блъскаше си главата над свръхдосадния „Манифест“ и й идваше да се застреля от скука, досада и неприязън. Спомняше си с носталгия лицея в Париж, където пишеха малки сценарии с теми като „Разговор между каубой и хипи“. Не можеше да научи нищо от гадния „Манифест“, просто мозъкът й отказваше да го приеме и това отново щеше да й коства неприятности с учители и родители заради лошите бележки. Нищо не разбираше от разсъжденията за семейството, но й харесваше изречението за експлоатацията на децата от родителите им. Каза на майка си на шега, че се чувства експлоатирана, и тя й се скара. Лола вървеше след майка си, четеше откъс от „Манифеста“ и се хилеше.

- Премахване на семейството! Дори и най-радикалните се възмущават от това гнусно намерение на комунистите.

Върху какво почива сегашното, буржоазното семейство? Върху капитала, върху частното присвояване. Напълно развито, то съществува само за буржоазията; но то намира своето допълнение в принудителното безбрачие на пролетариите и в публичната проституция.

Буржоазното семейство, разбира се, ще отпадне с отпадането на това негово допълнение, а двете заедно ще изчезнат с изчезването на капитала.

Или вие ни упреквате, че ние искаме да премахнем експлоатацията на деца от техните родители? Ние признаваме това престъпление.

Маруся най-накрая измъкна книгата от ръцете й и я запокити ядосано.

- Вместо да ми четеш откъси от „Манифеста“, вземи го научи, за да си оправиш успеха! Сега ме остави на мира, защото трябва да излизам!

Лола й се изплези зад гърба. Вече не можеше да я понася. Премахването на семейството звучеше неочаквано добре. На нейното. За семействата на другите не знаеше, но беше започнала да намразва майка си и баща си. Колкото до буржоазното семейство, семействата на френските й съученици изглеждаха по-сплотени от тези на българите. Чуваше все по-често в разговорите вкъщи коя на кого е любовница, кой министър с коя секретарка спи, другарите от ЦК имали любовници актриси от Народния театър, а и другарите и актрисите си имали семейства, дори Тодор Живков много си падал по актрисите, давал им апартаменти и коли, но имало една, която хем била добра актриса, хем била толкова вярна на Партията, че я направил член на ЦК.

Лола се зачете по-внимателно в Маркс и Енгелс и разбра, че те искат жените да са равни на мъжете, т.е. всеки да прави секс с когото си поиска, когато си поиска. Това й се видя справедливо. Нямаше причина мъжете да са по-свободни, още повече че жените вече работеха и изкарваха пари колкото тях. Например майка й. Явно майка й следваше тази философия и вече не принадлежеше на семейството. Също така напълно трезво проумя, че баща й не само не харесваше комунизма, но направо го ненавиждаше и полагаше огромни усилия да прикрива неприязънта си към всичко, свързано с него. Всъщност той и баба Анастасия искаха семейството им да е като буржоазно, въпреки че и двамата подкрепяха майка й да има успешна кариера и да изкарва пари. Това леко обърка Лола, но си каза, че комунистическото семейство, в което всеки е свободен да прави каквото ще, е по-забавно. Така или иначе обаче, получаваше само двойки и тройки по всичко свързано с идеология, а родителите й все повече й изглеждаха като двама отчаяни лицемери.

32.

Мина една ужасна учебна година, в която, поради нежеланието си да се съобразява с правилата, Лола презря учителите си и училището, година, в която се почувства повече чужденец в родината си, отколкото във Франция. Успехът й беше кошмарен, нямаше го влюбения в интелекта й мосьо Льо Моан, който четеше развълнувано пред класа анализите й на творбите на Рембо или Юго. Беше задължена да учи физика, химия и математика, които ненавиждаше, защото не разбираше с какво те щяха да бъдат полезни за бъдещето й. Родителите й плащаха за частни учители с надеждата, че те ще се справят с тоталния провал на дъщеря им, а тя, осъзнавайки безсмислието на всичко това, обяви война на всички и започна да прибира парите от уроците, като лъжеше, че ги посещава. Времето за уроци минаваше или в шляене по улиците на София, или в срещи с приятели в сладкарница. Започна редовно да бяга от училище, да ходи на лекар и да се преструва на болна за медицински бележки, изобщо по най-бързия начин се научи да лъже перфектно и учители, и родители.

Новата й страст бяха ските и от вечерта тайно изнасяше екипа си и го скриваше заедно със ските в мазето. Като се преструваше, че отива на училище рано сутринта, махаше престилката, преобличаше се бързо в мазето, оглеждаше се да не я види някой познат и тичаше до трамвая със ските на рамо. После на автобуса за „Щастливеца“, а от там - на пистите с любимия си ски-инструктор Данчо, в който беше влюбена. Данчо обаче беше 35-годишен и искрено се забавляваше с 15-годишната Лола, която караше като луда по Стената, развяла пуснати коси, за да го впечатли. Страшно си падаше по него, а той й се дърпаше и не искаше да се целуват. Правеше максимален брой спускания, като си гледаше часовника, за да не закъснее да се „върне от училище“, и в ранния следобед се прибираше в София. Отново се преобличаше в мазето със синята си престилка с бяла якичка и се прибираше вкъщи „ни лук яла, ни лук мирисала“. Баща й винаги се подиграваше с тази поговорка, която издавала просташкия манталитет на комуниста.

- Наял се с лук до червената фуражка, а лъже, че не е ял. Селяни жалки, смърдите - казваше Стефан и дъщеря му попиваше презрението му с огромно удоволствие.

- Тези селяни изпратиха теб и дъщеря ни в Париж. Бъди поне малко благодарен - изсъскваше в отговор Маруся.

- Ако тези селяни не бяха изклали българската интелигенция, ти щеше не само да живееш три години в Париж, а щеше да следваш или там, или във Виена, или в Лондон, не слушай глупостите на майка ти.

Лола отегчено се опитваше да напусне полесражението, но майка й я хващаше за ръката с желязна хватка.

- Тук ще стоиш. И ме слушай добре. Баща ти и баба ти Анастасия са живи по чудо. Ако някой от тези селяни, явно добър човек, на когото трябва да са благодарни цял живот, не се беше смилил над тях, теб нямаше да те има. Винаги бъди благодарна за живота, който имаме, чуваш ли?

Лола измъкваше ядосано ръката си.

- Не ме интересувате и двамата, разбирате ли! Писна ми от вашите разправии!

Все си мислеше, че не й пука, но след всеки такъв глупав скандал се заключваше в стаята си разтреперана. Спасителната мисъл винаги беше свързана с момчетата. Лола не харесваше никого от съучениците си за гадже, батковците й бяха в пъти по-интересни. Имаше и друго. Стоянич се беше прибрала за дългоочаквана лятна ваканция, която се беше надявала да прекара с любимата си Лолич, бяха се видели и не беше минало никак добре. Стоянич я обвиняваше, че се е променила. Естествено, че се беше променила, вече не беше малко момиче, Стоянич също се беше променила, гледаше я някак взискателно и се усмихваше рядко.

Всеки обвиняваше някого за нещо, но най-вече й тежаха обвиненията на родителите й за лошите бележки. Хем се чувстваше виновна, хем смяташе за напълно излишно да има добри бележки. Освен за успокоение на родителите си, които май щяха да се успокоят истински само ако се разведяха.

А Стоянич егоистично не забелязваше студената тъга в сиво-сините очи на любимата си приятелка и като че ли настояваше по магически начин да се върне един полудетски образ, който беше изчезнал завинаги. Андрогинното момиченце с къса коса, с което слушаха заедно „Пинк Флойд“, беше изместено от красиво момиче, след което мъжете по „Раковска“ се обръщаха и това неочаквано започна да изнервя Стоянич. Нищо не се беше променило в отношението на Лола към нея, стараеше се всякак да угоди на все по-голямата и необяснима раздразнителност на приятелката си. Водеха обичайните безкрайни разговори за литература и музика, но те вече не бяха достатъчни на Лола. Дивото я зовеше и тя бягаше от проблемите вкъщи и в училище като разгонено животинче. Стоянич я наблюдаваше отчаяно и осъзнаваше, че момчетата я бяха изместили от мястото в живота на Лола, за което тя се беше заблуждавала, че й принадлежи.

33.

Рязко, без никакво предупреждение според родителите й, Лола превключи на антирежим и от добро дете се превърна в лошо момиче. Това, разбира се, не беше вярно. Те просто живееха в спирала от работа, срещи, вечери и крахът на личните си отношения и не прекарваха достатъчно време около дъщеря си, за да разберат какво се случваше с нея. Никой и нищо не можеше да я накара да се откаже от малката глутница момчета, следваща я навсякъде. Започна да пие, да пуши и да се друса с „Кодтерпин“ - хапчета за кашлица и болкоуспокоителни. Всяко бягство от действителността беше добре дошло.

В час по военно винаги седеше на последния чин. Бивш военен с прякор Пиночет, неприятен стар мъж в униформа, обясняваше, че трябва да знаеш да стреляш срещу империалистическия враг и да мразиш Америка, а Лола го гледаше замаяна и безчувствена от хапчетата и си представяше как стреля в главата му и тя се пръсва на малки кървави парченца върху картата на света. От друга страна, си мислеше, че никога не би могла да стреля срещу френските си приятели, въпреки че те се вписваха в квотата на империалистическите врагове. Тази мисъл беше толкова нелепа, че искаше завинаги да е тотално упоена. Какви идиоти бяха тези хора да искат да се стреля срещу съвсем нормални същества.

Нямаше измъкване обаче. След опаковката с „Кодтерпин“ на Лола й се налагаше, както на всички останали, да вземе въздушната пушка и да стреля в мишената на дъската, представляваща империалистическият враг, неизвестният американец, англичанин или французин, чиято единствена цел беше да унищожи Съветския съюз, а покрай него и България. Замайващият ефект от хапчетата временно убиваше отвращението към задължението да се подчинява на заповедите на Пиночет. Той беше обикновен военен, нищо не разбираше от свобода, но пък надушваше неподчинението с мустаците си. Заставаше заплашително близко до Лола, а тя го гледаше с насмешка със зачервените си очи, взимаше пушката и нарочно стреляше далече от центъра. И получаваше тройка по военно.

В момента, в който почувства властта си над мъжете, повечето я караха да се отегчава от успеха си още преди да се е прицелила. Опаковка „Кодтерпин“ срещу действителността не беше достатъчна, никога нямаше да престане да вижда грозната си безформена престилка с бяла кръгла якичка, както и да забрави ярките, многобройни цветове на другия, „лошия“ свят. Всички момичета скъсяваха драстично престилките си, само тотално промитите комсомолски глупачки не смееха, гледаха я винаги осъдително, некрасиви и несъблазнителни на първия чин, малки пъпчиви натегачки, които никое готино момче никога нямаше да погледне. Сигурно не беше приятно да си нежелана, но Лола не изпитваше нито съчувствие, нито омраза към тях, бяха й безразлични. Те нямаха никакви проблеми с учителите, нито с изучаваните предмети, нито пък я одобряваха и харесваха, но това нямаше значение.

Това бяха момичета, които не знаеха нито какво е свобода, нито някога бяха чувствали властта да усещаш нечий кур - стряскащо звучаща дума, която току-що беше научила - да става все по-твърд и голям в ръката ти. Никой не искаше да разкопчава престилките им задъхано, нито ги чакаше с мотор след училище, както първото й сериозно гадже Любен, нито пък знаеха какво е да си в стаята му с огромни колони, от които звучат „Хот Чоколет“, и той да сложи ръката ти върху издутината на джинсите си.

„Какво, по дяволите, трябва да направя сега?!“, стреснато се запита Лола, знаейки, че от нея се очаква да знае какво да прави. Баба й Анастасия не й беше казвала нищо за това, само й беше обяснила за женските органи и репродуктивна система, както и как се забременява, за части от секундата Лола разбра, че няма как да забременее от държане на нечий кур, и реши да действа.

Хвана члена на Любо, който гледаше какво прави с леко съмнение, и започна да движи ръката си нагоре-надолу, умение, което не се учеше нито в училище, нито вкъщи. Любо изведнъж каза, че трябва да го лапне, „както прави твоята приятелка Ваня“, което за Лола беше изненадваща информация. Първо, това се лапаше - гадост!!! Второ, Ваня го беше лапала! Хм, Ваня не изглеждаше като момиче, което лапа курове, но явно Ваня имаше таен живот, за който никой в училище не знаеше. Лола обаче отказа. Не изглеждаше нито вкусно, нито привлекателно, беше основно озадачаващо. Защо трябва да се лапа, а после да се смуче?! Явно се налагаше, но не сега, и тя отказа категорично да е като Ваня. Чувстваше се адски неловко, на чужда територия, малка, само на петнайсет години. Майка й не й беше казвала нищо за подобна ситуация, а Маркс и Енгелс никъде не описваха точно как трябва да се прави секс. В „Манифеста“ никъде не пишеше нищо за лапане.

Маруся беше отзована от Париж точно преди началото на часовете по сексуално възпитание в училището на Лола. Тези часове никога не се случиха и дъщерята на партизанина никога не обясни на дъщеря си нещо повече, освен че е необходимо много да внимава с мъжете и да не им се дава, защото ще стане „евтино момиче“. Сексът трябваше да се прави, когато порасне, само с човек, който истински я обича, а не някой безотговорен пикльо, което се видя твърде далечен и неясен срок за Лола. В момента тя разполагаше само с безотговорни пикльовци, но категорично отказваше да се чувства евтина.

Така или иначе, Любо се примири с отказа на Лола да му го лапне и смуче и продължи да ходи с нея, но намираше по-големи от нея момичета да вършат това, което тя не искаше. Това изобщо не убягна на Лола и силно я подразни, за пръв път почувства ревност, но нищо не можеше да направи, пък и беше ясно, че той харесваше нея най-много. Любо беше на осемнайсет години, виждаше й се много умен и винаги имаше много пари, неизвестно откъде. Родителите му не бяха богати, живееха в скромен апартамент в квартал „Изток“, обзаведен с обичайните секции и соц мебели. Двамата ходеха на ски на Боровец, той плащаше за лифта, после обядваха в ресторанта срещу Стената. Маруся никак не го харесваше, беше прекалено голям и хитър за Лола.

Един ден Любо се обади на Лола, че иска да мине да се видят. Носеше бутилка с мастика, питие, което тя не беше пила никога, въпреки че тайно беше опитала всички алкохоли в барчето на баща си. Стефан и Маруся не пиеха мастика, тя беше за простолюдието. Освен мастиката, Любо носеше и тежък найлонов плик. Подаде й плика и й каза да го скрие у тях за една вечер. Тя се зачуди къде и го мушна зад бутилките, там, където навремето баща й криеше „Бодался теленок с дубом“, но преди това го отвори да види какво има вътре. Беше пълен с пачки от по 20 лева, покрити с вестник „Работническо дело“. Това моментално й хареса. Любо беше някакъв бандит, който боравеше с много пари. Вероятно чейнчаджия, си помисли Лола и го разцелува възбудено.

Чейнчаджийте бяха презирани в нейното семейство, както и в цялото общество. Те незаконно обменяха долари за български левове, навъртаха се около чужденци и не работеха в учреждения от 8 до 17 часа. Любо винаги имаше долари и това беше опасно. Двамата отиваха в Кореком и си купуваха цигари „Ротманс“, уиски „Джони Уокър“ и някакъв малък подарък за Лола, шоколад или сенки за очи. Този ден обаче неизвестно защо Любо беше донесъл не уиски, а мастика. И двамата започнаха да пият и да се натискат на фона на Дона Съмър, която пееше „I Feel Love“. Анастасия дискретно почука на вратата на хола, Лола се показа зачервена и с разширени зеници, като оправяше косата си. Баба й я помоли да приключва с гостито, вече беше късно. Лола й каза „Добре“ и заключи вратата след нея. Напиха се ужасно. Това беше първото й напиване, заради което дълги години след това бягаше панически от миризмата на мастика. В един момент баба й затропа заплашително на вратата на хола, но Лола не отвори. По някое време през нощта Любо си тръгна и Лола се измъкна на пръсти, за да се прибере в стаята си, залитайки, а после отиде да повръща. Баба й вече спеше, или поне се преструваше на заспала. Маруся и Стефан бяха неизвестно къде.

Следващия ден обаче всичко им беше съобщено, Лола получи поредната двойка по тригонометрия, родителите й забраниха да излиза и тя изпадна в дълбоко отчаяние. Животът й в България не вървеше никак добре. Смятаха я за лошо, „евтино“ момиче, училището беше ужасно, родителите й не я разбираха. Забраниха й да вижда Любо, както и да излиза. Това вече не се издържаше.

34.

Взе шишенцето с приспивателни на майка си, отиде на училище и изгълта цялото му съдържание през първия час. Към третия спеше дълбоко на последния чин, където я бяха сложили съучениците й, опитвайки се да я прикрият. Как никой от учителите не забеляза, че нещо не е наред с нея цял ден, беше мистерия. На края на петия час една от съученичките й я завлече в дома си, където, за да я съживи, й изля чаша с коняк „Слънчев удар“ в гърлото и топеше лицето й в студена вода. Грижата й беше много мила, но едва ли можеше да се направи нещо по-погрешно. На практика тя беше създала в организма на Лола коктейла, от който беше умряла Мерилин Монро - алкохол и приспивателни. След това довлече Лола до дома й и я предаде в ръцете на ужасените Стефан и Маруся. Внезапно в съзнание, вероятно от стреса, че се намира в собствения си дом с родителите си, Лола се събуди и обяви драматично, че иска да умре. Да я оставят на мира и просто да умре. След което отново заспа дълбоко. В паника Маруся настоя да я закарат в Правителствена болница, не в Пирогов, за да не се разчуе. Там обаче им казаха, че трябва да бъде закарана в Пирогов, за да бъде регистриран случаят от милицията. Щом пристигнаха, сестрите я метнаха в инвалидна количка и един лекар изненадващо й наби няколко яки шамара, което я събуди достатъчно, за да се възмути. Никога през живота си не беше удряна, а сега не стига, че умираше, а и я биеха. После лекарят навря маркуч в устата й, през който вля вода и въглен, и Лола повърна. От там я закараха в отделението по токсикология, където я сложиха на системи. Лола се събуди след три денонощия тежък и непробуден сън.

В огромната грозна стая с решетки на прозорците имаше двайсет легла, на които лежаха жени на възраст между шестнайсет и осемдесет години. Лола се събуди тотално отчаяна от себе си. На леглото срещу нея лежеше студентка от ВИТИЗ, безнадеждно влюбена в Крикор Азарян и решила да умре заради несподелените си чувства. На друго легло неспирно говореше сама на себе си баба на около седемдесет години, която беше напръскала стаята си с „Мухозол“ и беше легнала да спи с намерението да не се събуди повече. Това беше третият й опит за самоубийство. Една жена беше в безсъзнание и непрекъснато стенеше. Била с разбито сърце от невъзможна любов. Не млъкна и трите денонощия, докато Лола беше там. Едно много дебело момиче беше пък опитало да се самоубие, защото беше дебело.

Лола стана с треперещи крака, за да се поразходи, и се озова в компанията на двама цигани от мъжкото отделение по токсикология, които гордо й разказаха, че са тук за трети път, защото пак изпили по две бутилки мастика. Ах, тази гнусна мастика! Никога повече нямаше да близне, майка й и баща й бяха прави!

Пратиха я на психолог, разговорът беше спокоен и интересен, тя се чувстваше напълно празна, не беше умряла, но като че ли чувствата й бяха мъртви. Не знаеше какво ще разбере за нея симпатичният възрастен лекар и какво щеше да каже на майка й. Чувстваше се по-виновна и самотна от всякога. В пълно мълчание, за да не се обвиняват взаимно, Маруся и Стефан чакаха пред кабинета. Маруся изглеждаше много уплашена.

- Какво мислите, професор Динов? - нетърпеливо попита тя, когато влезе в кабинета. Лола искаше да потъне вдън земя. Това място беше ужасно, грозно, миришеше на лошо, всички около нея бяха чужди хора, какво можеше да разбере този професор за отчаяние то й от един разговор.

- Мери, спокойно, професорът ще ни каже всичко - Стефан се опита да прикрие притеснението си.

Професорът се усмихна.

- Дъщеря ви е добре, нищо й няма. Много е чувствителна, трябва малко повече време да прекарвате заедно.

Стефан наведе виновно глава, Маруся прехапа устни и нервно извади цигара.

- Може ли?

- Разбира се! Би ли ни оставила за малко насаме, Лили?

Лола се върна в стаята и легна, загледана във високия прозорец, през който нямаше как да се избяга. Токсикологията не се заключваше, но атмосферата беше като в лудница. Искаше й се да изчезне завинаги. Никой не я разбираше. Разплака се от отчаяние. Защо го беше направила? Защо никой не я обичаше? Защо никой никого не обичаше? Видя, че майка й се приближава, и избърса сълзите си. Маруся седна на леглото и я прегърна, без да казва нищо. След като я пусна, Лола видя, че тя също плачеше.

- Мамо, моля те, извинявай! Много съм виновна! Вече ще уча и ще се държа добре!

- Разбираш ли какво направи, миличко?!

- Разбирам, мамо, никога повече няма да го правя, обещавам!

Майка й се разрида отчаяно. Лола я прегърна.

- Не плачи, моля те! Много ми е мъчно.

Маруся се овладя, извади кърпичка, изсекна се и погледна дъщеря си в очите извинително.

- С баща ти не се разбираме, но той много те обича, обича те повече от всичко на света. Никога не го забравяй!

Сърцето на Лола се сви, не разбираше защо майка й казва това сега и защо изобщо й казва да не го забравя. Та той беше тук, за никъде не беше тръгнал. Разтрепери се от внезапен страх.

- Ама защо... да не го забравям?! Случило ли се е нещо?!

- Не, не! Всичко е наред, само обичайните ни глупости. Мило, стисни зъби още един ден, нека да ти вкарат в организма още малко глюкоза срещу обезводняването и ще дойдем да те вземем. За нищо не се притеснявай! Сега трябва да се връщам на работа. Татко и баба те прегръщат. На дядо Цеко и баба Ганка нищо не сме казали, нали ги знаеш какви са. Татко те целува, не му разрешават да влезе в женското отделение.

Лола кимна с глава и изпрати с поглед майка си. Знаеше. Дядо Цеко и баба Ганка разбираха това, което тя не разбираше - „Комунистическия манифест“, но пък не разбираха „Заеко, бягай“ на Ъпдайк, откъдето Лола си беше извадила любим цитат, цитат, важен за нея и за родителите й. Вече нямаше значение дали са комунистическо, или буржоазно семейство, тя знаеше, че някак трябва да се спаси от това, което я заобикаляше, и спасението не беше в Маркс и Енгелс, а в Ъпдайк. Той не слагаше присъди, нито налагаше строги правила, а разказваше за живота на хора като родителите й, които бяха престанали да се обичат, само че живееха във вражеското общество, в Америка. А то й харесваше все повече и повече със свободата нещата да бъдат разказани такива, каквито са, без идеология. Лола изобщо не разбираше значението на думата „идеология“, но отлично разбираше това, за което пишеш Ъпдайк:

„Истината е, че ти си чудовищен егоист. Ти си страхливец. Не те интересува кое е правилно и кое погрешно, ти не уважаваш нищо друго, освен своите най-лоши инстинкти."

Да, това звучеше точно като за нея в момента. Беше лоша и не й пукаше за родителите й. Чувстваше се напълно провалена, не намираше смисъл в училището Знаеше, че физиката, химията и математиката никога няма да й послужат за нищо, и не разбираше защо трябва да ги учи. Беше отчаяна от завинаги загубената свобода на френското училище.

След като се върна във Френската, започна да се държи наистина лошо с учителите. Презираше ги, защото някои от тях говореха на диалект, други, докато преподаваха, си бъркаха в носа и правеха топчета от сополите си, а трети бяха скучни и отблъскващи хора, с които не намираше нищо общо. Учителката по химия беше странна жена, която ровеше в главата си, след което изчистваше изровеното с изстрел към първите чинове. В нейните часове никой не сядаше отпред. Такива неща не се бяха случвали в лицея в Париж.

Родителите й спряха да ходят на родителски срещи, за да не бъдат подлагани на атаки от родителите на съучениците й, които обвиняваха Лола, че развращава децата им със западни списания за рокмузика, както и със самата музика. Един лекар се изправи срещу Маруся с гръмки обвинения за пагубното влияние на дъщеря й върху съучениците й. На всичкото отгоре майката на най-добрата й приятелка Ева-Мария, бъдещата дисидентка и журналистка от радио „Свободна Европа“ Светлана Урумова, се беше докопала до дневника на Ева-Мария, в който дъщеря й описваше как се е опитвала да преварява давилови капки, за да направи дрога, и как с Лола взимат „Кодтерпин“, за да могат да понесат училището. За разлика от Лола Ева-Мария беше пълна отличничка и „скромно момиче“ и цялата вина за всичко падна върху Лола - проводника на всичко западно и гнило във Френската гимназия. Не че Лола не беше виновна, напротив, тя наистина влияеше зле и на Ева-Мария, и на останалите, но те просто не разбираха в какъв идиотски свят живееха. Нямаха идея какво е да си свободен.

Другарят Кирилов извика Маруся на разговор. Тя влезе в директорския кабинет притеснена, защото знаеше, че дъщеря й както винаги е „виновна“. Стефан беше отказал да се срещне с директора. Според него единствената вина на дъщеря им беше, че е различна от съучениците си. Проклета беше възможността да поживее в един нормален и свободен свят, за който явно беше проумяла, че е несправедливо забранен. Вината беше единствено на тях двамата заради това, че я заведоха, след което я прибраха обратно в комунистическа България. Скараха се жестоко, преди Маруся да тръгне, въпреки че тя знаеше, че съпругът й е прав. Маруся беше объркана - освен Стефан, сега и дъщеря й се отдалечаваше от нея все повече.

Когато влезе в кабинета на Кирилов, той гледаше през прозореца.

- Здравейте, другарю Кирилов.

След секундно мълчание Кирилов обърна полу-профил към Маруся, изгледа я непроницаемо и й направи знак да се приближи.

- Здравейте. Елате да ви покажа нещо.

Той кимна с брадичка надолу към двора, където се провеждаше час по физическо.

- Всеки ден, когато вашата Лили има час по физическо, стоя тук и я гледам. Толкова е хубава.

Сърцето на Маруся се сви от страх. Един човек с власт гледаше на петнайсетгодишната й дъщеря като на сексуален обект. Не помнеше остатъка от разговора. Осъзна, че положението й в министерството и партизанските заслуги на баща й не можеха да помогнат на Лола. Кирилов постави условие сами да я преместят в друга гимназия, за да не бъде официално изключена.

- Много ще ми липсва красотата й. Наистина е изключителна.

Как си позволяваше така да говори за детето й! Сподели с Анастасия, която я закле да не казва на Стефан за „наблюденията“ на директора на гимназията върху дъщеря им. Трябваше да я махнат моментално от това училище.

На следващия ден Ева-Мария и приятелите на Лола започнаха да я отбягват. Тръгваха си след часовете, без да я канят да пушат някъде заедно, нито пък да се уговарят за купони. Лола не разбираше защо, всички изглеждаха гузни. Лола страшно обичаше Ева-Мария, най-накрая беше успяла да си намери истинска приятелка в България. Няколко пъти й предложи да ходят на сладкарница или в любимия двор, където всички се събираха. Ева-Мария отказа. Най-накрая не издържа и я попита какво се е случило.

- К’во става, Еви? Не искаш ли да си говорим?

Ева-Мария ужасно се притесни, погледът й стана още по-гузен.

- Не мога вече да съм ти приятелка, Лола! Майка ми ми забрани... Ако още нещо се случи, мен ще ме изключат, но на теб няма да ти направят нищо заради връзките на майка ти и дядо ти.

Беше казано сълзливо и на един дъх, може би и с неприязън, или на Лола така й се струваше, но тя остана на средата на улицата като ударена от гръм. Не можеше да повярва, че Ева-Мария мислеше така.

- Ева, мен ме изключват, не знаеш ли?! От есента ще съм в друга гимназия... За какви връзки говориш?! Кирилов ме изгони, трябва да напусна възможно най-бързо... Не е честно така да говориш!

Ева-Мария не отговори нищо, просто си тръгна и остави Лола на средата на улицата. Най-добрите й приятели я отминаваха, все едно, че я нямаше. За пръв път Лола разбра какво е да си предаден и напълно сам. Не можеше да забрави и изнасилването на Софи. Уж не мислеше за това, но все си представяше как Софи е лежала сама в стаята и девет момчета са идвали един след друг да правят секс с нея. И се разминаваше всеки ден с тях, и никой не беше изключен. Кирилов гонеше само нея, заради това, че не ходи с униформа и бяга от училище. Софи ходеше на училище, все едно, че нищо не е станало. Какво беше всичко това, освен огромно лицемерие! Какъв беше смисълът да се живее изобщо?! Тръгна по тъмните улици - нито й се прибираше, нито пък имаше къде да отиде. Вкъщи беше същата идиотска ситуация.

35.

Лола беше навела глава под душа, дългата й гъста коса покриваше лицето й като кафява, мека стена. Стоеше в центъра на струята, за да бъде максимално обгърната от горещата вода. Банята беше голяма, с неравна мозайка, грозни плочки, загубили белотата си, някои напукани, други със счупени ъгли, и два недобре затварящи се прозореца високо над душа, към малкия тавански склад, гледащ към двора. Из двора тичаха огромни като мутанти плъхове, светли, с дълги розови опашки на петна. Отгоре винаги лъхаше студ и винаги беше неприятно да си гол, особено през зимата. Да се изкъпеш, беше цяло изпитание в апартамент без парно.

Поклащаше се замечтано под душа, смучейки от време на време вода от някой кичур. Като че ли водата отмиваше всичките й проблеми. Очакваше всеки момент баба й да затропа на вратата и да й викне да пести водата от бойлера, защото „и някой друг от семейството би искал да се изкъпе“. Очакваното тропане се чу, Лола, отегчена, не помръдна от мястото си, докато тропането не се засили и баща й не извика да излиза бързо, защото има земетресение. Още не беше напълно измила сапуна от косата си, но думата „земетресение“ я изстреля като тапа от бутилка. В банята не беше усетила нищо, но в коридора ъглите скърцаха заплашително, стените всеки момент щяха да се откъснат една от друга. Лола метна избелялата си хавлия без ръкави с едно-единствено оцеляло копче и хукна по дългите коридори на стария апартамент. Озовала се на улицата, не можа да си спомни къде бяха баба й и майка й, нито къде беше баща й в този момент, тя просто профуча през кухнята, после през антрето, излезе на стълбището и затича по стълбите от третия етаж надолу. Не й беше лесно да тича с джапанките на баща си 42-ри номер. Защо беше с тях, къде бяха нейните, защо не беше обула джапанките на майка си, не помнеше, но стъпалата й се пързаляха във всички посоки и въпреки това тя взимаше по две стъпала наведнъж. Отзад баба й крещеше:

- Лола, загърни се! Гола си, всички ще те видят!!!

Лола обаче не се загърна, а продължи да тича по стълбите, наметната с тъмносиньото си палто и с разкопчана хавлия, която се вееше около голото й тяло.

- Не ме интересува как ще умра, бабо! - изкрещя Лола на баба си и изскочи със скок от „Хан Крум“, направо на „Раковски“. Беше успяла да избяга първа от цялата сграда. Малко й стана срамно, че е толкова бърза, беше изпреварила дори съседите от партера, напълно зарязала баба си и родителите си. Огледа се наляво и надясно, нямаше никакви коли, улицата беше пълна с хора по тротоарите, но много от тях стояха на осевата линия напълно безсмислено. Ако тръгнеха да падат сградите от двете страни, жив човек нямаше да остане.

Хората гледаха нагоре към жиците на тролея, които се клатеха и жужаха с нечуван досега звук. Изведнъж забелязаха Лола и взеха да я сочат и да й се смеят - петнайсетгодишно момиче с огромни джапанки, коса, по която още имаше сапун, хавлиен халат в ужасни цветове и палто дъфел отгоре. Лола се усмихна. И на нея й стана смешно, изглеждаше нелепо, и се загърна плътно с палтото си, защото чак сега усети студа. Най-накрая от входа дойдоха и баба й, майка й, и баща й с разтревожени физиономии, и се втурнаха към осевата линия, където беше застанала и Лола.

Всички обсъждаха къде може да е епицентърът. Жилищната сграда, в която живееше Лола, беше строена през 1926 г. от австрийски архитект след чирпанското земетресение и нямаше никакви щети от труса. Старият център на София не беше засегнат, само някои от новите блокове в комплексите „Младост“ и „Надежда“ се бяха напукали. Никой не знаеше какво става, има ли загинали, каква степен е земетресението.

Чак сега усети, че краката й леко треперят, майка й пушеше нервно, четиримата изглеждаха нелепо заедно. Както никога, тази вечер родителите й си бяха вкъщи.

„Земетресенията са добри за семейството“ - помисли си Лола без съчувствие към никой пострадал. Егоизмът, за който говореше Ъпдайк, действаше.

На следващия ден стана ясно, че е било седма степен по Рихтер, епицентър Вранча, Румъния. Имаше много разрушения и загинали. От българската страна на река Дунав, в град Свищов, бяха загинали 250 души, затрупани от блоковете, в които живееха, но това беше информация, с която само Маруся разполагаше, благодарение на това, че бе важен кадър на министерството, и не й беше разрешено да я разпространява. Политбюро нямаше как да скрие новината за земетресението, но падналите блокове и загиналите бяха пропуснати в новините. Нямаше неконтролирано от Политбюро бедствие или смърт.

Земетресението обаче означаваше нещо повече, без Лола да знае какво. Подейства й странно ободряващо. Когато се прибираше по стълбите нагоре, след повече от час висене полугола на нощната мартенска улица, тя реши, че скоро с нея ще се случи нещо ново и разтърсващо, нещо, което няма да е предизвикано от нея, нещо важно, което ще промени живота й завинаги. Даде си сметка, че въпреки дяволската скорост, с която изхвърча от сградата, изоставяйки вече крехката, възрастна Анастасия, както и цялото си семейство, за да се спаси от евентуално затрупване, беше егоизъм, но и изключително развит инстинкт за самосъхранение. Тази мисъл я освободи от чувство за вина спрямо хората, които обичаше. Страхът дава крила. А и беше приятно, че беше открила нещо ново за себе си. Беше изкрещяла на загрижената си баба, че не й пука как ще умре, гола или облечена. Това беше добре.

Когато беше на три годинки, баба й беше отишла да напазарува от плод-зеленчука срещу тях и я остави самичка. Лола мразеше да ходи сама из къщи, беше тъмно и страшно по коридорите и все тичаше след баба си и я хващаше за полата. Анастасия шеговито се оплакваше, че била като зашита за нея, но й беше приятно, че внучето й имаше такава нужда от нея. Все пак трябваше да се пазарува, а щеше да е много по-бързо, ако беше сама.

Докато баба й я нямаше, на Лола й се допишка, но нямаше кой да я сложи на гърнето, както беше свикнала. Стефан критикуваше майка си, че детето няма да може да се изпикае без нея, както се и случи. Обаче Лола се сети, че баба е в плод-зеленчука, покатери се на перваза на широко отворения прозорец, събу си гащите и започна да вика „Бабоооо, бабооооо!!!“.

Хората по улицата се заозъртаха да видят откъде идват тези детски викове и видяха тригодишната Лола със събути гащи на прозореца. Започнаха да я сочат с пръст и да се смеят. Това не само че не я смути ни най-малко, но я накара да се чувства много добре. Махна им ухилено в отговор, без да й пука, че е гола, и забрави, че й се пишкаше.

Споменът за тази случка, съчетан със земетресението, й вдъхна нов и неочакван оптимизъм за бъдещето.

- Част 4 -

36.

1.978 г.

Лола беше яхнала Иван с лице към него и страстно го целуваше. Очите му бяха малки и черни, с няколко кръгли бръчки около тях, винаги леко подпухнали от неспане и пиене, нямаше мускули въпреки атлетично изглеждащата си фигура, не спортуваше, ако се правеха мускули от купони и секс, той щеше да е много як. Седеше отпуснат на фотьойла в хола й и дрънкаше глупости, както винаги, а Лола, както винаги, намираше глупостите му за извънредно умни и смешни.

Родителите й ги нямаше. Тя го прекрачи, той се изправи възбуден, придърпа я към себе си, вкара ръката си в блузата й и започна да стиска перфектните й гърди. И двамата бяха обути с дънки; задвижи кръста й напред-назад върху себе си, след което тя продължи да го прави сама, все по-ентусиазирано, върху все по-набъбващия му кур. С Любо не се беше престрашила, но с Иван нещата бяха други, той беше супер нахален и тя не можеше да му откаже нищо.

Между краката на Лола ставаше все по-горещо и мокро. Главата й беше замаяна от удоволствие, светът беше това топло, поглъщащо нещо, което се случваше между краката й. Отново никой не й беше казал какво се прави в подобни случаи, а и тя не мислеше, че трябва да се знае нещо конкретно. Просто го правеше, беше девствена в рая на любовта.

Нищо не можеше да се сравни с удоволствието от търкането и дълбоките езици, които си забиваха в гърлата. Иван упорито дърпаше ръката й към кура си, тя го стискаше за малко, но й омръзваше бързо, не знаеше, че трябва да дава удоволствие, не само да взима. В някакъв момент винаги се чуваше влизането на ключа на Анастасия в ключалката на външната врата, двамата скачаха, Лола оправяше разрошената си коса и опъваше блузата си, под която зърната на гърдите й стърчаха. Опитваше се да изглежда нормално, между краката й беше ужасно мокро и Иван продължаваше да я дърпа най-нахално, без да го интересува, че баба й всеки момент ще влезе. Лола го блъскаше и мразеше, когато правеше това. Анастасия влизаше, след като им дадеше достатъчно време, за да не са изненадани. Той се изправяше ухилен пред нея с почти двуметровия си ръст и започваше да омайва малката възрастна жена. Тя задължително омекваше и макар и да му нямаше никакво доверие, строгостта й не можеше да пробие наглостта на чаровния Иван.

Беше осемнайсетгодишен лигльо от добро семейство, глезен, грозен, пъпчив, нахален, нагъл, нечистоплътен дългуч с неуправляема като него коса. Чарът му беше несъмнен, както и самочувствието му на наследник на два известни режисьорски рода. Самият той искаше да бъде актьор, което абсолютно пасваше на маймунската му природа, а и не ставаше за друго. Разправиите между разведените му родители и новите им съпрузи и съпруги бяха по-важни от грижата за децата им и това го беше направило мързелив хитрец, готов да мине всеки просто ей така, за спорта.

През лятото когато се запознаха с Лола - тя така и никога не можа да си спомни как и къде това се беше случило, - Иван кандидатства във ВИТИЗ актьорско майсторство и беше приет веднага. Лола пък се дънеше от изпит на изпит в новата гимназия, в която се беше озовала не по нейно желание, след като беше изключена от Френската. Животът й й се струваше пълен провал извън влюбването й в Иван. Той я беше убедил, че може да й помогне да изкара годишния изпит по химия, което, разбира се, беше пълна глупост, защото самият той едва беше завършил Трета гимназия, гимназията на тоталните провали, и Лола имаше оправдание пред родителите си да кисне в стаята му в луксозния апартамент на майка му до Докторската градина. Натискаха се безнаказано между нелепите му обяснения за някоя формула и той успяваше там, където никой друг не бе успял да пробие. Месец май беше прекрасен, след няколко седмици Лола щеше да навърши 16 години. Беше зверски влюбена и приемаше всичко, което гаджето й искаше от нея, като най-естествено и самата истина за любовта.

Иван флиртуваше дори с кучетата в градинката, жените за него нямаха възраст, нито особено значение, освен като средство за задоволяване на сексуалните му нужди, или поне така изглеждаше на Лола. Натискът да се чукат беше постоянен и на Лола й беше напълно ясно, че ако с Любо й се беше разминало, този щеше да я зареже заради някоя, която се чука. Половината й съученички на 16 години вече не бяха девствени, явно беше време да го направи, пък и изглеждаше като нещо супер приятно.

За важния й рожден ден, нейните sweet sixteen, Иван й подари красива сребърна гривничка. Майките им бяха приятелки и бяха запазили маса в един от най-хубавите ресторанти в София - Панорамата на „Парк-хотел Москва“. Както винаги, ресторантът беше потънал в мистериозна и приятна тъмнина, шефът на ресторанта ги преведе край пианото и ги настани на най-хубавата маса с гледка към гората на Парка на свободата. Иван целуна ръка на Маруся, държеше се с нея като възрастен мъж, който я ухажва, което явно не й беше неприятно, а майка му пък обожаваше Лола и непрекъснато й се радваше като малката кукла на сина й. Лола беше облечена в бяла ленена пола с кръстосващи се презрамки на гърба и с любимата й бяла фланелка, на която пишеше „Пинк Флойд“. Под фланелката циците й стърчаха и Иван цяла вечер й правеше мръснишки физиономии, от които Лола се дразнеше, но й беше и забавно.

Майките им не знаеха, че няколко дни преди това той я беше завел в семейната им вила в Бояна. Отново беше свил колата на майка си и караше лудо по завоите, бъркайки между краката на Лола, когато не сменяше скоростите. Лола беше възбудена от това, че имаше гадже с кола, както и от скоростта, и щом пристигнаха, веднага започнаха да се натискат. Той я заведе в спалнята на втория етаж, метна я на голямо легло, на което нямаше нито чаршафи, нито покривка, но пък тя намери фуркет за коса, който я убоде по задника, и с малко насилие, малко борба, малко съпротива, вкара огромния си кур в девствената й путка. Тази нова дума беше срамна, но пък обясняваше анатомията й по немедицински начин.

Болеше, но по-късно Лола установи, че точно тази болка не беше нищо в сравнение с много други болки и преживявания. Докато разбере какво става, Иван вече се празнеше върху нея. Хвърли й някаква кърпа да избърше кръвта. Впоследствие беше сигурна, че не само тя се беше бърсала с нея. Приятелят й скочи от леглото бодро и от този момент нататък започнаха да се чукат при всяка възможност, тоест когато нямаше родители наоколо. Беше ходила още няколко пъти на тази вила; помнеше само едно диванче, което беше най-близо до вратата и спестяваше качването до спалнята на втория етаж и което беше покрито с бяло покривало, осеяно с пубисни косми. Чужди косми. Лола обичаше Иван, но му нямаше вяра за пет стотинки.

Той не се къпеше често, ядеше като прасе, бършеше мазните си пръсти в джинсите си, дърдореше непрекъснато, хилеше се, подиграваше се, щипеше я, хващаше я за циците в момента, в който родителите й обърнеха гръб, и тя хем не можеше да го понася, хем не можеше без него. Сексът между тях беше винаги секс, дали добър, или лош, тя не знаеше, нямаше база за сравнение. Интересното беше, че Иван никога не я накара да му прави свирка, но я качи върху себе си. Беше й отегчително и гледаше бързо да свършат, за да сменят позицията. Не беше изпитвала друг оргазъм, освен от мастурбация. Откри удоволствието от мастурбацията на тринайсет години и обичаше да го прави.

Иван определено си падаше по нея, но това не му пречеше да си пада и по опитни жени, а не момичета като Лола. Тя бързо се усети, че й изневерява, и започна да му вдига скандали, ревеше, тръшкаше се, мразеше го. Всякак се опитваше да прикрива, че я боли, че вярва в лъжите му, че не й изневерява. Но безуспешно. Караха се на улицата, тя си тръгваше, той се хилеше с приятелите си, гледайки я как се отдалечава. Тя завиваше зад ъгъла, след което сърцето й се размекваше. Така искаше да бъдат заедно, беше толкова влюбена в него. Държеше се като детето, което реално беше, искаше си играчката, тропаше с крак да й се даде, само на нея, никое друго дете да не си играе с нея. Обичаше го като дете, което прави секс, не искаше да е жена, и винаги се връщаше при него. Той я посрещаше с бурен смях и й сочеше часовника си; даваше й пет минути, за да се върне обратно, и тя го правеше. Това я засрамваше и ядосваше. Ужасно я болеше, но беше по-силно от нея. Приятелите му, които си падаха по нея неудържимо и дебнеха всеки момент, в който Иван не беше наоколо, за да я свалят, се хилеха изродски, а тя се чувстваше зверски сама и предадена. Иван контролираше Лола тотално.

Стефан сдържаше неприязънта си към Иван, въпреки че липсата на възпитание на момчето беше повече от очевидна, само заради Маруся, която беше успяла да го убеди, че това е истинската първа любов. Ромео и Жулиета не биваше да бъдат разделяни, сърцето на Лола не биваше да бъде разбивано. В знак на безусловна обич към дъщеря си, нещо, което тя не осъзнаваше, Стефан взе Иван с тях на семейно пътуване с колата им до Малко Търново в Странджа. Отседнаха в хотел близо до границата с Турция, хотелът беше нов и нямаше почти никакви гости, защото се намираше в забранена зона, в която се ходеше само с разрешение от Народната милиция. Хора от буржоазен произход не бяха допускани до тази зона. Стефан беше допуснат само заради това, че беше съпруг на Маруся Докова.

Стефан и Маруся се бяха прибрали след вечеря в стаята си, а по план Лола трябваше да се измъкне, когато родителите й заспят, и да дойде в стаята на Иван да се чукат. Планът обаче се провали, защото явно заподозряла какво кроят, Маруся цъфна да спи в нейната стая, под предлог че не може да спи от хъркането на Стефан. Бяха се усетили и вероятно предполагаха, че Лола вече не е девствена. Майка й я беше подпитала без резултат няколко пъти и Лола категорично отрече.

Лола се вбеси ужасно на манипулацията на родителите си, но нямаше как да го покаже. По дяволите, нямаше да могат да се прегръщат, целуват и чукат до сутринта! Това беше ужасно досадно.

На сутринта обаче двамата с Иван се измъкнаха от родителското тяло, под предлог че отиват на разходка в планината. Иван я помъкна все по-високо по стръмния склон. Лола не обичаше да е сред природата, беше й скучно и мрънкаше да спрат, но той влизаше все по-навътре в гората. Странджа се видя на Лола мека, пропускаща слънчеви лъчи, тиха и уютна; само от време на време изпукваше съчка, вероятно под копитата на някой глиган или сърна. Накрая стигнаха до наклонена поляна с невероятна гледка, потънала в гъсти, високи треви. Иван събори Лола на земята и започна да я съблича. Тя се дърпаше, защото не й беше приятно да е гола в тревите, пълни с буболечки, но той беше силен и нахален както винаги. Облада я, без да слуша протестите й. Тя се отпусна, любовта заглуши планината, птиците, съчките, страха от буболечките; ветрецът върху голото й тяло и горещият му член вътре в нея я отнесоха в някакъв приказен момент, който никога нямаше да забрави. Току-що беше навършила шестнайсет.

Лола мразеше да ходи на витизчийски купони с него, защото мислеше, че всички й се подиграват не само защото е малка, но и защото подозираше, че всички знаят, че Иван й изневерява. Ироничните, знаещи погледи на жените от курса му я караха да се чувства глупава. Те бяха наясно с неща, с които тя не беше. Това ужасно я дразнеше, чувстваше го като битка, която не може да спечели само защото беше малка. Извън колежките, с които Иван се лигавеше, най-добрият му приятел от театралните среди беше вече завършил ВИТИЗ и работеше по разпределение като режисьор в провинцията. Имаше прозрачносини магнетични очи и непоносимо висок глас. Станислав беше експанзивен, тежък купонджия, син на известен кинорежисьор. В момента, в който видя Лола, тя усети желанието му към нея, погледът му влизаше през очите й, минаваше по гърдите й и влизаше между краката й. Тя се направи, че не разбира, докато не дойде моментът, в който той я накара да пожелае сама да бъде с него. Ревността й към Иван се превърна в подсъзнателно желание за отмъщение. Обаче се появи нова пречка между Лола и Иван, а после между Лола и Станислав и това беше Стоянич.

37.

Стоянич отново беше в София за лятото, което беше страхотно. Лола искрено й се радваше, тя оставаше най-добрата й приятелка, новите й приятелки от гимназията не можеха да се сравняват по интелект със Стоянич, нито се чувстваше свързана с тях по същия начин. Но нещо странно се случваше, нещо, което Лола не разбираше. Всъщност то беше започнало още миналото лято. Стоянич се дразнеше от поведението на по-малката си приятелка, нервно й натякваше, че е лекомислена и повърхностна, което не беше никак приятно на Лола. Същите упреци, макар и деликатно поднесени, получаваше и вкъщи от Анастасия. Баба й съвсем се беше отчаяла от поведението й. Беше адски досадно да слуша сега и мърморенето на Стоянич, че „ако кара така, ще пропадне“. С появяването на Иван в живота на Лола, което сложи началото и на сексуалната й биография, Стоянич започна да става все по-нетърпима. Лола се чувстваше непрекъснато виновна, че не е такава, каквато трябва, въпреки че нямаше идея каква точно трябва да бъде и какво точно Стоянич искаше от нея. Писмата на розова хартия се пишеха дори и когато двете бяха заедно в София и бяха станали отчаяно остри, пълни с неясни обвинения. В едно имаше прекрасно стихотворение на френски, написано от Стоянич специално за Лола. В него се говореше за нейната уникалност, красота и всичко специално, което тя представляваше. Лола беше изненадана и впечатлена, защото беше изключително добре написано, красиво стихотворение, и то на чужд език, но продлъжаваше да не разбира с какво дразнеше своята приятелка. Това започна сериозно да я отегчава, дори й досаждаше, въпреки обичта й към Стоянич. След такова приятелство в Париж беше адски тъпо изведнъж до такава степен да не се разбират.

Стоянич наистина беше извънредно интелигентен, странен, необичаен човек, който се чувстваше все по-нещастен около Лола. А на Лола й ставаше все по-трудно да търпи вербалната агресия на Стоянич, но не искаше да я губи и търпеше. Не разбираше защо, по дяволите, трябваше да я губи. Не можеше ли да я разбира повече, Лола имаше нужда от момчетата, от тяхното харесване, от първата целувка, от задъханото тъмно, в което я очакваше мъжкото, привлекателно и опасно. Имаше огромна нужда от Иван, когото Стоянич не можеше да понася. Той беше центърът на вселената й, откакто беше с него, животът й се беше променил и проблемите с родителите й бяха загубили значение. Чувствата на непоносимост между Стоянич и Иван обаче бяха станали взаимни и това нарушаваше новооткритото удоволствие от живота.

38.

Една вечер Стефан, Маруся и Лола бяха на гости в родителите на Иван. Възрастните бяха в кухнята, ядяха и пиеха, градусът на настроението беше висок, актрисата говореше за театър, нови пиеси и премиери, а Лола и Иван бяха в неговата стая. Тя беше облечена в прилепнала по тялото керемидена рокля от трико, която подчертаваше бюста и кръста й перфектно. Обута в черни остри ботуши с ток, дълъг 10 сантиметра, Лола беше висока почти колкото Иван. Бяха страхотна двойка - тя 174 см, той 191 см.

С обичайната му сила и власт Иван я залепи за стената, вдигна роклята, бръкна в чорапогащника й и завря пръсти между краката й. Дълбоко. Лола се ядоса, защото знаеше, че така ще се случи, а не й беше приятно, когато техните бяха там, но нямаше как да го избегне. Абсолютно не й беше възможно да се възбуди заради присъствието на родителите й от другата страна на стената, на всичкото отгоре вратата не се заключваше. Започна да блъска Иван, той хвана ръцете й за китките и ги вдигна над главата й, тя извика от болка и го ритна в глезена, което обаче още повече го нахъса. Заврял лице в дългата й коса, възбудено шепнеше в ухото й, че никой няма да влезе, няма от какво да се притеснява, а Лола все по-ядосано се опитваше да се измъкне. Беше много силен и не я пускаше, страшно възбуден, курът му беше станал огромен и твърд. Лола го заплаши, че ще вика. Нямаше да прави секс под носа на родителите си. Тогава Иван изведнъж я пусна и каза, че иска да я заведе на тавана. Очите му светеха лошо, беше като луд, напълно обсебен от мисълта да я чука. Вбесена, Лола му отказа, категорично нямаше да отиде с него на тавана. Започнаха да се карат, той смени тактиката, погледът му стана тъжен и обяви, че няма да й говори, ако не дойде с него. Лола за пореден път отстъпи, не знаеше защо се съгласява, но се съгласи. Сърцето й му принадлежеше и тя не можеше да си представи, че ще го загуби. Постави супер тъпото условие, че няма да се чукат, и той се направи, че се съгласява.

Любовта й беше глупост, знаеше, че е глупост, и въпреки това не можеше да й се съпротивлява. Изнизаха се от апартамента, без да ги видят техните, тя ядосано се качи след Иван в асансьора. Там отново я нападна, а тя още по-ядосано го отблъсна. Вече не беше тъжен, очите му бяха като малки черни дупки, които влизаха в нея със злоба. Не беше свикнал да му се отказва, а малката пикла му правеше номера. Излязоха от асансьора, влязоха в таванската стая и той я хвърли на земята, съдирайки черния й чорапогащник. Лола го зарита бясно, вече уплашена, защото разбра, че всъщност я изнасилваше, и отново го заплаши, че ще вика. Иван се изправи, откачил от яд и възбуда.

- Курво малка, това ще го запомниш, от теб никога нищо няма да излезе, ще станеш долна курва, запомни го от мен!

Затича се по стълбите надолу, оставяйки я съкрушена да се оправя. Тя взе асансьора обратно и влезе в апартамента му тихо, опита се да се съвземе за пред родителите си. Беше бясна, разстроена, но най-вече разочарована. Сърцето й беше разбито. Мъжът, в кой то беше влюбена, първият й мъж, голямата й любов, се беше опитал да я изнасили. И да, естествено, че нямаше да го забрави. Запомни съдрания чорапогащник, както и драскотините по бедрата си от мръсните нокти на Иван. След години мислеше за него като за болест, нещо като трипер, пичи въшки, гонорея, не че беше толкова мръсен, но начинът, по който беше влязъл в живота и невинната й физика, беше незаслужено груб и безскрупулен. Беше първият крах на невиността, неочаквано - или очаквано - дошъл от човек, когото обичаше до полуда. И въпреки това не скъса с него. Беше отчаяно влюбена.

Стоянич не правеше нещата по-лесни. Не понасяше Иван, но полагаше видими усилия да се държи възпитано. Сарказмът й към него беше унищожителен и той не й оставаше длъжен, а Лола изнервено балансираше между най-добрата си приятелка и любовта на живота си. Очите на Стоянич гледаха лошо, държеше се с Лола предизвикателно, с някаква нова дистанция, дори на моменти с презрение. Лола, разбира се, продължаваше да не разбира защо.

39.

Беше април. Времето наскоро се беше стоплило и всички се чувстваха като отвързани малки зайци, готови да се чукат денонощно. Иван бягаше по фланга на Лола, която се чувстваше в капан. Знаеше, че трябва да скъса с него, но не можеше. Излизаха тримата с приятеля му Станислав, понякога и със Стоянич по настояване на Лола, която се чувстваше виновна, че не прекарва достатъчно време с нея, при положение че беше в София само за лятото. Мъжете не понасяха момичето, което приличаше на мъж, но я търпяха заради Лола. Станислав изяждаше с поглед гаджето на най-добрия си приятел и дебнеше момента си. Нарочно водеше готини момичета в Иван и гледаше сеир как приятелят му ги сваля. Лола полудяваше от ревност, а Станислав продължаваше да дебне. Беше възрастен, на цели двайсет и осем години, и Лола го гледаше с интерес, но най-привлекателна беше настоятелната му дистанция. Сините му очи й изглеждаха хем красиви, хем лоши и цинични, страхуваше се от тях, той беше прекалено голям за малко момиче като нея и й се струваше, че манипулираше всички около себе си. Само на Иван не му пукаше.

Иван се забавляваше с момичетата, които Станислав мъкнеше у тях, а те всички умираха за него, за бруталното му отношение към тях, за убийствения апартамент с великолепни стари мебели, лампи в стил „лалик“ и меки персийски килими в пастелнозелено, бледосиньо и сиво. Понякога на Лола й се струваше, че ще се пръсне от мъка, но не можеше да си тръгне, мазохистично стоеше и чакаше да види какво ще се случи. Разбира се, нищо не се случваше пред нея. Винаги идваше моментът, в който Станислав предлагаше да я закара до тях, Иван моментално се съгласяваше, това я обиждаше, но не казваше нищо и си тръгваше. В полския фиат на Станислав имаше страхотна уредба, на която той пускаше „Сага“ с всичка сила и караше бясно по софийските улици в пълно мълчание. Колата му беше друг свят за шестнайсетгодишната Лола, свят, който я привличаше по съвсем хладен и рационален начин. Съучениците й нямаха представа как живееше извън гимназията, момчетата бяха прекалено малки, за да разберат какво искаше красиво и желано момиче като нея, а тя научаваше в движение какво всъщност искаше. Желанията й бяха напълно обикновени. Лола искаше да е принцесата на принц, който я владее с всичко - с външност, поведение, пари, умения. За нея не беше важно дали е изчел цялата световна литература, това нямаше особено значение, важното беше да може да я води на ресторант, да има кола, да ходят на бар или дискотека, да пият хубави питиета и да чувства силата му. Станислав притежаваше всичко това и беше мъж за разлика от Иван, който беше лигльо.

Оставяше я пред къщи с иронична усмивка под мустаците си като на голям, синеок котарак и тръгваше с мръсна газ. Една вечер, точно преди Лола да излезе от колата, той я попита небрежно:

- Защо си толкова глупава, мойто момиче? Защо му позволяваш да се държи така с теб?

Лола понечи да му отговори, но той не й даде възможност.

- Хайде, бягай. Няма смисъл да ми обясняваш.

Така или иначе, целта на този въпрос не беше нейният отговор.

Стоянич наблюдаваше тези отношения внимателно и я предупреди, че върви в лоша посока. Лола вярваше на Стоянич и донякъде осъзнаваше, че приятелката й е права, въпреки че реално не разбираше какво точно й е лошото на ситуацията. Така или иначе, забележките на Стоянич не я спряха. Отношенията им станаха съвсем хладни, на Лола й беше писнало от обвинения, беше достатъчно нещастна с Иван, имаше нужда от обич и подкрепа, а получаваше точно обратното. Ненавистта на Стоянич към Иван, а сега и към Станислав, се беше прехвърлила и върху Лола. И Лола пак имаше проблеми в училище, не й се учеше, учителите й се виждаха супер тъпи, правилата отвратителни, съучениците й също, родителите й се караха, всеки си имаше неговия живот и в него като че ли нямаше място за Лола. Единственото, в което беше сигурна, без това да я прави щастлива, беше, че всички мъже я желаеха, освен този, когото тя желаеше - Иван.

Една вечер трябваше да ходят на кино, но в последния момент Иван обяви, че няма да дойде, защото имал работа. Предаде я на един от приятелите си и гаджето му и тръгнаха, въпреки че не й се ходеше с тях. Искаше да ходи на кино с него, а не с приятелите му. Щяха да гледат за пореден път „Борсалино“ с Белмондо и Ален Делон, един от малкото западни филми, които въртяха отново и отново по кината. Каза им, че й е писнало да го гледа и няма да отиде на кино, а ще отиде у Иван. Приятелят му я изгледа угрижено и я предупреди да не го прави, щеше само да си навлече неприятности. Лола обаче не го послуша и тримата се запътиха натам.

Вратата на апартамента на Иван беше широко отворена, музиката се чуваше от улицата, вътре беше пълно с хора. Опасенията й се потвърдиха - беше организирал „терен“, на който явно не искаше тя да присъства. За неин ужас, когато я видя, Иван я отмина, все едно, че не беше там. Лола седна в кухнята с група негови приятели. Беше разтреперана. Започна да пие, много да пие, буквално да се налива. Мъжете изглеждаха притеснени за нея, а Иван се държеше, все едно, че я няма. В един момент изчезна, тя попита къде е отишъл, казаха й, че е отишъл да вземе някакво момиче. Един плахо й каза, че е по-добре за нея да си ходи, той ще я изпрати. Лола отказа, изпивайки на екс огромна чаша уиски. Скоро Иван се появи наистина с някакво момиче и отидоха в хола. Лола не помнеше колко време е минало, докато в един момент видя как Иван и момичето влизат в спалнята на майка му. Спомняше си, че приятелите му съвсем се притесниха за нея. След още известно време момичето и Иван излязоха от стаята и тогава Лола стана от масата, отиде при него и му каза, че иска да говорят. Той отново се опита да я избегне, но тя вървеше след него, неспособна да се контролира, докато той не се обърна и не й заби шамар пред смаяните погледи на всички наоколо. Последва втори, още по-силен шамар. Лола избяга в спалнята и изпадна в истерия. Настана хаос, приятелите на Иван се хвърлиха да я защитават и той избяга от собствения си терен. Лола се въргаляше и ревеше в нервна криза на огромната спалня на майка му. Успяха да я успокоят, изведоха я и я изпратиха с такси до вкъщи.

На следващия ден Лола беше на легло, болна от жестока, болезнена, с нищо несравнима мъка, от която не й се живееше. Иван се появи у тях с букет цветя, кротък и мил повече от всякога, и тя за пореден път му прости, но нещо в нея се счупи завинаги. Разбра, че вече не го обича както преди, и за пръв път се появи в главата й мисълта, че иска да му отмъсти за всичко, което й беше причинил. Отношенията им бяха хладни, но все още бяха двойка, до момента, в който една вечер Лола изчезна със Станислав и не се прибра три дни. Беше минала година от запознанството й с Иван, вече беше на седемнайсет и в тази година научи, че няма по-болезнен и ефикасен начин да отмъстиш на мъж от това, да му изневериш с най-добрия му приятел. Беше опасна игра, първата й опасна игра с мъже. Идеята за болката, която Иван щеше да изпита, беше опияняваща.

40.

Лола беше излязла от къщи облечена в бюстие без сутиен и дълга червено-черна пола с волан, дълга малко над глезените. Майка й беше донесла плата за тоалета й от Франция, шивачката й беше попитала Лола дали иска горнището да има презрамки, Лола беше отказала. Гърдите й го държаха достатъчно добре сами. Пък и така се виждаха прекрасните й рамене с разпилени върху тях гъсти, русоляви коси.

Предишната вечер пак се бяха скарали с Иван. Бяха на гости в приятелката на Станислав, жена на преклонните трийсет и осем години, и Станислав отново я беше закарал до дома с едно-единствено изречение на раздяла:

- Лола, не си глупава, нали?

Не му отговори. Не, не беше глупава, просто всичко й се случваше за пръв път в живота.

Той й се обади на следващия ден. Отново беше лаконичен.

- Ще мина да те взема след трийсет минути.

Тя не се замисли изобщо, облече новия си тоалет, пусна коси, гледа се дълго в огледалото, хареса се, беше красива и секси, и излезе. Станислав я взе от аптеката на „Славейков“, тя попита къде отиват, без реално да я интересува. Важното беше, че беше с него, а не с Иван. И така започна тридневният сексмаратон, в който и двамата не можеха да се наситят един на друг. Желанието му към нея беше като зараза, толкова силно и необуздано го чувстваше. В нея се беше отприщило нещо, което не беше изпитвала към Иван. Сексът със Станислав ужасно й харесваше. В някаква квартира на негов приятел пиха цял следобед. Седяха един до друг и едва се сдържаха да не се изчукат пред всички. Вътрешностите й пулсираха от желание, а той беше постоянно надървен. Оттам отидоха да се чукат в дома на баща му, огромен апартамент в блока на кинодейците със страхотна панорамна гледка към цяла София. Баща му беше там, огледа я от горе до долу със същите кошмарно привлекателни, цинични сини очи, знаеше соя е, познаваше родителите й, пожела им приятно прекарване и излезе. Станислав я вкара в една от стаите, каза й да легне по корем, свлече дрехите й една по една, шепнейки колко е красива, изключителна, с най-съвършеното тяло и че полудява само при мисълта за нея. Лола нямаше причина да не му вярва, но не беше подготвена за това, което й се случи. Той извади кутия с "Нивея" и се опита да бръкне в дупето й. Какво беше това, защо го правеше?! Шокирана, Лола моментално се дръпна, но той трескаво заобяснява, че ако се отпусне, няма да я боли, всичко ще е наред и на двамата ще им е страхотно. И все пак беше не само ново, но й страшно. Защо там?! Тя се съпротивлява малко, но желанието й беше силно като неговото и го остави да вкара кура си в ануса й. Тогава отбеляза, че неговият не беше толкова голям и твърд като на Иван. Това също беше ново. Сексът беше страхотен, Лола изпита нови висини в удоволствието, и то не само без да бъде влюбена, но и без изобщо да е наясно дали харесва Станислав.

И така, новите й открития се увеличаваха:

1. анален секс;

2. секс с мъж, в който не си влюбена;

3. удоволствие от анален секс.

Вече беше сутринта на следващия ден. Беше изчезнала от къщи, без да се обади нито на родителите си, нито на Иван. Леко беше гузна, но не достатъчно. Беше лято, училището беше свършило, но и да не беше, тя щеше да направи същото. Току-що бе завършила 10-и клас, беше изкарала една досадна година в новата гимназия, в която едвам я приеха, след като я изключиха от Френската, оставаше й още една година до завършване и изобщо не й пукаше. Следващите два дни минаха в неспирен секс на всевъзможни места, но върхът на шока беше, когато Станислав я заведе в апартамента на приятелката си, която я нямаше, и насила я облада на спалнята й. Лола не искаше да го прави там, беше й гадно, но Станислав и желанието победиха отново. „Определено беше мръсник“, помисли си тя, пораснала изведнъж с десет години.

Оттам отидоха на вилата на негов приятел, където останаха до края на третия ден на изчезването й. Лола потискаше с всичка сила гузната си съвест и безпокойството, оставяйки се на секса да я владее, за да не мисли за това, което причиняваше на родителите си. В главата й звучеше цитатът от Ъпдайк, който й позволяваше абслоютно всичко.

Родителите й вероятно мислеха, че с нея се е случило нещо страшно, сигурно се бяха обадили на милицията да я търси. Не искаше дори да си представя какво ще стане, когато се прибере. А мисълта за Иван беше напълно забутана някъде, където да не може да я притеснява. Обаче дойде моментът, в който оргията трябваше да приключи. Сигурно беше отслабна с поне два килограма от чукане, изглеждаше като някаква несамоубила се, обладана от сексуални демон Офелия. Станислав я остави пред тях, бъркайки между краката й за довиждане, от което тя отново се под мокри. Лола мрачно изкачи трите етажа до дома си. Отключи вратата със свито сърце. Стори й се, че цари гробна тишина, влезе в потъналия в цигарен дим хол където бяха Иван, Маруся и Анастасия. Баба й поне чи да й се кара, майка й бясно й нареди да излезе и да ги остави сами. Баща й, слава богу, го нямаше. Иван скочи и се надвеси заплашително над нея, готов да я убие.

- Къде беше?

Трети ден в същия тоалет с голи рамене и без сутиен, с разпилени тъмноруси коси, едва гледаща от секс и недоспиване, седемнайсетгодишната Лола не отговори, а се стовари с гробовно надменна физиономия на фотьойла.

- Къде беше, питам?! - изкрещя Иван в пълна истерия, която я накара да се чувства изключително доволна.

- Няма да ти кажа! - изкрещя в отговор Лола, набрала сили и смелост.

- Със Станислав ли беше?

- Няма да ти кажа! - нагло го гледаше Лола.

- За последен път те питам, после ще съжаляваш! Със Станислав ли беше?

За пръв път обаче на Лола изобщо не й пукаше дали ще съжалява, или не, моментът на съжаленията отдавна беше отминал. В този миг откри поредното ново за нея нещо - силата на змийския поглед. Погледна Иван в очите с най-студеното и безразлично синьо, на което беше способна, без да се насилва, просто й дойде отвътре. Досега той никога не беше срещал този поглед.

- Да, бях със Станислав.

И тогава за пръв път от годината, в която бяха заедно, тя видя наглостта му пропукана и самоувереността му напълно срината. Очите му се наляха със сълзи, които обаче нито предизвикаха в нея съжаление, нито пък бяха сълзи, заради които се чувстваше виновна. На някого му бяха отнели любимата играчка. Това беше ОЩЕ едно откритие на Лола за този ден. Откритията за удоволствията и силата й валяха. Иван грабна някаква чаша и от безсилие я тресна в земята пред очите на уплашената Маруся, която не смееше да се намеси.

- Ще го убия! - изкрещя Иван и излезе от апартамента тичешком.

Маруся се овладя. Гледаше дъщеря си отново с леден поглед.

- Искам всичко да знам.

- Няма нищо за знаене - отговори Лола, врътна се нагло и отиде в стаята си, където се заключи.

Мисията й беше успешна, в края на краищата тя победи. Това обаче не я направи ни най-малко щастлива. Светът й беше непоносимо объркан.

41.

С Иван беше приключено, без да изпитва грам вина за поведението си. Той получи точно това, което заслужаваше. Важното беше, че днешният ден беше донесъл още две полезни открития: вече не само не обичаше Иван, но и не й пукаше за него. Очите й можеха да причиняват силна, остра болка.

Станислав се беше прибрал в дома на приятелката си, която също го беше издирвала три дни безуспешно без изобщо да разбере, че Лола и любимият й се бяха чукали в леглото й. За последното Лола се чувстваше виновна, но за нищо друго. Другото беше тържество на новоосъзналата се вагина на Лола над обичайно надървения кур на Иван, който си беше позволил да не й бъде верен. До тази победа стигна по пътя на тъгата и разочарованието, но откри силата, която завинаги щеше да я пази от унищожение. Отношенията с мъжете явно бяха война.

На седемнайсет години Лола вече беше покварена от срещата си първо с Иван, а после със Станислав. Нищо не покварява така, както разбито сърце при първа любов. След като успееш да събереш отломките, винаги някое малко, незабележимо парченце липсва, деформира образа, създава усещане за нецялост, неистина, студ, отчуждение, малка, скрита дълбоко болка, че не си била обичана, била си заменима, любовта ти е била без значение, била си незначителна за този, на когото си подарила за пръв път тялото и душата си, и този пръв път никога повече няма да се случи. Той е последен. Последният път, когато от теб е протекла кръв от пробитата мека бариера от кръвоносни съдове, недокосната от никой и нищо, уникалната физиологична граница между телесното и духовното, която само жените притежават.

Лола се раздели не само с девствеността си, но и срещна най-лошото, което може да се случи на едно момиче - грубия, примитивен цинизъм на мъж, който всъщност не обича жените. Беше достатъчно интелигентна, за да знае причините за безочието на Иван, после на Станислав, а по-нататък на поредица от мъже, възпитавани от майки идиотки и незаинтересовани бащи, заети основно със себе си. И все пак никой не я беше подготвил за това. Баба й Анастасия беше човек от друг свят, свят, в който мъжете имаха чест и бяха кавалери. Майка й и баща й пък бяха така заети със собственото си нещастие, че не разбираха какви чудовищни промени се случваха с дъщеря им.

Иван беше намерил Станислав в дома на приятелката му, където се бяха сбили и оттам нататък Лола изобщо не искаше да вижда нито единия, нито другия. Обаче огромните сини очи на любовника на Лола не й даваха мира. Идеята за него като цяло й беше неприятна, виждаше й се неприлично стар, дори я беше срам, че е привлечена към него, и въпреки това стомахът й се свиваше и се навлажняваше, когато си представеше члена му в себе си. Не можеше да спре да мисли за него. Но всичко това нямаше особено значение, защото в живота й се бяха случили толкова много нови неща, изпълващи я с друг вид възбуда. Лола откри, че наранената жена, която отмъщава, притежава огромна сила и нищо не може да спаси обекта на гнева й. Както и че сексуалното привличане, лишено от всякаква логика, задръжки или други мотиви, освен да бъде награбена, нацелувана, безапелационно хвърлена на някое легло, където и да е, и изчукана от „стария“ Станислав, беше нещо, срещу което й беше трудно да се бори.

Нищо не можеше да се изправи пред желанието й.

Мислите й бяха прекъснати от Маруся и Анастасия, които чукаха по вратата на стаята й.

- Оставете ме на мира! Няма да отворя! - изкрещя Лола.

Не можеше да ги понася. Не можеше никого да понася. Привечер отключи на Стефан, който мълчалив застана до прозореца, без нищо да казва. После седи до нея на леглото й и я прегърна. Галеше я по главата като малко дете. Тя избухна в неудържим рев.

- Милото ми момиче... Искам да те предпазя, а не знам как... Кажи ми какво да направя, за да си щастлива?

Лола се вкопчи в баща си, ридаейки.

- Не знам.

- Как да те науча да се пазиш?! Толкова съжалявам, че Иван се е държал лошо с теб. Ти заслужаваш само любов, Лола, чуваш ли? Никой няма право да се държи така с теб, мъжете трябва да се грижат за теб, да ти помагат, да ти казват, че си хубава, умна, прекрасна, каквато си! И внимавай с този Станислав. Не е за теб. Не задълбавай там, той е мъж без принципи. На теб ти трябва момче, което обича жените, научено е на добри маниери, има чувство за отговорност, някой, който знае да обича.

Нищо не й помагаше така, както прегръдката на баща й. Успокоена, тя се измъкна от него и се отпусна в леглото.

- И аз искам такъв, татко.

- Разбира се, че ще искаш такъв! Пази се тогава, не се пилей с глупаци. Ти си много по-умна. И разбери, че няма да има мъж, който да не те харесва, много хубаво момиче си, но не им се давай! Винаги пази дистанция, никога докрай! Мъжете сме полуживотни, всеки иска да има красива жена, но много малко я заслужават.

Татко й беше толкова добър и умен! Лола се хвърли на врата му и го разцелува.

- Значи не ми се сърдиш!

- Не ти се сърдя, разбира се, но да те няма цели три дни и да не се обадиш, е страшно. Какво ли не си помислихме с майка ти... Моля те, друг път, каквото и да правиш, с който и да си, обади се и кажи: „Няма да се прибера“. Истината винаги е по-лесна за приемане от неизвестността. Обещай ми, че така ще правиш!

- Знам, че бях лоша. Много извинявай! Обещавам!

Двамата се погледнаха с любов, любовта, която й липсваше и която беше изчезнала от семейството им, като я беше накарала да се чувства чужденец в собствения си дом.

- Ще се разведете ли с мама?

Въпросът й дойде неочаквано за Стефан, но нямаше как да не й каже истината. Дълго мисли, преди да отговори, Лола го гледаше напрегнато.

- Не знам. Надявам се, че не... Майка ти напоследък е много трудна за контакт.

- Не се ли обичате вече?

Сърцето й се сви, когато зададе този въпрос, но все пак го направи. Вече четири години стоеше пред нея като гилотина, която не можеше да заобиколи каквото и да прави. Чувстваше го болезнено и с ужас като смъртна присъда. Баща й й се усмихна леко тъжно, взе ръката й и я целуна.

- Каквото и да става между нас, обичта ми към теб е безгранична. Сега трябва да бягам на работа. Всичко е наред, нали?

Тя кимна, за да го успокои, той излезе, но това не беше отговорът, който искаше да чуе. Тъгата отново я връхлетя, чувстваше се пак така ужасно самотна. Всичко около нея се беше срутило. Ясно беше, че щяха да се разведат. Сети се за Станислав, за правата му черна и гъста коса, за ръцете му върху тялото й, за очите му, които винаги я желаеха лудо, и започна да мастурбира, обладана от неистово желание за секс. Сексът като заместител на всичко останало. А то беше много - цяла бездна от липса на любов.

42.

Следващата вечер Маруся си остана вкъщи като по чудо. Беше лято, Лола нямаше училище и за пореден път беше поръчала на баба си, ако някой я търси по телефона, да казва, че я няма. Не излезе от стаята си цял ден. Стефан беше помолил Маруся да не я натиска за нищо, той беше говорил с нея. Дъщеря им беше страшно объркана и явно страдаше заради тях. Анастасия се чудеше как да внесе малко хармония и уют у дома и реши да покани децата си на специална помирителна вечеря, на която да сготви всичко, което обичаха.

Трите дни, през които не знаеха къде беше Лола, се бяха превърнали в битка между родителите й, която извади наяве с още по-голяма сила всичко, за което избягваха да говорят. В очакване на Лола да се прибере, Маруся отново се беше напила от нерви. Двамата със Стефан седяха в хола в пълно мълчание, Анастасия беше избягала в стаята си, защото усещаше предстоящата разправия. Нестабилната от алкохола Маруся посегна към бутилката, за да си налее поредната чаша, когато Стефан стана рязко от фотьойла и грубо измъкна бутилката от ръката й.

- Дотук! - твърдо каза той, връщайки уискито в черния шкаф, където държаха питиетата. Заключи шкафа и демонстративно пъхна ключа в джоба си.

Маруся побесня.

- Дай ми ключа веднага!

- Няма да ти го дам, нито ще ти го дам утре, нито другиден. Трябва да спреш да пиеш на секундата.

Очите на Маруся бяха станали черни дупки, които искаха да погълнат мъжа й. Изведнъж скочи непохватно и се опита да бръкне в джоба му, за да вземе ключа. Той я хвана за ръцете като с клещи и я бутна да седне насила на дивана, тя се опита да стане, той отново я хвана и я стисна, гледайки я лошо в очите. Маруся се изплаши, Стефан никога не й беше посягал, за пръв път го виждаше такъв.

- Пусни ме, боли!

Но той не я пусна, продължаваше да я гледа сурово, тя отклони поглед, беше пияна, прилоша й, главата й се килна настрани. Стефан я раздруса грубо и започна да говори.

- Слушай ме добре. Това е точката, от която няма връщане. От този момент спираш да пиеш. Не ме интересува с кой спиш и къде ходиш, но три вечери в седмицата ще си вкъщи за вечеря и ще отделяш време да говориш с Лола. Ще се интересуваш какво мисли, къде ходи, с кого се среща. Тя трябва да разбере, че има майка.

- Има служебни вечери, на които не мога да не присъствам.

- Ей! - раздруса я Стефан побеснял. - Чуваш ли се какво говориш?! Дъщеря ни я няма вече две денонощия... не знаем жива ли е... Не разбираш ли, че бяга от нас и няма нищо по-важно от това да я върнем?! Изпуснем ли я сега, никой не знае какво ще стане с нея, така че нито вечерите ти, нито работата ти ме интересуват! И искам да знам какво ще правим, как искаш да живеем!

- Пусни ме, моля те - измънка Маруся. Стефан я бутна грубо на дивана.

- Дъщеря ни не може да бъде заложник на омраза та между нас. Трябва да решиш как искаш да живееш. Ако продължаваш по този начин, без мен!

Маруся се разплака, Стефан излезе. Анастасия чу как синът й затръшва вратата на спалнята, и тихо отиде при снаха си. Видя я свита на кълбо на дивана, с подути очи от рев, тихо хлипаща. Седна до нея и я погали по главата. Маруся ревна отново. Анастасия й подаде кърпичка, продължавайки да я гали като дете.

- Успокой се, моето момиче. Стефан те обича, но трябва да спреш да пиеш и да се погрижиш за Лола. Ти сама знаеш, че трябва, нали?

Маруся поклати глава утвърдително.

- Много сте различни, а поколението на Лола са ми напълно неразбираеми. Начинът на обличане, на говорене, музиката, която слушат. Но вие със Стефан сте по-близко до нея. Някой трябва да се научи да я разбира, станала е като зверче, остра, груба, а сърцето й е добро. Не й е лесно, Мери. Помогни й, преди да е станало късно, само ти можеш да го направиш. Никой не може да замести мама за детето. Моля те!

Беше говорила кротко, тихо и Маруся се беше отпуснала под крехката ръка на свекърва си.

- Права си, мамо... Извинявай. Нещо ми става.

- Каквото и да ти става, имате едно дете и то не може да се чувства само като на пустинен остров. Това е твоя и на Стефан отговорност - направи малка пауза замислено. - Как се държи с теб Орлин Колев?

Последният въпрос изненада Маруся, дори леко я стресна. Измъкна се от ръката й и седна на дивана.

- Добре, много добре. Защо?

Анастасия стана от дивана. Тонът й беше станал дистанциран.

- Просто питам. Разбрахме се, нали?

Маруся кимна утвърдително. Анастасия се прибра в стаята си още по-разтревожена. Снаха й явно беше наследила влечението към алкохола на Цеко Доков и ако сама не пожелаеше да си помогне, никой не можеше да я спре. Не знаеше какво повече да направи, за да помогне на внучката си.

След като бурята около прибирането на Лола отмина, Анастасия реши, че за да ти помогне Бог, трябва да си помогнеш сам, а помощта идва с малките жестове и сготви макарони на фурна, любимото ядене на Лола. Направи таратор и зелена салата с лимон и зехтин, който се появяваше един път в годината в един рибен магазин, в който познаваше продавачката. Извади бялата ленена покривка, обшита от майка й с ръчна дантела по края, подреди сребърните прибори, които беше успяла да вземе със себе си, когато им отнеха дома, извади бутилка червено вино и покани децата си на вечеря. Тримата мълчаливо излязоха от стаите и се настаниха по местата си. Лола беше на тръни, напрегната, виновна, тайно поглеждаше майка си и баща си, които изглеждаха уморени.

- Татко, мамо... Извинявайте! Вече няма да правя така.

Маруся скочи от стола, прегърна я и се разплака, баща й й се усмихна успокоително.

- Не забравяй разговора ни.

- Няма, обещавам!

Започнаха мълчаливо да се хранят. Имаше нещо насилено в тази идилия, помисли си Лола, но й беше приятно, че бяха заедно, не се беше случвало отдавна. Вечерята мина добре, щом родителите й се прибраха заедно в спалнята. Лола се поуспокои. Може би нещата

щяха да се оправят. На следващата вечер обаче Маруся отново не се върна навреме за вечеря, оправдавайки се с много работа, а на по-следващата Лола така и не я чу кога се е прибрала. На сутринта, когато майка й я целуна, тя отново подуши миризма на уиски и паста за зъби. Баща й отново мрачно мълчеше. Нищо не се беше променило.

43.

Лола замина на море със Стефан както винаги. Маруся беше задържана от Орлин Колев в София. Стефан беше станал по-мълчалив отвсякога, изчакваше нещо, какво, и той самият не знаеше. Времето щеше да покаже.

Станислав не беше оставил Лола да му се изплъзне и я беше последвал на морето. Идваше да я взима от станцията на Министерството на външните работи и отиваха да се чукат в „Спортпалас“, където той делеше стая не с някой друг, а с Иван. С Лола не си говореха, на нея изобщо не й пукаше, че на Иван му се налагаше да излиза, за да могат да правят секс. Чувстваше се гадно само донякъде, но недостатъчно, за да откаже да го прави. Сексът със Станислав й беше по-важен от това, какво чувства Иван. Беше получил каквото заслужаваше. А това, дали Станислав все още имаше връзка с възрастната жена, или не, изобщо не я занимаваше.

След секс беше страхотно да се возят в колата му и да пият леден „Туборг“, който той купуваше от малкия „Кореком“ в Шведския хотел в Дружба. Задминаваше всички коли с надута до дупка уредба - слушаха „Куин“. Пиеха дайкири в бара на Шведския, където го познаваха и я пускаха, въпреки че не беше пълнолетна. Почти не си говореха, сексът беше достатъчен контакт. Вечер гледаше да се прибере в станцията навреме, баща й не я питаше нито къде е била, нито с кого, защото му беше ясно. Маруся се обаждаше от време на време да провери как се държи Лола, разговорите им бяха кратки и информативни. Стефан беше престанал да пита дали ще дойде, или какво прави, а Маруся се държеше хладно. Лола усещаше всичко и това отново й развърза ръцете да прави каквото си иска. Докато бяха на морето, спазваше правилата заради баща си, но в момента, в който се върнаха в София, пак попадна в обичайното чувство за безнаказана празнота.

Започна учебната година с огромна неприязън. Не понасяше никой и нищо в училище. Класната й беше лелка с кротък кравешки поглед, с която не беше възможно да установи какъвто и да било контакт. Полагаше огромно усилие да присъства, но всичко я отегчаваше до безумие. Вече нямаше накъде да бяга, защото, ако продължеше с отсъствията, нямаше да завърши гимназия, така че висеше в час, преструваше се, че слуша, а главата й беше съвсем другаде. Беше станала изключителен майстор на лъжите и симулацията. Всеобщото лицемерие я отвращаваше. Душата й се беше втвърдила така, че не допускаше нищо да я трогне, разчувства или уплаши, или поне така си мислеше. Станислав я взимаше от училище и отиваха да се чукат. Никоя от съученичките й нямаше възрастно гадже с кола, нито пък смееше да се държи освободено като нея. Бяха гаджета и не бяха. Въпреки че си падаше по него, Лола не се чувстваше обвързана. Знаеше, че той я желаеше понякога неконтролируемо, но очакваше от нея тя да се влюби в него, което се случи само донякъде. Лола откри, че може да бъде влюбена само донякъде. Срещаше се с него напук на забраната на Маруся да се виждат. Забрана или не, родителите й знаеха, че тя правеше това, което искаше. Дълбоко в себе си Лола искаше отново да е послушно дете, като с магическа пръчица да се върне в детството, когато всички бяха щастливи. Но това беше минало.

Станислав разбра, че Маруся го ненавиждаше, което не само не го накара да се отдръпне, но и започна офанзива срещу нея. Един ден каза на Лола, че майка й е виновна за случващото се в семейството й. Имала любовник. Бяха в колата, тя се канеше да си тръгва. Стана й много гадно, погледна краката си, беше обута с обувки на майка си, които беше измъкнала тайно от гардероба й. Тъмносиня кожа, висок ток, стояха страхотно с клош-дънките, краката й ставаха километрични. Липсващата част от влюбването беше пренасочила към себе си и истински се харесваше. Някак не можеше да й мине през ум, че цялото това харесване, цялата тази война от страна на мъжете към нея не беше напразна. Това я държеше на повърхността, но всъщност не осъзнаваше, че отвътре беше разбита от краха на любовта си с Иван.

Колата беше спряла, Станислав я погледна с красивите си сини очи.

- Майка ти е виновна за това, което става в семейството ти, не я слушай толкова.

Лола не отговори нищо, излезе от колата, тряскайки демонстративно вратата, беше на „Патриарха“ и „Раковски“, точно пред старата й гимназия. Бавно тръгна към къщи, обмисляйки казаното от Станислав. Помисли си, че всичко е наред, вслуша се в себе си, не й пукаше, беше безчувствена и както си вървеше и беше убедена в безчувствеността си, просто й се прииска да се застреля. Всичко беше супер кофти. Имаше и друго, за което не искаше да мисли, а то просто я съсипваше - мензисът й не идваше. Беше закъснял с цели две седмици. Не можеше в никакъв случай да каже на Станислав, защото беше сигурна, че той щеше да поиска да се оженят и да ражда.

Една пряка преди да стигне до входа на кооперацията си, нахлузи престилката обратно и върза косата си. Сините обувки на майка й бяха набутани в торбата, а оттам извади черните си полуботи с токче и връзки. Най-неочаквано Маруся си беше вкъщи. Размениха по няколко дежурни приказки, Лола побърза да върне обувките в гардероба на майка си, докато тя се мотаеше из кухнята. Измъкна се и светкавично ги набута обратно в кутията, обаче в този момент Маруся влезе. Лола беше хваната на местопрестъплението. Изправи се рязко и изведнъж й причерня пред очите. Събуди се на пода с майка й, изплашено надвесена над нея.

- Какво стана? - объркано попита Лола.

Маруся й помогна да се изправи и я сложи на леглото, като я гледаше изучаващо. Лола не разбираше какво се беше случило.

- С колко ти е закъснял мензисът? - попита я от упор.

Лола се опита да излъже, но нямаше сили, не излезе убедително.

- Не е закъснял.

- Не ми говори глупости! Казвай истината! С колко?!

Маруся беше бясна и паникьосана. Лола тотално се срина.

- Две седмици.

Имаше и още нещо, нещо, което беше и ужасно, и отвратително. От нея излизаше нещо гадно и бяло като кисело мляко. Майка й не можеше да повярва на ушите си. Трябваше моментално да се вземат мерки по най-дискретния начин.

Скандалът между двете беше тих, Стефан не биваше да разбира, Анастасия също. Лола първо беше излекувана от кандида, след което прекъснаха бременността й. Абортът беше направен с връзки в Правителствена болница. Всичко беше направено уж тайно. Маруся я заведе една сутрин, след като я освободи от училище. Този път тя беше тази, която скри престилката на дъщеря си в чантата си, за да й я връчи няколко часа по-късно, инструктирайки я да се прибере вкъщи и да каже на баба си, че е болна. Лекарят щеше да й даде бележка. Краката на Лола трепереха от страх. Майка й остана да чака пред кабинета, качиха я на гинекологичния стол и за неин ужас и без предупреждение сестрата обръсна пубиса й с желязна бръсначка, като на баща й. Никой не говореше, само й казаха, че абортът ще бъде направен с местна упойка. Лола се разплака от страх, сигурно щеше ужасно да боли. Бутнаха я леко назад, казаха й, че няма да усети нищо, налага се да бъде направен така, за да няма риск от пробив на матката. Биха й инжекция, завряха й студения метален уред във вагината и лекарят се надвеси между краката й. Затракаха ножици, усети някакви защипвания, все едно, че някой връзваше възли с вътрешностите й, и всичко свърши неочаквано бързо. Казаха й, ако кървенето не спре до утре, да дойде на преглед, а днес да лежи. Майка й я посрещна пред кабинета хладно и тръгнаха към къщи в пълно мълчание, нарушено само веднъж от Маруся.

- Ако разбера, че продължаваш да се виждаш със Станислав, можеш да си събереш багажа и да отидеш да живееш при него.

Лола не отговори. Самата тя не искаше да го вижда след това, което й беше казал за майка й, дори не искаше да мисли за него. Въпреки че очевидно беше много влюбен в нея, беше я накарал да се чувства мръсна заради възрастната жена, с която продължаваше да спи, освен с Лола - невъздържана жертва на тоталната си неопитност. Беше я населил освен със себе си и с бактерии от друга жена или жени, кой знае с кого още спеше.

Тя беше само на седемнайсет години и беше мечтала за принц, не за Станислав, нито за Иван.

44.

И все пак не издържа. Седмица по-късно, след няколко негови обаждания, Лола се съгласи да излязат. Същевременно обаче трябваше да се види и със Стоянич, която беше забравила напълно покрай аборта. И двамата й създаваха чувство за вина и малоценност, и двамата искаха обичта й, или поне тя така си мислеше, докато не разбра, че всъщност през цялото им приятелство Стоянич не е била това, за което се е представяла.

Станислав дойде да я вземе с колата, искаше да я води в някаква новооткрита дискотека. Думата „дискотека“ беше магнит за Лола. Дискомузиката беше в апогея си, Лола беше минала през синините на хълбоците от удрянето при танца кунг-фу, който в началото тренираше на стена, и сега беше във фаза Дона Съмър, АББА, „Кей Си енд Съншайн Бенд“ и „Куул енд дъ Генг“. Танцуваше като луда сама на Ван МакКо и „The Hustle“, мяташе коси, извиваше тяло, въртеш дупе, изпадаше в еуфория под ритъма на тази абсолютно подпалваща музика. Диското правеше живота по-весел, по-красив и несравнимо по-секси от всичко досега. Панталоните бяха по тялото, преценяваше мъжете по големината на очертанията на членовете им, които се виждаха под тесните дънки, фланелките бяха тесни също, обувките - платформи, косите дълги и пуснати, и се танцуваше, докато не станеха всички вир-вода. Всичко това, разбира се, беше забранено, но всеки имаше касетофон и касети с диско и терените по къщите бяха луди.

Откриха няколко дискотеки на морето, най-хубавата беше „Златна ябълка“ на „Златни пясъци“, а в София периодично правеха дискотеки в Студентския дом, на които обаче Лола никога не ходеше, защото там се събираха само хора от крайните квартали. В бар „Астория“ пък не пускаха непълнолетни, но всичко беше въпрос на познанства. Любимата на всички дискотека беше първо в „Щастливеца“ на Витоша, а после стана дискотеката на хотел „Простор“. Навсякъде влизането беше трудно, пък и входът беше пет лева, освен за хубавите момичета като Лола, които влизаха безплатно. Беше супер тъпо да си пръв на дансинга, въпреки че й беше трудно да се сдържа. Танците й действаха като афродизиак и едвам дочакваше да излязат поне 4-5 души, за да скочи и да се развилнее така, че неминуемо всички скачаха да танцуват след нея. Винаги имаше опасност милицията да дойде да проверява документи и ако я хванеха, че е непълнолетна, нямаше да е добре, но удоволствието беше такова, че рискът си заслужаваше. Изпиваха се огромни количества водка, уиски или коняк „Слънчев бряг“ или „Слънчев удар“, както го наричаха. Да получиш лед от сервитьора, беше неравна битка с превъзходството му над теб, а и концепцията за лед в индустриални количества не съществуваше, това бяха непознати американски навици. Вносен алкохол се продаваше само в добрите дискотеки, навсякъде другаде беше ужасна българска водка и коняк. Нямаше климатици, всичко потъваше в мъгла от дим, в която задръжките падаха заедно с дрехите, заради жегата и след подобни вечери се правеше неочакван секс с неочаквани хора. Да се влезе в „Златна ябълка“ на Златните, беше истински трудно, защото пускаха предимно чужденци и деца на партийни ръководители, като вторите бяха с предимство.

Един път Лола се беше наредила на километричната опашка, но беше забелязана от син на член на Политбюро, който я извади оттам и я направи част от кохортата си от хубави момичета и подмазвачи. Групата беше от поне двайсет души, предвождани от двама другари от УБО в бели ризи с къси ръкави и черни панталони, контрастиращи със златната комунистическа младеж, облечена по последна западна мода. Един от тях носеше кашон с уиски „Балантайнс“, докато другият проправяше път сред чакащите, които бяха безцеремонно предредени. Двама от компанията бяха на мотори „Кавазаки“, от които не слязоха, придвижвайки се бавно до самия вход. Лола не си падаше по тези момчета, всичките бяха непривлекателни и с неприятно, властно поведение. Само един беше симпатичен, най-големият рокер от всички, Нано, ниско и дружелюбно момче, син на другаря Петев, който беше дясна ръка на другаря Живков. Държеше се нормално, нямаше и следа от надменността на другите, която Лола не понасяше. Знаеше, че я харесват и искаха д в компанията им, но тя просто не си падаше по никой от тях. Харесваше хубави момчета, а не селяни.

Влезе с тях в „Златна ябълка“, където ги настаниха на най-хубавите маси около дансинга. Беше страхотно, празна дискотека и суетящ се около тях персонал. Хората от опашката се опитаха да роптаят, малкото чужденци от братско ГДР или Чехословакия гледаха възмутено, но бързо им запушиха устата, че това са важни гости, които се налага да пуснат десет минути преди отварянето на дискотеката. Лола едва дочака да стане време за танци и след две парчета си тръгна. Беше й скучно с тези хора.

Станислав щеше да я води на дискотека, която не звучеше добре - намираше се в квартал „Надежда“, до някакъв вагон. Знаеше, че от комбинацията Станислав - Стоянич нямаше да излезе нищо добро, вече не искаше да се вижда насаме нито с единия, нито с другия но нямаше как да се измъкне и се уговори тримата да прекарат заедно вечерта. Дискотеката беше грозно помещение, приличащо на ОФ клуб с дискотопка на тавана, която изобщо не го разхубавяваше, въпреки осветяващите я два постни лъча. Не й пукаше, беше дошла да танцува. Искаше да се спаси на дансинга от Станислав и Стоянич, които изненадващо си говореха почти приятелски, дори усети някакво странно съюзяване на двамата срещу нея. Не разбираше какво става, и двамата бяха големи, а тя малка, и не искаше да разбира. Явно искаха да я дразнят, и успяха. Ревността им един от друг вбесяващо за Лола ги обедини. Двамата й направиха забележка, че е много кисела, да се усмихне, което й даде повод моментално да се махне от масата и да отиде да данси. Някакъв мъж се опита да я закачи, тя му обърна гръб и продължи да танцува сама. Веднага се появи нов ухажор. Стоянич стана от масата и отиде при нея. Гледаше я лошо. „Нахално“, помисли си Лола.

- Станислав каза да се върнеш на масата веднага - заповеднически отсече приятелката й.

- Бе я си гледай работата!

Ядосана от предателството на Стоянич, Лола обърна гръб и продължи да танцува. Станислав я гледаше вперено, с налудничав поглед и гадна усмивка. Стоянич обаче я дръпна за ръката да се обърне.

- Чуваш ли какво ти казах? Дръж се прилично, не като курва.

- Моля?! Бе я заминавай.

Това вече мина всякакви граници и Лола се врътна и изхвърча бясна от дискотеката. Не можеше да повярва. Приятелката й се беше съюзила със Станислав. Това беше просто върхът. Стоянич изскочи след нея.

- Съвсем си се самозабравила! Какво ти става бе, Лола?! Държиш се с всички отвратително!

Появи се и Станислав, който също като Стоянич вече беше изпил няколко питиета и не изглеждаше никак щастлив от случващото се. Отиде при Лола, хвана я грубо за ръката над лакътя. Тя ядосано я измъкна.

- Не се прави на луда, като те викам!

- Остави ме на мира! - изкрещя Лола и се заоглежда как да се прибере. Беше нощ, не знаеше къде се намират, освен че бяха в някакъв гаден краен квартал. Пари за такси нямаше, единственият избор беше да си тръгне пеша. Станислав я задърпа към колата.

- Айде, тръгвай.

Изведнъж Стоянич се нахвърли върху него и се сбиха. Ужасена, Лола се хвърли да ги разтървава. Станислав побесня, метна се в колата и тръгна с мръсна газ, след което закова и изкрещя от отворения прозорец.

- Качвайте се веднага!

Двете със Стоянич седнаха на задната седалка. Лола не искаше да седи до него, не искаше да седи и до Стоянич, но тя се беше намърдала до нея. Обърна лице към стъклото, за да не ги гледа. Возеха се в пълно мълчание през целия град. Станислав караше лудо, свиреха гуми, щеше да счупи скоростния лост. И както си седяха на задната седалка, Стоянич изведнъж хвана Лола за брадичката, надвеси се над нея и я целуна в устата с език. Лола подскочи от изненада и ужас и я отблъсна грубо, поглеждайки към Станислав, който видя всичко в огледалото. Очите му се ококориха от шок. Закова спирачки на средата на „Раковска“, Лола отвори вратата почти в движение, скочи и избяга. Тичаше по нощната улица и не можеше да повярва какво й се беше случило. Прибра се вкъщи объркана и ужасена от приятелката си и разказа всичко на Маруся. Майка й не изглеждаше изненадана, беше дори развеселена.

- Отдавна го подозирах.

- Моля?! Защо не ми каза?

Беше шокирана от майка си не по-малко, отколкото от Стоянич. Как може майка й да е подозирала, че Стоянич е лесбийка, и да я остави да са приятелки?! Каква майка беше тя?

- Миличко, ако ти бях казала, щеше да кажеш, че са глупости, не е ли така?

Лола мълчаливо се съгласи.

- Аз... не знам какво е тя... беше най-добрата ми приятелка, а през цялото време...

- Тя е лесбийка, Лоли. Беше влюбена в теб. Тези стихотворения, които ти посвещаваше, розовата хартия, писмата... Не се разстройвай, случват се такива неща.

Изглежда, че на Маруся изобщо не й пукаше от съвсем неочакваните и необичайни емоционални проблеми на дъщеря й, дори май й изглеждаха забавни. На следващия ден Стоянич беше издебнала, когато Лола я няма, и се беше отбила през тях, за да върне всички писма, рисунки и подаръци, които Лола й беше правила през годините. Маруся каза на Лола, че Стоянич не била на себе си, казала й, че дъщеря й пропада. Лола побесня, не стига, че й налетя и че през цялото време я е лъгала, че й е приятелка, а се опитваше и да влияе и на без това сложните отношения с майка й. Дълбоко в себе си обаче Лола знаеше, че Стоянич е права. Пропадаше в някаква бездна на ужасяващо странни „възрастни“ отношения, за които не беше чувала и които изглеждаха все по-порочни и необясними за момиче на седемнайсет години. Беше загубила най-добрата си приятелка, която се оказа нещо непознато за нея - лесбийка. Беше загубила и гаджето си, който интуитивно беше разбрал истината за чувствата на Стоянич към Лола и неприязънта му се беше оказала напълно оправдана. И въпреки това изпита огромно облегчение, че повече никога нямаше да ги види. И двамата. Край. Този път наистина край. Те я искаха за себе си по вече непоносим за нея начин. Беше свършено. Трябваше да започне живота си на чисто.

След години срещна Стоянич на улицата и тя не я поздрави. Лола не можеше да повярва на наглостта й. След всичко случило се между тях, Стоянич продължаваше да смята, че Лола е виновна за нещо. Това беше изключително долно и в крайна сметка лицемерно. Не тя беше лъжецът в проваленото им приятелство.

45.

Единайсети клас мина страшно бързо. На абитуриентския бал беше най-красивата, единствената в панталон (беше се появила модата на цигарените панталони) - в бяла копринена блуза и черни кожени сандали с дванайсетсантиметров ток, всичко донесено от Маруся от Югославия. Тримата й най-добри приятели, момчета от нейния клас, бяха нейни пажове. Преспа няколко пъти с единия от тях, амбициозно момче с голямо самочувствие, шампион по лека атлетика. Пиха, танцуваха и се чукаха до сутринта. Омръзна й бързо. Беше придобила нов навик. Много рядко момчетата й се съпротивляваха, но от време на време попадаше на някой, който не искаше да спи с нея веднага. Превърна се в малък женски хищник. Беше си харесала един красив като ангел руснак с пепеляворуси къдрици и съвършени устни, който не й се даваше по някаква причина. Знаеше, че я харесва, беше сигурна в химията между тях, но той не правеше първата крачка, а това я изнервяше. Не миряса, докато не го вкара в леглото си. Много бързо й стана ясно, че се е пазил от нея, защото е виждал, че е опасна, и от това й стана ужасно скучно. Не понасяше слабаци в каквото и да било отношение, камо ли някой да се влюби така в нея, че да ходи по петите й като куче. Красивият, нежен Петър беше брутално зарязан в момента, в който загуби ума си по нея. Това се превърна в система. Не изпитваше жал към жертвите си така, както Иван не беше изпитвал жал към нея.

Лятото мина в уроци и изпити за ВИТИЗ. Нямаше време да мисли за майка си и баща си, които не си говореха, мислеше само за това, как ще стане актриса, в която всички ще са влюбени. Въздействието, което имаше върху мъжете, я беше направило не само самовлюбена, но и жестока.

Една вечер Лола завари Стефан и Анастасия в кухнята, явно водещи важен разговор, защото и двамата млъкнаха при влизането й.

- Какво става?

- Нищо... ти кажи - усмихна се Стефан.

- Нещо заговорничите.

- Ела, седни за малко.

Баща й я настани до себе си и я прегърна. Лола моментално се почувства добре. Това бяха единствените мъжки очи, които истински я обичаха. Всички останали лъжеха.

- Говорим за бъдещето ти.

- А то е светло като комунизма - саркастично се захили Лола.

Анастасия и Стефан се спогледаха. Баба й нежно отмести кичур от лицето на внучката си.

- Внимавай, Лола, самочувствието ти ще ти донесе неприятности. Бъди по-скромна, и без това те мразят заради майка ти, завиждат ти за всичко.

- Знам - тези напомняния й бяха изключително досадни. Беше свикнала със завистта и лицемерието. Приятелките й се опитваха да вземат гаджетата й, дрехите й, живота й, на осемнайсет години нямаше никакви илюзии. Това плашеше Анастасия, не искаше да го признае пред себе си, но внучката й беше загрубяла.

Нежното момиченце беше отстъпило място на младо момиче, което беше напълно наясно с мотивациите на хората около нея, както и с въздействието си върху тях.

- Не се дръж толкова пренебрежително, нито така открито, това чувство за хумор си го държим само за вкъщи, дори и пред майка ти е по-добре да не говориш така.

Лола ги погледна изпитателно.

- Случило ли се е нещо?

- Не. Просто си говорим за теб. Наистина, опитай се да бъдеш по-сдържана. Дружелюбността на хората често е лицемерна. Ела да те целуна и ни остави да си продължим разговора.

Лола прегърна баща си, само с него можеше да бъде себе си, майка й винаги я караше да се чувства напрегната. Целуна ги за лека нощ и се запъти към стаята си. Стефан и Анастасия изчакаха да чуят, че затваря вратата, за да продължат разговора. Говореха толкова тихо, че едвам се чуваха един друг.

- Трябва да я махна оттук.

Пръстите на майка му несъзнателно събираха няколко трохички на покривката и медитативно ги подреждаха в триъгълник.

- Не знам, рискът е огромен. Но няма да те спирам.

- Ще видим.

Стефан се пресегна през масата и хвана ръката на майка си, гледайки я в очите.

- Трябва да успея. Нямам друг избор.

Анастасия изглеждаше угрижена и без да иска, повиши глас.

- Знаеш какво ще стане. Маруся никога няма да я пусне.

Стефан сложи пръст на устата си.

- Шшт. Ще видим!

- Каквото и да става, аз съм последният човек, който ще те спре.

Анастасия разбра, че бъдещето отново беше станало плашещо неизвестно, а сигурността, в която бяха живели досега, беше напълно илюзорна.

- Част 5 -

46.

Близостта между Маруся и Орлин Колев не беше тайна за никого. Често обядваха в ресторанта на „Народния театър“, където Антикаджиев посрещаше министъра раболепно. Маруся знаеше въздействието си върху Колев и не го криеше дори пред хора. Властта й над него я беше направила безцеремонна и надменна. Колегите й в министерството се страхуваха от нея и я мразеха. Подмазваха й се лицемерно, а зад гърба й ожесточено я плюеха, ненавиждаха елегантните й костюми, високите токчета, походката й на кралица на министерството.

Беше дошла в кабинета на Колев, за да го вземе за обичайния обяд при Антикаджиев, но изглежда, че той не бързаше, и тя седна да го изчака на дивана.

- Как е семейството?

Въпросът му я изненада.

- Добре, нормално. Всеки си гледа работата.

- Как е малката?

- Малката е вече май твърде голяма. Разминаваме се из къщи, все се кипри пред огледалото, нали ще става актриса.

Колев стана от бюрото, Маруся понечи да се изправи, мислейки, че ще тръгват, но той й даде знак да седне. Тя се напрегна, нещо не беше наред. Министърът седна до нея и се отпусна изморено назад.

- Понякога ми се иска да се махна и да замина някъде далече, в някоя лъскава вражеска държава.

Погледите им се срещнаха, той надушваше страха като животно и моментално го регистрира в очите й. Тялото й се опъна под ръката му, която небрежно се отпусна на коляното й.

- Ти би ли дошла с мен?

Огромният му кабинет внезапно се смали като кибритена кутийка. Маруся усети, че започва да не й достига въздухът. Положи огромно усилие да се овладее и начервената й във вишневочервено красива уста се разтегна в най-чаровната и закачлива усмивка, на която беше способна.

- С вас винаги и навсякъде, другарю Колев. Къде ще ходим?

Колев се разсмя развеселен, премести се съвсем близо до нея и преметна ръка през рамото й, а тя закачливо облегна ръка на коляното му.

- Къде искаш?

Разбираше, че ходи по тънък лед и че този разговор не беше случаен, но не знаеше накъде всъщност водеше. Всичко трябваше да бъде обръщано на майтап, това беше единствената правилна тактика.

- Какво ще кажете да посетим братска Монголия, много ми се живее в юрта. Нали съм прабългарка.

Смолисточерните й коси лежаха разпилени по гърба и раменете й и Колев взе един кичур и започна да го навива нежно на пръста си.

- Каква коса... Наистина си прабългарка, тези скули.

Безцеремонно обърна лицето й към себе си и я целуна в устата. Маруся се отпусна в ръцете му, той разкопча бялата й риза, под която се показа бял дантелен сутиен, и той изведнъж спря загледан в гърдите й.

- Мъжът ти е щастливец, знаеш ли? И не те заслужава. Бельото ти е великолепно, Франция много добре ти се отрази.

Бръкна под сутиена, поигра си със зърното на гърдата й, гледайки полуотворената й уста и облегнатата й в наслада глава. „Престорена, най-вероятно...“, помисли си Колев. Ръката му се измъкна от сутиена й и се завря под полата й. Хвана я за косата, отново обърна главата й господарски към себе си и заби език в устата й. Пръстите му проникнаха във вагината й.

- Влажна е, харесва ме.

Маруся протегна ръка към панталона му, той я взе рязко и я отмести.

- Няма нужда, мила... Отпусни се.

Стана й ясно, че ще трябва да симулира оргазъм. Беше добра актриса, премрежи очи, остави пръстите му да масажират глупаво клитора й, учести дишането си все повече, изви гръб, впи устни в неговите и изпусна звук на върховна наслада. Нямаше как да не повярва, оргазмът й беше красив и убедителен. Колев я сграбчи с цялата си ръка и се втренчи в лицето й.

- Ти наистина си падаш по мен, а...

Само тя го караше да забрави за мекотата на члена му, беше я задоволил и това беше най-важното.

- Падам си... Ти ме караш да се чувствам красива.

Маруся отвори очи и се усмихна блажено. Нямаше как да не й повярва. Беше перфектна актриса. Той извади ръка от полата й, облиза пръстите си, седна наведен напред, оправи косата си и запали цигара.

- Вкусна си... Мъжът ти кара ли те да се чувстваш така?

Въпросът беше зададен, без да я гледа, Маруся спря да се закопчава, уви ръце около врата му и зарови нос в косата на тила му. Миришеше на пот, не на парфюм като Стефан.

- Не. Отдавна не ме е карал да се чувствам така. Само ти...

- Седни до мен. Трябва да говорим.

Гласът му беше станал суров, тя махна ръце от него, изправи се да опъне полата си и седна обратно с изправен като на отличничка гръб.

- Слушам.

- Шефът на съпруга ти иска да го включи в командировка в Западна Германия на оглед на атомна електроцентрала. Искаме в България да се построи същата.

- Не ми е казвал нищо. Ние почти не си говорим.

Колев й повярва, наистина изглеждаше изненадана. Преди да зададе следващия си въпрос, впи тежък поглед в очите й.

- Ще го пуснем, защо не... Ти как мислиш, ще се върне ли?

Маруся се размърда нервно, този въпрос дойде напълно неочаквано.

- Естествено, че ще се върне! Имаме дете, той обожава дъщеря ни... Орлине... другарю Колев, Стефан може да е от лош произход, но никога няма да направи такова нещо на семейството си, гарантирам за него!

- Недей толкова бързо да гарантираш.

- Ще говоря с него!

Думите му се стоварваха върху нея като удари с чук.

- Нищо няма да говориш. Този разговор не се е случил. Ти нищо не знаеш. Съветът ми е да се разведеш, преди да е станало късно, не можеш да подлагаш на риск кариерата си, а и бъдещето на дъщеря ти. Той й влияе зле. Имам данни за това.

Последното му изречение увисна в тежката пауза, която последва. Маруся трескаво мислеше, трябваше да каже нещо, да намери верния отговор, а знаеше, че друг правилен отговор, освен да се съгласи на развод, няма.

- Знам... правя всичко възможно...

- Не е достатъчно - остро я прекъсна министърът, изправи се, погледна часовника си, после Маруся, която го гледаше уплашено. Страхът й го разнежи, хвана я за брадичката и отново заби език в устата й.

- Ти си умно момиче, вярвам в теб.

Маруся взе чантата си и тръгна да излиза. Обърна се на вратата.

- Днес няма да обядваме заедно, така ли?

- Не, зает съм.

- Няма да те разочаровам, обещавам.

Колев й се усмихна сърдечно.

- Знам.

Секретарката прикри злобата си с мазна усмивка. Маруся застана в коридора пред кабинета, огледа се, нямаше никой. Пое дълбоко дъх. Никой не биваше да забележи нищо, всичко щеше да бъде наред.

47.

Лагерът на ВИТИЗ се намираше в село Кривина, Разградско, до поля с домати, които бъдещите актьори, режисьори, оператори, кинокритици и театроведи трябваше да берат и слагат в щайги, изпълнявайки дневна норма. Нормата беше такава, че почти никой не я изпълняваше. Живееха в бараки с по петнайсетина легла във всяка, тоалетните бяха външни, както и душовете. Никой реално не работеше, всеки се чудеше как да кръшне, по стара соц традиция работеха само най-глупавите. Важното беше, че имаше бар, в който имаше всякакъв алкохол на добри цени, както и яка западна музика. До бара имаше барака, в която никой не беше настанен, цялата пълна с неизползвани дюшеци - наричаха я „ебалнята“. Понеже не беше удобно да се чукаш пред всички в обща стая, ебалнята вършеше чудесна работа. Разпределението кой с кого ще се чука се случи още в първите дни. Лола обичаше да сяда на бара след „работа“, т.е. след като беше сложила двайсет домата в щайга и се беше покрила от комсомолския ръководител на бригадата. На пръв поглед комсомолецът изглеждаше страхотен натегач, но впоследствие се оказа, че не го интересуваше нищо друго, освен да чука една от новоприетите артистки, която пък веднага се уреди да спи с „властта“. Всички масово се правеха на луди, никой не го интересуваше нищо друго, освен секс и алкохол. Вечер ставаха бесни терени с танци и неочаквани посещения на ебалнята.

Както си седеше на бара, до Лола седна непознат неин колега, очевидно доста по-възрастен, с когото само се погледнаха в очите и се разбраха къде да се срещнат. Очите му бяха огромни и сини, косата кестенява, права и гъста, гледаше я с любимия й нагъл, много мъжки поглед. По навик Лола беше развила вкус към нагли мъже.

Започнаха да пият, изпиха по няколко водки и той тръгна към ебалнята, а след десетина минути, за да не се усетят околните, тя го последва. Огледа се, преди да влезе, нямаше никой, само Гошо я чакаше вътре. Награбиха се на секундата и започнаха да се въргалят върху купчините от дюшеци. Никой не се и сещаше за чаршафи и подобни луксове. Нагонът беше над удобства и хигиена, над всичко. Сексът с Гошо беше толкова възбуждащ, че в момента, в който двамата се засечаха на плаца или около бара, само се поглеждаха и без дума да кажат, отиваха в ебалнята. През време на цялата бригада, докато Лола не се влюби в един красавец от втори курс Кинорежисура, не си казаха нито дума, не се интересуваха от друго, освен да си го сложат.

С напредването на времето скуката и изолацията в лагера, в който нямаше нито телевизия, нито пък беше близо до град, започнаха да влияят върху отношенията между бъдещите артисти. Изпиха всичкия алкохол и трябваше една вечер да бъдат на сух режим, докато не доставят нов. Най-големите герои намериха отнякъде парфюм „Тройной“ и като истински фенове на руската култура изпиха няколко шишета. Не че нямаше чаши, но понеже бяха артисти, свалиха абажура на спалнята си, изляха всичко в него и пиха от там. На следващата сутрин целият лагер смърдеше нетърпимо на гнусен руски одеколон. Доматите презряваха и гниеха в лехите, докато бъдещият артистичен елит на България беше зает основно да нанася материални щети.

Първокурсниците бяха разделени от големите, които бяха в друг лагер, разположен на десетина километра. Една вечер големите дойдоха да гостуват на малките и тогава Лола си падна по Калин, красив мургав кинорежисьор с коса до раменете, който пушеше като комин и псуваше като каруцар, но имаше тяло на бог, достойно за тялото на богиня като Лола. Скъсаха се от секс в ебалнята и от тази нощ искаха да са неразделни, но той трябваше да се прибере в своя лагер. Беше син на известен актьор, изключително чаровен и харесван от всички, и можеше да си позволи да не се съобразява с комсомолските шефове, изпратени да пазят витизчиите от самите себе си. Освен това шефовете бяха твърде заети да чукат артистки, за да се занимават с глупости като норми и отсъствия.

Калин се чупи от своята бригада и остана в лагера на Лола цели три дни, през които те не излязоха от ебалнята. Не се къпеха, не ядяха, не говореха. На третия ден излязоха оттам със сплъстени коси, отслабнали физически и умствено и напълно подивели от чукане. Лошото беше, че Калин трябваше да си ходи.

Наближаваше последният ден от бригадата и трябваше да се видят още веднъж, преди да се приберат в София. Последният купон в лагера на Лола завърши с изнасяне на легла и гардероби на плаца, където по принцип трябваше да се строяват и да демонстрират дисциплина. Строяването завършваше с масов бурен кикот, защото редиците бяха очебийно разхайтени и неспособни да направят права линия. Гледката на сутринта беше сюрреалистичиа. Никой не беше станал да отиде на полето, доматите отидоха по дяволите, а в импровизираната стая на плаца под късното сутрешно слънце спяха мъртвопияни няколко колеги на Лола.

Тя си облече една относително по-чиста блуза и реши да тръгне към другия лагер, въпреки че нямаше пари, нито превоз. Излезе на пътя и замаха на минаващите коли да я вземат на стоп. Веднага спря зелена лада. Шофираше млад мъж, който огледа дългите крака на Лола във вносни дънки, гърдите й, нескрити от сутиен под хипарската блуза, и си направи разни много погрешни сметки. А и Лола сбърка да му каже, че е от ВИТИЗ и ще става актриса. За Митко от Разград това беше като признание, че е проститутка. На секундата й съобщи, че трябва да се отбие до града да вземе нещо. Лола не бързаше, важното беше да стигнат до лагера на Калин. Времето беше страхотно, пътят потънал в лятна мараня, всичко цъфтеше от живот.

В Разград Митко изтича донякъде и като се върна, демонстративно мушна две пачки с пари в жабката срещу Лола. Обясни й, че работи за Завода за антибиотици и трябва още една малка спирчица и продължават. При следващата спирчица Лола отвори жабката и щипна пет лева от пачката. Беше си кражба, но нямаше и стотинка, беше изхарчила всичките си пари за бригадата, а Митко изглеждаше богат. Излязоха от града и тръгнаха отново към лагера на големите. Обаче Митко изведнъж обяви, че трябва да се отбият за малко и на още едно място, прекрасна ловна хижа, където е управител негов приятел. Лола има ли нещо против? Лола не беше във възторг, но се съгласи. Отбиха в малко пътче в пущинака, което ги заведе до сграда, пред която спряха. Митко излезе от колата, извика два пъти „Димо, Димо“ и се върна обратно вътре. На Лола й стана ясно, че няма никакъв Димо, а тук я чакаше нещо неприятно. Краката й се разтрепериха, но запази самообладание. Митко влезе обратно в колата, погледна я с трескав поглед и каза:

- Само веднъж, моля те, ето, вземи си колкото искаш пари! - И отвори жабката.

Краката на Лола се разтрепериха от страх, но го погледна за секунда и веднага отмести поглед, загледана напред с най-студената физиономия, на която беше способна, докато произнасяше лъжи.

- Само да си ме докоснал, ще имаш проблеми. Баща ми е генерал.

Настана кратко мълчание, Митко пребледня, устата му пресъхна и преглътна мъчително, минавайки рязко на „ви“. Чак й дожаля за него.

- Моля ви, извинете! Наистина извинете... Сега да не си помислите нещо лошо за хората от Разградски окръг!

Изглеждаше отчаян, а Лола се успокои, че няма да бъде изнасилена. Само повдигна брадичка и посочи пътя.

- Няма. Карай.

Продължиха в пълно мълчание, а тя съжали, че не го беше глобила с повече пари. Заслужаваше, гадината мръсна, да му вземе цялата пачка, но нищо, поне не я пипна с пръст.

Когато пристигна в другия лагер, първото нещо, което видя, й се стори Странно. В залата, която служеше за бар, дискотека и комсомолски събрания едновременно, нямаше никого и цялата беше покрита с трески от недочупени столове и маси. Все едно, че беше минал смерч. Последната вечер на големите витизчии беше минала в тежко пиянство, завършило с унищожението на цялата материална база на залата. Не бяха оставили нищо неразпарчетосано. Лола и Калин се намериха, награбиха се и се изчукаха, преди да тръгнат за София. И тя не мислеше нищо лошо за хората от Разградски окръг, не мислеше изобщо, беше забравила за родителите си, раните си и мрака в къщи. В главата й имаше само секс и възбуда от предстоящото й следване във ВИТИЗ.

В София обаче не я чакаше нищо весело.

48.

Няколко нощи подред след срещата с министъра Маруся не мигна. Беше й ясно, че трябва да вземе решение, всъщност решението беше взето вместо нея. Орлин Колев не беше влюбен в нея, това беше повече от любов, той искаше да я притежава. Внезапната яснота на ситуацията развърза ръцете й по отношение на Стефан. Това, че не й беше споделил, че ще заминава в командировка на Запад, говореше много. Отдалечаването явно беше окончателно. Отдавна бяха престанали да споделят не само проблемите си, но и леглото. Апартаментът, който бяха получили благодарение на баща й, беше достатъчно голям и той се беше пренесъл да спи в кабинета си. В началото гледаха сутрин да станат преди Лола, за да не я тревожат, но тя бързо се усети. Прие го изненадващо спокойно, само един ден отбеляза иронично, че явно вече са стигнали нивото на английски аристократи, които задължително спят в отделни стаи. И двамата замълчаха, нямаха какво да кажат. Лола си мислеше, че ги разбира - опитът й с мъжете й показваше, че сексът е вълнуващ само в началото на една връзка, след което се превръща в навик. Нещо като ходенето до тоалетната, миенето на зъби, храненето. Изглежда, Маркс беше прав, че бракът е легализирана проституция.

Лола наблюдаваше майка си като муха под микроскоп и това, което виждаше, все повече не й харесваше. Тя беше една от най-красивите жени в София и нямаше причина да не е и една от най-щастливите, но Лола бързо разбра, че красотата няма нищо общо с щастието. Собственият й опит го потвърждаваше. Нямаше мъж, който да не можеше да притежава, ходеше по улиците като кралица, мъжете се въртяха около нея и всеки искаше да я има, а душата й беше като бездънен кладенец. Колкото повече гледаше в него, толкова повече отражението й не показваше нищо друго освен нея самата - разкривена, разклатена, тъмна и далечна на самата себе си. Единствената свобода, която имаше, беше свободата да разполага с тялото си. Всичко друго беше подчинено на някакъв подмолен, негласен страх, който тя ненавиждаше.

Маруся нямаше идея какво става в главата на дъщеря й, за нея беше важно да изглеждат добре в очите на хората и тя правеше всичко, което се налагаше, за да спази това изискване. Съпругът й беше елегантен и красив като манекен, нищо, че беше от вражеско семейство. Лола беше облечена по последна мода, щеше да стане актриса. Би предпочела, разбира се, да се беше насочила към някоя сериозна професия, но пък благодарение на красотата и интелекта й щеше да си намери подходящ за статута им мъж, който щеше да компенсира липсите. Маруся изобщо не разбираше, че Лола не беше способна да се впише в никакви сценарии, пиеси или стратегии за каквото и да било.

Неочаквано и за нея самата, напоследък Лола искаше да има свое семейство. Мечтаеше да се омъжи за някой много добър, много красив и с добро положение, т.е. да е по възможност известен актьор, журналист, писател, някакъв играч в обществото. Това желание беше породено от суета, но и от празнотата в нея. То трябваше да замести нещастието в дома й с евентуално щастие в създадено от Лола хипотетично лъскаво семейство. Абортът по странен начин я беше отключил към желанието да има деца, дори мечтаеше поне за две. Майка й беше убедена, че Лола ще се справи отлично с живота, така както самата тя се беше справила. В края на краищата, това изискваше положението им в обществото, което растеше в пряка зависимост от хорската завист и омраза.

Когато Лола се прибра от бригада, Маруся беше готова да й каже, че ще поиска развод от баща й. Разговорът трябваше да е мил, сърдечен, топъл, Лола трябваше да разбере, че така е най-добре не само за майка й, но и за нея самата. Стефан я беше разочаровал дълбоко с нежеланието си да разбере изискванията на кариерата й, които всъщност бяха много повече от лична кариера, те бяха изисквания на развитото социалистическо общество. Вече не понасяше непрекъснатото му потиснато недоволство от живота в България, дразнеше се от мълчанието му, не понасяше сарказма му към всичко хубаво и добро, което се случваше в държавата. Маруся вярваше, че доброто беше много и беше очевидно. Нямаше избор, трябваше да му каже, че иска развод сега, преди Лола да се е прибрала.

Пое си дълбоко дъх и отиде в кухнята, където Стефан четеше вестник и пиеше сутрешното си кафе. Маруся изглеждаше фантастично, няколко дни беше спряла да пие, за да си избистри мислите, и мургавата й кожа светеше, очите й бяха лъскави, напрежението й се отразяваше прекрасно. Той обаче изобщо не я забеляза.

- Аз ще отида да взема Лола от автогарата.

Стефан не отговори, все така зачетен във вестника. Маруся постърча няколко секунди загледана в него и й стана мъчно. Беше добър човек и беше страшно тъжно, че любовта им си беше отишла. Дългите му крака бяха елегантно скръстени, посребрялата му коса го правеше още по-привлекателен, сините му очи гледаха студено-тъжно, като очите на Ален Делон. Всичките й колежки й завиждаха, такива мъже нямаше в България, само тя беше успяла да го намери. Или той нея. Просто се бяха намерили, за да се загубят деветнайсет години по-късно. А бяха толкова красиви, млади, пълни с надежда, оптимизъм и любов. Така вярваха в любовта си, бяха сигурни, че ще е вечна. Внезапно очите на Маруся се насълзиха, а тя не искаше да плаче. Стефан учудено вдигна поглед към нея.

- Добре, щом искаш. Аз мога да отида, ако си заета. Защо стърчиш, седни да закусиш.

Краката на Маруся омекнаха и тя се свлече на фотьойла срещу него. Сълзите потекоха по лицето й. Стефан стана обезпокоен, седна на облегалката на фотьойла и преметна ръка през рамото й.

- Какво ти е, Мери? Защо плачеш?

Тя поклати глава, без да казва нищо, само го погледна виновно.

- Нещо случило ли се е?

- Да... Трябва да се разведем.

Стефан махна ръката си от рамото й и стана. Не изглеждаше изненадан.

- Ясно. Да, права си, трябва да се разведем.

Този кротко поднесен отговор неочаквано за самата нея я раздразни. Прекалено лесно се съгласи. Знаеше, че той е човек, който взима винаги интелигентни решения, без излишни емоции, и все пак я заболя. Трябваше да се бори за нея, а той просто каза, че е права.

- Значи и ти така мислиш.

- Изглеждаш ми разочарована. Защо? Това е твое желание, не мое.

- Няма значение. Значи си съгласен и няма да пречиш?

Маруся избърса очите си, стисна зъби и стана. Стефан се разсмя саркастично.

- А ти какво очакваше, да се хвърля да те спирам ли? Нещата между нас не вървят отдавна, Лола вече е голяма, по-добре е всеки да потърси щастието си другаде.

Взе вестника от масата и го затвори внимателно под изпитателния поглед на жена си.

- Затова ли не ми каза за командировката ти в Западна Германия? Защото имаш намерение да търсиш щастието си другаде?

Стефан се закова на вратата, погледна я лошо.

- Виждам, че си добре информирана. Мисля, че законът се промени и вече не е нужно да се търси вина в единия от съпрузите, така че можем да го направим по взаимно съгласие. Ще проверя и ще ти кажа. И аз ще говоря пръв с Лола, надявам се, че ще ми позволиш, при положение че идеята е твоя.

Преди да може да му отговори, Стефан вече беше излязъл от хола. Маруся се огледа и осъзна, че не иска да прекара повече и ден в това отвратително старо жилище. Отдавна искаше да се преместят в някой от прекрасните нови блокове до гората, в които министърът щеше да й уреди апартамент. Но Стефан и Анастасия настояваха да живеят в центъра, в мрака на гигантските тавани, обградени от старинни мебели, които Маруся не харесваше, но търпеше заради тях, защото привързаността към старото беше единствената им връзка с предишния им живот. А Стефан се беше отнесъл така студено с нея. Да, Орлин беше изключително добър да й каже какво става в собствения й дом. Явно наистина държеше на нея. Колкото по-бързо се приключеше със Стефан, толкова по-добре.

49.

Лола ровеше в чинията си с кюфтета и плачеше. Баща й я беше завел да вечерят в "Чехите", където сервитьорите го познаваха и не се налагаше да чака поръчките си с часове, както в останалите ресторанти. Навсякъде и всичко ставаше само с познанства. Киро се опита да се пошегува с Лола, за да й оправи настроението, но Стефан го отпрати с ръка.

- Миличка, не плачи... Понякога така се случва. Няма да спрем да те обичаме.

Чудеше се какво да й каже, беше му страшно тежко да я гледа как страда. Лола рязко стана от стола и излезе тичешком от ресторанта. Стефан скочи след нея, извика на Киро, че ще плати по-късно, и я настигна в двора. Прегърна я и я остави да ридае в прегръдките му. Галеше я по главата и не искаше да я пусне. Нямаше нищо по-скъпо от любимото му дете.

- Поплачи си... И това ще мине, повярвай ми.

- Не, няма! Няма да мине! - извика тя през сълзи.

Той се засмя, но сърцето му се сви. Знаеше колко чувствителна е дъщеря му и че студенината и безразличието бяха само защитна реакция.

- Повярвай ми, ще мине. Страшно съжалявам, че така стана. Никой не се жени, за да се развежда, но майка ти не иска вече да сме заедно.

Лола се отдръпна от него, избърса сълзите си, лицето й се опъна от злоба към Маруся.

- Майка ми...

Стефан я прекъсна:

- Не казвай неща, за които ще съжаляваш. Майка ти има право да иска да има любов в живота си. Ние не се обичаме. Ела сега да се разходим да се поуспокоиш.

Тръгнаха бавно през Парка на съветската армия. Стефан я беше прегърнал през рамото и хората се заглеждаха след тях, бяха красиви заедно.

- Прав си. По-добре е да се разведете, аз знам отдавна, че не се обичате.

- Знам, че знаеш. Всичко ще бъде наред, повярвай ми. Аз имам планове за бъдещето ни и то ще е много по-хубаво и свободно, обещавам ти!

Лола рязко спря и се хвърли на врата му.

- Обичам те, татко!

- И аз те обичам, Лола! И защото те обичам, някой ден ще се разхождаме отново в красиви френски, немски или английски паркове, където няма да има паметници на съветската армия. Знаеш ли, че това място преди е било Княжеският парк?

Тя поклати глава отрицателно.

- Паркът е поръчан от княз Батенберг още през хиляда осемстотин осемдесет и втора година и е бил първо зеленчукова градина, после става ботаническа градина, а Фердинанд поръчва на австрийски ландшафт архитекти да направят алпинеум и да оформят алеите. Цар Борис пък построява царска детска градина с лабиринт, басейн и летен и детски театър. Всичко това престава да съществува през хиляда деветстотин петдесет и четвърта година, когато построяват тази гадост.

- Но нали са ни освободили от фашистите, трябва да има паметник!

Баща й въздъхна. Пропагандата си беше казала думата.

- Така е, освободиха ни, но ни донесоха терор и тотална липса на свобода. Лола, има и нещо друго, което трябва да ти кажа, но то е хубаво!

- Казвай! - дъщеря му го погледна с надежда. Трябваше да има и добри новини.

- Дадоха ми виза за командировка в Мюнхен, отивам на обмен на опит за един голям проект, който има аналог в Западна Германия.

- Страхотно! Браво, тате, блазе ти! За колко време?

Стефан преглътна нервно, преди да отговори.

- Една седмица.

- Ще ми донесеш ли дънки „Levi’s“? Старите се изтъркаха и имам дупка на дупето.

- Разбира се, че ще ти донеса! А така, искам да си усмихната и да не забравяш, че каквото и да става, никога няма да те оставя! Нали никога няма да го забравиш?

Лола го погледна леко изненадано.

- Е, какво да става, развеждате се, голяма работа. Тъкмо ще мога да ходя на гости при майка ми и ще имам две къщи. Защото аз оставам с теб, ако не си разбрал.

Погледна го твърдо в очите.

- Майка ти иска да живееш при нея.

- Не. Няма да стане. При теб.

- Ще стане скандал, майка ти е... децата остават при майките си, много ще се разстрои.

И Лола ревна отново с всичка сила.

- Не! Не! Не! Няма да отида при нея, ясно ли ти е?

Той отново я прегърна.

- Стига рева. Добре, ще го уредим. Само не плачи, моля те.

Продължиха разходката си из София бавно и почти щастливи. Всъщност и двамата не се бяха чувствали така щастливи заедно от много дълго време.

50.

След като се прибраха, Лола завари на леглото си подарък от майка си - нова индийска блуза с разноцветни бродирани цветя.

„Подмазва се... Няма да й мине номерът“, помисли си ядно Лола.

Обаче облече блузата веднага и се огледа. Не приличаше на българка, а още по-малко на момиче от социалистическото общество. Колко хубаво щеше да е, ако не се бяха върнали от Париж. Майка й влезе усмихната и я извади от мислите й.

- Харесва ли ти? Нали е страхотна? Една колежка ми я продаде. Като я видях, веднага реших, че е за теб.

Маруся понечи да я прегърне, но Лола я отблъсна студено.

- Няма да дойда да живея с теб, ако ще и цял гардероб с вносни дрехи да ми подариш.

Изречението беше толкова изненадващо и категорично, че на Маруся й бяха нужни няколко секунди, за да се осъзнае и да не покаже, че е ядосана.

- Това ще го обсъдим тримата. И с баба ти, разбира се.

Лола се разкрещя. Не можеше да понася майка си, тя беше виновна за всичко, Станислав й беше казал.

- Не, няма да го обсъдим тримата, защото аз съм решила и ти няма да ми казваш къде ще живея, ясно ли ти е?

- Окей, ще бъде както искаш, само, моля те, не ми викай. Не заслужавам такова отношение.

- Напротив! Заслужаваш! - троснато отговори Лола, обърна се към огледалото и започна да се гримира. - Сега, моля те, остави ме да се гримирам, закъснявам.

Лоши пламъчета се появиха и в очите на Маруся.

- Ако ще ми държиш такъв тон, никъде няма да излезеш. Не те ли е срам, Лола?! Я се погледни как си облечена, кой има дрехи като твоите, виж се къде учиш, да не мислиш, че те приеха само защото си много талантлива, а? Всичко е благодарение на мен и връзките ми! Ако трябваше да разчиташ на баща си, можеше и да не ти разрешат да учиш висше, щеше да ходиш в парцалите, които продават за народа по магазините! Щеше да видиш Париж друг път! Заслужавала съм... Ти заслужаваш да ти взема всичко и да те видя тогава. Пикла!

По време на целия монолог на майка й Лола беше запазила самообладание и не беше спряла да се гримира. Сложи си червило в лилав металик, какъвто се носеше в момента, огледа се за последно и се обърна към Маруся. Знаеше, че изглежда желязна, а душата й трепереше от гняв и мъка, но не искаше да се издаде пред нея. Искаше да я нарани максимално, да я накара да се чувства свръхвиновна, лоша, отвратителна.

- Знам за любовника ти. Изобщо не ме е страх от теб, защото ти си една лъжкиня. И не искам да те виждам повече, след като се разведете.

- Моля?! - Маруся я погледна изумено. - Лола, какво говориш, какъв любовник? Това не е вярно, кой ти каза?

Лола грабна чантата си и цигарите и се опита да мине покрай майка си, но Маруся я сграбчи за ръката. Беше страшно ядосана.

- Забранявам ти да излизаш! Искам да знам кой ти говори тези глупости!

- Бе я си гледай работата! Вече съм пълнолетна и не можеш нищо да ми забраняваш! - измъкна ръката си, погледна майка си победоносно. - Министърът, нали?!

Маруся й заши страхотен шамар, от който Лола залитна назад, подхлъзна се на излъскания паркет на стаята и падна. Разрида се от безсилие, опитвайки се да се изправи. Майка й я гледаше студено отгоре. Ръката й се беше отпечатала на лицето на Лола.

- Мразя те! - изкрещя Лола и избяга.

Маруся седна на леглото на дъщеря си и стисна зъби, опитвайки се да убеди сама себе си, че когато хората се развеждат, такива неща се случват. Знаеше, че е виновна, но нямаше да си го признае. Никой нямаше полза от признанието й. То само щеше да доразруши всичко. Явно трябваше да се бори за дъщеря си, а досега не беше водила битка, която да не е спечелила.

Лола тръгна по улиците като луда, без да знае къде отива. Влезе в гастронома на „Славейков“ и си купи бутилка водка. Влезе в първия вход, отвори бутилката и пи на екс, докато не й излязоха сълзи в очите. Отиде на лекции мъртвопияна, оставиха я да спи в една празна репетиционна. По-късно се обади на едно момче, което отдавна си падаше по нея, отиде в апартамента му и без да му каже дума, го изчука. След което дълго плака, а той не знаеше какво да прави с нея. Виждаше я за втори път в живота си. Беше едновременно опасна и беззащитна и я харесваше, но нещо не беше наред. Каза й, че може да остане да спи у тях тази нощ, но утре сутрин рано трябва да ходи на лекции и може да я закара където пожелае. Лола беше съгласна на всичко само и само да не се прибира вкъщи.

На следващия ден никой от родителите й не беше изненадан, нито ядосан от случилото се. Маруся не показа с нищо, че е сърдита на дъщеря си. Само Анастасия гледаше тревожно внучката си. Нещо в любимото й дете се беше счупило, дано да беше поправимо.

He смееше да се обади, защото не искаше да дразни снаха си, само наблюдаваше разрухата в семейството с чувството за наближаваща още по-голяма беда.

51.

В дома на Стефан Карамихов настъпиха тягостни дни, изпълнени с горчиво мълчание и разминавания с наведена глава по мрачните коридори на апартамента. Цареше атмосфера на разпад. Лола не говореше на майка си, гледаше да не се прибира, присъстваше формално на лекции, умът й беше винаги другаде, в някакво безнадеждно пространство, в което не можеше да различи бъдещето си. Опитваше се да си представи живота си след година, след две, след три и не успяваше. Там нямаше нищо. Това нищо я плашеше, сърцето й беше свито, смалено, напълно самотно. Колегите й имаха амбиции да станат известни актьори, звезди и се бореха за мечтите си, а тя не знаеше защо прави това, което прави, какъв е смисълът му, когато всичко е лъжа. Не можеше да сподели мислите си с никой, защото, така или иначе, никой от колегите й не й беше приятел. За последен път се беше чувствала истински щастлива и спокойна в България, преди да заминат за Франция, когато родителите й се обичаха, когато беше все още дете и всичко й изглеждаше идеално, без да знае какво е политика на секса, нито какво изобщо е политика, без да подозира, че светът всъщност беше разделен на истина и лъжа и лъжата често беше по-силна от истината. Без да бъде предавана от приятелките си. Без да знае какво е да обичаш и да разбият сърцето ти. Това беше времето, преди да загрубее, плащайки висока цена за оцеляването си в един измамен свят, който съществуваше върху лъжата, че свободата е в равенството, а всъщност нямаше нито свобода, нито равенство, само подмолен страх. Навсякъде, от всичко, дори и от собствените мисли. Единствената й опора, единственото нещо, което й даваше чувство за сигурност, бяха родителите й, които се оказаха неспособни да запазят и себе си, и нея.

Нямаше никой и нищо друго, на което да разчита. Знаеше, че омразата към нея заради майка й беше по-голяма от всяка илюзия за приятелство. Да, имаше няколко приятелки, но пропастта беше от нейна страна. Дълбоко в себе си знаеше, че това не е обикновен развод, а разделение на два свята, светът на баща й - преследван, гонен, елегантен и с принципи, които й харесваха, но бяха неприложими в другия свят - този на майка й, който всъщност я беше наранил дълбоко веднага след връщането им от Франция. Светът, в който се криеха книги на забранени автори и в който не можеш да казваш това, което мислиш, защото щяха да те накажат или затворят. Свят, в който владетел беше страхът. Колко по-щастливи бяха тези, които никога не бяха виждали другия свят.

Калин, гаджето на Лола от бригадата, беше силно влюбен в нея, но тя беше способна да споделя само тялото си с него. Правеше го с животинска страст в пълен сихрон с неговата, използваше любовта му егоистично, без да може да даде нищо обратно. Той имаше неблагоразумието да бъде ревнив, нещо, което тя не можеше да понася, и досадата от постоянните и неоснователни сцени на ревност надделя и Лола го напусна. Следващата й връзка беше с известен, много по-възрастен от нея актьор, по който момичетата бяха луди. Той имаше огромни, прозрачносини очи, като очите на Станислав, беше умен, хубав и известен и за момента изглеждаше като всичко, което Лола би искала да има. Говореше се, че е женен за чужденка, която изглеждаше на Лола напълно имагинерна, защото никой никога не я беше виждал. Новата любов с възрастен мъж, който знаеше как да се държи и знаеше какво иска, помогна на Лола да не мисли за проблемите в дома. Баща й обаче като че ли искаше да бъде около нея повече от всякога, което й беше леко досадно, защото тя пък искаше да е с гаджето си. Тя сподели с него, че е влюбена във Васил Тенев, че той я обича, грижи се за нея и е щастлива. Всички навсякъде го познаваха, за тях винаги имаше свободна маса в ресторантите и никога не настаняваха непознати хора на масата им. Стефан го беше гледал в няколко филма, но я предупреди, че актьорите са изключително суетни и егоцентрични. Той е възрастен мъж, трябваше да внимава. От друга страна, дъщеря му изглеждаше щастлива за пръв път.

Дойде денят на заминаването на Стефан за Германия. Маруся отиде на работа, без дори да му каже довиждане. Анастасия изглеждаше особено тревожна. Суетеше се из кухнята, поднесе любимия на Стефан кекс с маково семе. Лола никога не беше виждала ръцете на баба й да треперят и когато наливаше кафето му, както никога, Анастасия го разля на покривката. Изведнъж се разплака. Лола се напрегна, беше малко странно, но си обясни нервността на баба си с това, че Стефан за пръв път го пускаха да пътува на Запад сам, без Маруся, и знаеше какво означава това и за двамата. Куфарът на баща й чакаше в антрето, станаха да го изпратят, той прегърна силно Лола, докато майка му чакаше с чаша вода да полее пред него, за да му върви.

- Миличка, бъди силна и умна... татко винаги ще те обича каквото и да става, където и да се намира... Нали няма да забравиш?

Държеше я за раменете и я гледаше така настоятелно в очите, че и Лола се притесни.

- И аз те обичам до небето, но... защо толкова тържествено, все пак отиваш само за седмица.

Стефан се засмя и я целуна по челото.

- Аз да си кажа... Обещавам ти, че ни чакат само хубави неща! Сега трябва да тръгвам, че ще си изпусна самолета!

Анастасия лисна чашата с вода, той тръгна и тя стоя на вратата, заслушана в стъпките му, докато не чу как хлопва входната врата. Върна се в кухнята, двете с Лола се спогледаха, баба й изглеждаше ужасно тъжна. Лола я прегърна.

- Няма да ти е мъчно, бабо, докато се усетим, и седмицата ще е минала.

Така и стана. Седмицата мина необичайно бързо.

52.

Докато Стефан го нямаше, Маруся се опита да стопи леда между себе си и дъщеря си. Лола се принуди да отиде на вечеря с майка си в любимия й клуб на Народния театър. Вечният Антикаджиев се скъса да им прави комплименти, напълно заслужени, защото майка и дъщеря бяха рядко красиви по съвършено различен начин. Седнаха на кръглата маса на директора на Народния театър, която беше винаги запазена за важни гости и от която се виждаше целият ресторант. Лола беше вечеряла там няколко пъти с Васил, видя няколко колежки от последния курс, които вечеряха с известен режисьор, явно надявайки се на разпределение в новата му постановка. Не можеше да си представи, че някога ще спи с режисьор, за да получи роля, а изглежда, това беше нещо съвсем нормално в тези среди.

Маруся веднага си поръча голямо уиски и Лола последва примера й. Майка й явно беше щастлива, че двете са заедно, чувството за вина към Стефан беше изчезнало с неговото заминаване за Германия. Имаше нужда от време насаме с дъщеря си, за да се опита да я убеди да остане да живее при нея.

- Наздраве, миличко! Толкова ми е хубаво, че сме заедно!

Лола се усмихна леко презрително.

- Наздраве, мамо, и на мен ми е хубаво. Само дето не мога да понасям начина, по който всички ни гледат.

- Каква актриса ще ставаш, щом те смущават хорските погледи?

- Нищо не разбираш - измърмори Лола и отпи яка глътка от питието си - трябваше да се напие, за да издържи цяла вечер.

- Добре, само ти разбираш. Слушай сега. От министерството ми дават прекрасен, голям апартамент, сто и шейсет квадрата, точно до Парка на свободата. Блокът е току-що завършен, прекрасен, чисто нов, с хубав мокет.

- Мокетът е просташко нещо.

Маруся стисна зъби, през дъщеря й говореше Анастасия.

- Можем да го махнем, ако не ни харесва, отдолу има паркет.

- Махай каквото искаш, аз няма да живея с теб.

Лола погледна майка си студено право в очите. Маруся се пресегна и се опита да погали ръката й, но Лола я отдръпна.

- Миличко, знам колко ти е трудно, но позволи ми да те познавам. Апартаментът ми ще е толкова модерен, че повече никога няма да искаш да живееш в онази тъмна дупка.

Раменете на Лола се опънаха назад, изсмя се презрително.

- К’во, купуваш ли ме?

- Недей така... Мисля за твоето добро, как можеш да си помислиш такова нещо? Разбирам, че си гневна срещу мен, но, Лола, какво искаш от мен?! Да живея насила с баща ти ли?

- А ти какво искаш от мен, да живея насила с теб ли?!

- Не бъди жестока.

И в този момент влезе Орлин Колев с цялото си достолепие на натежал от годините и положението си мъж. Очите на актрисите засвяткаха лакомо, без да знаят, че този мъж не беше като другите. За него сексът вече нямаше значение след една много далечна нощ. Антикаджиев се хвърли да му се кланя, а Колев се запъти директно към тяхната маса.

- А, министърът... Тъкмо ще те запозная.

Лола настръхна от неприязън, виждайки как Колев целува майка й и как слага ръка свойски на кръста й.

- Орлине, това е дъщеря ми... Лили.

Той се усмихна с най-чаровната си усмивка и целуна ръка на Лола, която го гледаше с отровен поглед.

- Красива като майка си. Приятно ми е, много съм слушал за вас!

Лола само кимна, без да каже нищо, и майка й я изгледа свирепо.

- Нещо сме кисели днес.

Орлин Колев се разположи и задържа изучаващ поглед върху Лола. Едва се сдържа да не каже на глас: „Анастасия Карамихова“. Господи, каква прилика. Очите му станаха за секунди две бездни, Лола смръщи вежди, забелязвайки напрежението в погледа му. Какво искаше тоя?

Антикаджиев не спираше да дърдори, уискито на министъра дойде, той заграби с шепа колкото лед можеше да вземе, сложи го в чашата си и вдигна тост.

- Наздраве за срещата ни!

Лола обаче стана рязко от масата, погледна майка си лошо в очите и си взе чантата.

- Тази вечер пристига татко, отивам да го посрещна. Приятна вечер.

И без да дочака отговор, си тръгна. Излезе от Народния почти тичешком и застана да чака за такси на „Раковска“ и „Иван Вазов“. Преди да тръгне, баща й й беше дал часа и датата на връщане, нямаше търпение да го види.

Самолетът пристигна, всички колеги на Стефан излязоха, но баща й не се появи. Лола се уплаши. Нещо се беше случило. Доближи я мъж в черен шлифер и шапка.

- Вие ли сте дъщерята на Стефан Карамихов?

Сърцето й заби лудо от страх.

- Какво се е случило, той добре ли е?

Мъжът я изгледа студено.

- Баща ви напусна хотела вчера и повече не се върна.

- Ама как така?! Той ми даде часа и датата на полета.

- Утре сутрин в осем ще чакам вас и майка ви в Министерство на вътрешните работи, етаж трети, стая двайсет и пет.

Мъжът си тръгна. Краката на Лола се подкосиха. Баща й беше избягал.

53.

Следващите дни бяха ад. Маруся беше бясна. Министърът я беше предупредил, а тя, патката, си мислеше, че й говори срещу Стефан от ревност. Въпреки всичките й връзки и личното обаждане на Орлин Колев до министъра на вътрешните работи, Лола и Анастасия бяха викани два пъти на разпит, докато ченгетата се убедиха, че не са знаели нищо за намеренията на Стефан да не се върне в България. Лола се заключи в стаята си и не излезе две денонощия. Не можеше да спре да реве. Баща й я беше излъгал, беше я изоставил, затова така настояваше тя да не забравя, че никога няма да спре да я обича. Знаел е, че няма да се върне. В главата й беше пълна мъгла, животът й се срути като кула от карти. На третия ден излезе с дълбоки сенки под очите. Като видя баба си, пак се разплака. Анастасия я прегърна с най-силната прегръдка, на която беше способна.

- Миличко мое дете... Не бива да се тревожиш, баща ти ще намери начин да те вземе.

- Ти си знаела. Защо татко не ми каза? - тъжно прошепна Лола.

- Не, не знаех, повярвай ми, моля те! Подозирах, но баща ти не е искал да ни каже, за да не ни изложи на опасност. Моля те, изслушай ме... Трябва да ти кажа някои неща, докато майка ти не се е прибрала.

Лола се срути на стола, силите й напълно я напуснаха. Беше абсолютно сама, но нямаше да отиде да живее при майка си. Никога. Ако тя не беше напуснала баща й, той сега щеше да е тук. Анастасия я гледаше напрегнато, фините й ръце трепереха, внучката й беше всичко, което й беше останало от сина й, а тя мислеше, че може би никога повече няма да го види. Стегна се, детето не трябваше да усети страха й, то беше останало още по-само от нея. Пусна радиото високо и направи знак на Лола да говори тихо. Седна съвсем близо до нея, за да може да говори шепнешком.

- Слушай ме, Лола, понякога нещата трябва да станат истински лоши, за да започнат да се връщат към доброто. С татко ти сме преживели много по-страшни неща от това. Трябва да бъдеш много внимателна с майка ти. Знам, че в момента не можеш да я понасяш, знам и че не искаш да отидеш да живееш при нея, но тя е единственият ти шанс да можеш да видиш отново баща си. Не я настройвай с нищо, тя също е изплашена, кариерата й може да пострада, а знаеш, че за нея тя е всичко.

Лола прекъсна баба си гневно:

- Да, знам! Кариерата й е над баща ми, над мен... Не мога да я понасям!

Анастасия стисна ръката й, за да задържи гнева й да не избухне.

- Има неща, които не можем да променим, и въпреки това тя ти е майка и не бива да се съмняваш в любовта й към теб. А аз ти обещавам, абсолютно сигурна съм, че баща ти ще намери начин да се свърже с нас по най-бързия възможен начин! Дай му малко време.

- Откъде знаеш, че не му се е случило нещо лошо?

Анастасия я погледна в очите с цялата си твърдост и убедителност.

- Знам. Знам, че той е готов на всичко, за да те махне от тази държава. И двамата сме напълно наясно колко си нещастна тук.

Лола гледаше в една точка с празен поглед. Поклати мълчаливо глава.

- Майка ми никога няма да ме пусне.

Това беше страхът и на Анастасия. Лола по никакъв начин не трябваше да разбира за съмненията й, щеше да е унищожително за нея. Едва ли Маруся щеше да жертва кариерата си, за да загуби завинаги дъщеря си, но чудеса ставаха. И всъщност чудо беше единствената й надежда.

- Не е така. Ти си вече пълнолетна и по закон тя няма право да те спре, а е в нейните възможности да ти издейства виза. Така или иначе, докато баща ти се установи, сигурно е отишъл при нашата братовчедка Фани в Мюнхен, ще отнеме време... Трябва да имаш търпение и най-важното, трябва да не настройваш майка си срещу себе си! Повярвай ми, нямаш друг избор. Разбираш ли какво ти казвам?

Лола кимна с глава. Разбираше. Разбираше, че животът й беше приключил. Майка й никога нямаше да я пусне, за да не съсипе кариерата си. Лола стана, прегърна баба си и се разплака.

- Бабо... толкова те обичам!

- Поплачи си... Няма да е за последен път, но бъди силна! Баща ти няма да те остави! Нали го познаваш? Нали знаеш колко те обича и колко е решителен, когато има цел?

Анастасия я държеше за раменете и трябваше да я държи така, докато не получеха вест от Стефан. Нейната внучка трябваше да усеща подкрепата, топлината и силата й.

В следващите дни отношенията между нея и Маруся рязко се влошиха. Маруся не вярваше на свекърва си, че не е знаела. Обвиняваше я, че не е направила всичко, за да спре сина си и да не му позволи да съсипе бъдещето на Лола. Заяви й, че другата седмица се изнася и взима дъщеря си със себе си. Анастасия се държа изключително предпазливо, стараейки се да не говори много и да избягва всякаква конфронтация. Отговаряше меко, без да я предизвиква по никакъв начин. Бъдещето се очертаваше като че ли по-лошо и от миналото, когато бяха загубили всичко. И на пътя на любимите й хора отново стоеше Орлин Колев.

54.

Най-трудното за Лола беше рутината на ежедневието й. Трябваше да ходи на лекции и да се учи да става актриса, а това вече й се виждаше най-безсмисленото нещо на света. Така или иначе, беше принудена да е актриса по всяко време извън сцената, защото Маруся й беше забранила да говори за случилото се с баща й по каквато и да било причина и да се преструва, че всичко е наред. На всичкото отгоре се налагаше да преодолее стеснителността, която изпитваше на сцена. В живота демонстративното самочувствие й помагаше да заблуди околните, но на сцената номерът не минаваше. Даваше си ясно сметка, че много от колегите й бяха родени актьори, присъствието им под прожекторите беше в пъти по-интересно от това в живота, докато тя винаги се наблюдаваше отстрани. Беше прекалено интелигентна и мислеше повече, отколкото трябва. Тялото й, което по всяко време и навсякъде привличаше погледи, на сцената й се струваше тежко и трудно подвижно. Виждаше как колежките й се подмазваха и флиртуваха с професор Станковски, интелигентен, дребен, ехиден човек, с особено саркастичен хумор, който я караше да се чувства на тръни, защото никога не успяваше да разгадае какво точно мисли. Бързоподвижен, въпреки че беше над шейсетгодишен, той хващаше студентите си за ръката над лакътя и вървеше и им говореше, винаги провокативно, винаги опитвайки се да извлече нещо повече от тях. Тактиката му беше правилна с повечето, но Лола беше стена, усещането й беше, че той не я харесва, но я търпи заради връзките на майка й, които я вкараха във ВИТИЗ.

Маруся и професорът се познаваха отдавна. Веднъж майка й беше намекнала, че той не изпитва добри чувства към нея, и я беше предупредила да не му дава поводи и да не поставя себе си и семейството в слаба позиция. Лола нямаше идея за какво говореше майка й, а и не й пукаше, докато не дойде денят, в който Станковски реши, че Лола трябва да направи етюд с колегата си Весо, режисиран от Деян Кънев, луничав, леко психопатичен варненец, който всичките й колежки превъзнасяха като гений. Лола не харесваше нито откъсите му, нито него, но явно професорът искаше Кънев да извади от нея неща, които тя не успяваше да извади сама актьорски. Събитията от личния й живот, за които нямаше право да говори, така я бяха отдалечили от ежедневието във ВИТИЗ, че не си даваше сметка, че и там не й беше позволено нито да стои отстрани, нито да гледа отгоре, т.е. намираше се в същия затвор, в който беше и във Френската гимназия.

Режисьорският етюд на Деян Кънев с Лола и колегата й Весо беше за двама души, които се разделят.

Тежка раздяла след тежка връзка. Тя беше облечена драматично в черна блуза и черна пола и двамата водеха последния си разговор, в който Лола му казваше, че не иска повече да са заедно. Играеха с импровизиран от тях текст, атмосферата бързо стана тежка, Лола беше категорична, че го напуска, и Весо побесня и посегна да я удари, но се спря. Отдолу обаче Деян Кънев извика: „Удари я! Не се спирай!“. За секунда Весо се сепна и се поколеба, защото, освен че беше актьор, беше и бивш боксьор и ударите му не бяха леки. Кънев обаче изкрещя отново: „Весо, чуваш ли какво ти казвам!“ Станковски също се включи: „Не спирай, удари я истински!“ И Весо нямаше как да не изпълни заповедите на професора и малкия гуру от Варна и й заби як удар. Последва втори, Лола изпадна в истерия, започна да реве и нещата излязоха извън контрол. Под режисурата на луничавия Деян, Весо я заразмята по дивана на сцената, симулирайки изнасилване. Обаче при третия удар Весо разби устата на Лола и в гърлото й потече топла, задавяща я кръв.

На сцената, под прожекторите и погледите на двайсетината си колеги, Лола се почувства като животно, което всеки момент ще бъде убито пред очите на всички. Не беше човек, а предмет, неодушевено същество, което заслужаваше да бъде бито с истински удари. Весо спря, истински изплашен от вида й, обаче последва крясък.

- Продължавайте, вие актьори ли сте?!

Лола не издържа и избяга от сцената. Сама в коридора, с кръв, стичаща се от носа й, хлипаща и объркана, не разбираше защо това й се случваше. Станковски излезе от репетиционната, хвана я за лакътя по обичайния си начин, леко я разтресе, опитвайки се да я погледне в очите, нелепо усмихнат с неизменната си ехидна усмивка.

- Защо така, мойто момиче? Защо плачеш? Добре ли си?

Защо плаче?! Току-що беше пребита на сцената! Изуми се от въпроса му - не си ли личеше по разбитата уста?! Лола напусна часа и се прибра вкъщи, посинена и покрусена от студенината и жестокостта на професора си. Маруся не можеше да повярва, че това се случваше с детето й, и забрани да се явява на изпит с този етюд, каквито и да бяха последствията. Беше й ясно, че Станковски унижаваше нея чрез детето й.

Лола вдигна температура от стрес и се разболя. Лежеше в леглото без капка енергия и не знаеше как ще продължи да учи във ВИТИЗ. На следващия ден Деян Кънев дойде у тях, за да я убеждава, че една истинска актриса трябвало да се яви на изпит дори с температура, на което тя му отговори, че не е истинска актриса и няма да се яви на изпита. Защо се прави, че не вижда разбитата й уста. Той не отговори, само се усмихна със същата ехидна като на Станковски усмивка.

Две седмици по-късно отиде със свито от страх сърце в кабинета на Станковски, за да й подпише книжката. Изобщо не беше сигурно, че той щеше да го направи, но въпреки страха и отвращението, които изпитваше към него, почука на вратата му. Той я посрещна усмихнато, все едно, че нищо не се беше случило, поинтересува се дали вече е по-добре, след което я стрелна с познатия иронично-ехиден поглед. Лола се почувства като пеперуда, която всеки момент ще бъде забодена жива в нечий хербарий.

- Кажи ми сега честно, ти Деян Кънев като режисьор или като мъж не го харесваш?

Лола онемя. Това беше последният въпрос, който беше очаквала. Нахалството на Деян Кънев не беше нищо пред това на професора й. Арогантността и безочието на човека, който трябваше да бъде педагог, я шашнаха.

- Ама... какво искате да кажете?!

В този момент се почука на вратата и се появи самият Деян Кънев, усмихнат мазно.

- А, ето го и самия Деян. Кажи сега пред него, ти като режисьор или като мъж не го харесваш?

В този момент Лола почувства бясна сила, тези мъже бяха пълни кретени, те не заслужаваха не само да бъдат преподаватели и режисьори, но и да разполагат дори със секунда от нейния живот. Грабна подписаната си книжка, кимна на двамата за довиждане и излезе. Вървеше по „Раковска“ по инерция, нито виждаше, нито чуваше нещо около себе си. Стана й ясно, че никога нямаше да бъде актриса. Никога повече нямаше да се постави в ситуация, в която да зависи от сексуалните желания на млади или стари гении или некадърници. Никога нямаше да спи с никого, за да получи роля. Никога нямаше да допусне някой да се държи с нея по този унизителен начин. Същевременно трябваше да завърши образованието си. Не знаеше как ще изкара още няколко години със Станковски и Деян Кънев, но трябваше да издържи, въпреки че не знаеше защо. И тук всичко беше гнило и лицемерно и с това приключи илюзията й за щастие от това, че беше студентка във ВИТИЗ. Пред себе си не виждаше нищо. Бъдещето й го нямаше, беше изчезнало напълно с изчезването на баща й.

55.

Проблемите на Лола във ВИТИЗ скоро бяха забравени от Маруся, която бързаше да се разведе със Стефан, въпреки че той физически не беше в държавата. С връзки всичко беше възможно. Всичко беше уредено с помощта на Орлин Колев по втория начин, без съгласието и подписа на Стефан. Тя се държеше така, все едно, че никога не го е имало в живота й. Неочаквано за цяла София, но не и за Лола, Маруся се сгоди с министъра и двамата заживяха заедно в нов, огромен апартамент, уреден лично от него. Никой не знаеше, че технически те никога нямаше да бъдат мъж и жена, но след дълги двоумения дали сексът ще й липсва, или не, Маруся реши, че всъщност сексът изобщо не я интересуваше. Импотентността на Колев беше тяхната обща тайна, за която той не намираше за необходимо да дава каквото и да било обяснение. Маруся никога нямаше да разбере, че на дъното й стоеше несподелената му любов към нейната тъща. Освен че беше очарован от красотата на Маруся, той беше привлечен от нея и заради обсебеността си от семейство Карамихови - това беше голямата му тайна.

Дългите години на странно сексуално общуване между двамата, през които той беше поръчал да я следят дали има други връзки и беше разбрал, че извън Стефан Карамихов тя не се интересува от други мъже, го бяха убедили във верността й към него. Освен това Колев я познаваше прекрасно и знаеше, че за Маруся няма по-голям афродизиак от властта, а властта беше той. И тази власт му позволи никога да не изпусне от очи живота на Анастасия Карамихова, която за пореден път беше в ръцете му.

Имаше един проблем и той беше дъщерята на Маруся и Стефан. Момичето, което също като майка си се славеше в София с красотата си, имаше и друга, лоша слава - беше курва. Колев изпитваше особено задоволство от това, че внучката на враговете беше обикновена, долна курва, която се чукаше с кой ли не. Боклук. Беше изключително неприятно, че Лилия или Лола, както сама беше измислила курвенското си име, се беше съгласила да прекарва уикендите с майка си и той трябваше да я търпи в дома си. Разбира се, с нищо не издаваше омразата си към нея, а тя го мразеше не по-малко, без изобщо да се прикрива.

Орлин Колев наблюдаваше с тихо задоволство как след бягството на баща й Лола вървеше надолу и все по-надолу. Каза на Маруся, че иска да имат деца и че социалистическата медицина може да направи чудеса с метода ин витро. Маруся посрещна с радост предложението му. Обичаше дъщеря си, но Лола беше станала неконтактна и напълно неуправляема, би било прекрасно да имат тяхно дете, необременено с миналото на Карамихови.

Лола отваряше всеки ден пощенската кутия с надежда, че ще намери писмо от баща си, без да знае, че те се трупаха в едно чекмедже на бюрото на бъдещия съпруг на майка й. Едно-единствено писмо стигна до нея и Анастасия, благодарение на смелостта на техен общ познат, който се беше срещнал със Стефан в Германия и беше приел да го пренесе и предаде. В писмото той ги успокояваше, че е добре, и обещаваше на Лола, че ще дойде денят, в който ще я изтегли. Обясняваше още, че ако не получаваха неговите писма, не е защото той не пише, а защото Държавна сигурност ги взима.

Лола се движеше из София като призрак на самата себе си. Беше неузнаваема, отслабнала от неспане и алкохол, под очите имаше огромни сенки и единствената й утеха бяха разговорите й с Анастасия, която, като виждаше, че внучката й потъва във все по-тежка депресия, се беше мобилизирала. Посрещаше я и я изпращаше винаги с усмивка и някоя обнадеждаваща история, свързана с баща й, с миналото, с историята на семейство Карамихови, чийто последен наследник беше Лола. Лола плачеше и мразеше майка си, мразеше я от все сърце, но баба й я молеше да не я обвинява - Маруся беше просто дъщеря на родителите си. Анастасия й говореше срещу омразата, искаше да я опази от самоунищожителния огън, който гореше в Лола, надяваше се, че с постоянство, топлина и най-вече обич, защото Лола имаше нужда основно от любов, тя можеше да запълни поне малко празнотата, оставена от сина й. Беше изключително разтревожена от това, че внучката й явно беше започнала много да пие, молеше я да не го прави, а Лола отговаряше да не се опитва да я лишава от единственото нещо, което й позволява да притъпи болката.

Маруся вече ненавиждаше Анастасия. Обвиняваше я в съучастие в бягството на Стефан. Жестоката ирония на съдбата беше, че снаха й беше заживяла с най-големия им враг, човека, унищожил съпруга и семейството й, който не се беше поколебал да го направи отново, този път чрез Маруся. Анастасия знаеше, че той не й беше простил това, което се беше случило онази нощ преди почти четирийсет години. Той беше намерил начин завинаги да присъства в живота й чрез Маруся и беше победил във всичко, освен в едно. И заради това едно-единствено нещо, заради отмъстителната си мъжка неудовлетвореност, Орлин Колев стигна дотам, да предложи на Маруся да осинови Лола. Така щяха да бъдат отрязани всички връзки с това вражеско, дълбоко порочно семейство. Лола щеше да носи неговото име и по този начин щяха да се освободят от влиянието на Анастасия Карамихова над внучката й. Орлин Колев щеше да я вкара в правия път и да направи от нея човек.

Маруся постави въпроса пред Лола, която изпадна в такава истерия, че се наложи да викат „Бърза помощ“, за да й бият успокоителни. Слава богу, Колев не беше там. Ако беше чул и видял реакцията на Лола на предложението за осиновяване, щеше да забрани на Маруся да се вижда с дъщеря си.

Когато Анастасия научи от Лола за осиновяването, тя се обади на Маруся, за да я помоли да се вразуми и да не отнема единственото нещо, останало й от баща й - името му. Маруся я изслуша мълчаливо, попита я дали е свършила и й каза повече никога да не й се обажда.

Анастасия получи сърдечна криза, която скри от Лола. Внучката й се беше заключила в стаята си от две денонощия. От предписаните успокоителни беше в постоянен унес, позволяващ й да потъне в някакъв безцветен, безформен глух свят, в който нямаше нищо. Просто нищо и никой. Сиво, празно, необятно пространство, в което тя беше толкова малка и сама, че почти не съществуваше.

56.

Идеята на Орлин Колев да осинови внучката й уплаши Анастасия изключително много. Лола веднъж вече се беше опитала да приключи с живота си, колкото и спекулативно да изглеждаше. Никой не знаеше кога и дали щеше да се събере с баща си. Беше направила всичко, за което баба й я беше помолила, за да не настройва майка си и новия й мъж и те евентуално да я пуснат при Стефан, но с предложението за осиновяване и двете разбраха, че това никога няма да се случи. Колев и Маруся никога нямаше да я пуснат на Запад.

Лола се опитваше да избяга от действителността по единствения й възможен и познат начин - чрез любовта. Хвърли се във връзката си с Васил Тенев като алкохолик. Алкохолиците се опитват да утолят жажда, която никога не може да бъде утолена, така и „любовта“ на Лола не беше любов, а опит за забрава. Анастасия се надяваше, че този път внучката й ще бъде по-щастлива, но Лола не можеше да я излъже, беше ясно, че пропадаше все по-надолу.

Един ден Анастасия събра цялата си сила и самообладание и се обади на секретарката на Колев да поиска среща с него. Беше сигурна, че той няма да я приеме, но за нейна изненада й се обадиха обратно с насрочен час за следващия ден. Не каза нищо на Лола, защото не искаше да й дава напразни надежди, а и не искаше да разваля настроението й от неочакваната покана на Тенев да отидат за няколко дни до Созопол, където той снимаше филм. Лола замина усмихната за пръв път от много време и обяви на баба си мистериозно, че нещата може би се оправят поне малко, ще й каже, когато се прибере.

Анастасия прекара безсънна нощ. Извади старите албуми с детски снимки на Лола и изкара няколко от тях, на които беше особено сладка. Гледаше детските й очи и се молеше на Бог да върне щастието на внучката й. Прекара нощта в молитви и спомени. Върна се в онази нощ, в която беше пуснала Орлин Колев в леглото си, и знаеше, че е направила всичко по силите си, за да не го обиди. Знаеше и че въпреки това той никога не беше забравил не само мъжкия си крах, а и краха на бляновете, които имаше по нея. Силно се помоли на Господ да освободи Колев от омразата към нея, за да има шанс Лола да се събере с баща си.

На сутринта облече скромна бяла блуза и сива пола, красивата й бяла коса беше оформена на елегантен кок, и се запъти към министерството. Секретарката я посрещна хладно, оглеждайки я от горе до долу. Чака да бъде приета цял час. Най-накрая беше въведена при Колев, който седеше зад бюрото си наведен над някакви папки.

- Здравейте, другарю Колев.

Той не реагира, загледан в папките.

- Изключително съм ви благодарна, че при тези обстоятелства ме приехте.

Нямаше право на грешки, трябваше й всичкото самообладание на света, съдбата на Лола беше в ръцете й. Сърцето й пропусна няколко удара, леко й причерня пред очите. Колев вдигна глава мълчаливо и я погледна с леко присвити очи. Не си беше представял повторна тяхна среща. Беше я зачеркнал категорично, въпреки нездравото си любопитство към семейството й. За пръв път му мина през ум, че привързаността му към Маруся може би беше свързана с това, което някога беше чувствал към тази жена. Невероятно. Анастасия отново беше пред него, красива и изящна дори като старица. Снаха й беше красавица, но в нея нямаше и следа от финеса на свекърва й, защото хубостта й беше на ръба на вулгарното. Стана му приятно, че я вижда, най-вече заради огромното безразличие, което осъзна, че изпитва. И бягството на сина й доказа, че Анастасия Карамихова беше враг. Ако имаше Бог, той го беше опазил в онази нощ да не станат любовници. Ако не го беше спрял, сега нямаше да стои в това кресло, а сигурно щеше да е някакъв озлобен нещастник, изхвърлен от всякакви партийни структури. Стана, без да казва нищо, посочи й да седне.

- Благодаря.

Настани се срещу нея, облегна се назад, кръстоса крака и втренчи почти учуден поглед в нея. Огледа я от горе до долу.

- След толкова години... Странно нещо е животът, нали?

Сърцето на Анастасия пак пропусна удари, трябваше да вземе хапче, иначе щеше да припадне. С разтреперани ръце се опита да отвори чантата си, но я изпусна на земята. Колев стана, взе чантата и й я подаде.

- Добре ли сте? Имам всякакви хапчета.

- Не, не, благодаря, аз... имам лекарство... Много извинявайте.

Той й наля чаша с вода от кристалната кана на бюрото и й я подаде.

- Не се вълнувайте, госпожо Карамихова. Всичко е наред. Изпийте си лекарството.

Тя едва преглътна, но се ядоса на себе си за слабостта си и се стегна.

- Другарю Колев, аз съм тук, за да ви помоля.

- Знам защо сте тук - прекъсна я той хладно. - Искате нещо невъзможно.

Тя го погледна отчаяно.

- За вас няма невъзможни неща! Моля ви, другарю Колев, тя е дъщеря на жената, която обичате. И за вас ще е по-добре. Нестабилна е психически, с Маруся имате нужда от спокойствие, за да създадете ваше семейство. Позволете на Лилия да замине при баща си в Германия. За какво й е тук? Знам, че имате добро сърце, защото някога не ни спряхте да дойдем в София и разрешихте на сина ми да учи. Ако не бяхте добър човек, ние и досега щяхме да живеем в онова село.

Колев я слушаше дълбоко замислен. Помълча няколко секунди, преди да отговори.

- Вие винаги искате невъзможни неща от мен, госпожо Карамихова... Защо е така?

- Какво искате да кажете?!

- Гледам ви и не мога да скрия, че се възхищавам на финеса и аристократизма ви, който наистина щеше да загине на село или в лагер, така, както загинаха много от вашите. Но вие не загинахте... Защо според вас това не се случи?

Анастасия преглътна.

- Предполагам, защото...

- Кажете, не се колебайте, защото какво?

- Защото вие бяхте... имахте чувства към мен...

Колев стана, обърна й гръб и застана на прозореца.

Пулсът на Анастасия биеше в ушите й, кръвното й се беше качило. Той се обърна към нея - гледаше я почти нежно.

- Спомних си, когато ви видях за пръв път... Никога не бях виждал по-красива и изящна жена. Бяхте като произведение на изкуството, като от онези портрети на фламандски майстори, в които цветове, деликатност на форми и изражение създават шедьовър. Така си мислех за вас, като за шедьовър. Ще бъда изключително откровен... исках да ви притежавам. Толкова бях полудял по вас, че бях готов да поема риска пред Партията да ви взема за моя съпруга. И нали знаете какво щеше да се случи тогава?

Анастасия не отговори.

- Щяхме да се оженим и да имаме деца, щяхме да имаме поне две деца, защото аз исках да продължа рода си с вас, да взема от вашите вражески, но елегантни и интелигентни гени, и да ги смеся с моята просташка, селска кръв, но както вие казвате, Господ си знае работата.

Колев се разсмя, а Анастасия не трябваше да се обажда, трябваше да го остави да говори, да каже всичко, което го е мъчило през всичките тези години, да сподели разбитото си сърце и омразата, и ако може, ако Господ е добър, да се смили над детето й.

- Може да се каже, че вашият Господ ми спести много неприятности с това, че гените ви си останаха ваши. Аз обаче го приех тежко... Много ми беше трудно да ви забравя... Идиотско е да си така зависим от някакъв идеал, нали?

Сърцето на Анастасия замлъкна няколко удара. Тя нямаше какво да каже, а и да имаше, по-добре беше да продължава само да слуша. Нейното сърце беше болно, а неговото разбито, съдбата имаше черно чувство за хумор. Само трябваше да не припада, да издържи до края на тази странна и толкова важна за нея среща. А той изглеждаше като в някакъв транс, вглъбен, красив въпреки възрастта си, и странно омекнал.

- Маруся, вашата бивша снаха, ще е моята първа съпруга. Нямах нужда от жена. Дълго време нямах нужда от никоя друга жена освен... вас. Аз очевидно съм леко луд, защото ми е приятно да я имам, след като синът ви я е притежавал. Приятно ми е и да знам, че нямам деца, които да ме свързват завинаги с вас. Колкото и да бяхте скъпа на сърцето ми, вие сте вредна за България, не знам дали го разбирате.

Анастасия разбра, че й остават броени минути с Колев, той каза това, което го вълнуваше, и тя трябваше веднага да смени посоката на разговора, ако искаше да помогне на Лола.

- Благодаря за откровеността ви, другарю Колев, в края на краищата всичко е станало така, както е трябвало да бъде. Направете с мен каквото желаете, в затвора ме вкарайте, ако трябва, но моля ви, пуснете Лили при баща й. Тя не е ничий враг, никому нищо лошо не е направила, тя умира без него тук.

Погледът му стана стъклен, Колев отиде до бюрото си, натисна копчето за секретарката.

- Извикай такси на госпожа Карамихова, стана й лошо.

Анастасия се вцепени. Всичко беше свършено.

- Моля ви, другарю Колев, не унищожавайте едно дете, тя за нищо не е виновна, простете ми, ако някога съм ви обидила с нещо. Моля ви!

- Внучката ви не е дете и няма да е зле да я стегнете малко. Резултатът от влиянието на баща й много тревожи майка й.

Тонът беше метален, секретарката влезе, Колев седна зад бюрото си, отвори папките и кимна.

- Довиждане, Анастасия.

Секретарката я изпроводи до изхода от министерството. Възрастната жена тръгна бавно, едва дишайки. Сърцето й пропадаше на все по-големи интервали. Не можеше да каже на Лола, че никога повече нямаше да види баща си. Не виждаше къде ходи, светът около нея й беше напълно непознат с безличните еднакви блокове покрай трамвайната линия, зала „Универсиада“ й се видя огромна и потискаща, монументално доказателство за това, че този строй ще е жизнен и смазващ завинаги. И сърцето на Анастасия удари един път мощно и болезнено в гърдите и спря. Тя се срути на тротоара като чуплив предмет, миниатюрна порцеланова фигурка, раздробена на парченца. За миг видя щастливото личице на малката Лола на конче върху Стефан, прошепна: „Обичам ви...“ и издъхна, преди да дойде линейката.

57.

В същото време Лола беше в Созопол с любимия си Васил. През деня той снимаше някъде около Аркутино, а вечер купонясваха с други известни актьори в „Пъци бар“. Преживяваше някакво неочаквано щастие, за пръв път й се струваше, че всичко някак щеше да се оправи. Когато се събуди една сутрин, Лола намери на възглавницата си красива сребърна гривна, която Васил беше оставил, преди да тръгне за снимки. Това беше най-хубавото нещо, случило й се през последните месеци. Гривната обаче не можа да измести спомена от съня, който беше сънувала през нощта. Зъбите й падаха един по един, бели и здрави, хващаше ги с пръсти и ги издърпваше, без нищо да чувства. Ако не беше намерила гривната, целия ден щеше да е потисната от сънуваното. Знаеше от баба си, че да сънуваш да ти падат здрави зъби, означава смърт. Подаръкът обаче измести страха и й даде надежда, че тя и Васил имаха бъдеще. Като че ли напълно беше забравила слуховете, че беше женен. Може би щяха да се оженят и той щеше да я обича и да се грижи за нея като баща й, очите им толкова си приличаха, а и беше по-възрастен от нея с цели осемнайсет години. Това бяха глупости, разбира се, никой не можеше да замести нейния прекрасен татко, най-малкото мъжът, с когото спеше, въпреки че той наистина се грижеше за нея. Васил не й даваше да пие, заради него беше намалила цигарите, караше я да се храни, беше станала кожа и кости; виждаше, че Лола страда ужасно заради бягството на баща си, за което му беше споделила.

Бяха седнали в Унгарския ресторант срещу ВИТИЗ, циганският оркестър пак се беше присламчил - музикантите знаеха, че Васил щеше да им даде пет лева. Но този път той ги изгони, защото младата му приятелка беше страшно разстроена. Любимото й ядене с най-нелепото име на света - „Добра жена“, стоеше непокътнато. Лола се разплака, той я прегърна и тя дълго стоя със заровено в рамото му лице. Беше изслушал внимателно разказа й за човека с шлифера на летището и разпитите в милицията, без да коментира нищо. Просто й беше казал, че в момента няма нищо по-важно от това, да си гледа ученето, да мисли само за бъдещето си на актриса, млада, красива и талантлива е, животът е пред нея. Лола моментално се почувства по-добре. Той явно я обичаше, а това беше всичко, от което имаше нужда в момента. Освен от баща си.

Отношението му към нея й позволи да прави прекалено смели планове в главата си, да мечтае да върви до него на премиери като негова съпруга, елегантна и красива, и да имат две деца, момченце и момиченце. Той щеше да снима само главни роли, филм след филм, и понеже беше толкова известен, нямаше как някой ден да не ги пуснат да пътуват на Запад. И тогава щеше да види баща си, който щеше да е безкрайно щастлив за нейното щастие. Щяха да престанат да спират писмата му, баба й щеше да се грижи за внуците си, да ги води на английски, балет, пиано, хокей и всички щяха отново да бъдат едно голямо, щастливо семейство, макар и от разстояние с любимия й татко. Може би щеше да стане някакво чудо и щяха да им разрешат да се виждат от време на време. Беше само на деветнайсет години, още дете, което мечтаеше единствено за любов.

Лола беше заминала за морето, без да даде координати на майка си, нито й беше казала с кого отива. Колкото и да се стараеше да се държи добре с нея, едва прикриваше нетърпимостта си. Маруся я търсеше в паника, за да й съобщи за смъртта на баба й. Звънеше на всичките й приятели и колеги, но никой не знаеше къде е. Само една нейна колежка й подсказа, че Лола има връзка с Васил Тенев.

Орлин Колев не каза на Маруся, че Анастасия е починала след среща с него. „Каквото повикало, това се обадило“, хладно мислеше той. Преди Девети тези хора унищожаваха бедните, провидението най-накрая застигна и Анастасия Карамихова и сина й. Не чувстваше никаква вина, разговорът им не можеше да бъде друг. Беше по-добре, че си отиде. Така това глезено момиче с никакъв морал вече нямаше да бъде под лошото влияние на баба си и баща си и може би имаше шанс да излезе нещо от него. Той щеше да я превъзпита, строго, без лигавщини, с дисциплина. Колко време вече мина, почти четирийсет години, откакто бяха победили, а още се сблъскваха с последиците от липсата на морал и здрави устои на буржоазията. Да бягат и да мрат, само така ще се прочисти въздухът на България от зловредното им влияние.

Маруся се тревожеше, че Стефан няма как да разбере за смъртта на майка си, без да знае, че Колев отлично знаеше адреса му. Той я успокои с едно кратко: „Не го мисли“. В края на краищата вече бившият й съпруг беше предател, извършил престъпление. Бягството от социалистическа България беше страшен егоизъм, който означаваше и това - да не знаеш какво става с близките ти. Да не си го слага на сърце, а да мисли за дъщеря си. Смъртта на свекърва й щеше да даде възможност на Маруся да поправи щетите, нанесени от възпитанието на „тези хора, все пак врагове“. Тя не се осмели да възрази, че не е живяла деветнайсет години с враг, а с мъж, който обичаше семейството си повече от всичко на света, и този мъж имаше право да знае за смъртта на майка си. В края на краищата единственото му престъпление беше, че беше избягал. За пръв път Маруся почувства тъга. Със смъртта на Анастасия от нея завинаги си беше отишъл и целият й предишен живот. Това обаче бяха опасни мисли, които никога нямаше да може да сподели с бъдещия си съпруг. Тя щеше да стане една от първите дами на републиката, съпруга на министъра на външните работи, нямаше право на никакви отклонения от правата червена линия. Но как щеше да се справи с Лола?

А Лола се печеше на Царския плаж, заобиколена от познати на Васил, които се надпреварваха да я свалят в негово отсъствие. Един от тях беше особено нахален, мъж на средна възраст, добре сложен. Винаги придружаваше Васил навсякъде. Шеговито Васил му я беше оставил „да я пази“ от гларуси. Наско беше легнал прекалено близо до нея и нагло разглеждаше тялото й, облегнат на лакътя си. Лола беше свикнала на тези погледи, но този наистина прекаляваше - все пак уж беше най-добрият приятел на Васил. Ако лежеше по гръб, щеше да гледа циците й, ако пък лежеше по корем, щеше да е втренчен в дупето й. Седна нервно на хавлията си и извади цигара, която обаче Наско взе от устата й с безцеремонен жест.

- Стига си пушила, мойто момиче, ще ставаш майка.

Лола го погледна ядосано и грабна цигарата си обратно.

- Когато тръгна да ставам майка, специално ще ти се обадя да не ми даваш да пуша. Ако обичаш, не ми казвай как да живея.

Наско се засмя доволно.

- Ядосана си още по-сладка! - И пак й я взе.

- Абе престани, бе, дразниш ме!

Лола му обърна гръб, извади друга цигара и я запали, гълтайки дълбоко дима. Той посегна уж да махне косата й от рамото й, но ръката му се задържа по-дълго на врата й и се плъзна по гърба й. Лола се вбеси.

- Наско, дръж се прилично, ще кажа на Васил!

Той прихна подигравателно.

- Миличка, май разчиташ на Васил повече, отколкото трябва. Той все пак е женен.

Лола се вцепени, това й дойде като гръм от ясно небе. Значи беше вярно! Толкова беше стресната от новината, че не можа нищо да каже, само дръпна силно от цигарата няколко пъти.

- И никога няма да остави жена си заради теб. Пускаме го да ходи при нея в Италия само защото е наше момче. Така че, ако си правиш някакви планове с него, да не кажеш, че не съм те предупредил. Той е повече от женен, има и задачи за изпълняване. Казвам ти всичко това, защото ми е жал за теб, хубаво и умно момиче си, не си губи времето.

Сложи ръка на рамото й загрижено, защото видя, че беше пребледняла.

- Добре ли си? Айде сега, ще пострадаш, ще ти мине, пък като се прибереш в София, ще те водя да пием по едно в Панорамата на Японския.

Лола махна ръката му с рязък жест, стана, навлече фланелката си, събра кърпата, напъха я в чантата и бързо тръгна, за да не види Наско, че плаче.

В квартирата обаче я чакаха още лоши новини. Маруся беше успяла да разбере от нейна позната от Киноцентъра, че Васил Тенев снима в Созопол, и й дадоха телефона на режисьора на продукцията, който пък се оказа братовчед на Орлин Колев. Той я чакаше с хазяйката й, за да й съобщят новината за смъртта на баба й. Краката на Лола се подкосиха, разтрепери се и избухна в ридания в прегръдката на леля Фанка. Трябваше обаче да се стегне и да вземе единствения рейс за София, който тръгваше след два часа. Не можеше да повярва, че баба й вече я нямаше. Започна да събира багажа си, но не можа да намери една своя любима фланелка. Май я беше дала на Васил да я носи. Започна да рови в сака му и попадна на паспорта му. Защо не го беше направила по-рано, щеше да си спести поне тези лоши новини, но всичко изглеждаше толкова хубаво и перфектно между тях. На втората страница пишеше „женен“. Жена му се казваше Джулиана. Върна паспорта обратно в сака му. Беше се правила, че не знае, че не подозира нищо, беше успяла напълно да убеди себе си, че всичко беше точно, защото месеци наред около него нямаше друга жена освен нея. А той беше обикновен лъжец, който се преструваше, че му пука за нея. Защо беше толкова глупава!?

Но най-страшното не беше, че всичко между нея и Васил беше свършено, или, че баба й беше починала. Тя имаше хубава новина, която трябваше да сподели с Анастасия, а после и с Васил, а сега не можеше да каже на никого. Мензисът й беше закъснял с няколко седмици, явно беше бременна. В корема й отново растеше дете, което нямаше да се роди. С цялата си наивност помисли, че може би все пак трябваше да каже на Васил. Може би все пак Наско беше наговорил тези неща от завист и злоба и бракът му не беше реален.

Преди да тръгне, Лола написа на една страничка писмо, в което споделяше с любимия си колко го обича и че сега, след смъртта на баба й, тя няма никой друг на света, освен него, и че е бременна с тяхното дете. Надяваше се по детски, че тази новина ще го зарадва. За нея любовта беше спасение от заобикалящия я ужас, беше истинска, може би все пак и той я обичаше. Остави писмото на леглото и тръгна за София.

58.

Погребението на Анастасия мина. Лола се чувстваше така, сякаш Вселената се беше отдръпнала от нея и я беше оставила в някаква пустиня, която нямаше нито начало, нито край. Маруся се държеше много нежно, опитваше по всякакъв начин да пробие стената между себе си и дъщеря си. Настоя Лола да дойде поне за една вечер да спи у тях, имаше прекрасна стая, обзаведена специално за нея, в която щеше да се чувства добре. Неочаквано за Маруся, Лола се съгласи.

Вечерта тримата с Орлин Колев седнаха да вечерят за пръв път заедно. Маруся беше изключително щастлива и превъзбудена, че е с детето си. Стараеше се да не бъде прекалено весела, за да не обиди скръбта й, но всеки път, когато минеше покрай Лола, я прегръщаше и целуваше. Лола беше в пълен ступор и приемаше обичта на майка си без раздразнение. Само тя й беше останала.

Масата беше сервирана блестящо. Маруся беше купила нов красив порцеланов сервиз и нови кристални чаши от Чешкия център, в средата гореше свещ, която придаваше интимност на иначе студената, безлична обстановка на апартамент на висш партиен функционер. Мебелите бяха правени по поръчка на Колев в Мебелния завод в Ловеч, бяха тежки, на кафяви и масленозелени райета от дебел памук, ламперията беше от светло дърво, като ламперията във всички партийни резиденции, а в секцията бяха подредени български и руски класици, редом с трудовете на другаря Живков. Но Лола не забелязваше нищо от това. Тя беше впила поглед в пламъка на свещта, като в убежище от светлина и топлина, които отсъстваха вече завинаги от живота й.

Васил повече никога не й се обади. Тя се замисли, че е само на деветнайсет години, а трябваше пак да направи аборт. Напълно между другото, без никаква злъч, попита Орлин Колев дали ще й даде адреса на баща й, за да му напише писмо с новината за смъртта на майка му. Колев беше неприятно изненадан от въпроса й. Убедеността на малката, че в него има писма на баща й, беше нагла. Прие равния й тон като самообладание на враг и нахалство на дете на враг. Погледите им се срещнаха над свещта, неговият студен и железен, нейният прозрачен от мъка, и той каза, че няма как да й даде нещо, което не притежава. Баща й е трябвало да помисли за последиците от безотговорната си постъпка, една от които явно е смъртта на майка му, която вероятно се е споминала от мъка. Лола обаче не отмести поглед от неговия, гледаше го спокойно и тъжно. Това ядоса Колев още повече, малката наистина беше нахална. Маруся стоеше на тръни и не смееше да се намеси. Която и страна да вземеше, другата щеше да реагира остро.

- Мойто момиче, не можеш да върнеш баща си, нито баба си. Съветът ми към теб е да се съсредоточиш върху бъдещето си и върху образованието си, нали искаш да станеш актриса... С пиянство и безразборни връзки с мъже доникъде няма да стигнеш.

Маруся побесня, това беше прекалено. Сърцето й се сви за дъщеря й.

- Орлине! Нямаш право да й говориш така!

Той я погледна смразяващо и Маруся млъкна на секундата. Лола премигна няколко пъти като дете и по бузата й потече сълза.

- Защо сте толкова... суров? - гласът й едва се чуваше.

Стана от масата и се прибра в стаята си. Слава богу, апартаментът беше достатъчно голям, за да не чуе разправията между майка й и Колев. Преди да си легне, се отби в спалнята им, бързо намери козметичната чантичка на майка си и взе оттам шишенцето й с приспивателни. Полежа малко на леглото с ръка на корема. Детето в него беше не по-малко самотно от нея. Нямаше си никого другиго, освен нея. Лежа така втренчена в тавана, докато не заспа дълбоко.

На сутринта Лола изчака Колев и майка й да излязат за работа и се оправи да отиде на лекции. Задържа се там няколко часа, но точно преди да започнат часа по актьорско при Станковски, тя стана и си тръгна пред вбесения му поглед. Колегите й я гледаха лошо. Винаги беше правила каквото си искаше, а след случая с побоя над нея, вече не изпитваше и никакви угризения. Не й пукаше, никой нямаше представа какво ставаше в нея. Те я виждаха само като глезената дъщеря на Маруся Докова и каквото и да им кажеше, това нямаше да се промени.

59.

На следващия ден Лола отиде на гроба на баба си и запали две свещички - една от нея и една от баща й. Отчаяно се опита да си представи, че разговаря с тях, но единственото, което чуваше, бяха птиците, които чуруликаха оглушително наоколо. Огледа се, беше съвършено сама. Достраша я пред прясно натрупаната купчина пръст. Погали за сбогом камъка, на който бяха издълбани имената на дядо й и баба й, и тръгна по алеите, озъртайки се от страх. Механично стигна до дома си на улица „Хан Крум“. Стълбището беше също страшно, лампата на втория етаж все беше изгоряла. Отключи и се разплака от ужасяващата тишина и студ. Не се беше прибирала, откакто баба й беше починала. Отиде в нейната стая и легна на леглото й, свита на кравай, заровила глава във възглавницата, която още носеше аромата на Анастасия - „Одеколон 4711“. Затвори очи и отново се опита да си представи бъдещето. Напред нямаше нищо, а в корема й растеше живот. Този живот не знаеше, че всичко беше останало в миналото. В мрака на затворените й клепачи се появи лицето на баща й, после това на баба й, и двамата не говореха, само я гледаха усмихнати, все едно, че нищо не се беше случило. Наложи си да отвори очи и стана. Извади от чантата си шишенцето с приспивателни и отиде да си налее вода от кухнята. Коридорите продължаваха да я плашат така, както когато беше малка, но вече нямаше кого да извика, за да не я е страх. Чу детския си глас, който уплашено викаше в тъмното: „Бабоооо, идвам, нося водата!“, спомни си как панически тичаше и водата се разплискваше от чашата.

Бързо се върна в стаята на Анастасия и извади куфара под леглото й. Когато беше малка, Лола обожаваше двете да го отворят и баба да й разказва истории от снимките, които разглеждаха с часове. Там беше и старият валтер на прадядо й, заедно с кутия с куршуми, които й беше забранено да пипа. Този куфар можеше да отваря само баба, иначе нещо лошо щеше да се случи. Лола извади пистолета и кутията с куршуми и ги сложи внимателно до себе си на леглото. Преброи ги, бяха двайсет и три. Не вярваше дядо й да е купил нечетен брой, един или повече бяха използвани за нещо.

На дъното на куфара, грижливо увити в парче виненочервено кадифе, лежаха любовните писма на Стоян Карамихов до младата му годеница Анастасия. Лола се зачете. В тях се разказваше за един свят, в който имаше мъдрост, достойнство, деликатност, нежност и най-вече - любов. Любовта, благодарение на която баба й не се беше предала и беше успяла да отгледа бащата на Лола като достоен наследник ако не на материалния свят на Стоян Карамихов, то на духовното му наследство на почтен човек. Думите между двамата влюбени бяха като фина бродерия, извезана от майсторска ръка - нежни, но и по особен, непознат за Лола начин силни и спокойни. Същата сила и спокойствие се излъчваше и от очите на красивите й баба и дядо, както и от порасналия Стефан на снимката му като първокласник.

Лола застана пред огледалото. Погледна се в очите и за пръв път откри, че оттам я гледаха очите на баща й. Нищо на този свят не изчезваше, без да остави следа. Върна се при куфара, затвори го и го махна от леглото. На дантелената му покривка остана само валтерът с кутията с патрони. Лола сложи до пистолета шишенцето с приспивателни, което беше откраднала от майка си. Взе Библията на Анастасия от нощното шкафче и я сложи на скута си. Постави лявата си ръка на корема, дясната върху Библията. Изведнъж си спомни за детето на Софи, нещастната Софи, която дори не беше разбрала от кого е забременяла. Това дете растеше някъде без истинската си майка, без баща, сираче, разчитащо на милостта на съдбата. Може би животът беше милостив към детето на Софи и то беше осиновено от добри хора. Кой знае! Съжали, че баба й не я беше научила да вярва в Бог, а го заместваше в мислите си с думата „съдба“. Бог и съдба не бяха ли едно и също? Нещата изглеждаха като че ли много по-лесни и обясними за хората с вяра. Съществото в корема й беше там, защото някаква сила - съдбата - беше решила, че трябваше да се появи. Между него и ръката й имаше само една мека, топла преграда. Между Лола и баща й имаше голяма, непреодолимо изглеждаща, строго охранявана граница. Дядо й беше убит от хората, които не й разрешаваха да има баща. Около нея се издигаше зид, зад който бяха баща й, баба й, дядо й, свободата. Съдбата или Бог може би очакваха от нея да намери начин да го разруши.

Реши да отвори Библията на произволна страница и това, което пишеше там, щеше да реши дали двете със съществото в нея да останат живи, или не. Отвори дебелата книга и зачете.

„Искайте и ще ви се даде, търсете и ще намерите, хлопайте и ще ви се отвори, защото всеки, който иска, получава, който търси, намира, и на този, който хлопа, ще се отвори.“

И като че ли планина падна от раменете на Лола и тя почувства огромна, непозната досега за нея лекота. Някаква врата в душата й се отвори и от тази врата излезе сила и бликна светлина. Силата се изправи в нея като втори гръбнак, за чието съществуване досега не знаеше. Светлината отвори очите й към силата вътре в нея, за да остане с нея завинаги. Взе приспивателните и ги изсипа в тоалетната чиния. Този Бог, който не познаваше, й беше дал дете в най-тежкия момент от живота й. Това дете трябваше да живее, а тя щеше да се бори за личното си щастие, за да бъде щастливо и то.

И нямаше сила на света, която да я спре, нито да я задържи в България.

Content

Милена Фучеджиева
Сексът И Комунизмът

- Част 1 -

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

- Част 2 -

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

- Част 3 -

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

- Част 4 -

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

- Част 5 -

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.